Tendrjakovs Vladimirs

Vērpetēs - Stāsti

Vladimirs Tendrjakovs

Vērpetēs - Stāsti

AIZIEŠANA

Māja no citām mājām atšķīrās nevis ar skaistumu, nevis ar rotaļīgi izgrieztām logu un durvju apmalēm, bet ar smagnēju izturīgumu: pārmērīgi augsts un masīvs ķieģeļu pamats, sienas apšūtas spundētiem dēļiem, pamatīgi logu šķērši, jumts, šķiet, dižojas ar tā segumam izlietoto skārda daudzumu, skursteņi līdz vidum iejozti skārdā, un pašā augšā tiem robotas bieza skārda apskavas, notekrenes nesamērīgi lielas un garas. Mājas pamatīgums nav tikai klaji uzsvērts vien, tas ir taisni uzbāzīgs un savā ziņā pat bezkaunīgs.

Saimnieks, kas šo māju cēlis, savā zemnieka prātā ir uzskatījis, ka skaists ir tas, kas mūžīgs. Viņam pašam mūžība nebija lemta. Patlaban viņš šai mājā gulēja uz

nāves cisām.

Mira Jevlampijs Ņikiličs Likovs, visā apgabalā slavens vīrs, kolhoza «Darba vara» priekšsēdētājs.

Viņš vēl nebija nekāds vecais — nepilni sešdesmit trīs.

Kāpjot ārā no mašīnas pie liellopu novietnes Doroviš-čos, viņš bija saļimis kūstošajā marta sniedziņā — klusu īdēja pāršķiebtu muti, nepaklausīgs plakstiņš aizvilka ciet kreiso aci.

Šoferis Ļoha Sablovs atveda viņu pa grumbaino ceļu sešus kilometrus un uz rokām ienesa mājā. Steigšus izsauktais rajona slimnīcas galvenais ārsts pateica: «Nav pārvadājams.»

Nākamajā rītā aizupes pļavā nolaidās lidmašīna — no apgabala pilsētas ieradās profesors. Kādu pusstundu viņš pakavējās pie slimnieka gultas, tad vēl pusstundu parunājās ar rajona priekšniecību un aizlidoja atpakaļ.

Un tad nu arī izplatījās vēsts: mirst nost.

No visām lielā kolhoza malām — no paša Požaru ciema, no Doroviščiem, no Petrakovskas — virtenēm nāca labvēļi pie Likova mājas logiem. Ikvienam skaidrs — gaidāmas pārmaiņas.

Stāvēja bariņā pie lieveņa, raudzījās iztālēm, runājās, iekšā nebāzās. No durvīm ne dienu, ne nakti neatkust uzticamais Ļoha Sablovs, un Ļoham ir smaga roka ...

Ar pēdējiem spēkiem vilkdams apšūtos velteņus, balstīdamies uz ķeģa, čārkstēdams un aizelsdamies atkiumzāja večuks — nodilusi ausaine noslīdējusi uz acīm, puskažociņš velk pie zemes, bikses nošļukušas, kuļājas ap ceļiem. Viņš triecienā ieņēma lieveni — pakāpienu pēc pakāpiena, lūkoja atvērt aizslēgtās durvis — neizdevās —, bezspēkā nolaidās sēdus un uzreiz iekrita snaudā.

Grūstīgo labvēļu barā viņš izraisīja skaudru interesi:

— Kas tad šitais par mirlu? Vai nebūs Aļkas Studjon-kinas vīratēvs?

— Tas pats ir! Gadus piecus nav pāri slieksnim kāju spēris.

— Ei, vecotēv Matvej! Vai tu tas esi?

Vecais pavēra salipušos plakstus, pagrozīja skrim-šļaino degunu.

Ko-e?

Viņš pats! Kas tad tevi no krāsns nokratījis, vecais rumak?

— Pijko tak... Ko?... Stāsta: mirstot?

Kāds nenocietās, joka pēc pasvieda:

— Vai nebūsi atnācis mesties biedros?

— Pijko tak... Ko!... Es la, vei, esmu dzīvs.

Un visi asprāši attapa — «mūžīgais priekšsēdētājs» pie miršanas, kas nu te par jociņiem, — uzlūkoja veco nelabvēlīgi, sak, ievedis grēkā.

Bet tas sēdēja: zem nopluskātās ausaines — deguns kā knābis, zilpelēkajā galiņā duļķaina pile, ķeģis iemiegts starp lielajiem velteņiem, uz ķeģa atdusas rokas — lieli, pārakmeņojušies kauli iemaukti pārāk vaļīgā raupjā, krunkainā ādā. Sēž vecais Matvejs, acis zem cepures nav redzamas — varbūt guļ, varbūt domā...

Piespiezdams cilvēkus sablīvēties, pieripoja gaziks. No tā veikli izlēca Likova vietnieks Valerijs Nikolajevičs Cis-tihs, izstīdzējis, tāds kā apgludināts — slīpi pleci, maza galviņa, ļenganas, nokarenas rokas. Godbijīgi paņēmis pretī kruķus, viņš palīdzēja iztrausties neveiklam, smagnējam vīram. Un, kamēr tas atkal nostiprinājās uz kruķiem, Cistihs nevaļīgi rosījās apkārt savā garajā, šaurajā mētelī — tāds plecos, tāds viduklī — lokans kā vica vējā.

Druknajam viesim zem jērenes vecišķi uzblīdusi, vaska dzeltena mājās tupētāja seja. Baltos uzkārstos velteņos ieautās kājas neklausīja. Balstīdamies uz kruķiem, pieradi izsviezdams uz priekšu baltos velteņus, ar riebumu ļaudams tiem piedurties pie netīrā, samīdītā sniega, vie-sis devās uz lieveni un apstājās.

Uz kāptuvēm sēdēja vecais Matvejs — snauda vai domāja - un aizšķērsoja ceļu.

Cistihs kā sesks vārnai klupa tam virsū:

Ko te esi iepleties? ... Ei, kā tevi?! Dzirdi — marš projām!

Vecais pamodās, atmeta galvu.no ausaines apakšas pa-blenza dieva pasaulē un ar pūlēm slējās augšā.

— Kusties, kusties veicīgāk! Rēgojas te visādi... Uzmanīgāk, Ivan Ivanovič! Te slidens, nepaklūpiet... Ak tu kungs! Tad ncpiņājies jel, vecais, pa kājām!

Bija atbraucis kolhoza galvenais grāmatvedis, Jevlarn-pija Likova līdzgaitnieks un otrā nozīmīgākā persona ciemā pēc slavenā priekšsēdētāja.

Durvis, līdz šim bezcerīgi aizcirstas, atvērās visā platumā. Uz sliekšņa izauga Ļolia Sablovs — matu ērkulis pāri palodai, milzīgās, sarkanās, lejup nokārtās ķetnas pauda iztapīgu gatavību: «Atļaujiet tikai, uz rociņām ienesīšu.» Un būtu ienesis vienā saņēmienā resno grāmatvedi ar visiem kruķiem un garo, izkāmējušo Cistihu.

Taču Ivans Ivanovičs, smagi tosdains, pats uzveica pēdējo pakāpienu.

Pie lieveņa, trīsošām rokām balstīdamies uz ķeģa, stāvēja vectēvs Matvejs — pelēkajā, saveltajā bārdelē iegrimusi bezzobu mute, no cepures apakšas apdzisis skatiens pievērsts platajai, tuklajai mugurai, kas cīnās ar kruķiem.

Ivans Ivanovičs pie durvīm atņēma elpu, pameta skatienu atpakaļ uz grūto, desmit soļus un piecus pakāpienus garo ceļu, sastapa apdzisušo skatienu zem nopluskātās ausaines.

— Ehe! Tas taču ir viņš, — grāmatvedis pabrīnījās.

— Rēgojas te visādi...

— Vecais krauklis uzodis maitas smaku ...

Vectēvs Matvejs, jādomā, jutās neērti no skatiena, ar kādu priekšniecība no lieveņa viņu uzlūkoja, arī nostāvēt vairs nebija spēka, un apsēsties uz pakāpiena viņš vairs neuzdrīkstējās, tāpēc, gurdi saraustījis cepuri, pagriezās un slāja projām, ar mokām vilkdams smagos velteņus, ar visu svaru uzgulis ķeģim.

Ivans Ivanovičs, nevarīgi iekāries kruķos, noskatījās vecim pakaļ — uzkucis, sadēdējis plikādas kažoķelis, bikses noļukušas kuļājas ap ceļiem.

Cistihs un dūšīgais Ļoha Sablovs neizpratnē saskatījās — kas tam Ivanam Ivanovičam lēcies, eka nu brīnumu ieraudzījis?...

Nav cita dieva kā vien allahs, un Muhameds ir viņa pravietis. Cistiham, Sablovam un gandrīz ikvienam Po-žaru ciema iedzīvotājam pirmais un vienīgais pravietis ir Jevlampijs Likovs, tas pats, kas nupat te guļ viņpus sienas. Taču pats pirmais kolhoza pravietis nebija vis Likovs, bet vectēvs Matvejs. Nebija daudz tādu, kas viņu atcerētos. Atcerējās grāmatvedis Ivans Sļegovs.

MATVEJS STUDJONKINS - PAMATLICĒJS

Krievzemei parasta aina: nāca karavīrs no frontes... Nāca bez steigas un gaitīgi, putna solī.

Droši vien viņš bija visā apgabalā pats pēdējais karavīrs, kas nāca mājās, — šā vai tā ritēja jau tūkstoš deviņi simti divdesmit piektā gada rudens. Visi pārējie vai nu sen bija atgriezušies, vai arī nolikuši galvas svešās malās. Nāca no tālienes — no Klusā okeāna krastiem. Nu jau paši pēdējie soļi — priekšā panīkušas egles un kaili bērziņi, un aiz tiem ceļa līkums, tad arī parādīsies pazīstamie jumti... Mājās sieva, sen apkususi gaidīt — atcerējās, kā sauc, bet aizmirsis, kāda izskatās, — un vēl dē-luks, kas piedzima togad, kad viņš aizgāja karot.

Aiz muguras atskanēja zvārguļu šķinda. Atskatījās, vajadzēja parauties pie malas — rikšoja sirms divjūgs. Zirgi kā dvīņi, izliektiem kakliem, ābolainiem krustiem — gulbji, ne zirgi! — aizjūgs ar pušķiem un misiņa apkalumiem, vieglās kurvjdroškas rumbas un spieķi krāsoti ar skaidru mīniju. Aiztrauca garām, uzvēdīja zirga sviedru siltums, saņurcījušos, garajā ceļā pakāmējušo karavīru uzlūkoja pelēkas acis sārtā sejā. Un piepeši rokas savilka grožus, spēji apturēja zirgus.

— Tpr-rū-ū! Eil Laikam tak Matvejs Studjonkins?...

Matvejs pietipināja putna solī, pameta sāņus stilbtiņa apžmiegto kāju, piemiedza acis kā tēmēdams.

Neesi alojies... Bet, ek, no kādiem kungiem pats būsi? Tā kā neatminos.

Ivanu Sļegovu atceries?

Vaņku, vai?... Var sacīt, sābri.

— Tad es esmu viņa dēls, arī Ivans.

— Tas, kas pa ģimnāzijām?...

Ka tad. Sēsties, pavedīšu!

Bet droškā sēž jauns sievišķītis, melnas uzacis zem puķainas šalles, uzcirtusies un smaržo pēc odekolona.

Sieva, vai?

Arī viņu tev vajadzētu pazīt — Antipa Rižova meita... Pavirzies mazliet, Marusja, ļauj cilvēkam apsēsties!

— N-jā-a... — Noskatīja abus ar klaju naidīgumu, tomēr iekāpa, nemulsdams, ka var saburzīt sievišķim pilsētas brunči, ierīkojās ērti.

— Ko tad tik vēlu?

— Darīšanas aizturēja, tīrīju zemi no kontras.

— Nu — iztīrīji?

— Tur, kur biju, bez manis piebeigs. Ohotskā ģenerāli Pepeļajevu noklapējām. No ģenerāļiem ta pēdējais... Būtu jau agrāk šurp atkūlies, bet, ek, pa ceļam gauži savārgu, pa lazaretēm nogulšņāju. Garš ceļš iznāca — divi gadi braucu. Tagad nu cauri, esmu galā.

— Ko domā darīt?

— To pašu, kontru cirpšu.

— Ģenerāļu mūsu pusē nav.

— Toties redzu: sīku draņķu pieviesies.

Ivans Sļegovs jaunākais nosmējās, paslējās, savicināja grožus zirgiem pār krustiem.

— I-eh! Sirmīši-trusīši! Sa-rauj!... Vēl vienu tiesasvīru savam ciemam vedam!

UnL kad zirgi uzņēma straujāku riksi, Ivans atkal pagriezās, paspīdināja spēcīgus zobus.

— Tiesātāju mums tagad daudz, īstu zemkopju stipri trūkst.

Trencās caur ciemu, nepaļāvis pat izjust to svēto brīdi, kad cilvēks sper kāju uz dzimtās zemes, spēji apturēja pie pamatīgas balti apmalotas mājas, kuras sētspusē slējās vēl jauna, vēju neappūsta ēka — stallis ne stallis, kūts ne kūts —, pateica:

— Kāp ārā, jūsu godība! Es šeit dzīvoju. Viesos īpaši neaicinu, neņem ļaunā. Lai pops, lai tiesasvīrs — garlaicīgs ciemiņš, mīl sprediķot.

— Pagaidi, varbūt ij atnākšu ciemos, — Matvejs atvadām pasolīja.

Ļāva sievai pakarāties kaklā — meitietis paliek meitietis, lai jau nobirdina savu asariņu uz tiem priekiem.

Pāri viņas plecam ieraudzīja: pie lāviņas stāv viņš — garš, netīrs krekls, īsas nātna bikšeles, zilganas basas kājas — izskatās pēc maza, no ilgas gavēšanas sadēdējuša vecīša.

Pastūma nost sievu, smagu soli kāpa pretim. No neap-cirpto pinku apakšas — biklumā stingstošs skatiens. Un cauri dzidrajām, bērna satraukuma pielijušajām acīm it kā no malas saskatīja pats sevi — netīrs, nopluskājies, baismi sarains, no tāda tēva jāraujas malā. Taču dēlēns tikai nodrebēja pie visām miesām, kad tēvs uzlika rokas viņam uz pleciem.

— Seņka-a ...

Caur kreklu jūt — vārs smalku kauliņu pinums, kusla miesa.

— Seņka-a ... Dē-ēls...

Zināja, ka puikam drīz desmit, zināja, ka nav vairs šūpļaberns, taču nebija varējis iedomāties — ir jau cilvēks ar savu sāpi, kas, jādomā, nav mazā. Kaklā iekņudējās, acis apdedzināja sīva asara, taču raudāt viņš laikam vairs neprata.

Nupat būtu vajadzējis vilkt ārā dāvanu, bet kur nu — pēc Krasnojarskas arī mantu maisu bija aizlaidis, brauca tukšu roku, pārtika ar to, cik saņēma pēc uzturzīmes, ko izplēsa no neiejūtīgās priekšniecības. Nopūtās, ļāva pleciem nošļukt.

— Tu nu ...

Gribēja pateikt, sak, nebēdājies dāvanas dēļ, es tev, puis, jaunu dzīvi atvedu, taču sakautrējās — nez vai sapratīs? ...

Sieva brīnā novaidējās:

— Nu ta gan kā sniegs uz galvas. Mājā tik vien ir kā skābēti kāposti. Kauču vai tos pašus būtu pavārījusi.

Un patiešām — māja liela, kopš tēva laikiem nokvēpušiem baļķiem, tak kaila un tukša, tikai svētkaktā (arī zem biezas kvēpu kārtās) veca režīma svētbildes, kuras nu va-

jadzēs, ilgi neatliekot, ņemt nost un mest ārā. Uz aukstas kuldas pa tukšiem podiem ložņā izbadējies kaķis. Ari sievas izskats atbilstošs — stalta, platiem kauliem, krietnu tēvaini no viņas varētu izmeistarot, taču šie platie kauli kā vecam dusuļainam kleperim pārāk redzami spiežas ārā no sadrimējušās, gandrīz vai caurspīdīgās jaciņas, un plakano seju klāj neveselīgs zaļums. Skaidrs — apstāklīši nav nekādi sīkburžuāziskie.

— Iztiksim, — viņš mierināja sievu, — neesmu taucē-ties atbraucis. Ja kāposti, tad kāposti — stiep šurp un sēsties arī pati, uzdošu ierosinošus jautājumus.

Sieva lika galdā, kā vēlēts, apsēdās pretim — acīs laimīgs asarains spīdums, pat sārtums iezadzies novītušajos vaigos. Dēls maliņā — raugās bikli kā apburts, lūko pierast pie nepazīstamā tēva. Bet tas ēda sēnalaino maizi, kas durstīja aukslējas, zvejoja no bļodas sadusējušos kāpostus, šķielēja uz dēlu un taujāja par Ivanu Sļegovu.

— Viņš tak tā ērmoti iedzīvojās bagātībā, — sieva stāstīja. — Iemainīja sivēnu pret zirgu, un ar to arī sākās viņam tā peļņa ...

— Kā tas ir — sivēnu pret zirgu? — Matvejs daudz ko bija pieredzējis un atradinājies brīnīties, bet nu gan izbrīnījās. Pat viņam, kas bija atjūcis no laukiem, zināms vienkāršais zemnieka bauslis: vērtīgāka par zirgu ir tikai paša dzīvība, sievas — ne vienmēr; būs labs zirgs, jaunu sievu gan atradīs.

— Gana jau ļautiņi smējās, gana jau ņirgājās... Kā tad, jauniņu kuilēnu iemainīja. Un ko tu neteiksi — nebija tak alojies. Stāsta, esot tādas grāmatas... Pats zini, Vaņka Sļegovs kopš mazu dienu ar grāmatām saradis. Tēvs balstīja, pats ar veceni no plikiem kartupeļiem un kvasa pārtikā, bet vienīgo dēliņu ģimnāzijā iedabūja. Stāsta, no grāmatām Vaņka ij izdibinājis, ka vajagot sameklēt nez kādu tur angļu kuili un sapārot ar mūsu cū-ceni, tad metiens iznākot uz goda.

— Angļu, nevis mūsējo?... Tā tik skaties, pasaules buržuāzija rauga iegriezt mums cūku — grib no jauna ieviest bagātniekus proletāriešu zemē.

— Es jau nu nezinu, kas tur un kā... Taču Vaņkam labi izdevās: divu gadu laikā veselu ganāmpulku sarūpēja, bet cūkas, var sacīt, kā vienas lāvas, taisni vai pušu plīst, ikkurai vēders gar zemi velkas. Pārdot veda ko kurais — dažs rudzus, dažs auzas, bet Vaņka — gaļu. Par gaļu tak

brangāk maksā, tā ka drīz vien tika vīrā: cūku kūti uzcēla, kaut vai pats dzīvo iekšā, un kādus zirgus sapirka ...

— Viņa zirgus es redzēju. Imperiālisma aģents ir ši-tais jūsu Vaņka.

— Bet kā ļautiņi smējās! Te nu bija smiekliņi...

— Raudāt viņiem būtu vajadzējis — buržujs tepat blakām aug kā suņu sēne.

— Tu uz viņu velti sirdies, viņš nekas, lādzīgs, un arī palīdzēt neatsakās.

— Jaunībā ij vilks pieniņu dzer.

Aiz durvīm atskanēja šļūcoši soļi un smagas nūjas klaudzieni.

Matveja sieva satrūkās:

— Ak kungs! Afanass Savies nāk! Ko lai viņam padod priekšā, neba nu kāpostu dripsnīti...

Durvis atsprāga visā platumā, uz sliekšņa izauga vecis, tikpat plakans kā pašas durvis, audekla tarbu plecā un šķidru apustuļa bārdeli, kas spurājās uz krūtīm. Pārlicis zarainu bozi no labās rokas kreisajā, viņš pagriezās pret kaktu ar vēl nenoņemtajām svētbildēm, cienīgi pārmeta krustu un bargā balsī pieprasīja:

— Riecientiņu, Kristus dēļ.

Matvejs veicīgi pietrūkās, paspēris uz priekšu stilbtiņa apžmiegto, tievo, gluži vai purva putna kāju, un samiedza aci. Cienīgajā vecī ar ubaga tarbu viņš bija sazīmojis Afa-nasiju Tulupovu, savā laikā visbagātāko zemnieku ne tikvien ciemā, bet visā apkaimē. Kad Matvejs aizgāja armijā, Tulupovam piederēja vairāk par simt desetīnu zemes, eļļas spiestuve, dzirnavas, turklāt viņš plaši tirgojās ar ādām. Tulupova ādu zābakos ļautiņi mīdīja ceļus uz Vjatku, uz Vologdu, uz Arhangeļsku.

— Tā, tā... Pie proletariāta esi atnācis?

— Riecientiņu, Kristus dēļ.

— Tā, tā. Kristus dēļ... Paskats tev, Afanas, cits, bet meldiņš tas pats vecais. Nekā vis, pirmāk tu man atzīsties klaji: es, sak, bijušais rīkļurāvējs un ekspluatators, lūdzu maizes riecienu no sava kalpa Matveja Vasiļjeviča Studjonkina. Tad es varbūt tevi nenoniecināšu, sēdināšu pie galda.

Vecais blāvām acīm vienaldzīgi pavērās Matvejā, kas stāvēja viņa priekšā, rokas sānos iespriedis, vēlreiz bez steigas pārmeta krustu:

— Dievs tev piedos.

Vai nu viņa uzbangoja senā uzpūtība, vai varbūt viņš askatīja, ka pec Matveja pie galda sēsties nav vērts — pelavmaizi devīgais saimnieks pats bija notiesājis, atlicis tikai tāds dripsnītis kāpostu... Apgriezās un, saliecies zemajās durvīs, izgāja.

Evei nu, kā viss ačgārni apgriezies, — sieva nopūtas, viņš ij pie mums nāk dāvanas lūgt. Pastars gals.

Muļķe tu esi, neapzinīga. Bagātnieku palaiduši ar ubaga tarbu. Priecājies!

Sen jau Požaru ciemā bija sadalījuši Tulupova zemi. Bet zeme nav maize, to grūti līdzīgās daļās sadalīt, sak, tev rieciens, man rieciens. Tev pagadījies melnzemes ķīlītis palejā, man — skaidra smiltiņa piesaulē, tu esi apmierināts, bet es ne!

Kopš revolūcijas Požaros vilkās slepens karš, ar pārtikas repartīciju mazliet tā kā pierima, tad atkal uzliesmoja. Lielā Tulupovu dzimta sen izirusi, palicis tikai pats vecais Afanasijs, kas staigāja ubagodams:

— Kristus dēļ, riecientiņu.

Un tā nu strīdos un ķīviņos atskanēja pārnākušā Matveja saprātīgā balss:

— Stādu divus jautājumus — un abus asi. Pirmais: aizliegt pieminēt Kristu kā vecā režīma vārdu. Visus diede-ļus, kas tagadiņ Kristus vārdā pa sētām dāvanas lūdz, ieteicu triekt ratā. Otrkārt, paziņoju jums: neapzinīga masa jūs esat! Tulupovus izķidājuši, bet ko paši?... Ikviens no jums savā prātā ir tāds pats rīkļurāvējs Tulu-povs, tikai nav jums tās varītes. Raugiet, personiski es, apzinājies un saskatījis visu privātīpašuma riebīgo būtību, negribu nenieka no Tulupova zemes! Es esmu par to, lai šo zemi nepavisam nedalītu, bet kopīgi artu, sētu un ievāktu ražu. Lai visi kā viena saime — komūnijā! Lai dzīvo, dārgie biedri, brālība un vienlīdzība!...

Tēvaiņi, nupat vēl ķengājuši cits citu, nu vienprātīgi smīnēja — dullības gvelž Motjka, neba mazums ļautiņu pēdējā laikā sajūk prātā.

Bet būtu nu gan šiem tēvaiņiem vajadzējis *zināt — ja viens gailis sasitīs spārnus, tad arī citi atsauksies. Teiksim, atgriezīs kādam no Tulupova klaipa treknu riecienu, taču nav ar ko kost — nav ne zirga, ne arkla, ne iejūga, ne sēklas. Tādu bezzobju ciemā, izrādījās, bija laba tiesa. Zobu nav, bet balss ir.

— Nagribam savu zemi! Lai iet visa artelī!

Ko tu neteiksi — «nagribam», lepni arī vēl — gan smiekls, gan raize.

Motjka Studjonkins no mītiņiem brīvajā laikā noņēmās ar nekaitīgām blēņām: sēdēja uz kāptuvēm un ar nazi drāza no dēļiem šautenes. Visa Požaru puiku varza griezās ap viņu kā bites ap sīrupa spaini. Viņš tiem gan slapjos degunus apslaucīja, gan sprieda tiesu, ja gadījās saplēsties, un visus bez izņēmuma apgādāja ar koka šautenēm un svilpītēm.

— Eh, puņķutapas, jums ir laimējies, pašā laikā esat piedzimuši. Kamēr izaugsiet, paskat vien, pēdējo buržuju pasaulē būsim kā uti nokniebuši. Bagātību visiem vienlīdzīgi, lai neviens cilvēks šai pasaulē ar pliku pakaļu nestaigā — bikses visiem vienādas. Ne skaudības, ne naida, ne tev raize, kā savu kapeiku iesist — jaukums, ne dzīve jums priekšā, bērniņi. Kazi, ij mēs vecuma galā pagūsim kādu malciņu nobaudīt.

Bet mājele viņam šķība greiza, žogam kārtis izgāzušās, un sieva, tāpat kā agrāk, viena pati sitas pa saimniecību.

Motjka niekojās ar bērneļiem, bet ap viņa vārdu lasījās kopā nabadzīgā, brēkulīgā plikatu banda, tiem viss — bijis nebijis, nav ko zaudēt. Nosvērtākie zemnieki joprojām smīkņāja:

— Tieci nu gudrs, kurš te vecs, kurš mazs. Kam-pā-nija!

Bet piepeši Požaru pasaule izbrīna pieklusa. Motjkas plikatu pusē nostājās Vaņuha Sļegovs.

Ritēja parastā sapulce Tulupova mājā, kas sen jau bija pārtapusi par ciema padomi. Parasta sapulce, kur brēku-līgie oratori dūrēm zvetēja sev pa krūtīm, ar spiedzīgām sievu klaigām aiz ļaužu piebāztās lielistabas, ar piparotiem puišu jociņiem, ar blīvu pašaudzēta smēķa dvingu.

Te tad nu iznāca priekšā Ivans Sļegovs. Viņš piegāja pie galda, pn visi apklusa, zināja — šis niekus nemelsīs. Jauns vēl un zaļš, tak nav no muļķiem, redz dziļāk nekā dažs labs.

Ivans Sļegovs sāka ar līdzību:

— Suņu bars dzenas pakaļ zaķim. Kas ašāks un mānīgāks — noķer, bet citi otra veiksmi necieš, klūp visi barā laimīgajam veiksminiekam virsū. Zaķis — lupatu lēveros, paēdis neviens nav, toties visi sakosti... Vai šī suņu kār-tība jums, viri, neatgādina mūsu pašu dzīvi? Ikviens pūlas kaut ko noraut sev, iekost otram. Vai nebūtu laiks dzīvot citādi, nevis kā suņiem, bet kā cilvēkiem, ar prātu, kopībā, lai nevienam netiktu nodarīts pāri...

Viņš runāja, bet viņu vēroja: puskažociņš, ap vidu sajozis, labas vadmalas bikses, sabāztas dzeltenu ādu apšūtos mīksttūbas zābakos ar atlokiem... Tādu zābaku nevienam citam neatradīsies — nav lauku kurpnieka darināti. «Lai nevienam netiktu nodarīts pāri...» Pašam jau gan ne dievs, ne cilvēki nav pāri nodarījuši, pats ir no tiem ašajiem un manīgajiem, kas pirmie noķer zaķi, turklāt vēl nolūko labi treknu. Viņā klausījās ar mēmu neuzticību, kad viņš aicināja apvienot visas saimniecības vienā kopējā.

Varbūt Vaņuhas Sļegova vārdi nepatika kādam Pjotram Gņilovam, kam arī sētā pāris zirgu, aitas, cūkas, trīs slaucamas govis, — tam nu nav aprēķina brāļoties. Pjotram Gņilovam nepatika, taču vēl vairāk tas nebija pa prātam Matvejam Studjonkinam — ne jau bez nolūka kulaks laužas komūnija, vajadzēs ņemt uz grauda, tēmēt ar skadru aci.

Matvejs liekuļot nemīlēja, izlēma noskaidrot bez aplinkiem.

— Nu tad pēc sirdsapziņas — kas tevi pie mums velk?

— Apjomi, — Sļegovs atbildēja.

- Kas tad tas par pigoru? — Matvejs grāmatas nelasīja, gudrus vārdus nezināja.

— Plašums, lai varētu izvērsties.

— Are, kā! Izvērsties tev vajag? ... Bet vai ļausim?

Ivans Sļegovs soli atkāpās, izrieza plecus.

— Nu tad, Matvej, paskaties...

— Skatos.

— Labi vērīgi paskaties uz mani, nekautrējies, aplūko no galvas līdz kājām.

Un Matvejs ilgi un īdzīgi pētīja Ivanu: skaists, maitas-gabals, purns sārts, pelēkas, spīdīgas acis, jērene ar ādas virsu, zem tās pār gludeno pieri krīt gaišbrūna matu cirta, no glītā puskažociņa apakšas nāk ārā smalkas vadmalas bikses, un šitie mīksttūbas zābaki — ģenerālim nebūtu kauns vilkt kājās. Pats Matvejs īsā, nodzītā, Klusā okeāna vēju appūstā šinelītī, vecos, svešu kāju izvalkātos velteņos, kas nomainījuši noplīsušos armijas puszābakus ar stilbtiņiem, neskūtu, grumbu izvagotu seju jutās tik nožēlojams, ka, šķiet, ņemties tik un Afanasija Tulupova balsī uzvilkt: «Riecientiņu, Kristus dēļ!»

Matvejs norija kaklā iestrēgušo kamolu, pakustināja sarautos pirkstus.

— Bilde. Zēl — šauteni neesmu paķēris līdzi.

— Tik vien tev dzīve iemācījusi — kā ar šauteni rīkoties. Bet ar lodi, Matvej, dzīvi neuzcelsi.

— Tātad mest ieročus pie malas?

— Tātad — sākt iekārtot dzīvi. Ir laiks. Es savējo esmu iekārtojis, gribu iedabūt sliedē arī citus, lai visi izskatītos tā kā es, pat labāk. Visi, arī tu.

Matveja neskūtais ģīmis viebās greizā smīnā. ,

— Rauj vaļā! Mums līdznācēji vajadzīgi — līdz savarmj laikam. Tikai neaizmirsti, Vaņka, es pirkstu turu uz šautenes mēlītes.

— Līdzgājējs zem tavas šautenes?

— Kā citādi. *

— Iznāk tā: karot tu esi karojis, bet nekā tomēr neesi \ pārvērtis.

— Bet, manuprāt, daudz kas ir pārvērties. Vai nemani?

— Tu taču par to pašu agrāko sapņo: viens ar šauteni, otrs ar arklu, viens kungs un pavēlnieks, otrs — vergs. Apgriezīsi kažokam otru pusi — labāks tas nekļūs.

— Ko tad tu gribētu?

— Tikai to — lai tu paej pie malas. Citādi vedīsi uz priekšu un apmaldīsies, nonāksi apakaļ vecajā vietā.

— Pie malas? ... Saies dēlī!

— Dzīvosim — redzēsim.

— Dzīvosim — redzēsim, — Matvejs piekrita.

Ivans Sļegovs pateica sakāmo un dzīvoja joprojām, kā dzīvojis — abi ar sievu vilka savu lielo saimniecību, izbrauca ar sirmo divjūgu, pa vakariem dedzināja petroleju un lasīja grāmatas.

Bet Motjka Studjonkins meta pie malas nazi, ar ko bija grebis paijas Požaru bērnu spēlītēm, vilka mugurā frontes šinelīti un savā putna gaitā cilpoja uz Vohrovas pilsētu. Bez kautrēšanās gāzās iekšā rajona priekšniecības kabinetos, dzinās virsū ar sparu, tepat vai krūtīs ķerdamies: — Ko tad jūs, jupis jūs rāvis, uz ausīm guļat? Nabaga ļaužiem Požaros dvašu ņem ciet!... Mūsu iecirknis pasaules revolūciju aizkavē!...

Nevis Ivans S|egovs, bet Matvejs Studjonkins izplēsa no valdīšanas papīru.

«Vecā režīma kulaka ekspluatatora Tulupova zemes īpašumi ar šo gadu un uz visiem laikiem nav sadalāmi uz galviņām, bet visā kopumā tiek atdoti Požaru ciema nabadzīgajiem zemniekiem, kuri apvienojas ciema komūnā un praksē uzsāk realizēt komunismu, kā to ir paredzējis dižais pasaules proletariāta vadonis Kārlis Markss.»

Zemi dalīja ik pa četriem gadiem, nupat bija tā reize. Un te nu papīrs pēc visiem noteikumiem — ar violetu zīmogu un parakstiem. Garu degunu tiem, kas kāroja Tulu-^ova zemīti. Pakaroja un pietiek — nepieder nevienam, lav dalāma.

Nevis Ivans Sļegovs, bet Matvejs sasauca plikatas uz pirmo komunāru sapulci, apsēdās priekšsēdētāja vietā uri paziņoja: «Izvēli, tauta, tautas vadītāju!»

Izvēlēt?... Nu skaidrs taču — Matvejs ir aizsācējs. Matvejs sadabūjis papīru, viņš jau sēž pie galda, ko tur vēl gaisu jaukt, celt tik rokas augšā — un beigta balle.

Taču arī gaiša saulīte nav bez plankumiem un jebkurā ganāmpulkā gadās pa niķīgai kazai.

• — Ir šaubīšanāsl

Viena vienīga roka pāri cepurēm un sievu lakatiem.

— Kas tur vēl ir?... E-e, Pijko... Nu, nu, plāj vaļā!

Pie galda aizspraucās Pijko Likovs, viens bez sievas aizgavējies puisis — tuvu pie trīsdesmit, pamaza auguma, drukns, galva ar pakausi izaug tieši no platajiem pleciem, zilas ačeles mīlīgi miedzas kā runcim, kad to glauda. Pijko ir no nemantīgajiem, dzīvo pie brāļa, staigā apkārt pa sādžām, «šķēlēdams» baļķus jumtu dējos, savu grasi nopelna, pat vecāko brāli ar viņa perējumu palīdz iztirināt, bet komūnā var ienest tikai divas darbarokas, vairāk it neko.

Un vēl uz ko Pijko ir meistars — viņš var tevi tā pret spalvu paglaudīt, ka pat nepamanīsi. Patlaban viņa balsī tīrais medutiņš tek:

f — Matvejs Vasi]jevičs ir cilvēks ar nopelniem. Kas sita Kolčaku? Matvejs Studjonkins! Kas ar japāņiem karoja? Matvejs Studjonkins! Pajautājiet man, ko es no visiem visvairāk cienu, — Matveju Studjonkinu! Pa manai saprašanai, mums varbūt vajadzētu tev, Matvej Vasiļjevič, pieminekli uzcelt. Ko tu esi paveicis? Uz jauna ceļa mūs pastūmis! Nē-el Pieminekli bērnubērniem ko atcerēties — raugiet, sak, kas bija aizsācējs... Taču neņem Jaunā, Matvej Vasijjevič, neuzskati par necieņu, bet saimniecību vadīt es būtu aicinājis Ivanu Sļegovu. Nopelnu viņam nav galīgi nekādu, līdz piemineklim nav izaudzis, bet, ek, saimnieka ķēriens viņam ir. Attapīgs un veiksmīgs—visi redzam... Strādāja viņš savā labā, lai tagad pastrādā ļaužu labā... mūsu uzraudzībā, kā nu citādi. Un pirmām kārtām, pats par sevi saprotams, viņu uzraudzīs Matvejs Vasiļjevičs. Gan jau vecam cīņas ērglim no augšas būs vislabāk redzams — vai Sļegovs ietur pareizu kursu vai nepareizu...

Izteicās, mīlīgi smaidīdams, papleta strupās rokas — sak, netiesājiet bargi, ja kaut kas nav pareizi, Matvejam Studjonkinam pameta ar plecos iegrimušo galvu — neņem, sak, ļaunā.

Matvejs tomēr neuzķērās uz Pijko Likova solījuma celt pieminekli. Viņš deva vārdu pats sev.

— Ek jūs vientieši, vientieši! Viegli gan tādus Pijko ap stūri apvest. Šķiras apziņas jums ne pīslīša! Kā tu šodien dzīvo, Pijko? Sļegovs ir augšā, tu viņam kaut kur zem celīšiem. Un vai tu, Pijko Likov, nebrīnies, ka Vaņka Sļegovs sāk lejup pie tevis rāpties? Kālabad īpaši viņam, ba-gātnieciņam, brālības un vienlīdzības sagribējies? Tālabad, lētprātiņ, lai tevi stingrāk apseglotu, atkal izlēktu virspusē — strādā, sak, bet es komandēšu! Brālība!... Ciemā visi galvas lauza — visu, sak, atdod, savus zirgus, cūkas, govis — visu. Par velti, no labas sirds? Ai nē, ieguldījums, teikt, nav mazais, toties arī vinnests liels. Par zirgiem un cūkām viņš grib saņemt pretim varu pār mums, pār sādžas proletārijiern.

Matvejs vicināja kalsno dūri, ar katru vārdu it kā naglas dzīdams, un pūlī bija dzirdamas atzinīgas nopūtas. Kurš gan savā prātā nebija minējis un nēsājis aizdomas: «Vai nu bez nolūka atdod saimniecību...» Nu ir skaidrs: «Ai, ir nu gan manīgs! Nu nē, lika drusciņ pagaidīt, gana jau lapsiņa meta cilpas, pēdīgi tak uzrāvās...»

Ivans Sļegovs sēdēja tepat pirmajā rindā, redzamā vietā — puskažociņš vaļā, audekla krekls apjozts ar zīda aukliņu, viena kāja pār otru pārmesta, seja mierīga, klausās, acu nenovērš no Matveja, it kā tas nerunātu par viņu.

Bet Matvejs turpināja:

— Nāk pie mums — lai nāk! Kurš katrs var nākt! Liegšanas nav, taču nāc uz līdzīgām tiesībām, notēmē

«mums sakas maukt kaklā. Atdod zirgus, cūkas, esi tāds pats proletārijs kā visi. Tikai, ekur, tā nelaime, vai gribēsi? Tavu viltību esam izpratuši. Man viss, biedri pilsoņi. Esmu izteicies. Spriediet nu jūs.

tūda| arī ņēmās spriest: Lai tagadiņ S|egovs runāl lPareizil Izsaki mums savas domas, Vaņka!

Ļaužu priekšā vis neizblēdīsiesl Plāj labāk visu tīrā!

Ivans piecēlās, visi apklusa. Gaidīja — nupat pateiks: Pie velna jūs visus! Liela man vajadzība pēc jums.» Taču vinš pagriezis muguru galdam, Matvejam Studjonkinam, m seju pret ļaudīm, noņēma cepuri, paburzīja rokās tās u<las virsu, skatīdamies pāri galvām, stingru balsi pateica:

— Ja sacīšu, ticiet — vai ticēsiet? Nē, neceru. Tāpēc arī ne pārliecināt, ne dievoties neiešu. Domājiet, kā gribat, kamēr darbos nebūšu pierādījis. Tas ir vissl

Apsēdās, pārmeta vienu kāju pār otru.

Sapulce pret Sļegovu vairs neklaigāja, taču par komūnas priekšsēdētāju ievēlēja Matveju Studjonkinu — vienbalsīgi, arī Pijko Likovs neuzdrīkstējās pacelt roku pret.

Pēc sapulces Matvejs, visiem klātesot, piegāja pie Ivana.

— Nu, kā ir? Dzīvosim — redzēsim?

— Vēl jau tad dzīvot neesam sākuši, — Ivans atbildēja.

Bijušais Tulupova rokaspuisis Ļovka Uho, viens no vis-pēdīgajiem žūpām ciemā, toties rakstu pratējs, pats savām rokām uzkrāsoja izkārtni: «KOMŪNAS «DARBA VARA» STABS.» Štābā pie galda — Matvejs Studjonkins. Bet uz galda — rakstāmpiederumu komplekts (Tulupova atstāts mantojums), virs tintnīcas spārnots mazulis draud ar pirkstiņu. Pie šā spārnotā mazulīša Matvejs mēdza apdzēst mahorkas nodeguļus.

Iesāņus vēl viens galds — rēķinvedim. Pie tā nosēdināja Ļovku Uho. Sēdēt viņš sēdēja kārtīgi, pat tad, ja bija galīgi pilnā, tikai tādās reizēs nestrādāja, bet, galvu delnās atspiedis, birdināja asaras uz komunāru papīriem un vilka «Skaluguntiņu».

Sa-abeigusi mani bē-ēda,

Ni-ikna čūska slepenā*a,«.

19

Matvejs šo gaudošanu pacieta — neviena cita uzticama rakstu pratēja padomā nebija. Paldies dievam, ka Ļovka, kunga prātā būdams, neālējās — cilvēks viņš ir lēnīgs, mušai pāri nedarīs.

Matveja darīšana ir — būt priekšsēdētājam, augstu turēt komūnas godu un dot rīkojumus. Bet, lai rīkojumi tiktu nogādāti, kur tiem jābūt, turklāt bez kavēšanās, iecēla vietnieku, labi veicīgu un attapīgu. Sīm prasībām pilnīgi atbilda Pijko Likovs.

Viņš bija sestais bērns ģimenē, un tāpēc desmit gadu vecumā tēvs viņam iedeva divdesmit piecas kapeikas ceļam, māte uzkāra kaklā tarbu ar sausiņiem. Par ganu puiku tuvējos sābros neviens neņēma, izsenis bija iegājies doties uz Jaroslav|as apkaimi, bet ceļš līdz turienei nav īsais — savas trīssimt verstis, ejot no sādžas uz sādžu. Peko nu trīssimt verstu ar tarbiņu plecā, kad tev, cilvēkam, ir desmit gadu, citās ģimenēs tādā vecumā mammīte tepat vai no karotes ēdina. Nakstsmājas pa ceļam sastaptajās sētās maksāja divas kapeikas, par to saimniece ierādīja vietu uz grīdas un ielēja karstu ūdeni padzerties.

Dzīve bija Pijko murdzījusi un maidzījusi, nu viņš prata sadzīvot ar kuru katru: zilās ačeles tvertin tver jūsu skatienu, straujš un ašs viņš ir, allaž gatavs rīkoties, pamāj tikai — viens apgrieziens — un darīts! Parocīgs cilvēks, turklāt no vistrūcīgākajiem.

Ir pavasaris, bet komūnā seši zirgi — četri no tiem ar mokām turas kājās — un trīs arkli.

Priekšsēdētājs Matvejs Vasiļjevičs Studjonkins sēž pie galda un atzīst:

— Jā-a, pagrūti būs ...

Bet tālab jau viņš ir priekšsēdētājs, lai dūšu nepalaistu, dotu norādījumu:

— Vīri! Sevi nežēlot — strādāt! Tā jā!

Un vīri ar to vienis prātis, pretim nerunā.

Matvejs sēž pie galda, dzēš smēķu nodegu|us pie čuguna mazulīša, uzmundrināt vīrus darbam — tas ir Pijko Likova pienākums.

Sanāca kopā sādžas plikatas. Ikviens bija sapņojis par savu zemi. Te tev būs zeme — tava!

Mana?... Nekā vis, te neliels labojums — mūsu.

Zeme ir kopēja, visi uz tās vienlīdzīgi. Visi vienlīdzīgi,

un tu samazini centību, Ildzinies pēc tā, kas vājāks par tevi Taču arī tas nav no pašiem pēdīgajiem, ari tas met skatienus uz tiem, kam spēciņa vēl mazāk, līdzinās pēc tiem, un līdzinies arī tu. Dienu pēc dienas turpinās šī līdzināšanās citam pēc cita — līdz nullei, līdz pilnīgai bezdarbībai!

Berjozovkas ķīlī norīkoti art Fedjka Samoha un Griška Kočkins. Zirgi pamesti vagā, Fedjka ar Grišku silda vēderus saulgozī. Pamēģini tiem uzkliegt, viņi tev pasutis pie nelabā pašu priekšsēdētāju Matveju, bet no Pijko jau nu nepavisam nerausies.

Pijko viņus nekaunina, nekliedz, nelien no ādas ārā, viņš ir jautrs un vēlīgs:

— Tauciņus audzējat, puikiņas? Nu, guliet, guliet, es

pastrādāšos.

«Puikiņas» nepagūst pacelt snaudā sasmagušās galvas, kad Pijko jau soļo arklam paka], griež velēnas... Sie pasēž, pablisina acis, pēdigi apkaunas.

— Ei, Pijko! Ripo savās gaitāsl... Mēs tak uz brītiņu, mēs — tāpat vien ...

— Redzu — kā. Tulupovam citādi darbu lauzāt.

— Labi jau, labi, liecies nu mierā.

Pijko rikšo tālāk. Un, kad, visus apskrējis, ierodas valdē, apputējis, nosvīdis, vēdīdams zemes, mēslu un zirgu smaku, Matvejs Studjonkins sagaida viņu ar jautājumu]

— Nu, kā tur ir?

— Kārtibāl — Ģīmis sarkans kā novārīts, zilajās ačelēs smīniņš.

Kārtībā? Ai nē!

Ara un sēja — mocījās, apsēja pusi zemes.

Pļāva — mocījās: ne «dzīvu» ratu, ar ko izvest sienu, ne veselu saku.

Mocījās, vākdami vājo ražu.

Nokāra galvu jautrais Pijko Likovs, būtu priecīgs, ja ticis vaļā no vadošā amata, zāģi čirkstinot bija labāka iztikšana.

Bet ziemā nobeidzās trīs zirgi.

Ļovka Uho, spiezdams galvu rokās, laistīja dzērāja asaras uz saviem rēķinvedības papīriem.

Sabeigusi mani bēda,

Nikna čūska slepenā,.,

2i

Viņš nekad vairs nebija skaidrā. Komūna gāja bojā aiz nabadzības.

Matvejs Studjonkins vienīgais nezaudēja galvu. Viņš lasīja. Lasīt viņš prata, bet, vei, rakstīt — tik vien kā savu vardu uz papīriem.

Matvejs lasīja avīzes. Avīzes aicināja sākt uzbrukumu kulakiem, taču katra citādi — vienas prasīja viskrasāko rīcību, citas brīdināja no pārspīlējumiem.

Matvejs lika avīzes pie malas, lūdza iejūgt viņam zirgu atsperu ratos, kas vēl necik sen bija piederējuši Ivanam Sļegovam: aizjūgs ar zvārgulīšiem, ar misiņa apkalumiem — arī Sļegova —, un priekšsēdētājs devās uz rajonu pie priekšniecības kārtot jautājumus.

Rajonā skaidrus norādījumus nedeva, skopi pasvieda:

— Gaidīsim lēmumus.

— Cik ilgi lai gaida? Rīkļurāvēji mūs ar visiem kauliņiem aprīs.

— Drīz partijas kongress.

Piecpadsmitais VK(b)P kongress sanaca decembrī. Pārskata referātu lasīja ģenerālsekretārs Staļins, viņš sacīja: «Nav taisnība tiem biedriem, kas domā, ka var un vajag tikt galā ar kulaku, lietojot administratīvus pasākumus, caur Valsts Politisko Pārvaldi: pateikt, piespiest zīmogu — un darīts. Kulaku vajag piespiest ar ekonomiskas dabas pasākumiem un uz revolucionāras likumības pamata. Bet revolucionārā likumība nav tukša frāze. Tas, protams, nenoliedz zināmu nepieciešamu administratīvu pasākumu lietošanu pret kulaku. Bet administratīvie pasākumi nedrīkst aizstāt ekonomiskas dabas pasākumus.»

Piespiest Pjotru Gņilovu «ar ekonomiskas dabas pasākumiem», bet kā tu šo piespiedīsi, ja viņš, Gņilovs, ir gandrīz vai bagātāks par visu komūnu kopā? Ir vēl arī Jefims Dobrjakovs, ir Mitjka Jolkins — visa tā kompānija. Ja tie ķersies klāt, tad «ar ekonomiskas dabas pasākumiem» visu ciemu salieks ragā, neviens pat nespirināsies.

Matvejs drūmā prātā spaidīja smēķu nodeguļus pret spārnoto mazulīti, taču uz rajonu braukāt nemitējās. Braukāja aiz gara laika, necerēdams neko sarunāt.

Tomēr Staļins, jādomā, zināja, kā rīkoties, — vārdi paliek vārdi, bet darīšana, tas ir kas cits. No kāda brauciena Matvejs atveda plakātu un pakāra pie sienas sev virs gal-vas plakāta uzzīmēts tauks, bārdains zvēriska izskata kulaks klāt uzraksts: «Likvidēsim kulakus kā šķiru!»

Matvejs paaicināja savu vietnieku Pijko:

- Saziņo kopā visu ciemu no maza līdz lielam. Teikšu

runu.

Sanāca veci un jauni — gaisā satraukums —, ikvienam gribas zināt, ko Matvejs Studjonkins atvedis. Tulupova lielistabā — ko nu ābolam, nolobītai sēkliņai nebūtu kur nokrist.

Matvejs uzstājās bieži, neviena sapulce nepagāja, kad viņš nebūtu spēris vaļā dižo runu, līdz aizsmakumam aicinādams uz apzinīgumu. Taču šī viņa runa neatgādināja parastās.

Todien viņš bija apaukstējies, ap kaklu līdz pat smēķa apsvēpētajām ūsām cieši apvīstīts sievas lakats, balss aizsmakusi, seja tumša, spīvi un nikni zem grumbu izvagotās pieres dzalsta acis.

— Draņķīgas ir mūsu lietas komūnā! — viņš čārkstēja. — Sliktāk nemaz nevar būt. Slīkstam nost, brālīši, drīz būsim galīgi dibenā ...

Ļaužu pieblīvētajā lielistabā iestājās klusums, uzdvesa tādu kā pagraba saltumu, pat solus neviens vairs nečīksti-nāja. Neba tas kāds joks, pats iesāk ar to, ka komūna, sak, slīkst nost, iet dibenā. Pats priekšsēdētājs Studjonkins!

liet Matvejs aizsaldētu baisi plosīja šo klusumu:

— Mums tad ir draņķīgi, nav ar ko art, nav ko sēt, bet apkārt komūnai? ... Ko? ... No maliņas uz mums skatāties un irgājaties*, kas jums, zirgi gludeni, rīki labu labie, sēkla apcirkņos! Kas jūs esat, salīdzinot ar mums, komu-nāriem? Bagātnieki! Bet kālabad mēs revolūciju taisījām? ... Ko? ... Mēs noiesim dibenā, burbuļi vien nogriezīsies, bet jūs peldēsiet tālāk? ... Nekā, sābrīši, šitais numurs neies cauri! Mēs jums, redz še, ko pateiksim: revolūcija nav vēl galā! Ei! Vai tu mani dzirdi, Pjotr Gņilov? Un tu, Mitrij Jolkin, dzirdi? Un vai Jefims Dobrjakovs te ir? ... Jūs dzirdat, kārtīgie saimnieki? ...

Pēc šās sapulces Matveju mēģināja nogalināt.

Viņš lika sievai izkurināt pirti.

— Neganti saaukstējies esmu. Pamatīgi izsviedrēšos, kazi, kļūs vieglāk.

Sieva aizgaja kopties, bet viņš atgulās un aizmiga.

Viņš gulēja tik cieši, ka nedzirdēja, kā no visa ciema klaigādami pie viņa mājas saskrēja Jaudis.

— Mā-mu-ce! Mā-ma!...

Viņš pietrūkās.

— Ko tu?

Dēliņš galvgalī, pustumsā bālajā sejā redzama tikai plaši ieplesta mute, rauj dvašu, ar rokām ķeras kreklā.

— Mā-āmu-ce!... Pirtī!...

Aiz tumšā loga nespodra kapara krāsā sakaitis bērziņa stumbrs. Kā ar karstu ūdeni apliets, Matvejs pielēca no gultas...

Zemē iegrimusi melna pirtiņa slēpās alkšņiem aizaugušā gravā, līdz kurai sniedzās Matveja sēta. Ciemā vēlu bija pamanījuši uguns atblāzmu, saskrēja, kad klāt tikt vairs nevarēja.

Sievas vaimanāja, kliedza uz vīriem:

— Ko jūs, migužas, tūcāties? Tur tak dzīvs cilvēks deg kopā.

— Ak kungs! Ta nesiet jel ķekšus!

Kāds skraidīja un rosījās bez jēgas.

— Spa-aiņus! Kur spa-aiņi?! Vajag stāties ķēdē līdz upītei!

Kāds stāvēja kā apburts: pirtiņa no apakšējiem vaina-kiem līdz pašiem augšējiem zeltaini caurspīdīga, jumts dvingainos liesmu lēveros. Kur nu ...

Kāds prātoja un minēja:

— Tad tikuši gan Motjkam klāt.

— Dievs mielo viņa dvēseli.

— Vai, vai! Par bendes darbiem galvu vis neglaudīs!

— Avdotja esot dzirdējusi: no pirts tā#kā sievišķa balss kliegusi.

— Ko nu sievišķa, sivēna balsī sāksi kliegt, šitā cepināms.

Un pēkšņi visi atsprāga uz abām pusēm — pūlī ielauzās Matvejs, basikņi pa sērsno aprīļa sniedziņu, bez cepures, vienā apakškreklā, visu acu priekšā, šķiet, no uguns izniris. Viņš ielauzās un, it kā pret sienu atdūries, palika stāvam soli no jautri sprēgājošiem, neganti svelmīgajiem baļķiem, neprātīgi blenzdams aklām, iekritušām acīm.

Iekrampējies viņam biksēs, turējās dēlēns, drebēdams ar visu savu kalsno augumiņu.

Kāda sieva aiz muguras neizturējusi iegaudojās:

— Bē-ēdu-līši! Kas gan ar jums tagadiņ notiks!...

tobrīd pirtiņas jumts ieguma, ar brīkšķi un krakstoņu

sagāzās. Uzmilza blīvs, sārtens vilnis, apbēra ar dzirk-stelēm Matveju, viņa sapinkājušos matus, viņa uguns atspulgos lāsmojošo kreklu. Matvejs notrīsēja, atrāva skatienu no uguns, pagriezās pret biklā, bēdpilnā līdzjūtība

sastingušajiem ļaudīm — seja karsti sakaitusi, acu vietā dziļi, tumši dobuļi.

Pie tēva spiedās dēlēns. Matvejs to pamanīja, noliecās, pacēla, piekļāva sev klāt, brizdams basām kājām pa izšķīdušo sniegu, nesa projām no uguns. Ļaudis, cits citu stumdīdami, steigšus pašķīrās.

Pēc soļiem desmit Matvejs apstājās, atkal pavērsa aklo seju pret pirti, un seja krampjaini sašķiebās.

— Nē, Seņka! Nē, skaties, dēls! — Matvejs gārdzoši iekliedzās. — Skaties, Seņka, un ielāgo! Kulaku slaku uz visu mūžu paturi prātā! Tas ir viņu roku darbs!...

Tramīgi dejojošos liesmu atspulgos drūzmējās ļaudis. Bet Matvejs aizsmacis kliedza:

— Skaties, Seņka! Lai vēlāk nepazītu žēlastības! Lai riebekļus spaidītu un dedzinātu! Skaties, dēliņ, acis nenovērs! ...

Ļaudis skurinājās, klusēja. Pirts beidza degt, apliedama ar sārtu gaismu Matveju, kas izspūris, garā, izlaistā kreklā kļāva pie krūtīm dēlu.

Nenovalkājamais armijas šinelītis, vienīgais priekšsēdētaja tērps, viņa suņādas ausaine bija maldinājuši. Tos bija uzvilkusi sieva. Viņu bija noturējuši par Matveju — meitietis diža auguma, ar apmēriem atgādināja puisieti —, izsekojuši, durvis aizspieduši ar mietu. Pirts gan nodega, bet miets palika, tikai vienā galā apogļojis. Šo mietu Matvejs nolika kantorī redzamā vietā.

— Pētīt no lieka neiešu, — viņš katram ienācējam pavēstīja, — kurš te vainīgs, kurš ne — tā ir tiesas darīšana. Manās acīs vainīgi visi bagātnieki. Lai viņi visi aizlaikus lūdz dievu.

Viņš bija samelnējis no vaiga, briesmīgi izģindis, caur bārdas rugājiem spiedās ārā žokļa kauli, acis iedubušas. Agrāk sievai it kā mīlīga vārda netika pabildis, bet tagad katram re3zams — beidzas nost aiz bēdām. Pats mazgāja dēla kreklus, nekautrējās kopā ar meitiešiem uz laipām skalot nabadzīgās apakšdrēbītes, pats lika ielāpus, pats vārīja putru, apkopa kā prazdams un mācīja:

— Neaizmirsti, Seņka, māte no kulaku rokas rūgtu nāvi saņēma, to allaž paturi sirdi. Bet, kamēr tu spēkā ieņemsies, pacentīšos es ... Es jau nu gan!...

Taču pagāja vēl gads, iekām Matvejs Studjonkins pilnām izvērsās.

Maija sākumā, tūdaļ pēc svētkiem, viņš diktēja uztūkušajam, mūžīgi paģirainajam Ļovkarn Uho:

— Raksti: Gņilovs Pjotrs Jemeļjanovičs — divi zirgi, trīs slaucamas govis ... Uzrakstīji? ... Tagad liec Dob-rjakovu Jefimu — arī divi zirgi — ķēve un pērnājs kumeļš, divas govis. Jolkins Mitrijs Osipovičs

Saraksts bija garš, tajā ietilpa visi, kas dzīvoja turīgi. Pēdējais bija Antips Rižovs, Ivana Sļegova sievastēvs. Iepretim viņa uzvārdam Matvejs vēlēja ierakstīt: «Nav dikti bagāts — zirgs un govs —, toties garu mēli, izplata ciemā naidīgas valodas.» žēl, ka Vaņku Sļegovu tagad nekādi nevar aizķert — ne viņam zirgu, ne govju, pat vistu savā sētā netur, un naidīgas valodas piesiet nevar, klusētājs, kaut arī — kuram gan nav skaidrs — mums svešas domas perina.

Pašus slepkavas atrast neizdevās, un Matvejs arī īpaši pēc tā necentās: neba nu tik svarīgi atklāt tikai slepkavas, cīņa ir šķiru cīņa — ikviens, kas nav ar mums, ir mūsu ienaidnieks.

Ekspropriētajiem kulakiem atņemtos kažokus, vadmalas brunčus, svārkus un zābakus izsniedza pēc saraksta visnabadzīgākajiem. Pie nabadzīgākajiem skaitījās arī pats Matvejs Studjonkins, kas viņam ir — pāris apdauzītu podu, dažas apgrauztas koka karotes un no kustoņiem — tarakāni sienās. Viņš būtu varējis ņemt daudz — paša roka noteicēja —, taču paņēma tikai Jefima Dobrjakova puskažociņu. Šinelis taču bija sadedzis kopā ar sievu, sievu, ko tur vairs, dzīvē atpakaļ atsaukt nevar, bet par šineli gan bija likumīgi saņemt ko vietā. Kulaku mantas piegrābties Matvejs negribēja — par ideju karojam, ne jau par grabažām, lai zina.

Iztukšotajās mājās iemitināja tos, kam nebija jumta virs galvas. Trīsdesmit pirmajā sava mūža gadā Pijko Li-kovs iebrauca paša mājā — Pjotra Gņilova divdaļu ērbeģī. Iebrauca? ... Kur nu, tīri vienkārši iegāja, nesdams līdzi finiera čemodāniņu un nastiņu, kurā bija iesietas vadmalas bikses un jēlminas zābaki.

Bet pa ciemu atkal klīda valodas par Vaņuhas Sļegova

velnišķīgo apķērību. Aizlaikus bija zinājis, kurā pusē piestāt, tagad būtu braucis vienā barā ar Gņiloviem un Jolkiniem. Bet nē, vesels, darbu dara, dzīvo klusu un mierigi, ij uz augšu izsitīsies. Ai jā, manīgs pēc vella!

Sļegova mājās lēja asaras Ivana sieva Marusja, Antipa bižova meita. Viņa apraudāja tēvu, māti, trīs brāļus, ko Matvejs Studjonkins bija izsūtījis uz tālām zemēm.

Matvejs agrāk bija lasījis avīzes un spaidījis smēķu nodeguļus pret čuguna mazuli. Pienāca laiks — atradās ari viņam piemērota nodarbošanās: apstaigāja māju pēc mājas. Durvis vēra ar kājas spērienu, cepuri necēla, labu-dienu nedeva, iztrūcinātam saimniekam noprasīja strupi:

— Pieteikumu iesniedzi?

Un, ja atbildēja «nē», novilka caur zobiem:

— Skaties tu man!

Matvejs pildīja simt procentus. Ciemā nedrīkstēja būt neviena cilvēka, kas nebūtu iesniedzis pieteikumu stāties kolhozā. Aptverti visi simt procenti, ne par nieku mazāk.

Ļovka Uho uzkrāsoja jaunu izkārtni — platāku un košāku: «KOLHOZA «DARBA VARA» VALDE». Ne vairs «štābs», bet «valde», un nevis «komūna», bet «kolhozs» — tāda bija ievirze no augšas, kaut gan Matveja sirdij vecie vārdi mīļāki.

Sī izkārtne bija pēdējais, ko savā mūžā paveica Ļovka Uho, šis drūma rakstura cilvēks, ko pat sīvais nedarīja jautru.

Pēdējā laikā viņš dzēra bez atelpas, rītos kantorī ieradās, jau turēdamies pie sienas, līdz savam krēslam tomēr aiztaustījās, apņēma galvu rokām un iesāka «Skalugun-tiņu». Nonāca tiktāl, ka arī Matvejs vairs neizturēja. Nolūkojis brīdi, kad Ļovka bija mazdrusciņ «skaidrāks», tieši un klaji pateica:

— Lai arī tu neesi kulaku gājuma, taču sastrādāt ar tevi grūti, pat gluži neiespējami. Būtu vismaz revolucionāras dziesmas dziedājis, bet tu velc sazin kādu draņķi — dūšu šķebina. Atceļu tevi no amata.

Atcelt bija vienkārši, Ļovka labāk par visiem zināja, ka kolhoza kase ne jau tā, ka tukša, bet ka tās vispār nav. Un no savas Matvejs viņam nevarēja dot ne plika graša paģirām — neba šim nu kāda nauda. Ļovka piecēlās un klusu aizgāja.

Vakarā visi dzirdēja, ka viņš savu «Skaluguntiņu» vilka, sēdēdams uz Sekletijas Kļuvišnas lievenēm. Bet rītā bija pazudis, stāsta — klusu nomiris rajona slimnīcā.

Matvejs panāca, ka Požaros nepalika neviena viensēt-nieka.

Matvejs Studjonkins ir spēks. Matvejs Studjonkins — vara. Kad viņš staigā pa ielu savā putna solī, sarunas apklust, vīri īdzīgi pašķiras, sievu sejās iegulst svētulīga izteiksme. Tikai bērni no Matveja nebaidījās, staigāja pakaļ pa pēdām.

— Tēvocīt Matvej, tu solījies iztaisīt zirgu uz ritentiņiem!

Matvejs savu mūžu nav nevienu zeperi dusmīgi patriecis, allaž pieklusina soli un apsola:

— Pagaidi, mīlīt, pašlaik nav vaļas.

Citureiz arī apstājas, pieliecas:

— Ek tu, proletārieti, deguns tak tev... Dod šurpl

Noslauka, uzšauj pa dibenu.

— Ej, ej, karo!

Puišelim ne bēda, ka tēvocītis Matvejs kājo pie viņa tēva. Tas, Matveju ieraudzījis, svīst aukstus sviedrus.

— Skaties tu man ...

Nedod dievs, ja vēl piebildīs «kulaku līdzskrējēj», cik tur trūkst, ka iznāk soļot ārā no ciema miliča uzraudzībā.

Kas tagad ir pret Matveju Studjonkinu? Neviens.

Diez vai?,.. Kolhozā bija ienācis stingrs vidējo zemnieku kodols — saimnieciski vīri, tie ienesa rūpes un nemieru — dzīvot tad vajag, bet kā? Kolhoza kase tukša, taču par nabagu to tagad dēvēt nevar. Ekspropriēto un izsūtīto kulaku vilcējspēks, lopi, inventārs bija pārgājis kolhoza īpašumā. Ir jādzīvo, un, rasi, dzīvot var. Taču to Studjonkina komūnas dzīvi visi atlikām bija izskatījušies.

Pret Matveju atklāti — neviens, taču aiz muguras, čukstus — visi: «Pagalam mēs būsim ar šitādu priekšsēdētāju, ar ubaga tarbu visi aiziesim pasaulē.»

Matveju turpretim šis jautājums — kā dzīvot? — nesatrauc. Viņam tas ir skaidrs. Pirmkārt, jaunā kolhoza dzīve jāuzsāk ar kopsapulci, kur viņu likumīgi ievēlēs par priekšsēdētāju. Otrkārt, šai sapulcē stingri jāpaziņo — kas nestrādā, tam nebūs ēst! Treškārt, ja viņa vārds ir savācis kolhozā visus simt procentus darbaspējīgo Požaru ciema iedzīvotāju, tad tas liks arī ievākt simtprocentīgas ražas. Matvejam ir skaidrs, Matvejam ir noteikta līnija.

Kopsapulcē viņš, kā parasti, sēdēja pie galda centrā — asie pleci atriezti, skrimšļainais deguns kalsnajā sejā notēmēts «uz masām», piere izvagota bargām grumbām. Pirmajos solos neviens labprāt nesēdās — neba kāda patikšana rēgoties priekšsēdētājam acu priekšā, aizmugurē vaļīgāk.

Vārdu ņēma Ivans Sļegovs. Sabeiguši sirmīti stāvie pakalni — nav vairs agrākais Ivans, puskažociņš apdilis, kājās nav vairs pilsētas darinājuma mīksttūbas zābaki, bet pazolēti velteņi, un arī stāja bez pirmākās iznesības. Būtu nu tagad mēģinājis uzbilst Matvejam Studjonkinam: «Paskaties uz mani, vai neesmu glīts?»

Ivanam nostāties pret Matveju ir bīstamāk nekā jebkuram citam — uzreiz viņam piemetīs veco izrīcību — sak, par brīnumu, no kulakiem izsprucis. Neviens arī negaidīja no Ivana drosmi. Taču Ivans pagriezās pret Matveju un sāka runāt:

— Tu, Matvej, esi liels meistars. Izpurināt kādu no panckām laukā proti. Un paldies tev, esi piepurinājis — ir kolhozā zirgi, ir viss, lai varētu strādāt. Taču nav vairs neviena ko purināt, tur tā nelaime. Tava māka vairs nederēs. Kas tad tev atliek turpmāk ko darīt? Atkal avīzītes lasīt, smēķi pakvēpināt? ... No tā, pats zini, dzīve sliedēs neieies. Dodu tev padomu — ej projām, iekams neesi kolhozu nolaidis dibenā. Jo ātrāk tu par to izšķirsies, jo labāk. To grib visi. — Viņš strauji pagriezās pret ļaudīm. —■ Vai nav tiesa?

Matvejs tikko paguva pietvīkt ķieģeļa sarkanumā, pavērt muti, vārdu izteikt viņam vairs nepaļāva. Vienā dve-sienā gaisā uzsprāga:

— Tie-sa-a!

Un sāka dārdēt:

— Negribam Studjonkinul

— Kas tu par saimnieku!

— Paši izraudzīsim!

— Avīzes lasīt dažs labs prot!

— Brāļi, nosauciet citu!

— Ja nu, ek, Likovs? ...

— Saticīgs!

— Pijko, ņem varu savās rokās!

Neviens ne ar vārdu neieminējās par Ivanu Sļegovu. Visi bija viņu tā kā piemirsuši. Ivans pastāvēja, pastāvēja trokšņainā bara priekšā un nemanīts apsēdās savā vietā.

# * *

Ar mokām velk uz priekšu velteņus vecais Matvejs Studjonkins, Izstiepies garumā Požaru ciems, ceļš līdz mājām tāls. Negribas ticēt, ka aizkulsies līdz siltajam mūrītim, savi pieci gadi nebija no tā atkustējis.

Pretim nāk cilvēki. Kas jaunāks, pat nepaskatās — pavisam nepazīstams. Kas vecāks, nīgri pabrīnās: «Eka vei, Aļkas Studjonkinas vīratēvs izlīdis, ir nu gan nenovalkājams.» Viņš ir Aļkas vīratēvs — un nekas vairāk, cilvēki pagalam aizmirsuši, ka savā laikā baidījušies no viņa skatiena, pretim runāt nav drīkstējuši.

Velk Matvejs garo gadu slogu, smagi uz ķeģa balstīdamies ...

Pēc tās sapulces viņš bija aizlicies uz rajonu pēc palīdzības: «Kur tas redzēts! Kulaka vārdam paklausījuši. Domājās visus kulaku līdzskrējējus vienā rāvienā pieveicis, bet nekā, viss ciems kulaku līdzskrējēji! Būs darbiņš ...»

Vohrovā nesen bija ieradies jauns rajona komitejas sekretārs — Nikolajs Karpovičs Cistihs no jaunizvirzītajiem, par viņu ar cieņu runāja: «Līdz kaklam sapogājies.»

Sapogājies jau nu tad, pieņemsim, bija, taču kaklasaite nepavisam ne strādnieku, ne zemnieku, bet tīri inteliģen-tisks lēveris.

— Cilvēki ir pret jums. Ko tad tas nozīmē, biedri Stud-jonkin, jūs gribat mūs ar cilvēkiem sanaidot? ...

Matvejs raudzīja piežmiegt viņu ar frontes paņēmienu.

— Vai tu esi par revolūciju asinis lējis? Nē... Tad tā jau ir, redzu — tev mūsu revolūcija nav dārga, kulaku līdzskrējēju priekšā asti luncini!

Cistihs ļoti pieklājīgi pabrāza viņu par partizāniskiem paņēmieniem un parādīja durvis:

— Ejiet!

Un Matvejs sāka klimst no kabineta kabinetā, meklēt taisnību. Viens otrs no vecajiem darbiniekiem juta viņam līdzi, taču aizstāvēt ar pilnu krūti netaisījās.

Pēc viņš mētājās no vietas uz vietu: vadāja maisus ar pasta sūtījumiem, izmēģināja roku kokmateriālu sagādē,

bet tur pat viszemākajā vadošajā postenī vajadzēja būt cik necik paglītotam, citādi ņem tikai rokā cirvi un zāģi.

Pēdīgi iekārtojās par uzskaitvedi pienotavā, kaut arī ar grūtībām, tomēr skaitīja nodotā piena litrus, sviesta kilogramus un pārskaitījās — atklājās iztrūkums, gandrīz vai nonāca tiesas priekšā, kaut gan vainīgs nebija ne par tik, cik melns aiz naga. Bija vien jāgriež ilksis uz kolhoza pusi.

— Pieņem, Pijko.

Nekā vis, nav vairs Pijko, bet Jevlampijs Ņikitičs.

— Varu pieņemt. Nāc, strādāsi par zirgkopi.

Bet pats tak savā laikā bija teicis: Matvejam Studjon-kinam vajadzētu ciemā pieminekli celt.

— Negribi, tava darīšana. Ej, kur nācis, ar varu nespiežam.

Viņš, var sacīt, bija izvilcis Pijko no dubļiem — kas gan šo būtu pamanījis, ja Studjonkins nepaņēmis zem spār-niņa, par savu vietnieku.

Ilgus gadus viņš nostrādāja par zirgkopi. Nevis Jevlampijs, nē — tas viņu pat nelikās manām — bet kurš katrs brigadierēns no jaunajiem ar skaļu rīkli varēja viņam uzbrēkt:

— Kāpēc sedulksiksnas uz grīdas mētājas? Kāpēc dzeņaukstes samudžinātas? Roku nav piekopt?

Pa kara laiku brigadieru darbā iemanījušies meitieši tāpat komandēja Matveju:

— Ej, vecotēv, iejūdz zirgu — siens jāved! Un sarausti bikšdibenu uz augšu, ka nesāpinies.

Arī dēls Seņka bija aizmirsis, kā tēvs viņam rādījis degošo pirti. Vai aizmirsis? Nu nē, kaut kas tāds neaizmirstas. Tikai tēva norādījumus bija izmetis no sirds. Seņ-kas mātes slepkavas — visdrīzāk ticams — bija izsūtīti, viņu pēdas sen izgaisušas. Seņka auga rāms puisis, pret tēvu izturējās ar cieņu, kolhozā strādāja labprāt, tika iesaukts armijā, somu karā ievainots, pārnāca mājās, paguva apsievoties, un — jauns karš... Un drīz vien nāves ziņa ...

Matvejs pēc tam gandrīz atdeva dievam dvēseli, gāja uz stalli un atcerējās, kā pirmo reizi ieraudzījis Seņku — garā kreklā, nātna bikšelēs, tādu kā izģindušu večukiņu — un neizturēja, pakrita, labi ļaudis pacēla ... Bēdājās arī Aļka, laikam jau tas viņus satuvināja cieši jo cieši. Grēks žēloties par vedeklu — baroja, appuišoja, no krāsns zemē nedzina. Ek, būtu vēl mazdēls palicis, auklētu to, rasi, justos pavisam laimīgs. Taču mazdēla nav, un tagadējie bērnuļi nezina, ka tēvocītis Matvejs kādreiz pratis veikli izgriezt no dēļiem šautenes.

Steberē Matvejs pa ciema ceļu, pat suni viņu nerej,

Pijko tak... Ko?...

Bet viņš, ek, dzīvs.

Nē, ne jau vecās pārestības, ne ļauns prieks bija nodzinis Matveju no krāsns, licis viņam aizkulties līdz mirstošā Jevlampija lievenim. Sen jau viņš bija atradinājies ņemt ko ļaunā un niknoties — viss bija izdedzis. Prātā nāca mūža labākās dienas, kad pats Pijko Likovs pēc viņa mājiena gāja kā divi deviņi: «Kārtībā!»

Pijko mirst... Atvilkās atvadīties no tā un no savas pagātnes. Taču viņu nelaida klāt, padzina no lieveņa... Ko tur nu ...

Ķeģis tausta nedrošo zemi, kas tā vien grasās izslīdēt no kājapakšas. Soļo vecais Matvejs uz savu krāsni. Pat Pijko... Bet viņš taču ir krietnus piecpadsmit gadus jaunāks, ja ne vairāk ...

Ķeģis tausta nedrošo zemi.

IVANS SĻEGOVS

Krāsotas grīdas, baltas palodzes gandrīz kā slimnīcā, galds nemājīgi apmeties istabas vidū, virs galda karājas kaila, ne ar ko nepiesegta elektriskā spuldzīte. Istabā jau-žas tukšums un tāda kā kroņa vietas vienkāršība — te ir pa visu apgabalu izdaudzināta cilvēka mājoklis, cilvēka, kas apgrozīja miljonus un nemēdza sev kaut ko liegt. Mājoklis? ... Priekšsēdētājs mājās tikai pārgulēja — un ir tad ne tuvu ik nakti. Piecos no rīta viņš gāja projām, pārnāca tumsā. Te viņš ciemojās, bet dzīvoja kur citur.

Pašlaik māja caur un cauri piesmadzējusi ar nelabu, gandrīz vai zvēra smaku, kā lāča midzenis.

Ivans Ivanovičs stāvēja, balstīdamies uz saviem kruķiem un gurdams no sava smaguma, masīvs, drukns, nevarīgi lempīgs kā liels, melns krabis, jūras brīnumzvērs, kas izvilkts no ūdens uz sauszemes.

Viņš juta sev pievērstu Cistiha skatienu. Sen bija pieradis, ka uz viņu skatās ar līdzjūtību — sak, bēdulis, kroplis —, taču aiz iztapīgas pakalpības apaļajās, uzbā-

zītajās Likova vietnieka acīs pamanīja grūtsirdīgu skaudību. Izrādās — viņu vēl var apskaust...

No šķērssienas nodalītā istabas gala iznāca Likova sieva — izkaltusi, grumbainu seju, baltu lakatiņu, panctīru priekšautu, zem kura slēpa raupjas, sastrādātas sievišķa rokas, nomākta sasveicinājās ar grāmatvedi. Skumīgajā sejā ar smailo degunu nav manāmas lielas bēdas, plakstiņi — nē, nav sasarkuši, acis apdzisušas, izbalējušas, sevī nogrimušas, bet augumā neveikls nebrīvums, kā cilvēkam, kas iekjuvis svešā mājā. Tāda pati kā vienmēr, bet vīrs taču mirst...

Ivans Ivanovičs par atbildi palocīja galvu, nepacietīgi pamāja Cistiham: «Ved.»

— Šurpu, Ivan Ivanovič! Viņš ir blakusistabiņā.

Kruķi dobji noklaudzēja, velteņi slaucīja krāsoto grīdu.

No pavērtajām durvīm stiprāk iesitās sastāvējusies

dvaka. Ivans Ivanovičs nenoturējās, saviebās. Pretim piecēlās māsa kopēja halātā, ar adīkli rokās. Viņa steigšus pastūma savu krēslu, mēmi uzaicināja: «Sēdieties.»

Taču Ivans Ivanovičs palika karājamies kruķos, ierāvis galvu dziji plecos. Piere zem cepures savilkās tuklās, bargās krokās.

Te nu viņš gu|, izdaudzinātais Likovs: uz spilvena izdalās blāvi pelēka, kārpaina, negluda āda, visa uzburbusī seja sarauta uz vienu pusi, plānās, bālās lūpas šķiet paužam vislielāko derdzīgumu, kreiso aci sedz plakstiņš, labajā vīd duļķains acsābola recekļainuins, iekritušajos deniņos krājas ēnas.

Ivanam Ivanovičam nav dzīvē bijis draugu. Atskaitot sievu, Jevlampijs Likovs ir pats tuvākais cilvēks, biežāk viņš ne ar vienu netikās, tuvāk nevienu nepazina. Pārlicis tam pāri, kruķos karājās uzticamais Ivans,

— Vairāk nekā trīsdesmit gadu ... — viņš neskaidri nomurmināja, — var teikt, ik mīļu dienu tikāmies...

— Jā-a, draugi, — Cistihs sagrauzts nopūtās. — Mūsdienās tā ir reta parādība.

— Trīsdesmit gadus diendienā, bet visu viens otram pateikt tā arī nepaguvām ... Kaut kas palika ..«

Cistihs vēlreiz dziļi nodvesās, pauzdams godpilnas skumjas. Un atkal Ivans Ivanovičs notvēra sev pievērstu viņa grūtsirdīgi skaudīgo skatienu.

Viņu apskauda, bet viņam sen vairs nebija nākamības, un uz savu pagājību viņš labprāt neatskatījās.

Požaros savā laikā dzīvoja skolotājs Semirečenskis — nabadzībā nonākuša popa dēls —, valkāja kreklu ar stāvu apkaklīti un vīzes, kā pravieti cienīja dzejnieku Ņekrasovu, dienu un nakti, darbdienās un svētkos neapnicis varēja spriedelēt par krievu zemnieka cildeno dvēseli. Vienā no viņa pirmajām stundām Vaņuška Sļegovs bez pūlēm bija atrisinājis uzdevumu: «Lidoja bars zosu...» Un Semirečenskis bija noticējis.

— Būsi jauns Lomonosovs.

Viņš piespieda ticēt arī Vaņuhas tēvu — «puikam par kaut ko jākļūst, sūti ģimnāzijā!» — ņēmās rūpēties, sameklēja aizgādņus, galu galā panāca, ka Vaņka Sļegovs uzvilka ģimnāzista svārkus ar spožām pogām.

Par Vaņuhas tēvu Semirečenskis mēdza sacīt: «Gudrs savā saimniecībā kā Zālamans valstī.» Bet saimniecība Ivanam Sļegovam vecākajam nebija liela, un viņa gudrība ietilpa vienā bauslī: «Lāpi bikses pie laika, tad valkādams nenovalkāsi.» Izgāžas žoga loms, tu, cilvēks, redzi, bet atmet ar roku — lai jau, pēcāk! Bet te ielien viņsētas kaza, nograuž visus kāpostus, paliec ziemu bez kāpostiem, tatad iziet vairāk kartupeļu, tātad dzira govij plānāka, tātad mazāk piena, bet, ja nav papilnam kartupeļu, piena, sviesta, maizes patēriņš toties lielāks, tā vien skaties — līdz jaunai ražai neizvilksies. Mazu caurumiņu nepielā-pīji, izauga liels robs saimniecībā, tāpēc — lāpi bikses pie laika.

Sļegova saimniecība ir neliela — zemes nav vairāk kā citiem, taču tā ir tīra un kārtīga, tikpat kā jauna baravi-ciņa: siena kaudzītes pļavā apžogotas — alnis klāt netiek, zirgs viens pats, toties apaļš, govs gaužām pienīga, cūku, aitu nav daudz, bet visas brangi apvēlušās, šķūņa jumts allaž salabots. Viss tāpēc, ka lāpīja laikā, bez darba nesēdēja ne brītiņu. Tiesa, pēc neražas gadiem gan savilka siksnu ciešāk, taču saime neliela — neba septiņām mutēm maize gādājama, dēls viens vienīgs. Toties dēliņš vīzēs nestaigāja — allaž zābaciņi pēc mēra un krekliņi no bodē pirkta katūna.

Bet tad jau nu no tiesas atvēzējās — uz ģimnāziju!... No Požaru ciema vienīgi Tulupovam bērni mācījās ģimnāzijās, tāpēc ka ienākumi viņam tūkstošos, pa visu apkaimi nav ar ko salīdzināt.

Vaņuham pilsēta šķita sveša un nemīlīga, ielās zeme akmeņiem piedzīta, mājas spiežas cieši cita pie citas, cilvēku tanīs biezs, bet, no kā cilvēki dzīvo, — nav zināms, ne ar, ne sēj, bet baltmaizi taču ēd, reizes piecas pa dienu tēju ar cukuru tempj.

Dzīvoja pie vientuļas sievas Pelagejas Kļukvinas. Pela-geju meitās no Požariem bija atvedis bijušais pauninieks, no kārbas ar krellēm un auskariem uzsities līdz paša uzņēmumam — tirgojās ar liniem un audekliem. Labu laiku pirms Vaņuhas atbraukšanas viņš bija nomiris, atraitne dzīvoja plašā mājā un pret jauno iemītnieku izturējās vēlīgi.

Pirmajā laikā viņš stipri skuma atcerēdamies: šķūņ-augšas nobrauktuve baļķiem klāta, baļķēnu starpās spraucas zālīte, pavasarī ievas zied, no rītiem gaiļa dziesmas pavadībā sāk cilāties akas vinda ...

Mācībām ģimnāzijā viņš piegāja ar tēva vēlējumu — lāpi pie laika, neatliec, kas uzdots, to iemācies, neaizmirsti, ka Pelagejas maizi neēd par velti, tēvs viņai naudu maksā, pats klaju putru strēbdams. Mācījās labi, sāka lasīt grāmatas, brīnījās par Turgeņeva Bazarovu, kas lepojies: «Mans vectēvs zemi ara.» — «Tad ta nu gan — vectēvs, mans tēvs arī tagad vēl ar!» Sadraudzējās ar biedriem, arī tie lasīja Turgeņevu, Vaņuhu cienīja: «Zemnieka cilvēks.» Bet viņu vilka uz mājām: «Baļķēnu starpās zālīte spraucas ...»

Pašu pirmo reizi atbraucis Požaros, vienu dienu papriecājās, tad apskatījās apkārt, un dzimtais ciems sagādāja vilšanos. Pilsēta, kurā viņš mācījās, bija klusa, sakumpušām, piegružotām, laukakmeņiem bruģētām ielām, bet Požaros jau nu pilnīgi vjaticu un rodimiču (par tiem bija uzzinājis ģimnāzijā) paražas: puišeļi skraida bez biksēm, vienos kaņepāju krekliņos, zemi rušina ar tēvutēvu spiļ-arklu, tēvaiņi, uz paviļām sasēduši, velk allaž to pašu apnicīgo meldiņu: «Ak vai, liesa mūsu zemīte, pagalam nederīga — spēcinu rij, bet maizīti nedod.»

Šejienes zeme patiešām nebija nekāda apskaužamā — podzols un smilšmāls, šur tur uz pusēm ar tīru smilti.

Un tomēr viņš ar baudu nosvieda spožpogainos ģimnāzista svārkus, pļāva, meta kaudzes, palīdzēja tēvam uzart papuvi. Kaimiņi šķauda: «Visādi puisis padevies, gan ar prātu, gan ar zemnieka izmaņu.» Tēvs plīsa vai pušu no uzslavām, taču allaž raudzīja dēlu atturēt:

— Paej nu nost, bez tevis tiksim galā! Neba tālab tevi skolojam, lai tu rokas mēsliem trieptu.

Ikreiz Vaņuha paņēma uz pilsētu līdzi tēva vienkāršo izpratni par laimi — strādā, lai nebūtu robu, padari vakarā to, ko varētu atlikt uz rītu. Tad arī ik rīts tevi sagaidīs: viss sakārtots, viss savā vietā. Kāposti sakņu dārzā ries galviņas, blāvās skrimšļainās un stīvās lapas pa nakti maķenīt paaugušās. Puscūcis aizgaldā apmierināts rukšķ — paēdis, resgalis, pa nakti uzaudzējis savu tauku mazumiņu. Govs smagi īd — tesmenis pierietējis ... Rīts, paldies dievam! Dzīve rit, dzīve bez robiem, ar dāvaniņām, kuras uzreiz nevar pat pamanīt. Rāms sirdsmiers, dvēsele dziedāt dzied, par nomazgājušos saulīti priecājas.

Tikai pašā ciemā nav miera un saderības, dzīvīte visapkārt pelēcīga, saraustīta, valodas un nevalodas tikai par nebūšanām: te lietus aizgājis garām — labība kalst nost, te lietus uznācis pārgāzām — siens pūst kopā, te aitas apmetušas ar kraupi, te govs pārdūrusi vēderu, te arī patiešām nelaime — nobeidzies zirgs, maizes devējs, mājā skan vaimanas kā pie nomirēja. Bet visbiežāk gan par zemi: «Ak vai, liesa! Vai, kur nederīga!...»

Pilsētā Ivanam pagadījās rokās Lekutes «Racionālas saimniecības pamati», Engelharda tulkojumā.

«Zeme liesa, nedod ražu ...» Vai nu tā ir? ... Ja tā baro varenus mežus, tad jau nu arī cilvēku šā vai tā varēs izti-cināt, proti tikai no tās paņemt.

Ivans studēja Lekuti.

Viņam palika septiņpadsmit gadu, kad visu zemi pārskanēja:

Tā ir pēdējā kauja, kas ar uzvaru nāk!

Ciems dzīvoja kā aplenkumā. Pasaule, sacēlusies kājās, no visām pusēm apņēma Požarus. Izbadējusi, tīfa mākta, saniknota, šī pasaule laiku pa laikam iesūtīja pārtikas sagādes grupas — neskuvušos, drūmus, uzstājīgus vīrus ar šautenēm un naganiem.

— Rādi, kur labība!

Tika vāztas vaļā pagrabu lūkas, lauzti augšā grīdas dēļi, izvandīti siena un pērno salmu panti.

Ciems bailīgi slapstījās pa istabām, grūtsirdīgi lūgdamies: «Nogriez, ak kungs, ļauno nedienu!»

Ivans uzreiz pēc revolūcijas pameta ģimnāziju. Vai nu par to tagad domas — viņu vilka uz mājām, pie zemes.

Pie zemes! — Ivanu sauca atmiņas par tēva mierīgo laimi. Pie zemes! — sauca lasītais un pārlasītais Lekute. Pie zemes sauca arī lepnais

Tā ir pēdējā kauja, kas ar uzvaru nāk!

«Pēdējā un izšķirošā ...» Bet vai tiešām pēdējā? Vai nenāksies karot ar Požaru zemi? Ar šauteni pret šo nolādēto zemi nekaros. Visi jau nevar šaut, kādam arī jāar. Līdz šim tie, kas lasīja Lekuti, paši neara un nesēja. Bet tie, kas ardami rāvās vai pušu, ne tikvien Lekuti, pat kalendāru nelasīja.

Bijis vēl dzīvs skolotājs Semirečenskis, viņš būtu Ivanu sapratis, bet tēvs viņu sagaidīja ar grožiem rokās:

— Art var arī bez ģimnāzijām! Vai tālabad es, aplamis, pliku putru strēbu ...

Ivans atņēma tēvam grožus, tēvs apraudājās.

Vecajam Sļegovam viss gāja šķībi un greizi: rekvizēja zirgu, atstāja nepieaugušu ķēvīti, pārtikas sagādnieki atņēma labību. «Lāpi bikses pie laika ...» Kur nu ... Un nu — še tev! — dēls, pēdējā cerība, atsakās mācīties, atgriezies laktā, tātad būs tāds pats kā visi citi — zemnieks, darba lops, lempīgs lauķis. Bet bija domājis — nebūs dēlam tēva liktenis, izsitīsies ļaudīs: «Netriepies ar mēsliem, gaišo vanadziņ, tev augstu jālido.»

Atlaidies dzied kā gailis:

— Gribu zemi art!

No nemitīgiem sarūgtinājumiem tēvs tā kā spēji sakri-tās, trīs mēnešus pavārga un nomira, un pēc viņa arī māte nolikās uz krāsns un klusītēm dzisa ...

Pa ziemas vakariem ciems it kā izmira. Ļautiņi nīda visu — gan jaunās dziesmas, gan jaunās runas, gan jaunos cilvēkus nobružātos šineļos un plikādas kažociņos ar naganiem pie jostas, nīda izputināto bagātnieku Tulupovu, nīda cits citu, slapstījās pa istabām no niknā puteņa, no svešas bēdas. Ak vai, varējis nu vien no repartīcijas pa-glābtiesl-

Bijis dzīvs skolotājs Semirečenskis, viņš būtu paskaidrojis. Tagad Ivanam nācās līdz briedumam aizcīnīties saviem spēkiem vien.

Uz sola stāvus uzstatīta apaļa pagale. Tanī iestiprināts vienkāršs dzelzs skalturis, ugunī krampjaini lokās skals, birdina ogles apdauzītā podā ar ūdeni. Pa baļķu sienām risinās mēms, saspringts karš — skala gaisma karo ar tumsu, kustas aizdrīvētās šķirbas, un šķiet, ka griesti drīz paceļas, drīz noslīd, skardami matu cekulu.

Pilsētā viņš kur varēdams bija piegrābies grāmatu, te bija Bezobrazova kopotu rakstu sējumi un atsevišķi žurnāla «Otečestvennije zapiski» numuri, Dimā un Lažecņi-kovs, «Kņazs Serebrenijs un Nīčes «Zaratustra», Cičerina «īpašums un valsts» un Zībera «Rikardo un Kārlis Markss». Glabāja vienu otru Timirjazeva darbu ... Taču pati lielākā vērtiba, izrādījās, bija nesen iegādātā Ļeņina brošūra «Valsts un revolūcija». To tad arī viņš lapoja skala uguns gaismā, kā pa logu ielūkodamies nākamībā.

Kā pa logu ... Zemajos Sļegovu istabas lodziņos cieši iegulusi nemierpilna tumsa, gaudoja vējš, putināja sniegs. Un kaut kur šai spokainajā pusnakts gaudoņā, nebeidzamā sniegputenī virpuļoja prātu zaudējuši cilvēki, šāva cits uz citu, mira no bada, no izsitumu tīfa, no sala. Akla melna tumsa aiz zemajiem lodziņiem, kur nu nožēlojamā skala gaisma lai izlauztos tai cauri. Skals apgaismo atvērto brošūru, un tur ir skaidra aina:

«... Ļaudis pamazām pieradīs ievērot elementāros, gadsimtiem zināmos, gadu tūkstošiem visos priekšrakstos atkārtotos kopdzīves noteikumus bez īpaša piespiedu aparāta, ko sauc par valsti.»

Vai tiešām pieradīs? ..,

Ivans atrauj skatienu no rindiņām, kas lēkā kopā ar šaudīgo liesmu.

Pieradīs?...

Viņš pazina Požaru pasauli, pazina tanī katru cilvēku. Vēl nesen visi bija sagājuši matos, kad dalīja Tulupova zemi. Pjotrs Gņilovs, piecu dēlu tēvs, bārda pašam pelēk-snī aiz sirmuma, ar mietu klupa virsū Mitjkam Jolkinam. Tagad zeme it kā īpaši nebūtu vajadzīga, sēj ko sēdams — pārtikas sagādē tik un tā atņems, par to ne tikvien mietu tvert, pat strīdēties nebūtu vērts. Bet Gņilovs un Jolkins līdz pat šim laikam gatavi ķerties viens otram pie rīkles.

Un šitādi te pieradīšot bez piespiešanas dzīvot mierā, gods godam ievērot pieklājības likumus? Tā kā negribējās ticēt.

Bet tāpēc jau arī zeme ir sašķēlusies — vieni tic, citi ne, vieni raugās uz priekšu, citi atpakaļ. Ko tad tu, Ivan, grasies šļūkt atpakaļ, vai vecā dzīve tevi valdzina? ...

Klīst nemierīgas ēnas pa baļķu sienām, apskaities skals karo ar tumsu, un ārā gaudo vējš...

Atpakaļ pie pagātnes, kur kādreiz sildīja tēva vienkāršā laime: «Lāpi bikses pie laika ...» Ko tur slēpt — līdzko atceries, sirds sažņaudzas: kāposti griež galviņās skrim-šļainās lapas, cūcēns paēdis rukšķ, govs stenēdama īd — tā ir mūzikai Dzīvo, tālu uz priekšu neskaties, strādā godīgi, kad aptrūks spēka strādāt, lien uz krāsns, gaidi nāvi. Vai tiešām tik vien cilvēkam vajag, kā novadīt sev piešķirto laiku dieva pasaulē? Tik vienkārši — novadīt, atstāt bērnus, lai tie tāpat vada sev nolemto. Ar ko tad cilvēks atšķiras no nātres, no irbenāja sētmalē? Arī tam irbenājam taču mūžs atmērīts, arī tas pamet sēklu, lai aug, lai savu laiku novada atkal jauns irbenājs.

Tēvam pasaule sniedzās no māju aizsētīm līdz vārtiņiem, Ivans juta — viņam tanī nekādi vairs nepietiek vietas.

«Ļaudis pamazām pieradīs ...» Jātic, citādi dzīvei nav jēgas. Jebkura cilvēka dzīvei, gan viņa, Ivana, gan Pjotra Gņilova, gan Mitjkas Jolkina — visu požariešu, visu cilvēku dzīvei visā plašā pasaulē.

Taču, pirms jaunais pieradums kā asniņš izsprauksies, jāizcērt vecie dadži.

Mēs varmācības troni grausim,

Grūs netaisnība, trūkums skarbs.

Mēs jaunu pasauli sev celsim,

Kur valdīs taisnība un darbs.

Ļeņins norāda tieši — privātīpašums! Lūk, ļaunums!

Ivans arī agrāk iekšēji bija to jutis. Mans, pie sirds pieaudzis, to neaiztiec, ar zobiem iekampšos un turēšu cieti Lai cik plaša ir Krievzeme, taču visa ar žogiem daļās sadalīta — tas tavs, tas mans, un dažam nav vēl pieticis, dažs labs palicis bez savas daļas. No laiku laikiem tā ir bijis, un tikai tagad uzliesmo protests pret šo vilcisko — mans, ar zobiem!... No laiku laikiem, kopš sirmas senatnes pirmo reizi — tev laimējies īstā laikā piedzimt.

Ne mans, ne tavs — kopējs. Cik vienkārši! Un cilvēki negrib saprast, par to līst asinis. Viņš, Ivans S|egovs, bijušais ģimnāzists, zemnieka dēls, nav savas asinis lējis par revolūciju. Viņš ir zemesrūķis, bet mūsu dienišķo maizi jau neaudzē uz asinīm.

Skala gaisma nevienmērīga, vārga, drudžaina kā tīfa slimnieka murgi. Un uz galda atvērta brošūra, un kā krāsainas varavīksnes pludo sapņi.

«Ļaudis pamazām pieradīs ...» — kopēja zeme, kopīgas rūpes! Kuram agrāk bija kāda da|a, ka Vaņka Sļegovs lasa Lekuti, viņš lasīja pats sev, savam labumam. Tagad tavs pauris ir artelī, tavas smadzenes pieder visiem kopā. Vai tā nav laime — līdz galam atklāt sevi citiem? Viss, ko zinu, pieder jums, labie (audis! Vēl īpašu skolu Požaros ierīkošu, zemnieku bērni lasīs Lekuti.

Visi jūs šobrīd esat nabadzīgi, nožēlojamas kapeikas bēdzināt cits no cita zeķē, bunduli, lādes dibenā zem sievu brunčiem. Bet padomājiet, ja šīs kapeikas vilktu ārā, saliktu kopā vienā kabatā — tā jau būtu bagātība. Ne jau žūpošanai, ne krogam — pirksim mašīnas, liksim tām strādāt. Mašīnas noteikti radīs atkal jaunas mašīnas, lempīgais požarietis sēdīsies automobilī, zirgus turēsim skaistumam, cieņai — savu laiku jūgu vilkuši, lai atpūšas. Un ir vēl tāda lieta kā elektrība, tā nakti pārvērtīs par dienu ... Zeme, kur piens un medus tek, tik tiešām nav smejama pasaka — nesmejieties!

Lai arī ne uzreiz, lai ne tik drīz, taču pienāks laiks, kad visi atskatīsies un atzīs — ar Vaņku Sļegovu viss sākās! Požaru ciema pasaule pirms viņa — tā pasaule, kas patlaban mirst skala gaismā! — tikpat maz atgādinās to pasauli, kas būs pēc viņa, cik malārijas purvs atgādina paradīzes pavēni.

Gaudo vējš, ieputina ciemu sniegā. Ikkatra māja ir midzenis, Jaudis slēpjas cits no cita, baidās no klauvējiena pie durvīm un nezina, ka jau klauvē, jā gan, patlaban šai melnajā tumsā pie visiem klauvē viņu laime.

Požaros vienīgi viņš, Ivans, dzird šo klauvējienu. Zēl, skolotājs Semirečenskis tik ilgi nenodzīvoja, būtu klausījušies kopā, būtu siltāk, nebūtu tik vientulīgi.

Uz galda guļ atvērta brošūra, kas sola: tiks pamestas šautenes, kas paveikušas savu darāmo. Un tad cilvēki pamazām pieradīs...

Skals lej šaudīgu gaismu pār galdu, tas ir viens no pēdējiem skaliem Krievzemē.

Zeme, kur piens un medus tek, nav pasaka — nesmejieties, cilvēki!

Pārtikas repartīcijā viņam, tāpat kā citiem, paņēma labību, atstāja tikai sēklai. Pavasara pusē vilkās ar kartupeļiem. Māte līdz pavasarim nesadzīvoja, viņš to apglabāja ciema kapsētā un, izpildot nomirējas vēlēšanos, uzlika krustu. Un tad attapa — nevar dzīvot ar sapņiem vien.

Atlaidenā marta vakarā Ivans ieradās pie Antipa Rižova ar stipra paštecinātā pudeli kabatā.

— Varbūt saradosimies? Izdod pie manis Marusju.

Kābēd gan Antips lai liegtos saradoties, kas Vaņkam

S|egovam vainas? — bagāts nav, taču izskatīgs, darbos manīgs un pat ģimnāzijā gājis.

Antips Rižovs, liela auguma tēvainis, platu, bakurētainu ģīmi, iztukšoja mēriņu, nokrekstējās, paoda garoziņu.

— Ei, Maņka!

Viņa iznāca mānīgi jautrās skala uguntiņas gaismā: pār balto jaciņu plaiksnās nedrošās gaismas atspulgi, cieši sapītas bizes zem galvauta, uzacu tumsa zem skaidrās pieres, un acis mirdz skurbā valgumā. Nolieca galvu, paslēpa seju ...

Antips pasmīnēja.

— Pavei, ķēvelīte klāt kā likta.

Pūrā Marusja dabūja pērno kumelēnu. Nu Ivana saimniecībā bija divi zirgi. Bet kam gan divi, ja pagaidām iztiek arī ar vienu, tāpat kā bija izticis tēvs: «Lāpi bikses pie laika ...»

Pastāstīja viņai klaji, kas viņš tāds ir — tas, kas aizvedīs pasakā, uz zemi, kur piens un medus tek.

Viņa paļāvīgi noticēja, ja jau ticēja viņš.

Viņa jau nu noticēja, bet vajadzēja, lai ticētu arī cilvēki. Pierādi darbos! Tas nav tik vienkārši, te, jādomā, paies ne viens gads vien.

Zeme vēl pliekani smaržoja pēc sniega ūdeņiem. Pa rugājiem kā mūki pastaigājās krauķi, gaidīja pirmo vagu.

Pirmais pavasaris jaunā saimē.

Viņš ķērās pie arkla balsta, norūpējies teica:

— Nu, katrs iesākums grūts.

Lemesis vēla treknas velēnas. Krauķi sarindojās garā virtenē. Aiz muguras viņu pavadīja Marusjas laimīgās acis.

Pirmā vaga. Abi ticēja, ka tā aizvedīs tālu, tālu, un ne tikai viņus vien.

Šai pavasarī viņš izrīkojās pārgalvīgi — kurš gan no vīriem tā būtu uzdrīkstējies! — zirgu apmainīja pret sivēnu. Un izrādījās, ka aprēķins bijis pareizs. No tās reizes viņš sāka iedzīvoties mantā.

Matvejs Studjonkins bija pieradis lūkoties dieva pasaulē pa šautenes atveri.

Viņš, Ivans, savā ziņā cienīja Matveju, ar abām rokām būtu balsojis par pieminekli viņam, taču Matvejs kā baļķis gūlās ceļā ...

Ticēja: nav tava darīšana grūst šo baļķi, cilvēki paši to nostums nost, bet viņš, Ivans, nesteidzas, viņš ir jauns, var gaidīt, dzīve taču nule sākusies. Viņš ticēja un gaidīja ...

Mīlēja un saudzēja zirgus — eh, pelēkie trusīši! — taču aizveda tos komūnā. Zirgus, govi, cūkas. Ko vēl? Kreklu no miesām? Lai notiek! Viņu pat neko lielu neapbēdināja, ka Matveju Studjonkinu ievēlēja par vadītāju.

Dzīvosim — redzēsim.

Viņu norīkoja rūpēties par komūnas kustoņiem. Bet visa dzīva radība, var sacīt, ir viņa bijušajā cūku fermā. Pēc kāda gada vai diviem viņš būs tā izvērsis savu darbu, ka visi mutes vien iepletīs aiz brīnumiem.

Dzīvosim — redzēsim!

Taču ar pirmajām dienām sākās nepatikšanas. Atdzina apvienoto trūcīgo saimniecību cūkas, izkāmējušas, asiem mugurkauliem, kraupainas un vāšainas, ar neaizdzijušiem pušumiem no nule pārlaistiem kautiņiem — tas bija negants, kviecošs nezvēru bars.

Pavēle:

— Izvieto!

— Kur?

— Ka — kur? Pie tavējām,

— Kopā ar šķirnes cūkām?

— Ehe, tavām kūrorts, bet mūsējās, trūcīgo, lai grāvī. Savējās tīko izcelt! Kulaka prāts saspurojies? ... Skaties tu man!

Un pamēģini pierādīt, ka šīs kraupainās, kašķainās pat ne pa versti nevar laist šķirnes dzīvniekiem tuvumā. Lētāk iznāktu aizdzīt tās labi tālu mežā.

Ivanam sagādāts gadu uz priekšu līdz jaunai ražai gan miltu, gan kartupeļu, auzu un putraimu pārpārēm, lai ganāmpulks varētu taucēties un vairoties. Taču sadzītā cūku varza bija rijīga. Tās bija gatavās caurbiras — rij, ķēza, bet apaļākas nekļūst.

Pavasarī pavēle no Matveja kā ar pietu pa galvu:

— Barības pārpalikumus no cūku fermas nodot zirg-kopjiem.

— Pārpalikumus? Kur tādi ir?

— Neprātot! Nodot, kas ir.

Komūnā visi atbalstīja Matveju: zirgiem ta jāiet arklā, bet ar tukšu vēderu arklu nevilks, tad ta gan bēda, ka cūkas maķenīt pakritīsies.

Cieši pieblīvētajā cūkkūtī izbadējušos dzīvnieku kviekšana, bail iet iekšā, pat šķirnīgie kļuvuši mežonīgi.

Bet no Matveja jauna pavēle:

— Izraudzīties trīs cūkas kaušanai!

Atkal pareizi — jābaro taču ne vien zirgi, kas iet arklā, bet arī paši arāji.

Ivans noskatīja kaušanai nevis trīs, bet piecas cūkas, ne no šķirnīgajām, no salašņām. Labi vien ir, it nemaz nav žēl — mazāk ēdāju, vieglāk izbarot.

Bet, kolīdz tas nāca zināms, sacēlās brēka:

— Ak tad šitā, darba cilvēkam liesāko kumosu, mīksto nenosliec?

— Savu labumu taupa!

— Kulaka niķis!

— Neblēdies, Vaņka, kauj nost tās, kas treknākas!

Ivans mēģināja iestāstīt, apsolīja, sak, pirksim jaunus

zirgus, arklus, mašīnas, ļaujiet tikai saglabāt cūkas, tikai tās dos ienākumu skanīgā naudiņā, bez tām komūnai nav uz ko cerēt.

Soli vien medni kokā... Kad vēl tas ienākums būs, bet ar gaļu pamieloties arī pašlaik var. Agrāk Sļegova cūkgaļa aizgaja garu ceļu, bet tagadiņ — nekā nebija, tā ir mūsu, kopas, ko tur lumpeties,

Dzīvosim — redzēsim.

Ja paskatās ar skaidru galvu — tā ir laupīšana, mežo* nīga, neapvaldīta.

Zeme ir mūsu, nevis tava, tās labad īpaši pušu neraujies. Cūkas mūsu, nevis tavas, kas šās ko žēlot, kauj nostl Ne tie tavi zirgi, ne tavas govis, ne tavs inventārs. Un tu, cilvēks, kā trakā skurbulī — kālab domāt par rītdienu, dzīvo šim brīdim!

Matvejs Studjonkins bija nīcis ierakumos, svaidījies tīfa karsonī, lējis asinis, viņš nebija sevi žēlojis, lai izkarotu jaunu dzīvi. Un izkaroja! Bet tagad izkaroto nežēlo.

Ivans gan ierunājās pilnā balsī:

— Cik tālu mēs slīdēsim? Attopieties! Revolūciju mēslos ieminam! Vai tā ir dzīve vai izsmiekls?

Viens otrs bailīgi viņā klausījās, jādomā, arī piekrita. Bet kāds uzreiz aizbāza viņam muti:

— Ehe! Ak tad tu revolūciju glāb. Atceramies, kādi tev bija zirgi. Tīko atpakaļ.

Par zirgiem viņam piemet, par tiem, ko savām rokām bija sagādājis un tad pats aizveda, nežēloja. Kaunies to dēj, tie tev ir Kaina zīmogs.

Neviens viņu neatbalstīja, visi klusēja. Apklusa arī viņš.

No rītiem viņš iznēsāja plānu dziru, cūkas viņu sagaidīja ar badainu kviekšanu.

Viņš pārdeva savus mīksttūbas zābakus, lai nopirktu piecus maisus sēnalu cūkām. Tūbas zābaki — ar karoti jūra nav izsmeļama.

Viņš gaidīja no sievas pārmetumus. Vajadzētu pārmest — bija taču viņu piekrāpis: iztēlojis sevi par pravieti un nonācis pie cūku siles.

Marusja — ne vārda, klusēdama sitās kopā ar viņu, lodāja ar ķerzi un sirpi pa svešiem sakņu dārziem, pļāva badainajām cūkām nātres, sutināja, noņēmās ar zīdējiem, pacieta sievu ņirdzīgo žēlošanu: «Ak tu nabadzīte, dēlietis tev tāds prātā pajucis... Šitādu saimniecību, vai aks, atgrūst izputināšanai...» Rokas viņai asas un sarepējušas, pati novājējusi un samelnējusi, ap acīm iegriezušās grumbas. Vecos tērpus viņa vairs mugurā nevilka, zīda plecu lakats, ar ko savā laikā bija segusies, kad izbrauca sirmju divjūgā, tagad noglabāts lādes dibenā.

Reiz vastlāvjos, saltā, skaidrā dienā, kad saule apspīdēja kuplas sarmas mežģīnes bērzos, viņa ieraudzīja uz lieveņa iznākušo Ivanu pazolētos velteņos, vecā, saskre-tušā plikādas kažociņā un apraudājās. Atcerējās nesen pārdotos greznos, ar dzeltenu ādu apšūtos mīksttūbas zābakus, atcerējās, kā šādās dienās, svinot vastlāvjus, viņi bija vizinājušies pa ciemu sirmju divjūgā: «E-eh! Pelēkie trusīši!»

Ivans stāvēja satriekts, nezināja, kā mierināt, trūka vārdu. Te uzreiz — brīnums! — viņa negaidīja mierinājumu, viņa caur asarām pati sāka vīru mierināt, atrada vārdus:

— Nekas, Vaņečka, dzīve jau nerit allaž līdzeni. Pārcietīsim, gan atkal sagaidīsim vastlāvjus.

Caur asarām, vainīgi smaidīdama, drebošām lūpām.

Bet zilgajā piesarmojušo zaru režģī iestrēgusi dzeltenīgi parbriedusi saule, pa sārteno sniegu stīdza zilas ēnas.

Ivans sakoda zobus, lai pats nesāktu raudāt, pavēlēja:

— Ej apliec lakatu ... To ... zīda ... Svētku reizei.

Matvejs Studjonkins ir bluķis ceļā. Pat bērneļiem ciemā skaidrs — ir gan Tits, bet pavisam cits. Taču dienu no dienas viņa vara aug augumā — nu jau ieguvis tiesības parādīt ar pirkstu: šito, sak, ekspropriēt kā kulaku un izsūtīt, šito, šito!... Uz Ivanu ar pirkstu nerādīja, taču skart skāra. Marusja raudāja balsī, dauzīja galvu pret sienu, gulēja salauzta. Ivans baidījās — vai Marusja tiks vēl uz kājām, braukāja uz Vohrovu pēc ārstiem. Viņa atlaba, atkal gāja pļaut nātres cūkām.

Pēc tam Ivans aizgāja pie Matveja un nolika uz galda iesniegumu.

— Te būs. Stājos ārā no kolhoza.

Matvejs nosmīkņāja:

— Vai, cik vienkārši — stājos ārā. No ekspropriācijas izlavījies, aizslēpies aiz komūnas, tagad nu — aste gaisā un projām. Nekā nebija, Vaņka!

Tad beidzot Ivans saņēmās: visi klusē, bet viņš pateiks.

Pateica ..,

Ļaudis atsaucās kā atbalss.

Atsaucās... Likās, te nu vajadzētu atcerēties visu, ko viņš darījis. Uzticieties, spēkus un sirdi atdošu, visu, bez atlikumal

Atcerējās Jevlampiju Likovu, tam uzticējās, tas ir saprotamāks, tas ir savējais, tu esi balta vārna.

Puišelis, viens no Likova brāļadēliem pirmo reizi atveda no pienotavas sūkalas cūkām.

— Saņem, tēvoci Ivan.

Par šīm sūkalām bija risinājusies gara sarakste ar rajonu, iztērēts pudiem papīra — gliemezis velkas, kad vel atvilksies. Un nu gliemezis bija atvilcies.

Zirgs puišelim bija prāvs, noskretis, zem applukušās ādas asi spiedās ārā ribas, galva nokārta. Ivans piegāja puišelim palīgā, un pēkšņi zirgs pacēla galvu, noglauda viņu ar valgu skatienu un sīki, sīki, grūtsirdīgi iezviedzās. Viņš nebija pazinis, bet zirgs pazina ... Viens no viņa pelēkajiem gulbjiem — nagi sadragāti, vēzīši uztūkuši, pavēdere vienās netīrumu lēkšās, un valgais skatiens, un grūtsirdīgās raudas pēc bijušās dzīves, pēc siltā steliņģa, pēc laipnās saimnieka rokas, kas bāza samtainajās lūpās cukura graudus.

Viņš savus zirgus bija mīlējis, lepojies ar tiem... Nekad viņš neielūkojās kopējā stallī, ja manīja uz ceļa sirmus zirgus — griezās projām, baidījās uzplēst rētu sirdī.

Un nu — aci pret aci sagrūdās deguniem kopā.., Zirgs viņu pazina pirmais ..,

Naktī viņš gulēja bez miega, karstu galvu, redzēja acu priekšā valgo, padevīgo, grūtsirdīgo skatienu, ausīs skanēja klusais, aizkustinošais, aicinoši žēlais zviedziens. Nagi sadragāti, vēzīši uztūkuši, ribas kā stīpas, pārvelc ar nūju — tarkšķēs.

Nodzinuši pie gala... Tāpat, Ivan, nodzīs arī tevi...

Bet rītu — lieldienas, dūmeņi šķieda aizdarainu svētku raušu smaržu. Baznīca nesen bija slēgta, pret baznīcas svētkiem turpinājās sparīga aģitācija, taču svētīt svētīja visi, gan ticīgie, gan neticīgie. Kurš gan aizliegsies pēc krievu paražas iemest lieku mēriņu un papriecāties?

Ciems svinēja lieldienas, sievieši uz lievenēm švitinājās košos lindrakos.

Ivans ar sievu iznēsāja cūkām dziru.

Vakarā dega lampa ar iesprēgājušu cilindru, apgaismoja nospodrināto vēderaino patvāri, šķīvi ar brūnganām krāsotām olām. Aiz melnā loga sijāja sīka lietus smīla, nemaz kā lieldienās. Miklajā tumsā čīgāja ermoņikas, reizumis atplūda spalgs piedzērušas sievietes kliedziens un kandžā nodzertu balsu rēkoņa.

Viņi divatā sēdēja pie galda. Marusja rūpīgi sasukājusies, tīrā jaciņā, bet seja dzeltena, gurda. Viņiem nav pat pie kā aiziet ciemos. Ir parasts aizstaigāt pie radiem, taču radinieku viņiem ciemā nav palicis — Ivana tēvs un māte bija nomiruši jau pirms komūnas, Marusju no radiem bija atbrīvojis Matvejs Studjonkins.

Čīgā aiz loga ermoņikas, sveša līksme iet viņiem garām, viņi sēž divatā vien — aci pret aci, neviens viņus neatceras, nevienam viņi nav vajadzīgi. Bet rīt atkal vajadzēs atkauties no cūkām, kas aiz bada kļuvušas par zvēriem, gan rīt, gan parīt un aizparīt, bez gala — strupceļā dzīve, strupceļā domas, un pie galda nospiedošs klusums.

— Ivan... — Marusjai uzacu ēnā nelabs, klīstošs spīdums, balss apslāpēta: — Ivan, būtu tu aizgājis... Sameklējis vectēvu Bļahu, vai...

Viņš iekšēji sarāvās no viņas balss.

— Kādēļ?

— Tomēr būtu mums ciemiņš.

Nebija vairāk nicināta cilvēka ciemā kā vecais, prātu izkūkojušais babuļnieks Bļaha — bez tēva, bez mātes, bez raduraksta. Un nodarbošanās viņam — palīdz tīrīt atejas. Ar grūtu valodu, netīrs, pamuļķis, bikluma nomākts. Un tādu pie galda — tad tik nu gan būs viesis, liela izmisuma aicināts!

— Marusja, vai tev prāts?

— Bet kas tad tur slikts?

— Iznāk, ka mums divatā ir slikti?

— Sērdienīgi, Vaņečka, pats jūti. Kļūs siltāk, kad viena sērdienība pie otras piekļausies... Nerunā nu pretim, aizej pēc večuka, dieva vārdā tevi lūdzu.

Viņi bija paraduši viens otram klausīt. Viņa lūdz, nedrīkstēja atteikt — apjucis piecēlās ...

Māju logi bija apgaismoti kā daždien svētkos, tajos šūpojās ēnas. Taču spožie logi nekliedēja miklo tumsu, taisni otrādi — no tiem tumsa šķita vēl biezāka, blīvāka. Un ritēja tumsas segtie svētki, sasaucās ermoņikas, žļākstēja zābaki pa dubļiem, cauri lauzās treknas lamas un joprojām spalgi kliedza piedzērusī sieviete.

Ienāca prātā vakarējā sastapšanās ar zirgu — satūkušie vēzīši, valgais, grūtsirdīgais skatiens, klusais zviedziens, kas sirdi rāva no krūtīm ārā. Vai tā nav viņa nākamība? Bet varbūt viņš jau šodien tā izskatās? Marusja sūtīja atvest viesi, Bļahu ... Salūzusil

Bet visapkārt žūpo, līksmojas, plēš ermoņikas — kas viņš tiem.

Bija mīlējis viņus, piedāvājies gan vairumā, gan mazumā — ņemiet, sak, nekautrējieties. Vai tikai Matvejs' Studjonkins vien ir bluķis ceļā?... Ai nē, ikviens! Viss ceļš vienos nepārkāpjamos bluķos, nesapņo tikt pāri — kājas aplauzīsi.

Viņš gāja, spiezdamies pie žogiem, lai nekāptu dubļos,: īrās miklaja tumsā, kas pilna svešu svētku skaņām. Acu< priekšā stāvēja zirgs ar nokārtu purnu, ar skumjas mīlas-pielijušu valgu skatienu. Un mājās pie lampas patlaban sēž Marusja — kārtīgi celiņā sasukātiem matiem, izgludinātā jaciņā, ar dzeltenu, gurdu seju. Viņš ne tikvien sevi, arī viņu bija līdzi pasviedis — ņemiet, sak, ziedoju, nekā nežēloju. Marusja! Marusja!.., Kā labad gan?...

Izdzīts no mājas, Ivans pēkšņi juta uzplūstam brāzmainu izmisuma lēkmi — nupat, nupat viņš sabruks zemē, sāks kaukt un locīties dubļos. Ie-nīst! Sevi! Visus! Visu pasauli, vienīgi sievu ne, sievu, kuras dzīvi viņš pasviedis maiņai! Ienīst! Apzaguši, nelieši, nolaupījuši ’ pēdējo, pie rīkles varētu ķerties jebkuram!...

Šķērsceļā, kas dvesa akas tumsu un drēgnumu, ierēcās ermoņikas, naca tuvāk. Tumšo gaisu sadrebināja aizsmakusi balss:

Jāšus Dunkas mugurā Kulcinu es kājas.

Kas kait dzīvot kolhozā,

Ko man Staļinu gānīti

Pamaisīja dubļus blīvā barā, kas uzdvakoja istabas siltumu un sīvā smaku. Cita balss, jauneklīga un skanīga, attālāk atzinās;

Ārzemniekus pārtrumpojam,

Tempjam, kamēr ādā lien.

Brauciet ellē, mani rati,

Visiem četr-riem riteņiem!

«Lūk, tie, pret kuriem es izmainīju sevi un Marusju! Viņiem nospļauties, kā ritēs dzīve, nospļauties, vai būs paēduši, nospļauties, kā pēc viņiem dzīvos bērni, pat šais dzērāju dziesmās viņi ņirgājas paši par sevi. Un jo vai-āk viņiem nospļauties uz tevi. Tikai plānprātiņš pēc spļāviena noslaucīsies, turklāt vēl paklanīsies un pateiks paldies. Tu viņu acīs esi plānprātiņš!»

Naida novārdzinātajās smadzenēs uzplaiksnīja vienkārša doma. Uz to uzvedināja piežūpojies ciems, spiedzīgās meitiešu vaimanas, par kurām neviens nelikās zinis. Ja tādā vakarā kādu nogalina — kas tur par brīnumu? Tādā vakarā viss kas iespējams.

Citā laikā šī nejaušā doma būtu pazibējusi un izgaisusi ā tūkstošiem citu aplamību. Šobrīd tā iedūrās kā ska->arga, viņš sāka gainīt to projām, spraucās gar žogiem iz priekšu, uz ciema galu, kur nomaļus, laukiem muguru pagriezusi, maza kā pirtiņa dēdēja nelaimīgā babuļnieka Bļahas būdele.

Viņš paaicinās Bļahu, viņš apsēdinās to pie galda. Varbūt Marusjai taisnība, viņai ir sava sievietes gudrība — taisni šādā sērdienīgā babuļniekā Bļahā mīt cilvēcība. Lai rīt viss ciems ņemas ņirgāties — reku, sak, sagājuši kopā Vaņka Sļegovs un ateju tīrītājs Bļaha — tāds ar tādu, ha!

Viņš izgāja ārpus ciema. No neredzamiem, nakts segā ietītiem laukiem sejā iesitās blīvs, valkans vējš. Tur aiz necaurredzamās nakts sienas ir kolhoza stallis, ierīkots vecā rijā. Droši vien tur neviena nav. Zirgkopji ciemā žūpo.

Nejaušā doma nelika miera. Tā auga prātā kā ūdenslēca siltā peļķē.

Nogalināt vai aizdedzināt — kas tur par brīnumu! Viss ir iespējams. Pielaist stallim uguni pirms paša sējas laika. Pijko Likovu saņems aiz žaunām — un kolhozā jauna jezga. Ienīst! Par apspļaudīto dzīvi, par izbadējušos cūku kviekšanu, par Marusju, kas patlaban ar dzeltenu seju sēž pie lampas, — par visu!

Pretim pūta grods, valgans vējš, aiz muguras dzīroja ciems, aizmirsis par viņa esību, tur pamesta, vientu|a sēž Marusja. Viņa varbūt ir ar mieru piedot, taču viņš piedot vairs negrib. Un nakts apsegs visu ... Bet rīt viņš atkal noliks uz galda iesniegumu: nevaru, sak, ar jums, te vienas vienīgas nekārtības, un kam es jums vajadzīgs, es, kas ģimnāzijā lasīju Lekuti, pasūtu žurnālu «Pats savs agronoms», biju ierīkojis labāko cūku fermu apgabalā... Ko var zināt, varbūt attapsies, bet par vēlu! Izdedzis!...

Zibēja ainas cita pēc citas, un ar katru pieauga ļauns prieks. Pirmo reizi pēdējo gadu laikā Ivans jutās stiprs, pārgalvīgs, spējīgs atriebties. Ilgi bija cietis no savas labsirdības, vai nepietiks? ...

Tikai tagad viņš izjuta sava naida smagmi. Nebija jaudas nest to tālāk, dzīvot ar to no dienas dienā, izlikties padevīgam, nēsāt cūkām dziru. Agri vai vēlu naids izlauzīsies uz āru, tas var notikt gaišā dienas laikā pret paša gribu, bez paša vēlēšanās. Vai tad nav labāk tūliņ, skurbā naktī, kad viss iespējams. Otra tāda gadījuma tik drīz nebūs.

Rokas pašas sāka gramstīt pa kabatām pēc sērkociņiem.

Ja sērkociņu kārbiņa nebūtu gadījusies pie rokas.,. Viņš droši vien būtu griezies atpakaļ uz mājām, pēc tam pats izbijies par šo trako brīdi, ar gadiem būtu uzveicis savu naidu, un dzīve būtu iegrozījusies citādi. Sērkociņu kārbiņa ... Tā atradās: pirms pāris stundām Ivans cūkkūtī bija aizdedzinājis laternu.

Žņaugdams kārbiņu dūrē, taustīdams kājām dubļainā ceļa vīlīti, Ivans soļoja pa lauku, juzdams drebulīgu, gurdinošu vēlmi — atriebt par visu! Paši bija centušies panākt, lai viņš kļūst par ienaidnieku ...

Viņš devās aizvien dziļāk naktī, projām no ciema, ermoņiku čīgās kļuva klusākas un klusākas.

Tumsa un lauka klusums. Sijā lietutiņš un uzlido vējš, nakts ir apglabājusi saskurbušo ciemu. Pret debesīm, tikpat melnām kā zeme, viņš nevis ieraudzīja, bet drīzāk gan nojauta slejamies jumtu. Caur dēļu vārtiem varēja dzirdēt rāmu klaudzoņu, tur zirgs ar pakaviem dauzīja pa grīdu. Tur ir arī viņa zirgi...

Un atkal ienāca prātā nokārtais purns, valgais skatiens, kas spiedās dvēselē, neizsakāmās žēlabas... Arī viņus kopā ar visiem? ... Apspieda žēlumu — viņiem jau nu jo vairāk nāve būs atpestīšana, ja saimniekam pašam dzīve kļuvusi nepanesama ...

Drošības pēc pasauca satraukuma aizžņaugtā balsī:

— Ei, vai te kāds ir?

Klusums, darba zirģeļa nopūta.

— Ei, vai guļat, velni? Maksim! Stepari! Kurš šodien

dežurē?

Vārti nav aizslēgti, mazliet pat pavērti, redzama melna sprauga. Ir nu gan kārtība — kuru katru zirgu var ņemt un aizvest gravā. Zirgkopji Maksims Redjkins un Stepans Zobovs arī darbdienās nemēdz pa naktīm nīkt stallī.

Nu ko tur, Ivan, neizdevies ciema vadoni, ķeries pie pusnakts darba.

Uz mirkli paplaiksnījās saprātīga doma: «Vai netriekt pie velna šo iegribu?» Patrieks, aiznesīs līdzi naidu, tas sāks dedzināt: bija izdevība un palaidi garām. Lupata tu esi, Ivan, tāpēc arī tevi niecina.

Kaut kur te jābūt sienam. Tā arī ir, neizkrauts vezums mirkst lietus smīlā. Atrušināja no virsas savilgušo, skāņi dvakaino, aizrakās līdz sausam, ņēmās klēpjiem nest to pie stūra, zem durvīm. Pieskaroties sejai, siens kņudināja nāsis sastāvējušām, vārām, kopš vasaras saglabātām ķimeņu un medāboliņa smaržām.

Roka sažņaudz kārbiņu. Viens sērkociņš — un iedegsies, vicglpūtas vējš no lauka uzdzīs uguni baļķu sienai. Bet rijas baļķi ir Veci, sapraulējuši.

Notupās uz ceļiem pie sanestā _ siena, pieliecās, ar augumu piesegdams pret vēju riekšās saliktās plaukstas. Nu, ar dieva palīgu ...

Bet roka ar kārbiņu sastinga, krūtis sažņaudzās, sirds sarāvās cietā kamoltiņā, galva notirpa, mati zem cepures saslējās stāvus.

Aiz muguras skaidri dzirdami nočabēja, kāds pagrūda dēļu vārtus, nočaukstēja zem tiem sabāztais siens. Zaglīgi soļi... Nav spēka pagriezties. Soļi apklusa. Liekas, kāds pūš dvašu taisni pakausī. Nosvīdusī roka ar krakšķi saspieda kārbiņu ...

Gribēja trūkties kājās... Uz muguras uzgāzās —• laikam baļķis, truls, smags ...

Siens durstīgām skaujām apņēma seju.,.

Visi bija domājuši: viņš ir tik skaidru skatu kā neviens cits, redz visu gan tālumā, gan dziļumā. Bet nu viņš nebija ņēmis vērā ko pavisam vienkāršu — no svētku skurbuļa baidījās arī pats priekšsēdētājs Likovs, un, ja reiz viņa sirdī iezagās bažas, tad pirmā doma bija par staļļiem. Uz zirgkopjiem paļauties nevar, Maksims un Stepans miesīgu tēvu pametīs nāves cisās, ja kur pajutīs, ka ož pēc sīvā.

Jevlampijs viņus atlaida — ejiet, sak, līksmojieties — un pats nolikās gulēt karklēs uz siena.

Viņu uzmodināja sauciens:

— Ei, vai te kāds ir?

Viņš neatbildēja, sāka piesardzīgi rausties ārā no kar-klēm. Varētu arī bez piesardzības — zirgi sprauslāja un čaukstināja sienu.

Pie vārtiem kaktā saslieti jauni ilkšu koki. Vienu no tiem, kas vēl glabāja smago dzīva koka valgmi, Jevlampijs tad arī nogāza uz Ivana muguras.

Lādēdams un gānīdams maitas kulakus, svētās lieldienas, zirgkopjus, pa tumsu sameklēja loku, slejas, sakas, sedulksiksnu, izveda zirgu, taustīdamies sajūdza, ievēla ratos šļaugano, samaņu zaudējušo Ivanu un pa neizbrie-namo pavasara šķīdoni veda uz piecpadsmit kilometrus attālo Vohrovas slimnīcu.

Tikko bija pabraucis gabaliņu nost no cfema, kad, kratoties pa grambām, Ivans nāca pie samaņas un sāka drausmīgi kliegt:

— O-o! Nosit pavisam!... O-o-o! Nevaru izturēt!... Nosit, dieva dēļ!

— Muti ciet, kontra!

— No-osit, riebekli!... Kaut jūs visi nolādēti! Esiet trīskārt nolādēti, ne-e-lie-ši!

Vārdi un lāsti aizskanēja tālu pa tumšiem, slapjiem, nemīlīgiem laukiem. Jevlampijs Likovs pātagoja zirgu.

Izrādījās, ka pārlauzts mugurkauls, paralizētas kājas. Ivanu no cirkšņiem līdz padusēm ietērpa cietā ģipša čaulā.

Turējās lieliskas saulainas dienas. No slimnīcas dārziņa atvērtajos logos spiedās spilgts pavasara zaļums. Ciemā, jādoma, rosme, viss iet pa kaklu pa galvu, sēja pilnā spara.

Rit sēja, bet kas_ viņam daļas, viņš saprot, ka ir beigts cilvēks. Pat ja izārstēs un kajas atkal atdzīvosies, tās vairs nemīdīs zaļo zemi, pār kuru bija gribējis valdīt, bet gan cietuma grīdu. Dedzināšanas mēģinājumu viņam nepiedos.

Lūdza ārstus un kopējas:

— Sievu ielaidiet.

Lūdzās diendienā:

— Sievu ...

Citu vēlēšanos nebija.

Bet viņu pēc operācijas saudzēja — izturējās laipni, mērīja temperatūru, baroja no karotītes ar siltu buljonu, sanāca pie gultas vairāki cilvēki reizē un norūpējušies apspriedās. Varbūt tāpēc arī Marusju nelaida klāt — ja nu pēkšņi stipri uztrauksies, tas nāks par ļaunu. Dīvaini cilvēki — saudzē, lai pēc tam iespundētu cietumā. Būtu jau tad sodījuši uzreiz, ja viņš kļuvis par kontrrevolucionāru, ko tur muļķīgas ceremonijas taisīt, mazāk rūpju un arī lētāk iznāktu.

Aiz bezdarbības uzmācās nožēla: «Eh, dumji uzrāvos, kāda velna pēc man viņu stallis, bez kādiem stiķiem agri vai vēlu būtu varējis aizlasīties, dzīvojiet, sak, kā gribat, kas man daļas...» Taču, ja apsver, kurp gan lai būtu bēdzis, uz kādu malu? Kārtība tagad visur vienāda...

— Sievu ielaidiet.

Vai ļaus paskatīties uz mīļu cilvēku, uz vienīgo?

Ļāva ...

Kādudien, apguris no neauglīgām domām, Ivans bija iesnaudies, pamodās no tā, ka viņam kāds raugās sejā. Atvēra acis un nodrebēja zem ģipša apvalka — viņa! Ne tāda kā mājās un kādu agrāk bija pazinis, bet slimnīcas uzsvārcī, seja sažuvusi, deguns smails, acīs padevīgas ciešanas kā aizšautam putnam.

— Vaņečka, sirdsasintiņ manu ...

Un viņš sāka slīdēt kā bedrē, acīs satumsa skaidrā diena. Kā pret sienu, kā notverta kaija sitās viņas balss:

— Ak tu manu sūru bēdu!... Kas tev notika?... Ak kungs! Vai te ir kāds? Kur dakteris?...

Taču viņš jau bija atguvies.

— Nevajag, nesauc nevienu.

Un, neslēpdams uzplūdušās asaras, laimīgs izdvesa:

— Domāju, nekad vairs neredzēšu.

— Kurp gan lai es no tevis aizietu? Uz laiku laikiem kā sietiņ esam kopā sasieti. Nešķiramais tu mans!

Viņš satvēra sievas raupjo, sasprēgājušo, melnās skrambās nobrāzto roku, piekļāva pie neskūtā vaiga.

— Iznāk, ka ne jau laimei kopā sieti.

— Neuzdrīksties, neuzdrīksties! Kas tie par vārdiem! Kā gan tev mēle klausa tādus izrunāt!

Viņš spieda pie vaiga viņas roku un lūkojās acīs. Acis satrauktas, sausas, sāpju pilnas, dedzinošas.

Vai viņa zina? Kā nu nezinās. Jādomā, pa ciemu sen izskandināts, pirkstiem rāda uz viņu, sak, katordznieka kucīte ... Bet piedod kā vienmēr.

Taču nē, viņa nekā nezināja, piesardzīgi, lai brūci neuzplēstu, pajautāja:

— Kas tad tevi tā, Vaņečka? Kāds nezvērs?

— Kas? ... Bet vai tad nav zināms?

— Jevlampijs Nikitičs stāsta: aiz Pašutina mājas — aizsētis tevi atradis. Kā gan tu tur biji aizklīdis? ... Lādu sevi, nolādēto, ka tevi no mājas izgrūdu.

— Aiz Pašutina?.., Aizsētis?... Ko viņš ākstās?.,.

Viņa nezina, nezina arī ciems, citādi būtu iztenkojuši,

nebūtu jau nu kautrējušies. Jaunais noslēpums lika svaidīties ģipša važās.

— Ko viņš klusē? Ko viņam, nelietim, vēl no manis vajag?...

— Kas, Vaņečka? Ak kungs! Kas?!

— Nejautā! Vēlāk! Tikai ne pašlaik! Vēlāk visu uzzināsi! Pati!... Tikai tagad netaujā!.,.

— Nerunāšu, nerunāšu. Dieva dēļ, nomierinies. Nemoki sevi, ij tā jau sirds lūst pušu.

Viņš tik drīz nenomierinājās.

— Ko viņam vēl vajag? Nesaprotu, ko vēl? ...

Acis viņai satumsa, skatiens kļuva smags, redzams, stipri gribējās zināt, taču netincināja, tikai ar raupjo delnu glāstīja viņam vaigu. Un viņam šobrīd negribējās vandīt augšā pagājušo. Ir taču laimes mirklis.

Bet viņu visu laiku urdīja jautājums: ko tam Pijko īsti vajag? Ko viņš grib panākt, spēlēdams paslēpes?

Drīz noskaidrojās. Jevlampijs Likovs ieradās pats personiski — apjomīgais galvaskauss spiežas cauri cieši uzspīlētai, vēja appūstai ādai, palsenie mati kļuvuši plānāki, zem bumbuļainās pieres krēslainos dobuļos gaiši zilās ačeles necerēti mīlīgas, ar rāmu smaidiņu. Un smarža ap viņu vēdī tā kā pēc ievām, tā kā pēc plaukstošu lipīgu lapu sūruma, un smagā ģipsī iekalto cilvēku tas aizvaino.

Rokā Jevlampijam sainītis izbalējušā puķainā linautā. No sainīša dveš silts mājīgums, nesen nodibinātas ģimenes miers. Jevlampijs, var sacīt, ir jaunlaulātais, necik sen, šai pašā aizgavēnī svinēja kāzas, apprecēja Olgu Redj-kinu. Viņai ir astoņpadsmit, viņam — pāri trīsdesmitiem. Sainītis zilpuķotā lakatiņā, zilajās acīs vēlīgs smaidiņš — ne tur ko pielikt, ne atņemt — atnācis brālis, tuvs cilvēks.

— Te, vei... — viņš nolika sainīti blakus spilvenam, Ivanam turpat pie auss. — Sieva vistiņu izvārīja. Pats izraudzījos — jauna, mīksta ...

— Ko tev vajag, sumpurni? — Ivans, griestos raudzīdamies, jautāja. — Pats redzi, esmu kroplis, ar vienu kāju kapā. No manis vairs labuma nesagūsi.

— Izdzīvosi. Painteresējos — izdzīvosi. Dancot jau nu — diez vai, arī staigāt diez vai, bet dzīvot dzīvosi.

— Ko tev no manis vajag? — Ivans skarbi atkārtoja.

Viņš gulēja atsevišķā pēcoperāciju palātā — šaurā istabiņā ar vienu logu, ar vienu gultu. Un, kaut gan tuvumā neviena nebija, Jevlampijs tomēr piegāja pie loga,, aiz kura tuvā un Ivanam nesasniedzamā, saules pielijušā pasaulē plūcās zvirbuļi, aizcirta to, atkal apsēdās iepretim — īss kakls, masīvi, stūraini žokļi, spēcīgs galvaskauss zem grubuļainas ādas, bronzaskrāsas piere, kas savā pavēnī glabā gaiši zilas actiņas. Jau bez smaida, jau lietišķs.

— Tu, Vaņuha, dzīvosi, par to dakteri visi kā viens galvo. Dzīvosi, taču sēdēdams. Tā nu es nodomāju: kālab man tevi cietumā spundēt, dievs ar tevi...

— Sito laipnību. Varbūt gaidi, ka paldies teikšu?

— Varbūt arī teiksi. Pagaidām es visiem saku: kāds dzērumā tevi piekāvis, bet kas — nezinu. Protams, arī tu ne zināt nezini. Skaidrs? Jaukt te iekšā vēl kādu nav jēgas. Vai nu svētku reizē maz kas atgadās.

— Žēlsirdīgs esi vai baidies, ka tev patvarību nepiesien?

— Mana patvarība ir likumīga. Notvēru tevi nozieguma vietā, tā ka esmu tīrs un svēts, pat pateicību varu nopelnīt.

— Ko tad tu no sava labuma atteiksies.

— No tevis labuma vairāk.

— No manis? Es taču esmu kroplis bez kājām.

Jevlampijs brīdi klusēja, notaustīdams viņu ar savu

gaiši zilo aci. Skatienā — ne izsmiekls, ne dzedrums, bet it kā pat žēlums. Tas Ivanu pārsteidza: pieķēris viņu noziegumā, uzgāzis ar ilksi un... žēlo. Izlikšanās? Viltība? Ņirgājas vai arī sirdsapziņa ierunājusies? Kāpēc gan?...

— Eh, Vaņka, Vaņka! Es taču gaidīju, gaidīju.,. — Jevlampijs ierunājās.

— Ko tad?

— Ka saniknosies. Ne vienu gadu vien es tevi no malas vēroju. Es varbūt vienīgais arī sapratu tevi: gan kā tu gribēji sevi parādīt, gan kā norāvies, kā cūku silē savas cerības noslīcināji...

— Tāpēc arī piemiedzi?

— Tomēr nedomāju, ka tik tālu nonāksi. Ienaidnieks nakts laikā — nu, iezvēlu, piedošanu par to nelūdzu, kaut gan žēlot žēloju.

— Nav ko lumstīties. Sen vairs neticu žēlumam, ne tavam, nedz kāda cita.

— Varbūt man būtu vajadzējis savu vietu tev atdot — vairāk skolots, arī gudrāks par mani, jādomā, labāk būtu varējis kolhozu dabūt uz augšu. Taču arī man prāts knieš pēc lieliem darbiem. Un ar ļaudīm es labāk par tevi varu sarunāt. Ne ļaudis tevi ir sapratuši, ne tu viņus. Tā ka liec vienu, liec otru — tik garš, tik plats.

— Ko tu gribi, Pijko?

— Vai tad vēl nav skaidrs? Tevi sev pielāgot. Tu dosi man padomiņu, es to likšu lieta. Paēdināsim ļaudis, apģērbsim, apausim, varbūt ko tādu uzsāksim, kas nevienam ne sapņos nav rādījies. Varbūt baltakmens namus tagadējo mājeļu vietā uzcelsim, tajos katram galdi, godautiem klāti, plaukti ar gudrām grāmatām. Ne dzīve, bet svētki. Būs! Būs! Ticu! Kaut kā tāda dēļ nav žēl asinis pa lāsītei iztecināt!

Zem izvelbtā galvaskausa kvēls zilo acu uzdzirkstī-jums — tic, nemelo. Jevlampijam Likovam nav ne jausmas, ka patlaban viņš ar šo ticību sit Ivanu sāpīgāk nekā ar ilksi. Senā, bezcerīgi pazaudētā pasaka par laimīgo Po-žaru ciemu, kur piens un medus tek. Jevlampijs to ir nozadzis, paņēmis sev un gaida, lai viņam palīdz. Ivans pakratīja galvu.

— Nē, Pijko, nekas neiznāks. Tiec pats galā, bet man liec svētu mieru.

Jevlampijs uzreiz sadrūma, novērsa acis, teica:

— Iznāks. Kur tu tāds liksies, pat ja apžēlos. Ubagu dāvanas lūgties nejaudāsi — karies vai augšā. Bet es ļauju dzīvot.

— Bet tu pavaicā: vai es gribu ... dzīvot?

— Gribi, Ivan, gribi, pat sēdēdams. Nosēdināšu tevi par rēķinvedi. Ēdināsim, dzirdināsim.

— Par to man tavā priekšā būs uz paka|kājām jāstaigā?

— Pakaļkājas tev, teiksim, ir pamaitātas, bet, ek, galva vesela.

— Tik un tā negribēšu!

— Ko tad tu citu vari gribēt? Ja nu debesu valstību. — Jevlampijs laiski piecēlās. — Veseļojies drīzāk... Sēja rit tīri labi, kazi, arī vasara nepievils — raža būs ... Bet vistiņu apēd, neapnicini. Kad vārījās, sābri siekalas rija. Es arī pats vairs neatceros, kad esmu vistas gaļu nobaudījis ...

Septembra sākumā, gaišā, dzestrā rītā, kad zāle vēl slapja un ceļa putekļi stigri un laiski, caur ciemu kūņojās Ivans Sļegovs.

Sievas apstājās, ar lakatiņu stūriem muti piesegdamas, vērās žēlām acīm — vai manu, nabaga nelaimīgais bēdulis, ak kungs!

Ivans smagi balstījās uz jauniem, nule iztēstiem kruķiem, pasviezdams svešās, it kā piesietās kājas, neieradis svīda.

Viņš devās uz kolhoza kantori, kur pie čīkstoša, grāmatvedim paredzēta galda viņu gaidīja brīvs krēsls.

IVANS SĻEGOVS (turpinājums)

Seja pelēka, kārpaina, sarauta uz vienu pusi, labā acs savītuša plakstiņa puspiesegta.

Pār gultu, kruķos iekāries, līkst smagnējais Ivans Iva-novičs.

Pusi mūža viņš ir nācis uz šo gultu. Nez kāpēc bija ticējis — viņš redzēs Jevlampiju Likovu uz nāves cisām. Ticējis par spīti veselam saprātam — pats taču tupēja uz vietas trīsdesmit un vēl trīs gadus, pamazām aptūka, mocījās ar aizdusu, slimām nierēm, vai gan viņš, kroplis, varēja cerēt, ka pārdzīvos caur un cauri kūsājošas veselības pārpilno Jevlampiju — ģīmis, domāt, ar ķieģeli noberzts, zilgansārts kakla kumbrs, vīrs kā dzīvsudrabs, visiem ne-nobrīnīties, ka nogāzies. Nebūtu vajadzējis ticēt, bet ticēja ..,

Te nu viņš ir... Pasaulē raugās ne vairs ar dzīvu acs zīlīti, bet caur gļotainu recekli zem nedzīva plakstiņa. Gaužam tuvs cilvēks, biežāk viņš ne ar vienu nav ticies, tuvāk nevienu nav pazinis.

Piepeši Ivans Ivanovičs zem biezā ziemas mēteļa juta pār visu miesu pārskrienam šermuļus: pamanīja — ēnainā deniņu iedobe tūkst dzīsliņa, ar pūlēm, neritmiski, tikko acij saskatāmi, taču tūkst. Pēdējie vētrainās, skaļās, veiksmīgās dzīves pukstieni.

Uzplūda negaidīts žēlums pret Jevlampiju, kas nekustīgi guļ zem segas, pret svešo Jevlampiju ar svešo, greizi sarauto seju. Bija taisījies atgādināt kruķus, dzīvā parādus piedzīt no mirstoša. Iespert gulošam, bet gulošajam tas ir vienalga.

Vecais grāmatvedis neveikli sakustējās, saslējās, vilkdams velteņus pa krāsoto grīdu, devās uz durvīm, bēgdams projām no svešā Likova, no savām atriebīgajām domām, no sevis paša. Spert gulošam ... Kādēļ?

Kā ēna Ivanam Ivanovičam līdzi salīgojās Cistihs.

Māsa kopēja pavadīja viņus ar vienaldzīgu skatienu, apsēdās uz krēsla pie gultas un ķērās pie savas ieadītas zeķes.

* * *

Atklātības brīžos Jevlampijs Likovs dažkārt bija atzinies: «Tu, Ivan, esi mans ceļa spieķis, bez tevis es tik tālu nebūtu aizsoļojis.» Ivans Sļegovs tādas atzīšanās parasti noklausījās klusēdams.

Požaru ciema zemes atdūrās pret Petrakovskas sādžas laukiem. Sādža liela, pēc sētu skaita neatpaliek no ciema. Ciemā ir baznīca («gribēsiet dievu pielūgt, bez mums neiztiksiet»), toties petrakovskieši, lai arī no dieva patālāk, allaž bija dzīvojuši turīgāk — viņiem papilnam palienes pļavu, tātad turēja vairāk govju, tātad arī zemei tika biezāka mēslu kārta, biežāk lika galdā treknus kāpostus. Nepagāja nevieni baznīcas svētki, kad Požaros neatskanētu sauciens: «Sist gnīdas!» Požarietis no bērna kājas ielāgojis, ka ikviens petrakovskietis ir:

Gnīda, skopais velns,

Pats kārns un melns.

Ar burkānu atgavējies,

Vēdergraizēs iedzīvojies,,,

«Sitiet, brālīši, tos gnīdas, paisiet lupatlēveros!»

Petrakovskieši savukārt nicināja požariešus, ķircināja;

— Vaņ-ka! Vaņ-ka! Noej pa dēli.

— Rasi, kvasa būšu pārstrēbies — reibiens nāk...

Diez vai tā nu bija, tas «Sit gnīdas!» gan nešķita kvasa

rosināts.

Petrakovskā komūnas nebija, tāpat kā komūnas nebija arī citās sādžās un ciemos, Požaros — vienīgā visā apkaimē.

Kā tagad, tāpat arī agrāk visi bija pārliecināti, ka Po-žaru kolhozs ticis uz zaļa zara vienīgi tāpēc, ka laimīgā kārtā par priekšsēdētāju tajā uzradies Jevlampijs Ņikitičs Likovs. Viss nāk no viņa.

Ivans Sļegovs, citiem dzirdot, to neapstrīdēja, taču savā prātā nekad nebija tam piekritis.

Jā, Pijko Likovs ir vīrs kā nagla, jā gan, viņš arī vecumdienās, pirms viņu nogāza trieka, meta knašu soli, visās vietās paguva pats, bet jaunībā jau nu jo vairāk — kustējās kā ūdenszāle — kas ir, tas ir, vilka vezumu atspēries.

Taču kopš tiem aizmirstībā grimušajiem senlaikiem, kad alu iemītnieki novilka uz zemes pirmo ežu, atdalīja vienu zemes gabalu no citiem un nosauca par savu, pastāv vien-patība. Un lai šo gadu tūkstošos zemniekā iedibinājušos — tas mans, sūri gūts, nelien, sprandu apgriezīšu! — lai nu to kāds karstgalvis gada, divu gadu laikā vienā rāvienā pagrieztu uz kolektīva sliedēm — nu nē, nekā nebija, pārlieku vienkārši. Ne Pijko Likova ņiprums, nedz viņa jautrie jociņi nebūtu līdzējuši. Droši vien arī viņam, Ivanam Sļegovam, bijis viņš Pijko vietā, tāpat būtu nogājis greizi. Tagad viņš ir gudrāks, vairs neiedomājas esam liels lauku ļaužu vadonis.

Varbūt ar laiku pati dzīve liks ieņemties prātā un gudrībā. Požaru ciems bija pārdzīvojis Matveja Studjonkina nebēdas komūnu. Tie laiki bija visiem acu priekšā, tie bija darījuši uzmanīgus pat pašus bezcerīgākos: «Nāc pie prāta, slikti būs!» Jau tas vien, ka Motjku Studjonkinu bija nometuši un Pijko ielikuši vietā, liecināja, ka «nākuši pie prāta».

Cēlonis nav Likova izdarība. Tīri vienkārši, Petrakov-ska nebija dabūjusi mācību. Par priekšsēdētāju tur padevīgi pieņēma no augšas atsūtīto, Matvejam līdzīgo dūres varoni, kas ar varēm spieda «pracentes», bet paši pieredzes nemācītie zemnieki stūrēja katrs uz savu pusi — dažs mežā, dažs malkā, sēju vienprātīgi salaida dēlī jau pašā pirmajā gadā, Petrakovskas lauki — no laika gala poža-riešu skaudības objekts — aizauga lekniem dadžiem un zvērenēm. Petrakovskieši vieni no pirmajiem sāka cept zāles plāceņus ...

Liķovam ticēja, Likovu klausīja, Jevlampijs Likovs pie reizes varēja pabiedēt: «Atpakaļ sagribējuši Motjkam zem spārniņa, paskatieties uz petrakovskiešiem — vai labi?» Tas stipri līdzēja.

Likovs tais gados neko lielu no sevis neiedomājās, citādi nebūtu nosēdinājis bezkāji Ivanu Sļegovu, sak, «Dod padomus!».

Ivanam nekas cits neatlika, vajadzēja godīgi kalpot: par paglābšanu — «no cietuma tevi pasargāju» — un par maizes riecienu — «ubaga dāvanas lūgties nejaudāsi». Viņš necēlās no krēsla, nebraukāja pa laukiem, taču saimniecību pārzināja ne sliktāk par pašu Jevlampiju, kas to apskraidīja vairākkārt dienā. Dod padomu,.. Lai notiek, lūdzu.

— Aizupes laukus art taisies vai netaisies? — Ivans vaicāja Jevlampijam.

— Re, kur tie man sēž! — Jevlampijs uzbliež sev pa strupo kaklu, kas vēl nav aplaidies ar biezu tauku kārtu. — Lec vai no ādas ārā — vilcējspēka trūkst, trūkst roku, bet pavasaris vārīt vāra ...

— Ja tā, tad near, — Ivans izmet.

Jevlampijam šķielējošā acs ieplešas apaļa, mute savelkas urskulī, apsvilinātajā sejā jaužas neuzticība un aizdomīgums: «Vai nu prātā pajucis, vai grasās iegriezt.»

— Un maize mums no debesīm kritīs, vai?

Par atbildi rāms jautājums:

— Bet vai daudz maizes ievāksi no aizupes?

Klusums. Jevlampijs sirdīgi šņākā. Viņš tikpat labi kā

Ivans zina: varbūt ievāks, varbūt ne. Bet, ja zeme liesa, neauglīga, tad jo vairāk jāpacīkstas, lai no tās kaut vai ko izspiestu. «Near ...» Jevlampijs šņākā.

— Siena šoziem nepietika... — Ivans pasaka priekšā.

Jevlampijs šņakā.

— Un nepietiks atkal. Un nekad nepietiks, iekām nebūsim iekopuši jaunas pļavas... Mums pat sauslejas — dieva dāvana.

Jevlampijs vairs nešņākā, raugās Ivanam acīs, taču no sastingušās sejas var redzēt, ka zem četrstūrainā galvaskausa domas met kūleņus.

— Bet ja nu... — viņš klusu izdveš, vēl lāgā neticēdams savai atskārtai.

Ivans vīpsnā:

— Nu, nu, laid pasaulē.

Varētu likties, dzīva aplamība — aizlaist atmatā tīrumus, no kuriem kopš laika gala ievākuši labību. Taču nepietiek roku, nepietiek mēslu, nepietiek arī lopbarības. Ka izķepuroties? Vienkārši — near, aizlaid daļu zemes pļavās un ... pārsvied vilcējspēku un rokas uz citiem laukiem, uz tiem tad varēs uzvest vairāk mēslu, tātad tie dos arī brangāku ražu, bet kolhozs ar laiku iegūs jaunas pļavas. Pamēģini rīkoties citādi — izsvaidīsi spēkus, paliksi ir bez maizes, ir bez siena, saimniecība sāks slīdēt uz leju kā satrunējis kājauts.

Jevlampijs plaukšķina sev pa ciskām.

— Vareni!

Doma dzimusi priekšsēdētāja galvā, ne pirmā un ne pēdējā doma ar «vecmātes bērnu saņēmējas» — tizlā Ivana Sļegova palīdzību.

— Vareni! Dažs labs sliesies uz pakaļkājām. Pielauzīsim!

Pielauzt, uz to jau nu Jevlampijs ir meistars: gan ar glāstu, gan ar lāstu, gan ar žēlabainu rakstiņu rajonam, gan ar rosīgu skraidīšanu pa kabinetiem pie vajadzīgajiem priekšniekiem.

Petrakovskā, tepat kaimiņos, lopi krita aiz barības trūkuma, cilvēki ēda nātru maizi, kaņeppelavu raušus, sutinātu zirdzeņu biezputru. Un ne jau Petrakovskā vien* Pār valsti vēlās bada gads — tūkstoš deviņi simti trīsdesmit trešais.

Rajona pilsētā Vohrovā, stacijas skvēriņā mira no Ukrainas izsūtītie ekspropriētie kulaki. Redzēt tur no rītiem mirušos nebija nekas neparasts, atbrauca pajūgs, slimnīcas zirgupuisis Ābrams sagāza līķus ratos.

Visi neapmira, daudzi klaiņoja pa putekļainajām, neizskatīgajām ieliņām, vilkdami no tūskas smagās, bāli zilganās kājas, lūdzošām suņa acīm aptaustīja katru gājēju. Vohrovā lūdzējiem nemēdza dot: iedzīvotāji paši, la!

saņemtu maizi uz kartītēm, jau vakarā stājās rindā pie veikaliem.

Trīsdesmit trešais gads ...

Bet Poiaru ciemā, kur allaž bija dzīvojuši pēc parunas: mūsējie dievam bārdā negrābj, sausajos gados pirmie palikuši bez ražas, pirmie cietuši no garām lietavām, no kru-sas: no zirgu ienāšiem, no mutes un nagu sērgas, — šogad ievaca tīri pieklājīgu ražu.

Jevlampijs Likovs berzēja rokas.

— Viss kārtībā!

Lakstīgalas mēlē pogāja patumšajā istabiņā sēdošajam rēķinvedim ausīs:

— Pārpalikumi mums ir. Ha! Šitādā gadā! Tauku kārtiņa tā nekas. Tikai priecāties par to mēs ilgi nedrīkstam. Rajona priekšniecība viens divi mums tauciņus nosmels. Viņiem, pats zini, stāvoklis grūts, no visām pusēm sniedzas prasīgas rokas. Tu labi aši visu, kas ir, sadali strādniekiem, un lai nekavējas, lai ved projām. Bet, ja aizvedīs, — ķer tad vēju laukā, pa mājām rajona gribiķi gramstīt neies, ja arī sadomās, tad pēdu nesadzīs. Visapkārt tak zālīti grauž! Un par mums ļautiņi dievu lūgs!

Ivans Sļegovs sēdēja, klausījās, slēpa pagaldē velteņus — arī vasarā vajadzēja tos aut nedzīvajās kājās —, pēdīgi uzgāza kā auksta ūdens šalti:

— No lūgšanām kažoku nepašūdināsi.

Jevlampijs Likovs izslēja plecus, izrieza krūtis, sapūtās kā tītars.

— Es no ļaužu ienākuma sev kažokus šūdināt netaisos.

— Nešūdini sev, apģērb kolhozu. Tavs kolhozs noskran* dis staigā: stallis vecā rijā ...

— Arī Maskava nav vienā dienā uzcelta. Visam savs laiks.

—* Bet laiks ir pienācis. Vai tev neliekas? ...

— Pašlaik — reize būvēties?! Pašlaik tak par dzīvu naudu ne sarūsējušu naglu nesadabūsi.

— Par naudu — jā. Bet par maizi? ...

Jevlampijs saspringa, ieurbās neskūtajā, drūmajā kā rudenīgs logs rēķinveža sejā — «vecmāte bērnu saņēmēja» pavēl dzemdēt domu.

— Par mai-zi? ... Iemainīt, vai? ... Mums taču nav privātbodīte. Es tev tirgū pret maizi hromādas zābakus iemainīšu. Bet ķieģeļus, bet naglas ...

— Vai esi dzirdējis par Ļeļušinas ķieģeļnīcu?

— Nu, pa ausu galam dzirdējis esmu.

— Iedomājies, ka tu tur esi direktors. Ļautiņi tev ēdnīcā griež iekšā plikas balandas, bet viņiem smagi māli jāmīca, kas tad viņi par strādniekiem, no kājām krīt zemē. Un tātad plānu tu neizvelc, un brāziens tev no priekšniecības kā likts, un pats strādnieks tukšu vēderu glūn uz tevi kā vilks. Bet tagad iedomājies — tev piedāvā kartupeļus. Kartupeļi visas raizes kā ar roku atņems, no paēduša vari prasīt — izpildi, sak, plānu, paēdis strādnieks tev noticēs, arī virsstundas pastrādās, lieku ķieģeli izra-žos, lai par šiem kartupeļiem samaksātu. Vai tu būtu atsaucies uz šādu piedāvājumu?.*.

— Būtu jau, būtu ...

— Bet kas tad kavē?

— Nekas liels. Tālā sētā ik manta lēta... Tu varbūt norādīsi man uz Ameriku, tur arī ķieģeļnīcu papilnam. Līdz Ļeļušinai tak ir gaisagabals.

— Uz Ļeļušinu dzelzceļa līnija ievilkta.

— Man tur radi nestrādā.

— Strādā atkal tādi paši strādnieki, kas nekādu medusmaizi vis neēd. Pasoli kartupeļus un miltus — pārsviedīs tavus ķieģeļus, gan iespēju atradīs.

— M-jā-a ... Bet vai nedabūsim sutu par tādu šmuguli?

— Es taču tevi nemācu kukujot. Ne jau priekšniekam maisiņu, ne sagādniekam dāvaniņu, bet uzņēmumam, iestādei, ar pilnīgi noformētiem dokumentiem, lai nav kur pieķerties.

— Kār-di-nājums!

Patiešām kārdinājums — un kāds vēl! Visi kolhozi visapkārt ar mokām dzīvību velk, bet te — ce|š uz paradīzi — jauns stallis, govju kūts, cūkkūts, par kaut ko tādu pat labos laikos tik lēti nesapņo.

Taču dīvaini jau ir: labos laikos nesapņo, bet patlaban, kad visapkārt posts — pārvērt sapni īstenībā, kal dzelzi, kamēr karsta.

No stacijas sāka vilkties pajūgi — veda ķieģe|us, stiklu, jumta skārdu, pernicu pītos grozos ieglabātās milzu pudelēs ... Nekādas šmugulēšanās, ne jau Jevlampijs pats, bet ķieģe|nīcas priekšniecība, būvdarbu priekšniecība sameklēja vajadzīgo punktu, uz kura pamata sastādīt likumīgu papīru, sak, jūs — mums, mēs — jums, esam kviti.

Ja kāds apšauba — lūgtum. Ne visai runīgais Ivans Sļe-govs ņēma kruķus, steberēja pie skapjiem, cēla ārā vajadzīgo mapi: «Lasiet. Ar dokumentiem noformēts.»

Jevlampijam dod tikai mājienu — ekur, sak, karājas ienācies ābols, bet, kā pār žogu pārrāpties, kā noraut, — uz to jau nu sēdošajam Ivanam viņš vairs nebija mācāms.

Pijko Likovs pārvērtās visiem redzot. Cik sen vēl viņš ikvienam bija piebraucis: «Guli, lāga puis? Tauciņus audzē?... Guli, guli, es pastrādāšos.» Zelta raksturs — un bikses valkāja ar ielāpiem. Tagad salāpītās biksēs neērti — pie tikšanās taču vērtē pēc apģērba, bet tikties nācās ar rūpnīcu direktoriem, ar būvdarbu vadītājiem, var uzskatīt viņu par nenopietnu cilvēku: sak, lielas lietas apgrozi, bet pašam ielāpi nepieklājīgā vietā. Jevlampijs Likovs sāka pat kaklasaiti kārt kaklā un reizē ar kaklasaiti uzgājās runāt basa balsī.

Zirgkopis Stepans Zobovs, šķīdonī vezdams cementa maisus, bija noberzis zirgam jēlu skaustu. Citā reizē Jevlampijs būtu viņu sabrāzis: «Pats sev kaitē. Aplam rīkojies.» Tagad tikpat kā zīmogu piespieda:

— Par to laiku, kamēr zirgs ārstējas, atvilkt zaudējumus!

Stepans pa vecam ņēmās spārdīties:

— Kā nu šitā?! Tad es grožus rokā vairs neņemšu! Pa šķīdoni smagu kravu vedu, nolāpīta būšana!

— Grožus rokās neņemsi?... Lai notiek, atskaitīt no zirgkopjiem. Norīkot pie pamatu rakšanas, kur māli stigrāki.

Nav vecie laiki.

Bet rēķinvedis Ivans Sļegovs sēdēja savā būcenī. Ar viņu nekādu pārmaiņu — neskuvies, izbalējusi žaketīte uz pleciem, slimās kājas ieautas siltos velteņos.

Pret viņu Jevlampijs Ņikitičs izturas ar cieņu, pat sirsnīgi: «Ivans ir mans ceļa spieķis.» Jevlampijs balstās uz Ivana, Ivans uz Jevlampija dāvātiem kruķiem, tātad — kviti.

Ķieģeju un skārda vezumi ātri aizslaucīja pārpalikumus no kolhoza klētīm, jo vairāk tāpēc, ka Likovs šai ziņā pacentās. Kā jau Ivans bija paredzējis — nepietika, apetīte rodas ēdot. Vajadzīga armatūra, caurules, kaut kādi režģi

noteku akām, mantas, par kādām Požaros nebija ne dzirdēts.

— Ko darīt? — Jevlampijs Ņikitičs nostājās kā zemē iemiets pie sava rēķinveža galda.

— Pirkt.

— Par kādu naudu?

— Es aizturēju galīgo aprēķinu par izstrādes dienām.

Lai iet apgrozībā.

Jevlampijs Likovs apjucis nodvesās.

— Kā tad, brāl, šitā?

Ivans gaužām mierīgi piekrita:

— Ja uzskati, ka nevar, nepērc.

— Ja nu atliktu līdz nākamgadam? ...

— Nākamgad tādas iespējas var arī negadīties. Izrādīsies, ka raža laba visiem, labība kritīsies cenā. Bet mums, » ko var zināt, ja nu, par spīti, ar ražu šā vai tā. Atliec tad nu.

Likovs dveš Ivanam sejā:

— Pēc likumīgas izstrādes dienas samaksas izstiepjam roku. Pēc tā, ko esam cieti apsolījuši... Iznāk, ka savu zemnieku apžogam.

— Vai tā nu ir, ka apžogam? Ko mūsu zemnieks ēd?,.. Tīru maizi. Bet ko pašreiz klesē citās sādžās? ...

— Ļaudis ir strādājuši pēc sirdsapziņas, arī norēķinam jābūt pēc sirdsapziņas.

— Pēc kura? — Jautājumā jaužas ledutiņš.

— Kā tas ir — pēc kura? — Jevlampijs brīnās. — Vai tad ļaudīm viena sirdsapziņa, man — cita?

— Bet vai tu visos jautājumos esi vienis prātis, teiksim, ar Pašku 2orovu?

— Nu nē, ne jau visos.

— Tur jau ir tas joks. Pēc Paškas sirdsapziņas — nesoli medni kokā, dod zīli rokā, nospļauties uz jaunu stalli, ieber lieku saujiņu rudzu. Vai tu, priekšsēdētāj, vari dzīvot ar Paškas sirdsapziņu? Ja tā, tad plika graša neesi vērts.

— Vai mēs runājam par sirdsapziņu? — Jevlampijs sāka šaubīties. — Varbūt par uzskatiem? Tie nu tā ... Paškam ir neattīstīti.

— Bet vai sirdsapziņa nav uzskatos iejauta? Blēdis zaglēns, otram kabatā līzdams, arī, kas zina, drošības pēc ar piemērotiem uzskatiņiem apgādājas. Savi uzskatiņi, sava kabatas sirdsapziņa, tā jāl

— M-jā ...

— Kā redzi, nebūs nekāds grēks, ja mēs Paškam ar viņa sirdsapziņu siksnu ap vēderu pievilksim mazliet ciešāk.

Jevlampijs ilgi, ilgi tausta ar skatienu savu rēķinvedi. Pēc izskata nekā sevišķa: biezs matu kūlis, patukla, neskūta, vienaldzīga seja, nedzīvās kājas slēpj pagaldē, varētu likties, tāds ne mušai pāri nedarīs.

— Cik tu, brāl, tomēr esi ļauns.

— Vai tas nebiji tu, kas biedros ar Paškām manī labestību izdedzināja? — Ivans dzedri atteica un piebilda: — Un turklāt es savu maizi negribu par velti ēst...

Jevlampijs rīkojās pēc Ivana padoma, citādi nevarēja, ivans sajuta savu varu: raugi, kā tas iegrozās, klausies * vai neklausies, bet nepaklausīt neuzdrīksties.

Bet viņš pats varēja arī nepaklausīt.

Ciema vidū, pie bijušās Tulupova mājas — tagad kolhoza kantora lievenēm gāja vaļā ikdienējs «tirgus». No Petrakovskas, kur kādreiz požariešus bija nicinājuši, no citām apkaimes sādžām bija pasākuši nākt vīri un sievas gan pa vienam, gan veselām ģimenēm, ar bērņukiem, kas stāvēja, svārku stērbelēs ieķērušies. Viņi piedāvājās — pieņemiet mūs, dārgi neprasām, maizes riecienu bērniem un • pašiem, esam ar mieru strādāt jebkuru darbu.

Nē, viņi nekrita no kājām zemē, neizskatījās izkāmējuši, tiesa, acīs skumīgs vēsums un kustības gļēvas.

Visi gribēja satikt Jevlampiju Ņikitiču, ar koku nebija dabūjami nost no lieveņa, iekām nerādīsies turīgā kolhoza priekšsēdētājs.

Un viņš ieradās, spēcīgi noaudzis, plats, jau tumši sa-sārtušu kakla kumbru, īsts pārticības dievs, taču apbēdināts un apjucis dievs, kas slēpa acis no meklējošiem skatieniem. Viņš plātīja īsās rokas un atvairījās:

— Kur lai es jūs lieku, padomājiet paši. Ciemā savs tūkstotis ēdāju, nezinu, kā visus pabarot.

Bet slava par jaunradušos maizes klēti auga augumā. No Vohrovas pilsētas vilkās šurp izraidītie Ukrainas kulaki, tie jau nu vairs nebija kaimiņu sādžu ļaudis, kas, ja arī tikai ar zālīti, tomēr kaut cik iztikuši. Vilkās un ku-muroja basi, puspliki saltā, griezīgā vējā un ledainā priekšziemas dienu lietū, pa peļķēm, kas pārvilkušās ar

plānu, skrakstošu ledus kārtiņu. Daudzi tā arī neuzveica tos piecpadsmit kilometrus, nesasniedza teiksmaino ciemu, viņus atrada lauku ežmaļos, ceļmalu grāvjos. Bet tie, kas atvilkās, uzdzina požariešiem šausmas: piepampuši, gārdzošu, guldzošu elpu, pa utu apsēsto skrandu caurumiem vīdēja sakasītas, no tūskas ļeganas miesas. Vīri, viņus redzēdami, pierima, it kā vainīgi juzdamies, novērsās, sievišķi slaucīja acis, kaunīgi iegrūda pa maizes riciņai, istabā neaicināja — kur nu tādus, vienu aiz žēluma ielaidīs, no citiem neatkausies. Turklāt priekšsēdētājs vēl izstrādes dienas apcirpis, paši nez kā sadabūs galus kopā.

Jevlampijs Likovs lūkoja izlavīties, negadīties acīs, deva pavēli: aizjūgt zirgus, sasēdināt nelūgtos viesus ratos un aizgādāt atpakaļ uz Vohrovu.

Izlavīties izdevās ne ikreiz.

Tā viņš uzgrūdās virsū vienam: seja uzpūsta kā spilvens, no ūdeņainā, zaļi sagļotojušā mīkstuma spraucas ārā ass, līks deguns, arī kājas uzblīdušas, netīrie pirksti izskatās piešūti pie pēdām kā spilvenam pogas. Guļ skrandās uz lievenēm, ieraudzījis priekšsēdētāju, paceļ pinkaino galvu.

— Pieņem, — viņš nosēca. — Esmu mūrnieks. Orlā strādāju pie būvēm, līgumus slēdzu. Pašam bija uzņēmums. Pats duci strādnieku izrīkoju ...

Jevlampijs Likovs gribēja paiet garām, ncpagausinot knašo soli, lai tikai tālāk no grēka, bet viņam pa pēdām uz kruķiem izsteberēja Ivans Sļegovs — neērti pamest kropli, svešais taču guļ šķērsām uz lieveņa, aizsprosto ceļu.

Ivans pārlika pār skrandu čupu, no tās taisni pretim blenž šaušalīgi uzpūsts ģīmis izplūdušiem vaibstiem, ar šaurām aiztūkušām acīm, līkais deguns lien ārā no recek-ļainā mīkstuma. Ivanam seja krampjaini noraustījās.

— Pieņemiet. Esmu mūrnieks.

Ivans aizrijās un izspieda:

— Pieņem.

Jevlampijs aizgriezies nikni iecirta papēdi zemē.

— Kāpēc šim tādu pretimnākšanu?... Kāro debesīs tikt... Visus nepiežēlosi.

— Ķieģeļus būvēm tak tu gādā?

— Nu, gādāju.

— Tad pieņem arī mūrnieku,

— Kā tevi sauc? — Jevlampijs pagriezās ar brožo augumu.

— Ceredņiks, Mihailo.

— Ei, puiši! Aizvediet viņu... Pie Selektijas Kļuvišnas. Lai paēdina un pirtī izper.

Divi slaisti paķēra klaidoni zem rokām. Ivans atņēma elpu, sāka ar parasto piesardzību taustīties pa kāptuvītēm lejā.

— Ivan... — Jevlampijs pieturēja viņu aiz kruķa, ar skatienu urbjas zemē, bet balss apņēmīga. — Nu tā ... Kadam vajag papētīt, varbūt patiešām starp šiem putnu-biedēkļiem ir mums vajadzīgi cilvēki.

— Kā nu nebūs, — Ivans piesardzīgi piekrita.

— Nu tad tā, uzdodu tev — iedziļinies, iztaujā, kuru vajadzēs, paņemsim zem spārna. Paļaujos uz tavu sirdsapziņu.

Ivans ieurbās ar skatienu priekšsēdētājā, bet tam — acis slapstās pa zemi, taču vaigā akmensciets vaibsts. Nav grūti izlasīt: «Pagaidām lūdzu ar labu, bet īpaši pretim neturies, piežmiegšu.» Gudrs gan: nav viegli uz galvas laisties iekšā ļaužu postā, rakņāties tajā, būt nežēlīgam — «uz tavu sirdsapziņu paļaujos» — noraidi tu. Pieņemt taču nevar, tas katram skaidrs, kolhozs nav nabagmāja. Noraidi tu, esi tu tas cietsirdīgais, bet es maliņā, bez uztraukumiem. Vai tu negribi pārāk daudz, Jevlampij Ņikitič? Ne tikvien smadzenes tavā vietā piepūlēt, bet vēl arī dubļus tavā vietā uzlaizīt, tevi, dieviņu, pasaudzēt.

Ivans dzedri atteica:

— Nevarēšu, netikšu galā.

— Kā-pēc? — Jevlampijs pacēla šauri samiegtas acis.

— Tāpēc, ka es pieņemšu ikvienu, un tu pats man to neļausi.

Un, atbrīvojis kruķi no Likova rokas, Ivans kumuroja uz mājām.

Jevlampijs stāvēja, kājas iepletis, noraudzījās pakaļ. Ivans sajuta šo skatienu urbjamies mugurā, līdz kamēr pagriezās ap stūri.

Un tomēr Jevlampijs neuzstāja, norija atteikšanos. Bija pašam jātiek galā ar lūdzējiem.

Bet Mihailo Ceredņiks, pieņemts aiz laimīgas nejaušības, pēcāk kļuva kolhozā par slavenas būvbrigādes brigadieri. Viņu apbalvoja ar ordeni, par viņu ne vienu reizi vien rakstīja avīzēs ...

CISTIHS, VECĀKAIS,

KAS STĀSTĀ TURAS NOMAĻUS

Pie ieejas, pie pašām durvīm uz ķeblīša rātni un klusu kā mācīts cirka zilonis sēdēja Likova šoferis Ļoha Šab-lovs. Rokas — atbaidoši lielas sarkanas knaibles — kopā ar cepuri atdusas uz ceļiem, ģīmī — trekna jāvuma rausī — slēpjas mazas ačeles, kopā izskatās pēc kviešu maizes klaipa, bet pašas ačeles pauž satrauktu gatavību. Ierodoties vecajam grāmatvedim, milzīgie velteņi sakustējās, nesekmīgi mēģināja iespiesties zem ķeblīša, puisis vilkās čokurā, gribēdams saraukties mazāks.

Ivans Ivanovičs apstājās un īdzīgi viņu noskatīja: nolaideni milzenīgi pleci, ceļgali ieapaļi strupi un cieti, katrs kā čuguna katla dibens, uz ceļiem rokas, tādas, kas pakavus lauž pušu, — vēlo gadu Likova spēks.

— Ļoha ...

Un Ļoha Šablovs nodrebēja priecīgā cerībā — viņu uzrunā, viņš ir vajadzīgs.

Balss Ivanarn Ivanovičam nīgra:

— Vai tev vērts te labiem ļaudīm acīs rēgoties? Būtu gājis ... Pats saproti — dažam labam nav patīkami uz tevi skatīties.

Ļohas platā uzburbusī seja kļuva kokaina.

— Es no Jevlampija Ņikitiča — ne soli. Es pie Jevlam-pija Ņikitiča līdz pašam pēdējam brīdim.

Šis puisis ar varena lāča muskuļiem cer, ka suņa uzticība vecajam saimniekam tiks ieskaitīta viņam par nopelnu.

— Jaunie Likovi tūliņ nāks mājās no darba.., Tagad tev nebūtu ko traci celt.

— Es no Jevlampija Ņikitiča — ne soli. Es līdz pēdējam brīdim..,

Grāmatvedis neapmierināts paraustīja plecus, pameta skatienu uz Cistihu, it kā teikdams: «Nu, ko lai dara? Nevar taču to vērsi triekt ratā.»

Cistihs šo skatienu saprata kā pavēli, saslējās, lūpas sakniebis, sapūta vaigos, bargi izbolīja apaļās acis. Paskopi cienīgu soli tuvojās Ļoham, brītiņu pavilcinājās.

— Vai nav skaidri pateikts? — viņš novaicāja.

Ļoha klusēja, sašļucis novērsa acis.

— Nu?! — Cistihs spalgā tenoriņā uzbrēca.

— Ko tā — nu?

— To, dārgumiņ ... Mauc cepuri galvā un lasies ar mī|u dievu. Labi knaši!

Ļoha sēdēja kā sālsstabs.

— Gribi, lai eju pie telefona?

— Es no Jevlampija Ņikitiča ...

— Dzirdējām! Netaisi, brāl, pekstiņus. Pietiek! Ja tūliņ uz vietas necelsies kājās, zvanīšu. Ivana Ivanoviča vārdā, visas kolhoza valdes vārdā palūgšu milicijas pilnvaroto izvadīt tevi ar pistoli.

Ļoha brītiņu stulbi urbās ar skatienu mēteļa pogā uz Cistiha vēdera, pēdīgi sakustējās, atliecās taisni, uzreiz izauga turpat vai līdz griestiem, gandrīz galvas tiesu pacēlās pāri izstīdzējušajam Likova vietniekam, trīsreiz platāks par viņu, ar briesmīgu, kokainu sejas izteiksmi. Ej sazini, kas tādam var iešauties prātā, atvēzēsies ar spīļveida ķepu — sienā iedzīs kuslo vietnieku.

— Neliec sevi lūgties, — Cistihs atkārtoja ne vairs tik uzstājīgi. — Ar labu ...

Ļohas kviešmaizes klaipam līdzīgais mūlis pamazām pielija ar sārtumu, šaurās acis dzalstigi iezibējās.

— Nelieši jūs visi! — viņš ieducinājās dobjā basā. — Ar ko es esmu sliktāks?

— N-na! Na! — Cistihs kāpās atpakaļ.

— Ar ko es esmu sliktāks par tevi, gnīda?... Patvaļīgi nerīkojos, ko lika, to darīju. Neklausīt ta neviens nedrīkstēja. Arī tu ne. Tagad nu gatavi apēst, žur-kas! Ar pistoli vēl...

— Na! Na! Lūdzu pa labam.

— Kraut tev vienreiz pa labam, tā lai ķedeles atstiep. Veries, tīriņais! Vai, kā būtu zvēlis! Bet ko tur nu — jo sūdu min, jo sūds smird.

Ļoha vienā rāvienā uzmauca cepuri galvā, pieliecās zem palodas un pagrūda durvis.

Cistihs atviegloti uzelpoja, brīdi pastāvēja, raudzīdamies uz aizcirstajām durvīm, un neveikli, tā kā vainīgs juzdamies, sak, «neņemiet ļaunā nelielo traci» — pievērsās grāmatvedim.

Taukajā, dzeltenajā Ivana Ivaniča sejā nekas nav lasāms — mierīga, it kā nekāda trača nebūtu bijis.

— Nesaprotu, — Cistihs steidzīgi ierunājās, — nesaprotu Jevlampiju Ņikitiču. Šitāda Ļohas pēc ļaužu acīs cieņu zaudēt.

Ivans Ivanovičs no aizpampušā plakstiņa apakšas, no dzi|as spraudziņas asi uzlūkoja Likova vietnieku un pasmīnēja.

— Nosodi?

— Nu, vai nu es varu sodīt... Bet tomēr.

— Hm ... Tu neesi Ļoha, nē-e.

— Ivan Ivanovič! Kā maz var salīdzināti Taisni aizvainojoši, patiešām.

— Viņš ir tikai zaķis, bet tu, es skatos, esi drosmīgs zaķis, no tiem, kas sper mirstošam lauvam.

Čistihs, Ivanam Ivanovičam par brīnumu, nobāla, skatiens kļuva kā pūcei — stiklains un neizdibināms, un balsi ietrīsējās satraukta čērkstoņa:

— Tas taču netaisnīgi!... Bet lai jau, domājiet, kā jums tīk. Pārliecināt jau nevar. Taču atļaujiet gan pateikt: es Jevlampijam Ņikitičam ne tagad speru, ne jebkad speršu, kaut vai pie sienas lieciet. Jevlampijs Ņikitičs man ir īstā tēva vietā.

— Laikam jau arī Ļoha pašlaik tāpat domā.

— Ļoha zaudē saimnieku. Un tikai...

— Bet tu — tēvu?

— Neticiet, piespiest nevaru. Tomēr atgādināšu: nebijis Jcvlampija Ņikitiča, es varbūt par bandītu kriminālistu būtu izaudzis.

— Tev taču īstais tēvs ir dzīvs. Viņu tātad pie malas?

— Bet ko viņš manā labā ir darījis? Tik vien kā dzīvību devis. Paldies par to pašu. Visi zina — viņš pret mani, es pret viņu — bez kāda siltuma. Bet svēta vieta sirdī tukša nepaliek. Man šo vietu, rau, šeit, — viņš iebelza pa krūtīm ar dzeltenu dūri, — ieņēma Jevlampijs Ņikitičs.

Ielūkojies Cistiha ieplestajās, satumsušajās acīs, Ivans Ivanovičs nodomāja: «Izskatās, ka patiesību runā. Ne jau visiem Pijko ir kroņa vīrs.»

Cistiha īstais tēvs patlaban dzīvo Vohrovā. Viņš ir sens Jevlampija Likova ienaidnieks.

• * *

Jo labāk kolhozam veicās, jo centīgāk Jevlampijs Ņikitičs vērpa putekļus ap rajona priekšniecību, vairāk par visu viņš baidījās, kaut tikai nepavēLējuši: dalies, sak, ar atpalikušajiem — cik tur trūkst, ka palaidīs vējā. Palīdzēja ne jau laipni vārdi, ne mīlīgi smaidi, bet pazīšanās ar rūpnīcu direktoriem, ar celtniecības priekšniekiem, kas apgādāja kolhozu ar būvmateriāliem.

Rajona klubā, kas bija iekārtots vecā baznīcā, tecēja jumts, šai sakarā sanāca apspriedes, tika pieņemti lēmumi, sūtīti uz apgabalu pieprasījumi, bet jumts tecēja, kā tecējis, pat pašam Vohrovas rajona komitejas sekretāram Nikolajam Karpovičam Cistiham uz galvas, kad tas lasīja kārtējo ziņojumu. Un te nu Jevlampijs Likovs uzņēmās glābēja lomu: ar iespaidīgu paziņu palīdzību apgādāja jumta skārdu, nodibinādams par sevi uzskatu, ka ir noderīgs cilvēks. Līdz zināmam laikam rajons nejaucās ciema dzīvē: būvējas — nu lieliski, tāpat turpināt!

Bet tad pamazām rajons sāka ķepuroties ārā no bada gada, sarēķināja resursus — pavasarim nepietika sēklas. Uz Požaru ciemu atbrauca pats sekretārs Cistihs.

Vidēja vecuma, vidēja auguma, vidēju ārieni, vidēji ģērbies — apvalkāta žakete, kaklasaite, rūpīgi sasukāti paplāni mati, jauneklīga seja, taču viņā bija kaut kas īpašs, «brīdinošs». Viņš prata dziļi ielūkoties cilvēkā, balsi nepaceļot, pateikt tā, lai sarunu biedrs atbildētu oktāvu zemāk, pasviest vārdu «biedri» tā, lai ikviens justu — proties ieturēt distanci. Viņam aiz muguras bija ne pārāk plaša, toties ne ar ko neaptraipīta biogrāfija — viņš nebija piedalījies opozīcijās, nebija pieslējies grupējumiem, nebija novirzījies, nebija saņēmis ne rājienus, ne aizrādījumus, — lepojās ar to un pie reizes atļāvās atgādināt: «Es tautas priekšā esmu skaidrs kā rasas piliens.»

Ar viņu vienīgo Jevlampijs Likovs nebija sameties draugos, kaut gan līda vai no ādas ārā: ne tikvien rajona klubam jumtu, pat sarkanu audumu aģitācijas uzlabošanai sadabūja — ciemu padomēs taču revolucionāros lozungus rakstīja uz vecām tapetēm un avīzēm.

Iepriekš ar Likovu neaprunājies, Cistihs sasauca kolhozā šauru aktīvu, izteica priekšlikumu izlīdzēt rajonam, nodot virs plāna sēklai tik un tik pudu.

Nodot?... Likovs jau rudenī visus labības atlikumus bija pārvērtis cementā. Par vēlu attapies biedrs Cistihs — mēs tagad esam bagāti ar logu stiklu, nevis ar sēklu, labi ja pašiem iznāk ko apsēties. Piesardzīgi raudzīja par to pārliecināt.

Nu nē, nebija uztapis īsto.

— Jaunu stalli beidzat celt? — Čistihs noprasīja.

— Beidzam.

— Jaunai kūtij pamatus ielikāt?

— Ielikām.

— Jaunu cūkkūti taisāties būvēt?

— Jā, taisāmies.

— Nu ko tad jūs par nespējīgiem nabadziņiem izliekaties? Nodot!...

— Nodosim un jaunajā cūkkūtī cūkas barosim ar tīru gaisu?

— Bied-dri Likov! Mums cilvēkus nav ar ko barot, bet jūs — cūkas!

— Cūkas taču mēs neaudzējam dievam tam kungam, bet tiem pašiem cilvēkiem!

Jevlampijs Likovs līdz šim nekad nebija krasi sacēlies pret rajona valdīšanu — dievs bija pasargājis, bet te nu viņš saprata: atkāpties nedrīkst, ir sapircis ķieģeļu, cementa kalniem, saimniecība karājas mata galā, viegls grūdiens ... un viss iegāzīsies ellē, sēdi tad starp dārgo ķieģeļu grēdām un svilpo. Nodot! Nē, katra sauja graudu ir iepriekš ierēķināta. Nodot! Nav iespējams! Kā ar cirvi pa akmeni. Aktīvisti, raudzīdamies uz savu priekšsēdētāju, arī iecirtās.

Cistiham seja noraustījās, ar stiklainu spīdumu acīs viņš apsolīja:

— Nu, bied-dri Likov, vajadzēs attiecībā uz jums spert ārkārtējus soļus.

Ārkārtējs solis — nost no priekšsēdētāja amata! Likovs apsvēra: Cistihs pats bez ļaudīm, bez kopsapulces viņu atcelt neuzdrīkstēsies. Nu, bet sapulcē — to mēs vēl paskatīsimies, ļaudīm taču jāstāv kā mūrim par Jevlampiju Ņikitiču, kas allaž ievēro viņu intereses, baro nevis ar zālīti, bet ar tīru maizi bez pelavām.

Uzbrukums sākās iztālēm, no dziļas aizmugures, no rajona. Cistiham nebija grūti tikt galā ar tiem, kas rajona organizācijās par veciem nopelniem centās aizstāvēt Po-žaru priekšsēdētāju. Uznira dieva pasaulē kāds Semjons Semjonovičs Ņikodimovs, kuram vajadzēja stāties cerības neattaisnojušā Likova vietā. Atlika viens — laist caur kolhoznieku kopsapulci, nodrošināt sev laužu atbalstu.

Ļaudīm Jevlampijs Likovs ticēja, ļaudis savas intereses saprot, celsies par viņu kā mūris, sazin kādu Ņikodimovu ne dzirdēt dzirdējuši, ne acīs redzējuši. Nu, dārgo biedri

Cistih, turies, mēs cīnīsimies! Atceries vien: ar aktīvu ne* tiki galā, bet te — masas, varens spēks!

Jevlampijs Likovs ticēja un ... maķenīt nokļūdījās.

Viņš nebija ņēmis vērā mazu nieku — aizvainotos, tā* dus kā bijušais zirgkopis Stepans Zobovs. Tādu pēdējā gada laikā bija salasījusies laba tiesa — nebija devis zirgu piemājas zemes aparšanai, apķīlājis govis, kas nobradāja labību, tāpat vien skarbi izturējies — vai nu maz kas nogadās, visiem jau nevar iztapt. Nē, viņu nav vairākums, ar divām rokām pietiks, ko uz pirkstiem paskaitīt, nekādas masas tās nav, taču tie ir aizvainotie.

Apmierinātajam pietiek saglabāt to, kas viņam ir. Par to jau viņš ir apmierinātais, lai neriskētu. Aizvainotajam nav ko zaudēt, viņš var pat iegūt, ja skries ar pieri sienā.

Pats čistihs atbrauca vadīt sapulci. Apmierinātie augstās priekšniecības klātbūtnē klusēja. Stepani Zobovi, uztvēruši, no kuras puses vējš pūš, līda vai no ādas ārā, kliedza pilnā rīklē, viņu balsis vien tad arī varēja dzirdēt:

— Patvaļīgi rīkojas! Dzīvot neļauj! Pavei, kādu sprandu uzaudzējis!

Un biedrs Cistihs viņu balsis labprāt pieņēma par tautas balsi.

Klaigā atsevišķi cilvēki, pārējie klusē, še tev nu ir masās spēks.

Sapulce beidzās. Cistihs pasvieda Likovam:

— Tuvākajās dienās saņemsiet galīgu lēmumu. Nodosiet lietas. Nāksies kā ierindas kolhozniekam iekarot autoritāti. Tas jau ir grūtāk.

Likovs raudzījās grīdā.

Ļaudis steidzīgi izklīda, visi vairījās uzlūkot nogāzto priekšsēdētāju.

Tukšajā zālē pie durvīm stāvēja vecā apkopēja Sekletija Kļuvišna, pacietīgi gaidīdama, kad priekšsēdētājs attapsies, lai varētu aizslēgt durvis.

Jevlampijs ar pūlēm piecēlās un gurdi vilkās uz izeju.

— Vai-vai-vai! — Sekletija nopūtās.

Kāpdams pār slieksni, viņš kā piedzēris ar plecu atsitās stenderē.

— Vai-vai! Ak kungsl

Uz tumšā ceļa kāds, plats un drukns, mīcījās pa dubļiem. Jevlampijs Ņikitičs panāca — Ivans Sļegovs uz kruķiem, pēdējais no sapulces, visi pārējie jau bija izklīduši pa mājām.

— Ivan... — Tas, darbodamies ar kruķiem, atskatījās — acis zem cepures nav redzamas. — Ivan, tu dzirdēji?... Klusēja!... Ko tad tas nozīmē? Ko?... Kas tas ir?!

— Dzīve, — īss vārds kā samta lupata, rāms bass.

Jevlampijs bēdu māktā, smalkā balstiņā iekliedzās:

— Tā nav dzīve, draņķība tā ir! Dzīve tagad ripos kā muca no kalna lejup! Kaut kāds Ņikodimovs! Viņš jūs nežēlos, pīšļos izpītinās.

— Var jau būt.

— Un tu esi mierīgs?

— Uztraukties esmu atradinājies.

— Visi klusēja! Auni! Uz kaušanu viņus ved!... Tu taču esi gudrāks! Tu zini labāk nekā es, pēc kā tas ožl Arī tu ne vārda!

Ar stingru, kruķus cilājot ievingrinātu roku Ivans satvēra Jevlampiju aiz elkoņa un pagrieza ar seju pret sevi. Acis zem cepures nav redzamas, tikai mute un spītīgs zods.

— Tu daudz no manis gribi, Pijko. Padomu darbos — labprāt, bet tevi glābt — paldies.

Jevlampijs Ņikitičs stāvēja ielas vidū un samanīja, kā Ivans Sļegovs tumsā cīnās ar savu nevarību.

«Tuvākajās dienās saņemsiet galīgu lēmumu...» Taču ar lēmumu nācās pavilcināties. Apgabala centrā paredzēta liela kolhozu apspriede, no turienes pieprasīja komandēt Likovu kā dalībnieku. Pēdējā laikā Jevlampija Ņikitiča uzvārds pastāvīgi atkārtojās atskaitēs — augšā zināja, ka tāds ir.

Paziņot, ka nevar braukt, tāpēc ka atcelts, tātad jāpaskaidro arī — kāpēc. Tātad nav izslēgts, ka būs jādzird pārmetums, sak, svaidāties ar kadriem, neaudzināt. Var gadīties — liks no jauna pārlūkot lēmumu, pieprasīs aprobežoties ar rājienu. Lai jau izvizinās, tiklīdz atgriezīsies, lēmums par atcelšanu būs jau priekšā. Pagalam ir.

Arī Likovs to saprata un ar cerībām sevi neaijāja. Tomēr — ko zaudēt jau nav — gatavojās cīnīties, runāt no augstas tribīnes: redzat, sak, dārgie biedri, priekšsēdētāja pēdējos elpas vilcienus, atceļ!...

Viņš pirmoreiz bija klāt tik lielā apspriedē — cilvēku tepat savs tūkstotis, viņš palika iespiests kaut kur pēdējās rindās, pavisam nemanāms, tādus pat ne dučos skaita, bet apaļos simtos. Kabatā dārgais papīriņš, viņš to no galvas iekalis, nakts vidū var noskaitīt — neaizķersies. Papīriņš ar sūdzību, dvēseles vaids un kliedziens.

Taču apspriede ritēja, un stundu pēc stundas viņš krita aizvien dziļāk izmisumā. Ko gan nozīmē viņa sūdzībai... Apgabals ķepurojās ārā no grūtajiem bada gadiem. Ko tikai te no tribīnes nestāstīja: tādā un tādā rajonā likts sēt sadusējušus rudzus, bet tādā un tādā nepavisam neesot sējuši, tomēr atskaitē ievilkts cipars — apsēts tik un tik.

Nav gala sūdzībām, ikviens manās izlikt savu vajadzī-biņu, cer uz palīdzību. Viņam, Jevlampijam Likovam, salīdzinot ar citiem, bēda nav nekāda rūgtā.

Papīriņš dedzina kabatu, viņš to labi iemācījies no galvas. Graša vērts tāds papīriņš!

Un te nu Likovs apjauta: nav ko asaru birdināt, bez tās jau vesela jūra. Viņš sāka klusībā sacerēt citu runu.

No tālā, sarkanā galda uz skatuves sapulces vadītājs paziņoja:

— Vārds biedram Likovam, kolhoza priekšsēdētājam no Vohrovas rajona.

Ir laiks ... Kāpdams sēdētājiem uz kājām, Likovs izspraucās līdz ejai un soļoja pa garu paklāju, joprojām vēl sacerēdams runu.

— Biedri!...

Tūkstoš galvu, tūkstoš acu, nupat vēl tu, cilvēks, nemanīts sēdēji pēdējā rindā, neviens pat nenojauta par tavu esību, sita stunda, un tev veltī uzmanību.

— Biedri! Es tā klausos, gandrīz visi te gaužas par dzīvi. Bet mums nav patikšanas gausties un asaras liet.

Klusums. Uzmanība.

— Vai tad mēs, biedri, varam gausties, ja pērnruden novācām pa simt pudu no hektāra un šogad vēl vairāk...

Aplausi samurdzīja klusumu. Tie aizvēlās no priekšējām rindām līdz pēdējām — un atkal klusums, atkal uzmanība. Viņš pamanīja: tiem, kas sēž tuvāk, plati smaidi sejās. Eh, cilvēki, cilvēki, apriebusies jums gaušanās kā melna nakts, kas jūs ko nesaprast. Droši vien katram patlaban galvā rosās vienkārša domiņa: ja kaut kur cilvēki jau dzīvo labi, tātad dzīvosim arī mēs.

Un Jevlampijs Ņikitičs neļāva attapties, pātagoja ar faktiem: ce|am to, ce|am šito, taisāmies celt.. Klusums. Klausās!

— Mēs, biedri, esam stingri uzņēmuši kursu uz ciema industrializāciju!...

Un te nu zāle nodārdēja. «Industrializācija» — tas ir svēts vārds, svētāka par to nav, tas tiek minēts katrā avīžu rakstā, katrā ziņojumā, katrā lozungā pie sienas. Bet šis vārds taču vienmēr saistīts ar pilsētu, ar rūpnīcu dūmeņiem, ar velmēšanas stāviem, bet te ir lauki, bijušie vīžnieki, tādi paši kā visi. Uzņēmuši kursu, bet vai mēs kādi diegabikses, mums arī tas pats celiņš ejams. Zāle dārdēja no aplausiem.

Kaut kur zālē sēž Cistihs, interesanti — vai viņš arī aplaudē vai sēž, rociņas salicis?

Un Jevlampijs Ņikitičs ne vārda neizmeta par to, ka viņu atceļ no darba. Kādēļ? Lai tagad pamēģina.

Viņam neļāva iet atpakaļ zālē uz savu vietu. Apgabala komitejas sekretārs, kopš revolūcijas slavens cilvēks, ticies ar Ļeņinu, CK loceklis, piecēlās, aplaudēdams piegāja pie tribīnes, satvēra Jevlampiju Ņikitiču aiz elkoņa un veda uz prezidija galdu. Kāds militārais ar rombiem uz zīmotnēm atdeva savu krēslu — lūdzams, ieņem pienācīgo vietu, biedri Likov, tu mūsu gods un lepnums.

Pēc gada Likovu no apgabala izvirzīja par delegātu uz Pirmo kolhoznieku pirmrindnieku kongresu Maskavā.

Šai kongresā valdīja svētku noskaņojums. Kā sens murgs nāca atmiņa pirmie kolektivizācijas gadi — no sētām kopā dzenamie lopi, mugurmaisiem apkrāvušās kulaku ģimenes, kas devās izsūtījumā, draudi un asaras, lāsti un žēlabas, «panākumu reibonis». Aiz muguras palikuši no kaņepju pelavām ceptie pīrāgi, uzpūstie bērnu vēderi, aizlaistie tīrumi, aiznaglotās sādžas. Aiz muguras arī nīgrā, spītīgā zemnieku neuzticēšanās kolhoziem: «Neba tā var? Jau ģimenē ķīviņi, bet artelī, vienā čupā tak pavisam cits citam rīkli kodīsim pušu.» Izrādās, var — nesaplēsās, dzīvi veseli, tika galā ar neražām, atkal sāka ēst pilnu vēderu, uz tirgu veda... Arī pilsēta atdzīvojās, aizmirsa kartītes, veikalos ir gan sieri, gan desas, gan konfektes pēc izvēles. Laikam gan pa visu plašo zemi no Baltijas jūras līdz Klusajam okeānam nebija nevienas, pat vismazākās sādžiņas, kas nebūtu tikusi uz augšu, atspirgusi. Var artelī!...

Pirms kolektivizācijas traktors skaitījās brīnums, iegriezās ne tik daudz strādāt, cik izrādīties — veci un mazi saskrēja skatīties: «Vī, briesinonīgs! Vī, pēc petrolejas smird! Spījarkliņš ta zemei pierastāks.» Bet tagad neviens ne galvu nepagriež, kur pa lauku rāpo traktors. Pat kombains nav nekāds brīnums, bet, ja agrāk zemniekam kāds būtu teicis, ka ir tāda mašīna — pati pļauj, pati kuļ, pati salmus gubo —, viņš būtu atmetis ar roku: «Bābiešu pasakas!»

Arī sievas tagad kāpj uz šiem traktoriem, uz šiem kombainiem. Sievas, kam puisietis no laika gala uzticējis tikai trīs «mehānismus» — krāsni, vārpstiņu un sirpi, izkapts jau skaitījās meitieša rokām nepiemērota. Pa visu zemi šolaik skan Marijas Demčenko, Pašas Angelinas, Polinas Vinogradovas vārdi...

Svinīgs kolhoznieku kongress. Visiem likās — grūtības ir aiz muguras, priekšā tikai uzvaras, kas ved uz pasakainiem laikiem, uz pārpilnības krastiem.

Likovs nenobijās, runāja no tās pašas tribīnes, no kuras savu vārdu bija teicis pats Staļins. Tiesa, nekādu īpašu troksni viņš nesacēla — nav jau apgabala mērogs. Un diez vai tagad Jevlampijs Ņikitičs arī apgabalā būtu varējis kādu pārsteigt — gada laikā daudz kas bija mainījies, bija radušies kolhozi, kas panāca Likova vadīto.

Lai šā vai tā, ar plecu pastūmis vienu otru nost, Jevlampijs pamanījās tikt klāt un nofotografēties kopā ar vadoni. Uz vienas fotogrāfijas ar Stajinu!

Šoreiz viņu stacijā sagaidīja vesela delegācija ar biedru Čistihu priekšgalā. Cistihs spieda roku, apsveica, bet acis vērsa projām. Viņi nemīlēja viens otru, dzīvoja pēc parunas: «Labāk vāja satikšana nekā trekns ķīviņš.» Pret rajona pilnvaroto Likovs tagad izturējās pabargi: «Pašiem galva uz pleciem.»

Bet mājās, kantorī, kruķus pret krēslu atslējis, drūms, neskuvies, darbdienīgu seju, kurā jau sāk veidoties grāmatvežiem raksturīgi maisiņi zem acīm, — Ivans Sļegovs. Apsveikuma vietā viņš pavēstīja:

— Ož pēc kautiņa, Jevlampij,

— Kāda kautiņa? Ar ko?

Patiešām — kurš gan Vohrovas rajonā patlaban uzdrīk-siesies pacelt roku pret viņu, priekšsēdētāju Likovu, kas vēsture iemūžināts uz vienas fotogrāfijas ar pašu Staļinu?

— Ka tikai Cistihs nesaliek tev zilumus.

— Zilumus?... Hm... Tikko zem rociņas pavadīja.

— Visādi gadās. Izskatās — viņš mums vāju vietu uztaustījis.

— Kādu?

— Piemājas zemes gabalus.

Staļins kongresā bija sacījis, ka kolhozniekam ir tiesības uz piemājas zemes gabalu personiskai lietošanai, un pat nosaucis skaitli — divdesmit pieci āri.

Taisni Ivans Sļegovs pirms gada bija ieteicis samazināt «Darba varas» kolhozniekiem piemājas zemes gabaliņus līdz pieciem sešiem āriem. Jevlampijs Likovs bija viņam piekritis.

Sējas laikā dārga katra stunda, katrs darbaroku pāris, bet kolhozniekiem nākas rušināties pa saviem sakņu dārziem — ja jau zeme piešķirta, tad tai taču jātiek apstrādātai. Lielu gabalu ar lāpstu uzrakt nevar, vajadzīgs zirgs, bet sējas karstumā atraut zirgu no aršanas kolhoza laukos — tas nu neiet. Un vai nu kāda vajadzība pēc lieliem personiskiem sakņu dārziem? Kolhoznieks tos apstādīs ar kartupeļiem, bet tādus pašus kartupeļus viņš saņem arī par izstrādes dienām, tāpat ķā graudus, kā saknes. Kālab tad kolhozniekam rauties pušu starp kolhoza darbu un savu sētu, vai nav labāk atstāt viņam pie mājām zemes ielāpiņu dažām dobēm, lai būtu pie rokas sīpoli, burkāni, bietes, kāposti svaigai zupai? Dažas dobes daudz laika un spēka nepaņems, tās var apstrādāt pa vakariem, pavaļas brīdī, ģimenes rokām, pat zirgu nav ko prasīt. Kolhoznieki īpaši nepretojās — zemes gabali arī viņiem pašiem par nastu, mūžīgs strīds ar brigadieri zirga dēļ. Kālabad ķēpāties ar saviem kartupeļiem, ja tos var dabūt no kolhoza.

Taču pats Staļins ...

E-ē, dārgo biedri Cistih, mūs ar šito nūju nepiekaustīsi, esam apkalti, atspārdīsimies.

Jevlampijs Likovs sāka gaidīt, kad Cistihs ieradīsies kolhozā.

Cistihs neieradās, viņš Jevlampiju Likovu izsauca pie sevis uz biroju.

— Jums vadoņa vārds nav pavēle? Negribat iet kopsolī ar valsti? Par savu slavu tīksmināties? Slava jums acis aptumšo, traucē saprātīgi skatīties! Domājat, ka esat jau tik augstu uzlidojis, ka neviens jūs ar roku neaizsniegs? Maldāties! Kas jūs pacēla no apakšslāņiem augstumos? Mēs pacēlām! Mēs — tauta un partija! Ja vajadzēs, mēs arī nokratīsim no mākoņiem uz zemes!

Likovs raudzīja rādīt zobus:

— Ar biedra Staļina vārdiem nesedzieties. Jūs šos vārdus saprotat aplam. Un tad — vai jūs, biedri Cistih, esat tauta? Vai partija — esat jūs viens pats? Es arī esmu partijā un nepavisam ne pēc jūsu vēlēšanās no tautas esmu izaudzis...

Taču Cistihs bija pietaupījis smagu trumpi. Nu viņš to cirta galdā:

— Likovs nav vienis prātis ar biedru Staļinu, taisās L labot. Kas tas ir — uzpūtība vai iemīlēšanās sevī? Be. varbūt kaut kas sliktāks?... Paskatīsimies atpakaļ, atcerēsimies, ar kā palīdzību izdaudzinātais Likovs uzsāka savu saslavēto celtniecību. No kā viņš ņēma, teiksim, ķieģeļus? Vai neatceraties, dārgo Likov, no kā īsti?

— Atceros, arī dokumentos esmu uzrādījis, — Jevlam pijs bez jebkādām aizdomām atbildēja. — Ļeļušinas ķie ģeļnīcā.

— Un, kas tolaik vadīja šo Ļeļušinas ķieģeļnīcu, neat ceraties?

— Kāpēc ne, atceros: biedrs Sapovalovs.

— Aha! Atmiņa laba... Tad redzat, šis jūsu vecais biedrs šinīs dienās ... — Cistihs visus noskatīja ar bargu triumfu, — šinīs dienās arestēts! Jā gan! Kā trockists! Rodas secinājums: vai mums nevajag vērīgāk pataustīt arī jūs, Likov? Roka roku taču mazgā ...

Un pat tie rajona darbinieki, kas simpatizēja Likovam, atrāvās malā.

Cistihs izvirzīja nopietnu apvainojumu, vajadzēja ar steigu rīkoties.

Bet kā?

Apgabala komiteja! Tikai tur varēja Cistihu apvaldīt. Apgabala komitejas pirmais sekretārs, tas pats, kas pēc neaizmirstamās uzstāšanās bija Jevlampiju Likovu apsēdinājis pie prezidija galda sev līdzās, neļaus pāri darīt — Cistihs vēl nožēlos, bet būs par vēlu. j

Jevlampijs sēdās rakstīt vēstuli: noskaidrojiet, atbalstiet, pasargājiet no nepelnītiem apvainojumiem — sauciens pec palīdzības!

Vēstuli viņš pabeidza vēlu vakarā, bet rītā aizskrēja līdz pasta nodaļai un iebāza pastkastītē pie durvīm.

— Avīzes paņemietl — uzsauca pastniece Liza, nule izsteigusies pa durvīm ar piebāztu somu.

Viņš paņēma jaunās avīzes, devās uz kantori, atdeva tās Ivanam Sļegovam, pats jau strauji sviedās uz durvīm — ātrāk uz tīrumiem, vējā, kur vieglāk elpot, kur apņem parastās rūpes.

Taču viņu apturēja Sļegova izbrīna sauciens:

— Tas tik nu ga-an?

— Kas?!

— Trakas lietas: ar cirvi pa kaklu — un galva nost!— Kas tur ir?

— Mūsu apgabalā atklāts ienaidnieku grupējums. Arestēti ... — Un Sļegovs sāka lasīt uzvārdus.

Jevlampijs pieklupa pie galda un izrāva avīzi.

Nē, viņš nebija pārklausījies — pirmais sarakstā minēts <as, uz kura palīdzību viņš bija cerējis.

Gluži nosvīdis viņš atkal joza uz pastu, ieliecās pa lo-' ziņu un ņēmās skaidrot:

— Klaša, dārgumiņ, es te pasteidzos vēstuli iemest... )arīšanu. Izrādās, tur vēl vajadzīgi daži sīkāki paskaidrojumi ... Ļoti svarīgi... Atver kastīti, lūdzama, izmakšķerē no turienes ...

Vēstule tautas ienaidniekam. Vēstule, kurā no ienaidnieka lūdz palīdzību. Par šo vēstuli sāks interesēties, vēstules autoru paņems uz grauda. Bet šis autors jau tagad spirinās uz āķa.

Požaru pasta nodaļas vadītāja Klaša Korobova, Likovu kaimiņiene, labprāt būtu pakalpojusi, bet...

— Mēs pastu jau aizsūtījām, Jevlampij Ņikitič. Nule pat. Nu, pirms minūtēm desmit pajūgs aizbrauca.

— Bet ja nu es ar zirgu, jāšus... Panākšu taču?

— Panākt jau viņu pat kājām nebūtu grūti. Zirgi mums, pats zini, kādi auļotāji.

— Tad jau labi, paldies dievamEs tūdaļ uz stalli in — viens redzējiens ..,

— Velti nepūlieties. Vēstule kopējā pasta somā, un soma aizzīmogota. Nevienam nav tiesību to atvērt, pirms nonāk galā...

— Ko tad lai dara?

— Uzraksti jaunu vēstulīti, ar labojumiem.

— Bet ja nu es tūliņ uz Vohrovu, uz pastu, ātrāk par jūsējiem aizsteigtos?

— Tad cita runāšana. Uzrakstīsi iesniegumu — atdos.

— Ie-snie-gumu!...

Vēstule taču adresēta ienaidniekam, vēstule, kas ienaidnieku lūdz palīdzēt. Rakstīt iesniegumu, pievērst vēstulei interesi. Nu nē, varbūt tikšu sveikā cauri.

Un Jevlampijs Likovs sāka gaidīt, mierinādams sevi — lai šā vai tā, viņš tomēr ir nopelniem bagāts vīrs, uz vienas fotogrāfijas ar biedru Staļinu... Un pats saprata, cik nedroši šie mierinājumi.

Jevlampijs gaidīja, rosījās pa tīrumiem, pa fermām, centās cik iespējams vairāk būt ļaudīs. Starp cilvēkiem vieglāk, starp cilvēkiem un saulītē, baltā dienas gaismā. Toties naktīs gulēja, ieklausīdamies ik skaņā aiz loga, un neaizdarīja ne acu.

Bet cik nesen vēl viņu bija sagaidījuši atbraucam no Maskavas, spieduši viņam roku, teikuši runas? Vai varbūt sen? ... Ja tolaik kāds būtu teicis, ka Cistihs viņam tā uzsēdīsies uz skausta, viņš būtu pasmējies, sak, arī zemnieka zirģelim pakavs ass,.. Naktīs nenāca miegs.

Ne naktī, bet gaišā dienas laikā pienāca paziņojums. Pastniece Liza atnesa viņam grubuļainu, zilganu papīru ar tipogrāfijā iespiestu tekstu, tikai viņa uzvārds ierakstīts ar roku, uzvārds, datums, stunda — izsaukums uz rajona iekšlietu komisariātu ar brīdinājumu: «Par neierašanos norādītajā laikā ...»

Aizjūdza zirgu, brauca. Ceļa sākumā kratīja drebuļi, pēcāk viņš tā kā sastinga un, kad iegāja priekšnieka kabinetā, jutās pat mierīgs. «Kas būs, būs, lai vai kādas, kaut tikai beigas. Tomēr labāk nekā šitāda zaķa dzīve.»

Priekšnieku Borisu Markoviču Osokoru viņš pazina, tāpat kā jebkuru no rajona netiešās priekšniecības, ne reizi vien bija gadījies sarokoties, sēdēt pie viena galda. Boriss Markovičs Osokors bija kluss, tāds kā bēdīgs cilvēks, acis gurdenas kā nodzītam zirgam, līdz zilganumam noskūts zods un prāva mute vienmēr cieši sakniebtām lūpām. Pat militārā forma ar ņirkstošām siksnām nedarīja viņu iespai« digāku — mugura sakumpusi, karavīra blūze uz krūtīm karājas kā maiss. Sēdēs viņš parasti klusēja, bija allaž par kaut ko noraizējies, varbūt par ģimenes lietām — klīda baumas, ka viņa sieva pinoties ar fizkultūras skolotāju.

Arī kabinets Osokoram parasts: galds ar papīru spiedi un Ietu tintnīcas komplektu, gar sienu krēsli, logs, pret kuru spingdama sitas ielidojusi lapsene, virs galda ģīmetne — kalsna pusaudža sejiņa — nesen uzradies «dzelžainais tautas komisārs» Ježovs. Pie galda — gludi noskuvies gurdeni bēdīgais saimnieks. Jevlampijs Likovs nodomāja: «Un šitādā te garlaicīgumā slēpjas tava nelaime ... Kad jau, tad jau ...»

Osokors pāri galdam pasniedza roku, uzaicināja:

— Sēdieties, lūdzul — Tūdaļ atvainojās: — Piedodiet, ka karstā darba cēlienā atņemu jums laiku.

Ko tu neteiksi — «piedodiet», bet papīriņā, kas viņam kabatā, teikts: «Par neierašanos noteiktā laikā...» — bez jebkādiem «piedodiet».

Apsēdies pūlējās raudzīties cik iespējams nevainīgāk, atstāt iespaidu.

— Ko jūs varat mums teikt par Cistihu Nikolaju Kar-poviču?

— Kā tas ir — ko teikt? To pašu, ko zina visi.

— Vai jums nešķiet, ka šis... hm... Cistihs ne visai labvēlīgi, varbūt pat ļoti nelabvēlīgi noskaņots pret jums personiski?

— Boris Markovič! Es cienu biedru Cistihu, principiāls, godīgs ... Un raksturs viņam ... nu, nelokāms, vai... Un protams, viņš ir modrs ... Taču ...

— Taču ar jums viņš rīkojies nekrietni! Jūs taču esat mūsu rajona lepnums.

— Nekrietni? ... Es to nesaku ... Man tikai likās, iespējams, ka maldos, ja tā, tad jūs jau nu, lūdzami, izlabojiet ...

— Nu, nu, vienkāršāk, runāsim atklāti.

— Ja atklāti, tad biedrs Cistihs dažuviet šauj pār svītru,..

— Jevlampij Ņikitič, te jums papīra lapa, apsēstieties šeit, te būs tinte, te spalvaskāts ... Lūdzu ... Uzrakstiet, kādā ziņā Cistihs šauj pār svītru, kādus izlēcienus viņš atļāvies pret jums, kā viņš pulgojis jūsu slaveno vārdu ...

— Bet...

— Nekādu — bet! Nekautrējieties... Pateikšu kā noslēpumu: viņš mēģināja mūs ietekmēt, pat visai spēcīgi. Mūsu orgāni uz šās makšķeres neuzķērās. Tā ka nekādu «bet». Rakstiet!

Tavu roku vēro, tev pār plecu skatās svešas acis. Citā laikā domas būtu mežģījušās, spalva kritusi no rokas ārā, pat pilnīgā mierā Jevlampijam Ņikitičam rakstīšana nevedās, taču patlaban viņš sažmiedza sevi dūrē, turklāt nesen taču bija rakstījis vēstuli apgabala komitejai, tam... Atmiņa viņam, paldies dievam, laba — vēstuli viņš atcerējās vārdu pa vārdam.

— Nelaipojiet. Drošāk!

Dīvaini. Varbūt tas ir veikls paša Cistiha gājiens? Ar minēšanu nebūs līdzēts. Kas būs, būs! Esi pateicis «kungs», saki arī «apžēlojies».

Biedrs Osokors izlasīja uzrakstīto un visumā atzina par labu.

— Vietām pamīksti. Ne nu tā, ka pārlieku, taču pa-mīksti ir. Un godāt viņu par biedru vispār nav obligāti... Parakstījāties? Nu, jauki... Paldies par palīdzību, Jev-Iampij Ņikitič. Esmu jums ļoti pateicīgs. — Pastiepa pretim gļēvu, miklu plaukstu. — Vēl mazs lūgums: pagaidām neviens cilvēks nedrīkst zināt, ko mēs te runājām.

— Skaidrs, Boris Markovič.

Ne velna nav skaidrs.

Spīdēja saule, zilgmoja debesis virs galvas, vējiņš dzenāja viļņus pār nule balot sākušiem rudzu laukiem, zirgs vizināja viņu uz mājām.

Pretim vērpa putekļus vieglā mašīna ar brezenta virsu, vienīgā vieglā mašīna visā rajonā. Tā aizdrāzās garām, ietinusi zirgu un Jevlampiju putekļu mākulī, pavīdēja Čis-tiha seja ar spītīgiem, tvirtiem vaigiem. Cistihs, protams, pazina Likovu — nevarēja nepazīt —, taču mašīnu neapturēja, pat nepašķielēja uz viņa pusi, nepagodināja ar uzmanību .. „

Cistihs ar Osokoru sarunājušies, viņi taču ir viens otram tuvāk, roka roku mazgā, nav grūti vienoties, kā labāk nogremdēt kolhoza priekšsēdētāju ar izdaudzinātu vārdu. Taču kaut kas ir neizskaidrojams — kā, piemēram, lai sa* prot starp citu pasviestos vārdus: «Un godāt viņu par biedru nav obligāti.» Ko tas viss varētu nozīmēt? Ne velna nav skaidrs! Nepavisam!

Skaidrs kļuva pēc pāris dienām — Cistihu arestēja. Cistihu, nevis Likovul

Rajonā kā parasti sasauca apspriedes, plēnumus, partijas konferences, visur nosodīja Cistihu — nekrietns izdzimtenis, pērkams algotnis, sapinies sakaros, piekopis kaitniecisku politiku, un te jums piemērs — gribējis nomelnot vienu no labākajiem kolhozu priekšsēdētājiem apgabalā, novest pie sabrukuma labāko kolhozu .,.

Likovs bija piedzimis krekliņā. Jaunā priekšniecība bailīgi centās viņam izdabāt. Un kā nu ne, Likova vārds bija ieguvis tādu draudīgu spēku, ka viņš arī pats no tā baidījās.

Pēc pusgada arestēja Borisu Markoviču Osokoru. Bet Likovu — ne! Neviens pat nezināja, ka viņš kādreiz sūtījis vēstuli ienaidniekam, kas jau padarīts nekaitīgs, ienaidniekam lūdzis palīdzību. Laimīgā kārtā vēstule bija kaut kur noklīdusi.

Krekliņā bija dzimis Jevlampijs Likovs.

* * *

Vecais Cistihs bija pavadījis tālos novados gandrīz divdesmit gadu, iedzīvojies pilnīgi plikā paurī, sarucis* pazaudējis zobus. Pēc reabilitācijas tūliņ atgriezās Vohrovā, saņēma partijas biedra karti, pensiju, istabu — vadošu amatu viņam vairs nepiedāvāja. Nikolajs Karpovičs mēdza svarīgi atkārtot: «Es savas tautas priekšā esmu skaidrs kā rasas piliens.» Šādu skaidrību viņš prasa arī no citiem, veltījis sevi nebūšanu iznīdēšanai, raksta visām instancēm sūdzības: frizētavās rindas, komunālajā pirtī nepārdod ziepes, pārdevējas veikalos rupji izturas pret pircējiem, tāds un tāds atbildīgs darbinieks žūpo... Viena cilvēka vārdu viņš nekad nepieminēja ne runās, ne rakstos — Likova vārdu. Toties par savu dēlu atsaucās strupi: «Bļodlaiža!» Pie dēla viesos nekad nebrauca, pat mazbērnus nez vai kādreiz bija vaigā redzējis. Jaunais Cistihs tomēr tēvu šad tad apciemoja, jāšaubās gan vai bieži un jāšaubās gan Vai labprāt.

Jevlampijs Ņikitičs īstā tēva vietā,.. Var jau būt...

CISTIHS, JAUNĀKAIS

Aptuveni gadu pēc rajona sekretāra aresta Požaru ciemā atgadījās neliels notikums.

Ivans Sļegovs rītos kantorī ieradās vienmēr pirmais. Sieva mēdza celties ar gaismu, cēlās arī viņš. Viņa devās uz lauku, viņš ķērās pie kruķiem — nemīlēja klausīties klusumu maja.

Kādurīt viņš vilka pa rasu savus smagos, galošās ieautos velteņus. Aiz muguras dziedāja gaiļi, sejā pūta dzestrs upes vējš, plāja pār jumtiem skursteņu dūmus. Ciems modās no miega.

Un šinī agrajā stundā, pienācis pie kantora lievenēm, viņš tur ieraudzīja ļaudis: dažas sievietes, sataisījušās iet darba, un viņām priekšā, balstīdamies uz vecas, ar stiepli sastiprinātas kramenīcas, — naģene atsista pakausī, ģīmis kā uzvarējušam ģenerālim, kaut arī sen neskūts, — kalsno gurnu uz priekšu .izmetis, stāv naktssargs Greizais Tritons.

— Kas šeit par mītiņu?

Sievas, iztālēm pamanījušas steberējam grāmatvedi, visas ka viena laida vaļā:

— Nakts viesīši uzradušies!

— Gaļas smaku saoduši, atrikšojušil

— Bet tak jauniņi, pavisam jau-ni-ņil

— Nez kā nav kauna acis blisināt...

— Klusu! Ko kladzināt, bezastes! — Tritons sita pret zemi aizplīsušo laidi, ar teatrālu cieņu atkāpās.

— Pavei, Ivanič, noķēru nozieguma vietā.

Uz lieveņa kāptuvītēm, cits pie cita piespiedušies, sēdēja trīs pusaudži, gadu sešpadsmit vecumā, basi, noskranduši, tramīgi un stulbi mirkšķinādami plaši ieplestās acis. Vienam norauta piedurkne, rēgojas kārns plecs, otram samtains zilums zem acs.

— Pie dienesta pienākumu pildīšanas man tika izrādīta pretošanās...

— To var redzēt, dzīvība bijusi briesmās.

— Nu, ne jau nu akurāt dzīvība, — Tritons kautri atvairīja. — Es tātad maršēju gar veco kalvi, ausis turu vaļā, dienestu neaizmirstu ...

Veco kalvi Likovs nesen bija pārkārtojis par žāvētavu.

Tur žāvēja cūku šķiņķus un krūtiņas — tas bija jauns pasākums, tāpēc ienesīgs. Tur tad, atlauzuši atslēgu, bija Ielīduši trīs niednieciņi.

Pēc stundas viņus caur pieri aplūkoja pats priekšsēdētājs.

Tas, kuram zilums zem acs, — garš, tievs, pat cauri kreklam redzams, ka sastāv no irausliem skrimslīšiem, kaklu varētu ar knipi pārsist, seja platiem vaigiem un acis gaišas, apaļas — īsts pūcēns.

— Kā uzvārds? — Likovs viņam jautāja.

— Cistihs.

Likovs ilgi klusēja un sēca.

Viņš, tāpat kā visi, zināja, ka arestētajam Nikolajam Cistiham palika sieva un dēls. Sieva, pirmā modes dāma Vohrovā, rajona klubā, ko Likovs tika palīdzējis apjumt ar skārdu, bija pašdarbības izrādēs tēlojusi pieviltas jaunavas, bet tagad dzelzceļa stacijā ar liekšķeri tīrīja izdedžu bedres. Ko darīja dēls? Kas gan par to interesējās! Izrādās, ka sitās cauri uz savu roku.

— Vai gribi kļūt par cilvēku?

Zeņķis apraudājās.

Vai Jevlampijs jutās vainīgs tēva dēļ vai tīri vienkārši pažēloja sērdieni? Nav zināms. Taču lauku darbos viņš puisi nesūtīja.

— Vārgs, ilgi neizturēsi, aizbēgsi. Atkal sāksi ap atslēgām gramstīt. Cik klases esi beidzis?

— Astoņas.

— Rakstus proti. Palīdzēsi lasāmmājas pārzinim. Mums tik un tā kultūras darbinieku štati jāpaplašina.

Vaļerka Cistihs dabūja iztikai piecpadsmit izstrādes dienu mēnesī, kaktu vientuļās Kļuvišnas mājā (Mihailo Ceredņiks bija ierīkojies pie kādas atraitnes) un ielas iesauku — Pieklīdenis.

No pašām pirmajām dienām viņš izcēlās ar priekšzīmīgu centību: pats lasītavā mazgāja grīdas, neviena avīze vairs neaizgāja neceļus, smēķiem — visas sašūtas, sanumurētas, noglabātas aiz atslēgas, visās vietās pilnīga kārtība. Taču centību parasti pamana laukā vai laidarā, tur par to piemet lieku izstrādes dienu. Turpretim lasāmmājā, lien kaut no ādas ārā, īpašu atalgojumu nav ko gaidīt — nolikts tev piecpadsmit izstrādes dienu, saņem un neturi ļaunu

prātu, jo jaunus labības centnerus, jaunus piena litrus tava centība nedod. Avīzītes glabā — tad ta gan nopelns! — kolhoza ganāmpulkā tu esi ālava govs. Lasām-mājas pārzinis — tas ir amats pilnīgi bez jebkādām izredzēm, pamēģini te pievērst sev uzmanību.

Un ko tu neteiksi, Vaļerka Pieklīdenis taču pievērsa...

Vai nu pats līdz tam bija aizdomājies, vai nez kur no avīzēm izmakšķerējis ideju — neviens necentās izdibināt. Ideja vienkārša: jāvāc materiāli par kolhoza vēsturi. Kolhozs taču ir slavens, cik par to gan pašlaik bazūnē, gan agrāk bazūnējuši, paklaigās un aizmirsīs, bet nevajadzētu vis.

Sava vēsture... Visiem tas patika, visvairāk Jevlampi-jain Likovam.

Un Vaļerka Pieklīdenis uzreiz kļuva noderīgs, ne jau tā kā, teiksim, slaucēja, zirgkopis vai namdaris, nē, protams, ne, bet tomēr... Ne velti taču attapa: tikai pusi izstrādes dienas pa dienu, pamaz, naktssargam Greizajam Tri-fonam izpeļņa daudz lielāka, kas ir, liekam arī puisim «stabiņu». «Stabiņš» dienā — vesela izstrādes diena —, par to jau var ne tikvien paēst, bet, ja piespiežas, sakrāt naudiņu jauniem zābakiem.

Ar valdes lēmumu Vaļerkam izdalīja pat īpašu fondu — protams, pavisam niecīgu — «nozaudēto kolhoza vēstures materiālu atjaunošanai». Jāsaka gan — izmantot šos fondus Vaļerka nedrīkstēja, kājām pekoja uz Vohrovu, augām dienām dirnēja rajona bibliotēkā, šķirstīja vecus avīžu komplektus — tos, kas pirms viņa ierašanās lasāmmājā bija nopīpēti, — meklēja rakstus, kuros slavēts kolhozs «Darba vara». Avīzes viņš parasti «izņēma», ja neizdevās slepus izņemt, sarunāja ar mašīnrakstītāju un pārrakstīja. Visus materiālus novietoja īpašā mapē.

Protams, Vaļerka apjēdza, ka Jevlampijam Ņikitičam nebūs visai interesanti redzēt materiālus, kuros viņš nav pieminēts. Tāpēc vēsture sākās ar Jevlampiju Likovu.

Līdz pat šai dienai pastāv godpilnais kolhoza vēsturnieka postenis, ekonomijas labad apvienots ar bibliotekāra pienākumiem. Biezās mapes ar vēsturiskiem dokumentiem tagad glabājas nevis vairs parastā skapī, bet speciāli šim nolūkam iegādātā seifā. Tomēr šis seifs labprāt tiek atvērts jebkuram, kas par to interesējas.

Interesējās iebraucēji aprakstnieki, viņi ar Vaļerkas Čistiha svētību darīja zināmu visiem, ka kolhoza dzīve

Požaru ciemā sākusies ar Jevlampiju Likovu, viņš ir pirmais, viņš ir vienīgais, citu tādu vēsturisku personu nav bijis. Tai laikā Matvejs Studjonkins jau strādāja par vienkāršu zirgkopi, vienaldzīgs pret to, ka izsvītrots no vēstures.

Likovs būvējās, rajona un apgabala avīzes atzīmēja katru viņa panākumu — kolhozā «Darba vara» izauga jauna lopu kūts, jauna cūkkūts, klubs ar stacionāru kino iekārtu —, Va|erka apzinīgi vāca kopā šos ziņojumus. Lopu kūts, cūkkūts, klubs, bet kolhoza kantoris vēl joprojām atradās vecajā Tulupova mājā. Ivans Slegovs vairs nav vienkāršs rēķinvedis, bet — tēmē augstāk! — galvenais grāmatvedis. Viņam ir vesels štats — palīgs rēķinvedis, darbvedis, kasieris. Visi viņi strādāja vienā istabiņā, izspieduši priekšsēdētāja Likova galdu aiz dēļu starpsienas. Saspiestība, burzma, kņada, mahorkas smirdoņa un nekāda izskata, it kā šeit bijis nevis plaukstoša kolhoza štābs, bet brigadieru kaktiņš kaut kādā panīkušā £ādželē. Laiks bija celt jaunu kolhoza valdes ēku.

To cēla divus gadus no apgabala pilsētas ataicināta arhitekta personiskā uzraudzībā. Tas savu lietu prata: pie ārdurvīm resnas kolonnas, pašā priekšā milzīgi plats cementa plātnēm izlikts lievenis, viesmīlīgs lievenis — laipni lūdzam!

Ivanam Ivanovičam Sļegovam — atsevišķs kabinets ar durvīm uz plašu istabu, kur sēž viņa rēķinvežu štats. Vienā stūrī norobežots īpašs nodalījums kasierim — smags ugunsdrošs skapis, šaurs lodziņš, visai neērts gadījumā, ja pēkšņi kādam iešautos prātā pa to lavīties pie kases.

Sļegovam — apartamenti, nu, bet Jevlampija Likova kabinets tāds, ka rajona priekšniecība šķiet tikai nabaga radinieki. Viss, kā nākas: divi galdi, viens ar zelmeņa krāsas vadmalu — personiskais, otrs ar koši sarkanu drānu — lai sēdes būtu ar ērtībām.

Likovam uz galda rakstāmpiederumu komplekts, spārnots čuguna mazulis, ievērības cienīga mantiņa, kas kolhozam kalpojusi kopš pašas tā dibināšanas un agri vai vēlu nokļūs muzejā, uz sarkanā galda — karafes ar ūdeni, nevis viena, bet vairākas, iegribēsies dzert — lūdzu, nevajag skriet uz kaktu pie ūdens spaiņa ar kausu. Starp citu jāsaka — pašā pirmajā valdes sēdē jaunajā vietā karafes tā iepatikās, ka tās vienā laidā tika lietišķi cilātas un iztukšotas līdz pēdējai pilītei.

Varētu likties, krēslu pietiek, taču nē, ir vēl arī mīksti dīvāni, turklāt tādi, ka pat apsēsties bail, it īpaši, ja tu, cilvēks, esi atskrējis taisnā ceļā no lauka darba drēbēs. Pašam saimniekam ir krēsls ar augstu atzveltni. Pa labi no tā etažere, tikai divi plauktiņi, augšējais — biezām grāmatām, teiksim, kur ielikt Marksa «Kapitālu», apakšējais — tukšs, noņemsi naģeni no galvas, ērti pievietot. Pa kreisi — gumijkoks, ko Likovs pats sievai rekvizējis, lapas kā no hromādas zabakstulma izgrieztas, apkopējai stingri jo stingri piekodināts to katru dienu apliet.

Augstāk par pašu priekšsēdētāju — vadonis pilnā augumā. Kad Likovs sēž krēslā, viņa galvvidu mīda nospodrināti zābaciņi.

Un nokļūt šinīs ar tādu mīlestību iekārtotajās telpās varēja tikai caur mazu caurstaigājamu istabiņu pa divkāršām, ar vaskadrānu silti apšūtām durvīm un vējtveri. Pārkāpsi pār slieksni, liktos, nu jau esi pie priekšsēdētāja, bet nekā vis, pagaidi, te vēl vienas cieši noslēgtas durvis, ķeries atkal pie roktura, raugi tikt iekšā. *

Pie tādām durvīm pienākas sēdēt speciālam cilvēkam — personiskajam sekretāram, kas labi izprot, kuru uzreiz laist iekšā, kuru mazliet aizturēt un kuram tīri vienkārši parādīt durvis.

Tika noskatīts Vajerka Cistihs. Vaļerka bija paskolots un prata pieklājīgi uzvesties. Viņu tad arī Jevlampijs Likovs apsēdināja blakus savām durvīm pie galdiņa ar telefonu.

Vaļerkam Pieklīdenim nu bija vara rokā. Ja tu neesi brigadieris, ja tevi nesūta grāmatvedis Sļegovs, ja neesi īpašā cieņā, bet tāpat vien ierindas kolhoznieks, turklāt lien te ar savu vajadzībiņu — nu nē, lika pagaidīt.

— Kādā jautājumā? — Apaļa, glūnīga acs, asi nosmailināts zīmulitis šūpojas pirkstos.

Paskaidro, tā pienākas, cilvēks pilda dienestu. Un neviļus uzrunāsi viņu vārdā un tēvvārdā. Bet cik nu tas sen, kad Greizais Triška šito pienapuiku pienāca zagšanā, ar kaunu atrāva šurp, turklāt vēl zem acs zilumu iezeltīja. Te tev nu bija Pieklīdenis!

Vaļerka apsievojās, ne jau ieskrējienā, bet izvēlīgi. Apņēma Gaiķu Kupcovu — meiča pati pilnbriedā, māja liela, saimniecība nav nolaista, sievasmāte saticīga.

Viņš tikai gadu nosēdēja pie Likova durvīm. Sākās karš: Vaļerku kopa ar citiem puišiem iztraucēja kara komisariāts; viņš pameta iesēdēto krēslu, māju, jauno sievu, kas nupat gaidīja bērnu.

* *

Vecais grāmatvedis sazvalstījās uz durvju pusi. Noskaidrot Valerija Čistiha radnieciskās jūtas — kas tuvāks, mirstošais priekšsēdētājs vai tēvs pensionārs? — nebija vēlēšanās. Laiks uz mājām.

— Ivan Ivanovič! — Cistiham lūpās nepacietīgas trīsas un laipni izvalbītās acīs cerība.

Ivans Ivanovičs piespieda tuklo zodu pie mēteļa apkakles, mirkli paraudzījās pār plecu un pajautāja:

— Nu, kas tev tur ir, mīlīt? Ko īsti tu no manis gribi? Nelumsties, saki taisni! Drīz ārā nakts, un mani aiz vecas nevarības velk uz gultu.

— Ivan Ivanovič, atvainojiet, es mašīnu atlaidu uz pusstundu. Nedomāju, ka mēs te tik drīz ...

— Ak tā. Tā kā gūstā mani saņēmis. Nu, ko tad tev no manis vajag?

— Ar vienu vārdu nevar pateikt, Ivan Ivanovič. Saruna nopietna. Un gribētos, lai mēs no sirds ... Ja atļausiet, es jūs te aizvedīšu uz vienu vietiņu, pasēdēsim aci pret aci.

— Nu, ja jau mašīnu esi aizlaidis... Lai notiek!

— Tad šurpu, lūdzami. Rau, šeit...

čistihs, vieglītēm skardams galvenā grāmatveža piedurkni, veda viņu uz durvīm, kas slēpās aiz krāsns stūra.

Pa visu tuvās, vairāk par trim gadu desmitiem ilgās pazīšanās laiku Ivans Ivanovičs ne reizi netika bijis pie Likova viesos nedz vecajā mājā, nedz šai jaunajā, kas bija uzcelta pēc kara. Toties Čistihs — no visa var redzēt — šeit ir savs cilvēks.

— Šurp ... Uzmanīgi, te slieksnītis.

Šaurā istabiņa ar apdriskātām tapetēm nebija tukša. Uz savandītas gultiņas, nekustīgi raudzīdamās zilganas novakara gaismas pielijušā lodziņā, sēdēja Likova sieva.

— Olga Maksimovna, atvaino...

Olga padevīgi piecēlās.

— Atvaino, mums te svarīga saruna.

Ivans Ivanovičs ikreiz brīnījās par Olgu. Seja it kā būtu izmērcēta, tad nogriezta un tā arī izžuvusi — visa vienās grumbās, pat acu krāsa zilgani blāva, vecišķa. Tāda sieva būtu piederējusies kuram katram no sādžas vecaiņiem, kas savu mūžu īsina ar blakus darbiem — pin grozus, lāpa zifglietas, bet nekādā ziņā jau nu ne Jevlampijam Liko-vam, ap kuru allaž viss kūsāt kūsāja. Ir vecums viņai nav nekāds lielais, nule tikai pāri piecdesmitiem, ir nostrādājusies nav vairāk kā citas sievas, nav arī dzemdību nomocīta — iznēsājusi tikai divus; ar ko tad dzīve viņu tā sabendējusi?

— Olga, mēs tevi velti traucējam. Sēdi vien! Mēs kaut kur citur piemetīsimies, — Ivans Ivanovičs sacīja.

— Man vienalga, kur, — viņa vienaldzīgi atsaucās.

— Dīvaina sieva tu esi, vienaldzīga, it kā nekas nebūtu noticis. Vai tiešām vīra dēļ nebēdājies?

— Esmu atradināta, — Olga neizteiksmīgi izmeta.

— No kā atradināta?

— No visa ... Bēdāties, priecāties ...

— Ei nu ei!

— Piekususi esmu! Ak kungsl

Viņa izgāja, klusu aizvērdama durvis.

— Nepievērsiet viņai uzmanību, — Cistihs mierināja. — Nav pieradusi. Rau, še jums uz gultiņas būs ērti. Es uz krēsla, tas ir klibiņš.

Zilajā mijkrēslī aiz loga cieši cita pie citas rindojās drūmas, apsnigušas malkas grēdas. Sai mājā nekas lāgā nesaskanēja ar Likovu pašu. Ivans Ivanovičs vēl iedomāja Likova dēlus, divus gara auguma slaistus, un viņam ienāca prātā: «Pijko aizmugure gan nav nekāda priecīgā.»

Viņš nolika priekšā kruķus un sagatavojās klausīties. Aptuveni viņš nojauta, par ko būs runa.

Aiz sienas guļ pagaidām vēl nesastindzis līķis, tur vēl gailējās dzīvība, taču ļaužu kaislības ar to nerēķinās. Pa ciemu katrā mājā atklāti min — kurš? Rajona pilsētā Voh-rovā klīst neskaidras baumas un tenkas — kādas būs kandidatūras? Droši vien kāds no nomenklatūras darbiniekiem, kā runcis uz strazdu glūnēdams, aplaizās pēc treknās Likova vietiņas. Un pat apgabalā, augstākās instancēs, norūpējušies.

Likovs pagaidām ir dzīvs, taču ne vairs tādā mērā, lai dzīvie ar viņu rēķinātos.

Rau, arī šis pats Cistihs, kas Jevlampiju Ņikitiču uzskata par savu īsto tēvu «. *

Ivans Ivanovičs gaidīja, ka saruna sāksies aplinkus, iaustoties, ar piešaudi — sak, apbruņojies ar pacietību. Taču Cistihs kā ar pietu pa pieri:

— Ilkšu zirga mūsu pajūgam pietrūkst, ka tik nu kamaniņas neiebrauc grāvī, neapgāžas. Pie laika jaluko saglābt, Ivan Ivanovič.

— Un tev laikam ir plāns?

— Jā, ir.

— Paskat, cik tālredzīgs. Nu tad plāj vaļā, paklausīšos.

— Visus šos gadus mūsu dzīve gāja kā pulkstenis — ārpusē rādītāji, iekšā atspere. Jevlampijs Ņikitičs mums bija šie rādītāji, redzams, vērojams, viņš rādīja laiku. Bet atspere... kolhoza atspere — kurš gan to nezina — Ivan Ivanovič, bijāt jūs.

— Hm...

— Ja varētu šos gadus dabūt atpakaļ. Bet var taču, Ivan Ivanovič, var! Un ļoti vienkārši...

Grāmatveža platā seja iezalgojās aiz patikas.

— Skaidrs! Pat ļot-ti. Varu tevi tālāk arī neapgrūtināt, pats esmu ar mieru visu izlikt kā uz delnas.

— Nav brīnums, Ivan Ivanovič, atzīstos. Tālab jau arī notvēru gudru cilvēku, lai apspriestos.

— Gribi sacīt: vecotēv Ivan, ir viens tāds drosmīgs brašulis, kas ar abām ausīm tvertu katru tavu vārdu. Tev, kroplim, būs ērti, un brašulis neko nezaudēs, atgriezīsies vecie laiki, dzīvosim, cepures kuldami. Tā taču ir?

— Nu, un tad? — Cistihs lēnprātīgi atzinās. — Tvertu katru vārdu, rēķinātos ar to.

— Tā sakot, salabot nolietojušos atsperi.

— Labot, Ivan Ivanovič, nav vajadzības. Tā vēl darbojas.

— Paldiesl Ai, lielais paldies, ka pagodināji! Trāpīji taču naglai uz galvas, nemaz pat neskatīdamies, tieši uz galvas! Protams, es esmu vecs, protams, kājām nav varēs, taču tāpat jau negribas būt tukšai vietai. Vai, kā negribas! Savā laikā tēmēju — ko tur slēpt! — uz liela komandiera posteni. Toreiz gadījās nopūdelēt. Bet patiešām — ja nu pamēģinātu tagad?... Priekšgalā soļot nevaru, bet komandēt taču var arī sēžot. Kāpēc gan ne? ... Tas taču tik vienkārši, jāatrod tikai puika ar dzirdīgu ausi. Es viņam — čukstus, viņš — šitādā smalkā diskantiņā. Prieks dzirdēt, kā sadziedāsimies. Tu taču, brāl, man jauno dienu sapņus atsaucil

Cistihs novērsies kiusu ieprasījās:

— Ņirgājaties? Ne jau par mani, pats par sevi. Kam tas vajadzīgs?

Ivans Ivanovičs uzreiz kļuva nopietns, izdzisa spožums zem pietūkušajiem plakstiem, viņš ierāva galvu mēteļa apkaklē, atbildēja īdzīgi, ar sūrmi:

— Un kas tad man vēl atliek?

— Kas? — Cistihs dedzīgi saslējās. — Nejaujiet Jev-lampija Ņikitiča vietā ielīst kaut kādam dulburim, kas sāks visu pārtaisīt pēc sava prāta. Trīsdesmit gadus taču esam cēluši, un tagad nu — jaukt nost, tagad — pa jaunam! Nē-e, tas labi nebeigsies.

— Pareizi, veca māja ar blaktīm tomēr labāka par jaunu baļķu grēdu.

— Ivan Ivanovič! Pašlaik kolhozā nav neviena, kas ar autoritāti varētu jūs pārtrumpot. Teiksiet vārdu — un jums paklausīs. Tikai vienu vienīgu vārdu! Nosauciet vajadzīgo cilvēku — jums vajadzīgo! — kolhoznieki atbalstīs un arī rajonā neiebildīs. Rajonā taču arī zina — Ivans Ivanovičs Sļegovs vārdus vējā nekaisa.

— «Iesākumā bija vārds, un vārds bija dievs.» Ar vienu vārdu radi labiņu priekšsēdētāju ...

— Nejokojiet, Ivan Ivanovič, jums nepiestāv. Likova vara pāriet jūsu rokās. Ļaudīm taču vajag kāda vārdam klausīt. Jūsu vārds tagad var visu ko radīt.

— Tad pasaki jel — kura vārdu man nosaukt? Kuram ir šī piemērotā dzirde? Ko?

Cistihs, viegli piesarcis, izturēja grāmatveža skatienu un noteikti atbildēja:

— Maldāties, Ivan Ivanovič. Sevi nenosaukšu un neesmu pat domājis.

— Ei nu-u! Un kāpēc tad ne? Kas tev vainas? Smalku dzirdi, saticīga rakstura, arī dresēts pamatīgi. No tiem gudrajiem sunīšiem — saimnieks nav vēl paguvis uzsvilpt, kad šie jau uz pakaļkājām, veselību vēlēdami. Labāka, brāl, neatradīšu.

Likova vietnieka apaļajā, jauneklīgajā puikas sejā saplauka sarkani plankumi. Izstiepis tievo kaklu, viņš klusēja, mirkšķināja savas putna acis.

— Par ko? ... — viņš pēdīgi izmocīja.

Ivanam Ivanovičam sametās neērti. Tagad šim izmiek-šķētajam vietniekam varēja uzknābt kurš katrs, ne tikvien viņš. Bargais aizstāvis taču guļ paralizēts.

— Labi, puis, neskaidrosimies. Un saruna mums jā-beidz. Vienoties nevienosimies, tikai mēslus viens otram sagāzīsim virsū.

— Ienīstat! Par ko? Visi mani nīst... Par godīgumu taču! Tikai ar to vien esmu vainīgs, ka godīgi kalpoju. Par to man spļauj virsū!...

— Ko tad tu Ļohu pret mani neaizstāvēji, pat izdzīt palīdzēji? Bet viņš taču arī — ai, cik godīgi savu darbu darīja!

— Aiz gļēvuma es viņu izdzinu! Atzīstos! Lai es esmu gļēvs, bet jūs?... Jūs, Ivan Ivanovič! Jūs taču esat dro-os-mīgs, kā tad. It kā jūs nezinātu, ka Ļoha Sablovs un Cistihs gāja iejūgti. Ne jau zirgs vainojams, kad tas gājēju samīda, bet braucējs. Kāpēc tad jūs šo braucēju agrāk nezākājāt? Ko nu agrāk, jūs taču arī tagad vēl no viņa baidāties! Jūs no viņa pat no miruša baidīsieties! La-abiņais!...

Plankumainu pieri, ieplestām acīm, kas aiz saspringuma šķita vai pušu sprāgstam, Cistihs kliedza uz Ivanu Ivanoviču.

* * »

Visu karu viņš bija izgājis ar komandanta vadu, ar automātu stāvējis sardzē pie naudas lādes, pie štāba zemnīcām, pēc tam dabūjis zīmotnes ar platām uzšuvēm — vecākais seržants pats sardzē nestāv, bet pārzina sardzes dienestu. Bombardēšanas laikā Doņecas kreisajā krastā viņš tika pat viegli ievainots, uz hospitāli negāja, palika daļā.

Karā Valerijam Cistiham bija paveicies, pēc kara sākās neveiksmes.

Viņš atsūtīja paku no Vācijas, ne šādas tādas panckas, ne kurpes, ne zīda veļu, ne drānu kostīmam, bet... saimniecības ziepes. Sieva Galka gānīja vīriņu uz velna paraušanu — dēliņš skraidīja bez bikšelēm, viss bija novalkāts tīrā. Viņa nesa šīs ziepes uz tirgu Vohrovā. Lētajā pēckara naudā par gabalu maksāja divus desmitniekus — un ir tad vēl nelabprāt. Pārdeva visus, izņemot vienu gabalu, un tajā tad mazgādama atrada zelta pulksteni.

Valerijs ar savu vada komandieri reiz bija nakšņojis aizmukuša vācu barona mājā, gluži nejauši viņi bija atraduši sienā slēptuvi — tur bija gredzeni ar akmeņiem, pulksteņi, važiņas, piespraudes, ērmoti knaburiņi, kuriem, ej sazini, vai maz ir nosaukums. Vada komandieris savu daļu nemācēja saglabāt, gribēja mainīt zelta gredzenu pret degvīnu un uzrāvās — viņam to atņēma. Valerijs izblēdījas — paciņas, kad tās pārbaudīja, bija pavisam nevainīgas, saimniecības ziepju gabali, skaties, vientiesis, ir nu ar manta ko raust.

Visam mūžam bagātības būtu gana. Par divdesmit rubļiem gabalā, dullā bābal Maizes klaips tais laikos maksāja divsimt.

Atceļā no Vācijas viņam nospēra čemodānu, taisni to, kura bija adas mētelis. Bet otru čemodānu viņš tomēr atveda mājās — un ne jau tukšu.

Požaru ciema ielā, kur cūkas ļodzīja zedeņu žogus, viņš pēkšņi parādījās — smalkvilnas auduma uzvalks, no piedurkņu galiem lien ārā manšetes, ārzemju kaklasaite, nav ko pārmest, neba tā zagta manta, godīgas kara trofejas. Arī Galkai, tai stulbajai govij, dāvanas — naktskrekls, caur kuru visa sievišķa bagātība līdz pēdējam sīkumam cauri spīd, un kurpes, kas izskatās pēc lapsu purniem.

No malas skatoties, ikvienam likās: šitādam jau nu kolhozā nav ko darīt, pilsētā, vadošā postenī — tur jā.

Bet ko nu pilsētā, tepat Požaros palika karājamies gaisā. Viņa veco vietu pie priekšsēdētāja kabineta durvīm bija ieņēmusi Aļkfl Studjonkina, jauna, glīta atraitnīte, kuras vīrs bija kritjs jau četrdesmit pirmajā. Jevlampijs Likovs netaisījās Aļkū atlaist. Nav ko cerēt, ka ieliks par brigadieri vai fermas pārzini. Pat par vienkāršu noliktavas pārzini nesapņo — visur jau strādā aizmugurnieki.

Valerijs Cistihs staigāja pa ciemu svētdienīgi uzcirties, sejā kā izkārtnē lasāms — dzimtenes aizstāvis, bijušais karavīrs iet bojā bez darba. Nevar taču viņš kopā ar meitiešiem klāt linus? Centās biežāk pagadīties Jevlampijam Ņikitičam pret aci, lai neaizmirst — te viņš ir, vajadzīgs cilvēks.

Jevlampijs Ņikitičs neatteica, solīja: «Pagaidi mazliet, kaut ko izdomāsim.» Solīto gaida trīs gadus, bet Čistiham nav vaļas. Galkas kurpes ķija aizlaistas, naktskreklu, kas kailumu neapslēpa, labprāt gan aplūkoja, skaļi nosmējās, taču pirkt nepirka. Tā vien skaties, drīz vajadzēs laist projām arī uzvalku ar kaklasaiti piedevām — būsi pelēka aitiņa ganāmpulkā. Sieva gaudās — ej pagaidām brigādē. «Muti ciet, muļķe!» Klusēja, zināja cieši vainīga, trū-

kuma nepazītu, nebijusi viņas aplamā izrīcība. Patiešām gan — vientiesība par zagšanu kaitīgaka.

Palīdzēja «Likova baznīcpriekšā». Kara laikā tā bija iesaukuši jaunā kantora plato lieveni. Tas patiešam arī atgādināja baznīcpriekšu.

Karš bija beidzies, taču Petrakovskā, Doroviščos, visos apkaimes ciemos un sādžās par izstrādes dienu izsniedza pa divsimt gramu graudu. Tāpat kā agrāk nāca pie Jevlam-pija Ņikitiča lūgties. Kritušo frontinieku atraitnes, bijušie frontinieki, arī citi trūkuma spiesti vīri un sievas jau no agra rīta ieņēma vietas «Likova baznīcpriekšā». Tagad tikai retais lūdzējs ir pazemīgs, daudzi — it īpaši bijušie frontinieki — ir kliedzīgi, uzstājīgi, bieži vien iereibuši, dauza ar dūrēm pa krūtīm, pieprasa: «Par ko asinis lejam?» Gandrīz ikviens nāk ar tādu nelaimi, ka atteikties palīdzēt taisni kauns. Bet viņu ir daudz, visus apmierināt nevar. Visuspēcīgais Likovs, kas apgrozīja miljoniem rubļu, reižu desmit dienā noklausījās: «Badakāsis, taukais vepris, lielskungs,» — vai arī: «Sirds tev, sātanam, par akmeni sakaltusi!» Lai nu kurš, bet Jevlampijs Likovs nebija pelnījis, ka viņam jāpiedzīvo tādas nepatikšanas. Pēc dabas viņš ir dāsns cilvēks, atklātu sirdi. To katram vajadzētu redzēt.

Taču kā izdarīt, lai vilks paēdis un kaza dzīva? Laikam jau nevar.

Likovs izdomāja. Vajadzīgs speciāls cilvēks, kas belzienus saņemtu uz savas ādas. Speciāls vietnieks, uzticams, nelokāms.

Te nu pie rokas gadījās Valerijs Cistihs.

Kopš ausmas «baznīcpriekšā» lūdzēji. Katrs gribētu sastapt nevienu citu kā pašu Jevlampiju Ņikitiču: «Nobeigšos, bet augšā necelšos, ja Jevlampijs Ņikitičs nepieņems.»

Lūdzami, kālab gan nepieņemt? Tagad priekšsēdētāja kabineta durvis vērās vaļā plaši, pat vieglāk nekā agrāk: nāc iekšā, mīļo cilvēk, klāj vaļā, Jevlampijam Likovam sirds ir kā atvērta grāmata!

— Tā, tā, pareizi. Stāvoklis tev — nu, tā ... Varēja būt arī sliktāk. Bet kur iesniegums? — Jevlampijs Ņikitičs nav liedzīgs tev palīdzēt, viņš ir labs, viņš ir devīgs, viņš gatavs darīt visu, kas viņa spēkos, viņš ne tikvien jūt līdzi, bet ar plašu vēzienu uzraksta uz iesnieguma stūra rezolūciju: «Biedri Cistihl Apmierināt pēc iespējas!» Un

ķeburains likums ar astīti galā, kas liecina, ka patiešām Jevlampijs Likovs te pielicis savu roku.

Lūdzējs sakampj paša Likova apsvētīto iesniegumu, ne* smilkst, nestrīdas, neatņem laiku, apber labo priekšsēdētāju pateicībām un ar papīru rokā skrien, ko kājas nes.

Tālu nav jāskrien, līdz gaiteņa galam. Tur ir istaba — maza kā suņu būda, ar vienu logu, ne salīdzināt ar plašo, solīdi iekārtoto Likova kabinetu — te tikko ietilpst rakstāmgalds, pat lieka krēsla nav, uz kā lūdzējam apsēsties. Pie galda sakumpis, šauriem pleciem, pār papīriem noliektu glumi nosukāto galvu sēž jaunais Likova vietnieks Cistihs Valerijs Nikolajevičs. Viņš bez sajūsmas lasa vē-zienīgi uzšņāpto labvēlīgo priekšsēdētāja rezolūciju, sāji paziņo:

— Nevaram.

— Kā-a?! Pats Jevlampijs Ņikitičs!..,

— Nevaram.

— Bet tur taču uzrakstīts!...

— Te uzrakstīts: «Pēc iespējas.» Jevlampijs Ņikitičs droši vien nezina, ka pašlaik tādu iespēju nav.

— Kā tad viņš tā nu nezina?!

— Ļoti vienkārši. Saimniecība mums ir milzīga. Visu zināt viņš nevar.

Brēka, apvainojumi, asaras, taču Cistiham ne silts, ne auksts.

— Nevaram.

Vari kratīt dūres, brēkt visā galvā, draudēt.

— Nevaram!

Ar iesniegumu un ar dusmām vajadzība lido pa gaiteni atpakaļ pie labā Jevlampija Ņikitiča. Tik vienkārši bija vērušās kabineta durvis, tik uzmanīgi un līdzjūtīgi bija izturējies slavenais priekšsēdētājs!...

Taču šoreiz sekretāre Aļka Studjonkina ar visu augumu nosedz durvis.

— Jūs jau bijāt.

•L- Tikai acumirklīti... Te ir viena dzīva nejēdzība!...

— Jūsu ir daudz, bet Jevlampijs Ņikitičs viens. Paskatieties, kāda rinda.

Jā, rinda. Tanī gaida savu laiku tādi paši kā tu, sasāpējuši, izcietušies, gaida palīdzību no Likova kā no pestītāja, sapņo iekļūt pa ilgotajām durvīm. Viņi ar tevi īpaši neceremonējas.

— Ei, tu! Lasies ātrāki Nerēgojies te!

— Manīgs! Ar šo vienu lai noņemas, bet mūs pie malas!

— Triekt viņu ratā!

Nezina šie klaigoņas, ka pēc maza brītiņa paši tāpat lauzīsies uz šīm durvīm otru reizi. Ikvienam no viņiem Cistihs īgni pasviedīs:

— Nevaram.

Likova vietnieks Cistihs patiešām nevar. Ja viņam ienāktu prātā trakā doma piekrist Likova rezolūcijai, nepievēršot uzmanību šim «pēc iespējas», tad iesniegums, apmetis apaļu loku, būtu atkal nokļuvis uz priekšsēdētāja galda. Tad, ej sazini, Likovs varbūt būtu arī palīdzējis, taču Čistiham, kā likts, nāktos atvadīties no amata. Praksē nekad tā negadījās.

Visiem nevar izdabāt... Parastiem cilvēkiem tā tas tiešām ir. Lai kā tu centies, lai kā sevi upurē, tik un tā kādam tu liksies nemīļš, nejauks, ar akmeni sirds vietā. Tā tas ir parastiem cilvēkiem, bet ne Jevlampijam Likovam. Izrādās, ka šo «nemīļā» veidolu, bezsirdību, skopumu var kā savalkātu cepuri uzmaukt galvā otram. Tas otrs būs atbaidošs, bet tu — jauks. Tiesa, ir jābūt ļoti iespaidīgam, lai sameklētu tādu, kas bez apgrūtinājuma būtu ar mieru uzkraut sev visu, kas derdzas tev pašam.

Čistiham labi maksāja, gan ar izstrādes dienām, gan ar likumīgu godu — ievēlēts valdes locekļos, ne no viena nav atkarīgs, vienīgi no Likova, dažs labs vientiesis, it īpaši vecenes, lētticīgi brīnījās: «Evei, dieva brīnumi! Var redzēt, ka ziķerīgs, ja jau tik aši ticis pie varītes. Veries, pašam Jevlampijam runā pretim, ar pašu nerēķinās.»

Sākumā Cistiha uzdevums bija domāts — atvairīt lūdzējus, kas nāca no malas. Taču lūdzēji bija arī pašu ļaudis, pilntiesīgi «Darba varas» kolhoznieki. Pret tiem priekšsēdētājam jo vairāk gribējās izskatīties labam un dāsnam. Jevlampijs sāka raidīt pie jaunā vietnieka arī savējos ar tādām pašām vēzienīgi uzšņāptām rezolūcijām uz iesniegumiem.

— Nevar! Nav iespējams!

Pret Cistihu krājās negants naids — reti kādam viņš nebija sariebis. Visi kurnēja: «Suns kunga krēslā — ja neiekodīs, tad apries, labāk neaiztiec.»

Svētku reizēs, it īpaši pa vakariem, Cistihs gāja no mājām ārā ar bažām — uzgrūdīsies virsū piedzērušam, bet, kam šņabis galvā, tas ne velna nebēdā. Ne vienu nakti vien kāds ar akmeņiem izdauzīja viņa mājai logus.

Un patlaban Cistihs kliedza uz Ivanu Ivanoviču:

— Kas es Jevlampijam Ņikitičam esmu salīdzinājumā ar jums? Knislis! Ja vispār kāds varēja Jevlampijam Ņi-kitičam aizrādīt, tad vienīgi jūs. Vai daudz tikāt aizrādījis? Vai bieži tvērāt aiz rokas? Nē, nekad! Ar ko tad jūs manā priekšā varat lepoties? Ar ko, es prasu?!

Ivans Ivanovičs klausījās, nepārtrauca: iespējams, būtu pat gribējis, taču nav ko iebilst — puisim taisnība.

Jāsaka gan, vienu reizi viņš bija mēģinājis Likovu pagriezt uz citu pusi. Vienu vienīgu reizi..,

PAŠKA ŽOROVS UN CIT!

Grāmatveža krēsls, tas ir tikpat kā ugunsdzēsēju tornis, no tā viss pārredzams, it īpaši, ja cilvēkam ir skadra acs. Jevlampijs Likovs rāvās pa saimniecību, kā zalktis līda iekša katrā spraugā, taču viņš staigāja pa zemi, tāpēc viņu, zemes cilvēku, pārsteidza, ka viņš nav vēl paspējis muti atdarīt, kad Ivans Sļegovs jau viņa vietā saka vajadzīgo vārdu.

«Iesākumā bija vārds, un vārds bija dievs ...» — ne velti patlaban sarunā ar Cistihu izlauzās vecajam grāmatvedim. Kādreiz šī godā turētā sensenā frāze bija audusies cauri viņa dzīvei kā mēms piedziedājums.

Viņš vairs neatceras, kas toreiz viņu, tādu bezkāji, bija aizdzinis uz turieni, kur cēla plašu govju kūti, kas līdz pat šai dienai skaitās kolhoza galvenā pienalopu ferma.

Ciema nomalē, blakus nožēlojamai tukšainei, kur auga noplukuši alkšņu krūmi un leknas zirgskābenes, saulaini dzeltena gu]būve_ slēja pret zilajām debesīm tikpat saulainas spāres. Vienā galā uz šīm spārēm jau sāka klāt blāvas šīfera plāksnes.

«Iesākumā bija vārds...» Pirms gada viņš, Ivans Sļe-govs, bija ķēries pie kruķiem, aizsteberējis pie skapja, salūkojis savas uzskaites grāmatas un ar vienkāršas aritmētikas palīdzību, skaitli pie skaitļa pierādījis Pijko Liko-vam — vajag! Viss kolhozā sākās ar viņa vārdu.

Pijko Likovs reiz bija pārsitis viņam mugurkaulu un, jadoma, vel šobaltdien svēti tic, ka Vaņka Sļegovs ir viņa vergs līdz kapa malai. Jā gan, pārsita, jā, atņēma kājas,

piesēja pie krēsla, no Pijko viņš ne soli, tomēr — kurš ir kura vergs? Kura vārds ir dievs? ...

Jumiķi lodāja pa spārēm, ietērpa tās šīferi, jaunā materiālā, ko laukos līdz šim nepazina.

Bet iepretim, jāšus uz savas būdeles jumta ar āmuru knābāja Paška Zorovs, klāja ielāpus uz satrupējušām lubiņām. Ieraudzījis piekumurojam grāmatvedi, viņš nokāpa lejāk un izspjāva saujā naglas.

— Esiet sveicināti... Paskaidro tu man, mīļo draudziņ, pēc kāda akurāt likuma man jādzīvo zem lāpīta jumta, bet tolai Raibaļai — zem moderna.

Paška Zorovs — seja kā sažņaugta dūrīte, sarkanīgie, retie bārdas rugāji jau krietni iesirmi — balamute ļaužu pulkā, klaigoņa sapulcēs, skaļu rīkli plāj vaļā visu, ko cits pusčukstus pateicis, pats nekā neizdomā. Un skaidrs, ka šis Paška jau nu savā laikā kopā ar visiem novērsies no Ivana Sļegova: «Kas tu tāds mums esi — skatīdami nesaskatām.»

Ivans viņam negribīgi atbildēja:

— Ja govij no augšas ūdens netecēs virsū, tad kopējā slauktuvē piena ietecēs vairāk. Nav nekāda gudrība, pats būtu varējis apjēgt.

— Ehe-hē! Tieci te gudrs, kurš no mums tas kungs un saimnieks. Man tā šķiet — govs gan ir lielmāte.

Paška pakasīja pakausi, pakrekstēja un, kalsno dibenu atšāvis, līda augšā klabināt ar āmuriņu.

Tik vien arī pateica: «Govs — lielmāte.» Un atbildi negaidīja, pagrieza kaulaino, noplīsušās biksēs iespīlēto dibenu.

Bija tveicīga diena, un ēnas, sarāvušās mazītiņas, gulēja gar māju sienām, un pret debesīm slējās saulainas spāres, un zilgmē, turpat vai zem pašas svelošās saules riņķoja divi vanagi, un pa jumtu četrrāpus lodāja Paška Zorovs, pa svelmē izkaltušo jumtu, pa atlupušām lubiņu laupsnām.

Piepeši Ivana dvēselē viss sagriezās, pirmoreiz pa ilgiem gadiem kļuva žēl Paškas — kalsns dibens, bikses šļūk zemē,«,

Un gluži negaidot — žēl arī sevis ...

Vārds — dievs. Tavs vārds! Bet bikses tev, diev, nav labākas kā Paškam. Ne sev, ne Paškam ...

Ivans saules tveicē klumpačoja atpakaļ uz kolhoza kantori.

Sivēni pārguruši slēpās drebelīgajā ēnā gar zedeņiem, pie debesīm cienīgi kā valdnieki riņķoja divi vanagi. Diena kā diena — kā vakar, kā aizvakar. Un rītu, šķiet, būs tāda pati.

Ne sev, ne Paškam. Kā sunim uz siena kaudzes dzīvot vien tālāk? ...

Saule sveilē, ieildzis skaidrs laiks. Jā, rītdiena būs tāda pati.

Diena tāda pati, bet viņš, Ivans, ieies tanī gluži cits.

Ne sev, ne Paškam. Govs — lielmāte.

Ivans steigšus kluburoja uz kantori.

Pastūma pie malas visus ikdienas papīrus, sameklēja skapī pagājušo gadu ienākumu un izdevumu grāmatas un sēdās klāt... Sasēdēja līdz vēlai naktij, skaitīja, rēķinājar rūpīgi izrakstīja uz papīra skaitļus.

Aizpērn saņemts ienākuma tik un tik. Kur tas palicis?... Kolhozs apēdis. Pērn — ienākums lielāks, kolhozs apēdis arī to gandrīz visu. Šogad ... Kolhozs rij, kolhozs ma], dzirnakmens griežas. Piemalts ir gana, vai nebūtu laiks Paškam Zorovam atbērt dāsnāk, nav taču vairs «sastrēguma laiki». Ko tu par to teiksi, Jevlampij Ņikitič? Skaitļi runā. Bet skaitļi ir ass šķēps, tam virsū nelien, var uzdurties! ļ

Vēlu naktī viņam pakaļ satraukusies atnāca sieva.

— Ivan! Es vai prātu zaudēju, bet viņš, paskat tik — ar dienu vēl nav pieticis, sēž vienā mierā un skribelē.

Viņš atrāvās no papīriem, palūkojās sievā skaidrām acīm. Palūkojās, un sirds sažņaudzās, skaudri sajuta, cik tālu viņi abi aizgājuši no jaunības, no tiem laikiem, kad viņš, roku sānos iespriedis, uzsauca zirgiem: «E-eh! Pelēkie trusīši!»

Viņa stāvēja tieši pretim — taisna, sažuvusi, izbalējuša lūpu kaktiņos dziļas rievas, tikai uzacis kuplas kā senāk, uz plakanajām krūtīm saliktas sastrādātas rokas, lakatiņš cieši savilkts zem smailā zoda, ik sīkā vaibstā, ik krunciņa bažas un sāpe viņa dēļ, jau pierastas, tās vairs neievaino.

— Marusja ... — viņš smakdams, ar karstu piedvesienu izmocīja. — Tu domā, mums abiem viss jau ir pagātne, viss beidzies? ... Marusja, dzīvē ir kā riņķa spēlītē, agri vai vēlu nonāksi turpat, kur reiz jau biji. Raugi, arī es no jauna esmu iekāpis vecās pēdās, tikai tagad jau stingrāk.

Neesmu vairs za|š kucēns, kas rēja uz mēnesi — sak, uzlekšu! Nē-e! Vai redzi šo? — viņš uzplāja ar platu delnu pa sīki aprakstīto lapu.

— Kas nu vēl? — balss viņai sašļukusi aiz bailēm.

— Skaties, priecājies! Te ir sīkums — ar tinti uzvilkti kāsīši, ķeburiņi. Ne-e, te ir burvju zāle, par ko pasakās raksta. No tādas, lūk, upes sāk tecēt atpakaļ, jūra kāpj no krastiem ārā, nakts pārvēršas par dienu ...

— Pasaku teicējs tu man esi. Nav vēl salauzuši bērlti stāvie pakalni... Iesim mājās, mīļais.

— E-eh, Marusja! Kā lai tev izskaidro? Taupām, krājam, tūkstam, bet tam taču galu galā reiz jāsprūk vaļā. Es pirmo robu iecirtišu! Šļāksies — ar joni! Dzeriet, ļaudis, atdzerdamies!

— Iesim mājās, Ivanuška ...

— Skumīga tu esi kļuvusi, Marusja.

—• Ne jau skumīga, Ivan, piestā grūsta esmu un sijāta, bet tev mācība aizvien vēl neiet labumā. Iesim mājās, dārgumiņ, laikam būs jau pāri pusnaktij.

— E-eh! — Ivans nīgri saka piekopt papīrus uz galda, aprakstīto lapiņu saudzīgi noglabāja kabata. — Arī ūdens aizsprostus izrauj. Bet te gadiem ir tecējis iekša, kā lai neizrautu!,.. Nekā tu negribi saprast!

— Atļauj, es tev palīdzēšu piecelties... Nu tā, labi, rīts gudrāks par vakaru. Rīt pastāstīsi kādam prātīgākam cilvēkam, es tak esmu nesaprātīga.

Virs ciema skanīgs, nospodrināts karājās mēness, apgaismodams parasto sensenējo drazu uz putekļaina ceļa — siena un salmu kumšķus, zirgu mēslus. Ivans atsperīgi, kruķos zvalstīdamies, svieda uz priekšu savu ķermeni, mīdīja savu ēnu un runāja, runāja, reibdams no savas balss skanīguma.

Bet viņa klusēja, lika skopu soli, saspringti taisna, plakana sažuvusi, kā mūķene.

Viņas neticība Ivanu neatvēsināja. Viņš ticēja, ticēja — dzīve nav līdz galam nodzīvota, priekšā vēl krietns gabals, kā negaidīta viešņa pie sētspuses durvīm pieklauvēja jaunība.

Rītā, juzdams ķermenī neparastu sparu, kā ik dienas devās uz kantori. Kabatā četrkārt salocīta lapa. Tad ta gan .viņš ar to apdullinās draugu Jevlampiju,

Pie kantora lievenēm notika maza nelaime: viens no kruķiem, kas bija Ivanam uzticīgi kalpojuši kopš slimnīcas gultas, nobrakšķēja un aizlūza. Ivans tikko nepakrita uz cementa kāptuvēm. Viņu pieturēja brigadieris Cerepnovs, kas pagadījās blakus.

— Smagumā sāc pieņemties, Ivan Ivanovič. Kruķus vajadzēs iztēst pamatīgākus.

Jevlampijs Ņikitičs pie galda šaurā atzveltnes krēslā sēž kā jauns celmiņš piekalnītē — nedomā to izlauzt. Virs plakanā, paburnita galvvidus vadoņa zābaciņi, platais ģīmis pielijis ar tveices radīto sārtumu — viņš jau ir paguvis paieties pa laukiem rīta saulītē un, redzams, iemetis pie brokastīm mēriņu, tāpēc ir vēlīgs, un zilajās linu ziedu actiņās jaužas miegainums.

Ivans nolika viņam priekšā lapiņu.

Viņš nolika Likovam priekšā lapiņu ar skaitļiem un ilgi, ilgi vēroja noliekto prāvo galvu, noberzto plikumiņu galvvidū. Jevlampijs Likovs pētīja, seja nebija redzama.

Beidzot priekšsēdētājs pacēla skatienu, ne dusmīgu, nē, ne izbrīnītu, nē — tikai piesardzīgu un domīgi taustošu.

Labu brīdi abi klusēja. Ivans nebija lolojis cerības, ka draugs Jevlampijs uzreiz skaus viņu savos apkampienos.

Jevlampijs Likovs, nenovērsdams taustošo skatienu, noprasīja:

— Tātad Vaņka Sļegovs ar visu krūti par ļaudīm?

— Vai nu es vien ... Pati dzīve rāda pavērsienu.

— Tu — par! Tu — kopsolī ar dzīvi! Iznāk, ka es — pret?

— Neieteicu.

Zils, salts skatiens.

— Cik gadus es tevi pazīstu, Ivan. Un taču pamatīgi... Bet pajautās — kas tu par cilvēku? — sit mani nost, nesaprotu. Jādomā, bīstams. Kā blandoņas lācis. Ne uzminēt — vai paies garām ar līkumu, vai klups virsū un plosīs. Vai tas tik sen, kad tu, Ivan, mani spiedi: pievelc siksnu ciešāk, ļaudīm pašiem būs labums ,..

— Tolaik tu vis neteici, ka bīstams, — Ivans piezīmēja.

— M-jā-a. Ne no šā, ne no tā sviedies uz otru pusi: govis, sak, kungu sugas, bet zemniekam žēlastības nekādas. Te pievelc ciešāk, te palaid vaļīgāk, kas tevi lai saprot? Pats pret sevi uzstājies.

— Jā gan, pret sevi.

Vērīgs, vērīgs zilo acu skats.

— M-jā. Bīstams. *. Nu labi, klāj vajā pēc būtības. — Jevlampijs pievirzīja papīra lapu sev tuvāk. — Mājas brūk kopā, vajag jaunas.., Jumti jāpārjumj tepat vai visam ciemam. Aprēķināts — pusmiljonu velc ārā un liec galdā. Bet es tev iebildīšu — par maz! Par kādām cenām tu taisies tādu lērumu šīfera iepirkt? Es taču īpaši neizžvadzi-nāju, ka kūtij mēs šīferi iepirkām kā izbrāķētu, nocenotu. Uz tādu izdevību nav ko cerēt, raisi maku vaļā ...

Jevlampijs sāka rēķināt, strupos pirkstus pieliekdams. Ivans pats viņam bija iemācījis sarežģīto saimniecisko aritmētiku.

— Redzi, daudz netrūkst no apaļa miljona. Uzdāvini to ļaudīm. Bet govju kūti, kas aizsākta, vajag novest galā vai nevajag? Pavēlēsi pamest pusratā? Un putnu fermu?... Kokmateriāls tai jau savests. Un kartupeļi pūst — dzīvs zaudējums. Vai dārzeņu noliktava ir vajadzīga vai nav? ...

Pats Jevlampiju Likovu bija mācījis, nu pienācis laiks atzīt:

— Spējīgs skolnieks tu esi, Pijko.

— Paldies par labu vārdu, — Likovs atbildēja. — Bet, ja jau to esi apjautis, tad padomā arī tālāk: vai man tagad aizjūgā ir vajadzīgs niķains zirgs?

Zilās acis raugās cieši virsū, vaigā akmensciets vaibsts, aizdomīga neuzticība spīvi sakniebtās lūpās. Ivans gan bija zinājis, ka viņu uzreiz nesagaidīs atplestām rokām, bija uz to sagatavojies, bet nu juta, ka ir bezspēcīgs. Skaidro, cik patīk, viņš taču negrib ticēt skaitļiem, ar vārdiem jau nu nepielauzīsi ne tik. «Iesākumā bija vārds, vārds bija dievs ...»

Draugs Jevlampijs allaž mēdza pārsteigt Ivanu ar krasiem pagriezieniem — spēji viņam sejā ielija tumšs, skurbs sārtums, balss aiztrūka trakā niknumā:

— Ak skaties, ka Likovs kļuvis cietsirdīgs, ļaudis nežēlo?

— Lai žēlotu, vajadzīgs spēks, — Ivans izvairīgi atteica.

— Pareizi! Kur lai Pijko Likovam rastos spēks, viņš taču to taupa, nevienam nerāda. Paška Zorovs, vientiesis, tas visu spēcinu kolhozā iegulda. Viņš agrāk par mani ce-ļas, vēlāk iet gulēt. Un cieš Paška vairāk nekā es... Kādu meldiņu gan viņš manā ādā būtu uzvilcis? Viņam, vai

redzi, jumts caurs, bet man?... Vecā kulaka ērbeģī piemeties, pakši grimst zemē, pa šķirbām vējš svilpo. Manai sievai ir grezni tērpi, es pats diendienā smalkus ēdienus riju? Pašku žēlo, mani nav ko žēlot. Es esmu no tādiem! Un kāpēc tu pats uz savu pakaļu nepaskaties — bikses tak tev, grāmatvedi, nav labākas par Paškas ūzām. Tā ka lai nu paškas neņem ļaunā — esam līdzīgi!

Ivans klusēdams sniedzās pēc kruķiem un atcerējās — viens tak ir salūzis. «Smagumā sāc pieņemties, Ivan Iva-nič. Kruķus vajadzēs iztēst pamatīgākus.»

Vakaros Sļegovu mājās ir omulīgi: deg lampa zem izbalējuša abažūra, izraustīta bārkšu ēna rāmi guļ uz vecām tapetēm, kuras krāsns, sprēgā pagales. Vasaru krāsni kurina pa vakariem, jo no rītiem Marija agri iet uz darbu, tad jau nav vaļas ņemties ar podiem.

Arī šovakar ir kā parasti, tikai Marija pati mīlīgāka, runā tā, it kā dziedātu šūpļa dziesmu — gribi, iemiedz, gribi, klausies:

— Kas tur, draudziņ manu, ko uztraukties — priecāties vajag. Pats taču skaidroji — dzīve rit kā riņķa spēlīte. Un nedod dievs, ka tā tevi atkal pa vecam virpulī ierautu, lai tev vēlreiz muguru pārsit. Mugura tak tev, manu vana-dziņ, viena vien ir. Paldies dievam, ka spēlīte virpulī nesagriezās, ka tik ātri aprāvās. Dzīvi esam — un pietiek..,

Viņai patiešām bija kluss svētku svinīgums sejā — priecīga, ka viss iet, kā gājis, nekas jauns nav noticis.

Ivans klausījās, drūmi raudzījās galdā.

Mājā — omulība, sprēgā uguns krāsnī, smaržo pēc kāpostiem. Un sieva mīlīga, viņa vienmēr pret viņu mīlīga — nekad nepievils, nesadusmosies, neparasts cilvēks. Omulīgi mājā.

Dzīvi — un pietiek... Sā vai tā, arī tā ir laime.

Jādomā, saruna ar grāmatvedi tomēr ne pa jokam bija satraukusi Likovu. Pēc nedēļas viņš valdē ar sparīgu neatlaidību ņēmās pierādīt:

— Cilvēkus nevērtējam, dārgie biedri. Kolhozs mums aug un, tā sakot, pieņemas spēkā. Bet vai arī cilvēkiem dzīve iet uz augšu? Mums ir viens vienīgs galvenais grāmatvedis. Vai mēs viņu cienām? Teiksiet — jā, cienāmi

Diez vai? Vecas bikses mūsu grāmatvedis valkā jau trešo gadu. Neesat ievērojuši? ...

Tepat uz vietas viņš pieprasīja paaugstināt Ivanarn Sļegovam atalgojumu. Ne sev, ne cilvēkiem — tolai Raibaļai ... Bet nē taču, jūti, ka par tevi rūpējas, met nost salāpītās bikses, pērc jaunas.

Ivans vienaldzīgi pieņēma atmesto ubaga davanu.

Karš!

Tas parādīja, cik daudz Jevlampijs Likovs iemācījies no Ivana Sļegova un kā pieklusis un aptūcis pats Sļegovs.

Likovu neiesauca — visai vajadzīgs speciālists, nevar taču tādu sūtīt uz ierakumiem. Bet pašam kolhozam nekādu atvieglojumu. Aizgāja uz fronti visi vīrieši, mobilizēja pašus labākos zirgus, palielināja piegādes — nodod, cik no hektāra pienākas, nodod aizsardzības fondā, ziedo tanku kolonnām ...

Zirgus gan mobilizēja, bet uz MTS tagad nav ko cerēt. Tur palikušas tikai nolietotas mašīnas, pieredzējušie traktoristi frontē, viņus aizstāj skuķēni un smurguļa puišeļi.

Petrakovskā atkal sāka cept plāceņus no kaņepju pelavām. Pa rajonu jau braukāja apkārt ne atsevišķi bikstītāji sagādnieki, bet veselas to brigādes, taču arī šīs saliedētās brigādes nespēja izspiest tās pašas likumīgās, plānā paredzētās piegādes, nemaz nerunājot par virsplānu.

Vohrovas rajonā skaitījās četrdesmit kolhozu, krietna puse no tiem «nevilka», pats rajons šā tā «vilka», ar mokām pildīja saistības. Uz kā rēķina? Protams, uz spēcīgāko kolhozu, pirmkārt jau uz Likova kolhoza rēķina.

Pirmskara gados Likovu centās panākt jaunie priekšsēdētāji — Kuzma Sokolovs, Vasilijs Zlobins, Vasilijs Krasavins ar agronomu, mācītu zootehniķu diplomiem, ar neatlaidību, ar ķērienu. Tiesa, pa taisno Likovam garām tikt nevarēja — saimniecība vērienīgāka, vairāk sakaru un lielāka autoritāte.

Kuzmu Sokolovu mobilizēja tūliņ kara otrajā dienā — rezerves leitnants ar vajadzīgo militāro specialitāti. Kolhozs bez viņa uzreiz sāka panīkt. Zlobins pirms aiziešanas armijā ieteica par priekšsēdētāju savu sievu, patstāvīgu, apsviedīgu sievišķi, kas saimniecību vadīja ne sliktāk par vīru. Krasavins uz fronti neaizgāja — astma —, tomēr kolhozu nenoturēja, pats salūza. Daudzi krita ...

Nodod petrakovskiešu vietā, nodod doroviščiešu vietā, nodod to vietā, par kuriem tikai pa ausu galam esi dzirdējis. Ar katru gadu «vilcēju» kolhozu kļuva mazāk un mazāk — pārstiepās. Varētu likties, ka pārstiepsies arī poža* riesi.

Taču ne.

Ar pilnu jaudu sāka darboties «Likova baznīcpriekša».

Požaru ciems no laika gala izdaudzināts par maizes salu. Agrāk šurp virtenēm vilkās ļaudis no kaimiņu sādžām, no Vohrovas pilsētas, tālākie nenāca. Tagad turpretim uz Likova baznīcpriekšu sliedēja ceļus no Maskavas, no blokādes žņaugtās Ļeņingradas, no ienaidnieka sagrābtās Kijevas un Minskas, pat no Odesas un Sevasto-poles. Ikviens evakuētais uzreiz dabūja zināt — necik tālu ir ilgotā maizes sala. Tādi svētceļojumi pie Likova agrāk nebija piedzīvoti.

Inteliģenti sirmgalvji noburnītās platmalēs, sievietes nodriskātos karavīru šineļos, vateņos un zābakos, sievietes ar bērniem, vientuļas sievietes — bēdu izvagotas sejas, posta notrulinātas sejas —, meitenes, kas no pastāvīgas badošanās sirgst ar bāluma kaiti, ukraiņu un baltkrievu valoda, bībeliski ebrejiešu profili. Visi cits citam rada, visās sejās vienāda gurda pakļāvība liktenim. Bet viņu liktenis ir pamaza auguma drukns vīrs ar enerģiski pieliektu prāvu galvu virs tumši sārta skausta — tieša muguras turpinājuma.

— Kas tāds esi?

— Atvainojiet, esmu filoloģijas doktors, lasīju lekcijas Kijevas universitātē.

— Mums šitās... kā viņu... nav. Pie mums ļautiņi pa zemi un mēsliem rušinās. Nav doktora darbiņš.

— Es varētu būt jums noderīgs kulturālas audzināšanas jomā. Turklāt saprotiet manu stāvokli, esmu šeit nokļuvis ar slimu sievu, ar mazu bērnu ...

— Un kas esi tu?... Aha, tikai karavīra sieva. Tā... Vīrs, tu saki, pazudis bez vēsts... Tā ... Arī bērni gājuši bojā ... Cik tev gadu? ... Nekas, jauna vēl, kazi, dakšas rokās noturēt jaudāsi... Pastrādāsi pārbaudes laiku — vienu mēnesi. Neparādīsi sevi — lasies ar mīļu dievu.

Cilvēkus viņš, kā labs uzpircējs zirgus, novērtēja, tikai aci vien uzmetis. Likovam ir izvēles tiesības, ar pārējiem lai noņemas sociālā apgāde un citas iestādes.

Ivans Sļegovs saprata: ja viņam gadītos nokļūt šādā

situācijā, viņu pirmo būtu aizmēzuši — pazudi, sak, ar dieva palīgu, kropli! Tas, kas visvairāk badojies, kas vairāk par citiem bēdu sagrauzts, kas jau galīgi dzīves nomocīts — uz Likovu lai necer.

Ivans saprata — ne viņš, ne jebkurš cits nevar priekšsēdētājam pārmest. Likovam kolhozs bez vīriešu rokām, bez spēcīgiem zirgiem, bez drošas MTS palīdzības, un tādam kolhozam ir jāuztur karavīri ierakumos, strādnieki rūpnīcās, jānodod piegādes par kaimiņiem pa labi, par kaimiņiem pa kreisi, par tiem kolhoziem, ko tagad sagrābuši vācieši. Likovs varbūt ir cietsirdīgs, bet pamēģini tu karā būt labsirdīgs.

Jāšaubās, vai Likovam pašam patika dieva gādnieka loma: viņš gan nesadēdēja, skausts plānāks nekļuva, taču acis iekrita, skatiens bija nežēlīgs, viņš bieži zaudēja apvaldu, kliedza bez vajadzības. Un bija divkārt rosīgāks nekā agrāk.

Evakuēto sieviešu rokas aizstāja ne tikvien uz fronti aizgājušo Požaru vīru rokas, bet pat zirgus, pat MTS mašīnas, uz kurām ne ikreiz varēja paļauties. Uz tā balstās Likova ekonomija.

Par divām mašīnas kravām kartupeļu var dabūt leņķ-dzelzi, vēl divas kravas — saņemiet stiklu. Ne par kādu naudu nav atrodami kvalificēti strādnieki. Par naudu —-nē, bet par miltiem, par sviestu — lūdzu. Strādnieki ceļ siltumnīcu. šai siltumnīcā ziemas laikā nogatavojas tomāti un gurķi. Tie nav jānodod, tie valsts sagādes plānos n'av paredzēti. Gurķi, tomāti — tie tagad ir tik neredzēts brīnums, ka par tiem neviens pat nesapņo. Nogādā tos tirgū — ved mājās naudu vezumiem. Bet kas ir nauda — tā ir kara laika nauda, papīra gramšķi. Daudz vērtīgāki ir stingri sakari. Kādas karaspēka daļas augstākā komandējošā sastāva ēdnīcas bufetē parādās svaigu gurķu salati, bet kolhoza «Darba vara» noliktavā — vajadzīgā šķērsgriezuma kabelis. Ja tāda kabeļa būtu ievajadzējies, apgabala izpildkomitejai, viņi būtu nojēgušies veselu gadu, būtu apgrūtinājuši Maskavu, bet dabūt — diez vai... Vajadzīgā šķērsgriezuma kabelis ir tāds pats retums kā svaigi gurķi kara ziemā.

Siltumnīca rada ar elektrību darbināmu sīrupa fabriku.

Kam ir izsaluši kartupeļi, tik izsaluši, ka nav ēdami? Kam ir? Paziņojiet! Nopirksim un izvedīsim. Izsalušus kartupeļus var pirkt par smiekla naudu, reizēm pat vest

projām bez maksas. No tiem ražo sīrupu, bet sīrups ir ejoša prece. Likovs ir apmierināts. Likovs vīpsnā vien: «No mēsliem — konfete!»

Kolhozs «Darba vara», arī agrāk jau bagāts, tagad saplauka taisni pasakaini — jaunas fermas, siltumnīcas, elektrostacija, darbnīcas, palīgfabriciņas — kopā miljoni ienākumu!

Likovs pats gan no šiem miljoniem bagātāks nekļuva. Tiesa, pie nolāpītām biksēm vairs neatgriezās, tomēr dižojās vecajā ādas jakā, jaunas drēbes nepirka ne sev, ne sievai, ne bērniem. Kaut arī savā laikā bija izlielījies Ivanam Sļegovam, ka mitinās Pjotra Gņilova vecajā mājā, kur pakši drūp kopā un laiž iekšā saltumu, taču izrādījās, ka savs padomiņš viņam uz grāmatiņas bija — jaunai dzīvojamai ēkai, protams, ar plašu vērienu, sak, re, ko mēs varam! Un šo personisko ietaupījumu Jevlampijs Ņikitičs kara karstumā atsvieda ar plašu žestu — jaunam uzvaras tankam, atsvieda visu līdz pēdējai kapeikai. Prasīja arī no citiem — lieciet galdā, kas var, neskopojieties. Tikai viens lūgums: lai vareno tanku nosauc par «Požarieti». Re, ko varam!

Kara beigās tanka apkalpe atrakstīja kolhozam, ka viņu tanks «Požarietis» aizgājis līdz Berlīnei.

Par jauno māju Likovs pārāk neraizējās — gan paspēs. Arī Paška 2orovs, pārnācis no frontes tikai mazdrusciņ pamaitāts — ar šķembas iedragātu elkoņa locītavu —, lāpīja savu veco jumtu.

Aizdārdēja kara rati,

Es paliku viena pati,.,

Jevlampijs Likovs nēsāja žaketes pogcaurumā Tēvijas kara pirmās pakāpes kaujas ordeni.

LIKOVS, JAUNĀKAIS

Cistihs apkusa, pieklusināja balsi, taču kliegt neminējās. Ivans Ivanovičs viņu pārtrauca:

— Eh, puis, Ameriku man atklāj.

— Nevis Ameriku atklāju, acis tev atveiu, Ivan Ivano-vič. Laikam jau katrs otra acī...

— Velti centies — visu par sevi zinu pats. Jau sen tikpat ka pastarā tiesā esmu izsvēris: svaru kauss ar labiem

darbiem, atzīstos, man tukšs kā izlaizīts, bet grēki ir bijuši...

— To es nesaku, Ivan Ivanovič. Es arī jūsu labos dar* bus atzīstu.

— Un arī savējos, protams?

čistihs jau bija izkliedzies, sēdēja satraukts un sagumzīts, gluži kā skolēns pēc kautiņa, kurā viņu notvēris skolotājs.

— Es taču esmu vezuma zirģelis. Vai tiešām manos ratos tikai slikto vien krāva?

— Nu, pietiks mums rēķināties. Izskrej, paskaties — vai mašīna nav piebraukta?

Cistihs cēlās ne visai labprāt, pie durvīm saminstinājās.

— Ivan Ivanovič ...

— Ko tad vēl?

—• Piedodiet, ko gan satraukumā visu nesarunā.

— Eh tu, uz brītiņu tak biji kļuvis par cilvēku, bet nu nobijies. Uz nepareizo pusi klanies.

Un tomēr Cistihs izgāja nenomierinājies.

Smagi klusēja visa māja. Aiz starpsienas kaut kas bikli čabēja — vai nu peles skrubinājās pakrāsnē, vai arī blakus aiz sienas kā pele mitinājās Likova sieva Olga.

Māja klusēja. Biezas krēslas aizvilktā istabiņā, sirmo galvu pie kruķiem piekļāvis, sēdēja vecais Ivans Sļegovs, ļoti panesīgais Likova palīgs, pieradis pie neklausīgajām kājām, pie muguras sāpēm pirms lietaina laika.

Klusē māja, un aiz sienas mirst Ivana saimnieks, visspēcīgais cilvēks, gandrīz vai dievs.

Dievs? ... Visspēcīgs? ... Nez vai? ..,

Ja padomā ar skaidru prātu: droši vien arī pats būtu gribējis, lai Paškam jumts netek. Gribēja, bet nedarīja. Nav visspēcīgs.

Likovs tikai ir pirmais draudzē, bet draudze sastāv no paškām. Pati lielākā gudrība, kādu Paška saņēmis no vectēviem un vecvectēviem: «Lāpi bikses pie laika,» — un arī to ne vienmēr ir licis lietā. Jaunas cūkkūtis, jaunas govju kūtis, jauna saimniecība un vecvecais, padevīgais «lāpi» vēl turas asinīs. Lāpi un peldi, kurp straume nes, neķepurojies. Likovs ir galvenais draudzē, bet arī viņu taču straume nesa tāpat kā paškas. Ivans Sļegovs bija pamēģinājis ķepuroties — piesargies, ķeceri! Likovs apturēja, bet pats viņš pat nepūlējās: kļūt par ķeceri ir tikpat grūti, kā kļūt par svēto.

Īli

Likova dzīve pagāja «uz urā». Patlaban ir klusums, klusums visapkārt. Ivans Sļegovs klausās klusumā, viņa kārta pagaidām nav pienākusi.

Likovs viņu bija izmantojis. Patlaban viņu izmantot raudzīja Cistihs. Kas būs nākamais rindā? ... Kādam taču jānāk Likova vietā.

Klusums, klusums ...

Viegli solīši aiz sienas, nočīkstēja durvis, krēslainajā istabā sāniski iespraucās Cistihs.

— Ko tad tā pa tumsu? ...

Noklikstēja slēdzis, gaisma sāpīgi iesita pa acīm, lika samiegties.

— Mašīna drīz būs. Aizsūtīju Ļohu Sablovu — aizdrāzās kā divi deviņi.

Ivans Ivanovičs īgni miedza acis, bet Cistihs, spirgts, it kā paguvis pa šo laiciņu nomazgāties, atguvis parasto mīlīgumu gan sejā, gan balsī, aizmirsis, ka nesen histēriski kliedzis uz veco grāmatvedi, atkal apsēdās uz klibā krēsla.

— Pa visu ciemu iet vaļā zīlēšana... Gaisma visos logos kā svētkos.

— Nu ko tu met līkumus iztālēm, — grāmatvedis norūca. — Prasi jau nu taisni: par ko es nodošu savu balsi?

— Ja nav vēlams, ja pagaidām jums labāk turēt to slepenībā, tad es — dievs pasargi...

— Kāpēc lai es slēptu?

Cistihs sastinga, sāpīgi saliecies, it kā būtu uzsēdies uz naglas.

— Vai noskārsti?

— Nē, Ivan Ivanovič.

— Atkal melo. Mēs te liku likām visa kā esam sarunājuši, bet par viņu neieminamies. Nez kāpēc tā?

— Vai par jaunāko būtu runa?,,. — Cistihs izmocīja.

Jā.

— Ivan Ivanič!...

— Ko? Vai nepatīk?

— Pats sev kapu rokat, Ivan Ivanič! Tas jau nu ar jums nerēķināsies, uz jūsu padomiem necels ne ausi...

— Atkal jau — ausi.,. Lai kaut celms galvas vietā, ja vien ausis tam labi lielas.

— Sev kapu rokat, Ivan Ivanič! Kā nu to var nesaprast!

— Varbūt, var jau būt, ka roku ...

Cistihs sagriezies sēdēja uz krēsla, sāpīgi viebdamies.

Tas cilvēks, par kuru patlaban runāja, arī nesa Likova uzvārdu.

Viņš bija no za|ās audzes, no tās puiku varzas, kas savā laikā basikņi skraidīja pakaļ bargajam Matvejam Studjon-kinam, raustīdami viņu aiz biksēm.

— Tēvoci Motja, iztaisi šautenil

Pats Jevlampijs bija ucājis viņu uz rokām, nēsājis ku* karagās. Viņu bija nēsājis, bet savus bērnus ne — ap to laiku, kad tie dzima, agrākais Pijko Likovs jau bija kļuvis par Jevlampiju Ņikitiču, rūpēm apkrautu priekšsēdētāju.

Viņš paaugās, gāja skolā, un jau tad viņa tēvs bija krietni gados, strādāja par kolhoza bitenieku — darbs kaulu nelauza, un visi vecākie brāļi, var sacīt, bija tikuši uz kājām. Viens pārzināja noliktavas — visi kolhoza krājumi bija viņa ziņā, otrs vadīja pašu lielāko kolhoza pie-nalopu fermu, trešais mācījās karaskolā un ceturtais nu-pal laisījās kļūt par mežu izstrādes inženieri. Visus pabalstīja viņu slavenais radinieks Jevlampijs Likovs, kas ab iejās tos laikus, kad bija pelnījis maizi, zāģi čirkstiņādams, un dzīvojis sava vecākā brāļa pajumtē. sergejs bija pats jaunākais Jevlampija Ņikitiča brāļa* Salmu krāsas mati, prāva galva, jau bērnu dienās izriezti pleci, augumā pazems, bet drukns — īsta Likovu Ilgu bez piejaukuma.

bērnība kā daždien bērnība, diez vai laimīgāka maz var būt īdējās upītē, zils palikdams, makšķerēja sarkanaces graudiņas, skolā viņam bija ienaidnieks, izstīdzējušais, sīkstais Veņka Jarcevs, ar to viņš bieži kāvās, reizēm līdz asinīm. Veņka bija no Petrakovskas (septiņgadīgā skola visām apkaimes sādžām viena — Požaros). Serjožka ņesamainīja salkuma vaibstu Veņkas sejā, un kā gan viņš būtu varējis zināt, ka noplīsušie zābaki Veņkam kājās ir tas pats vienīgais pāris, ko viņi valkā abi ar māti. Diezi vai apkaimē varētu atrast labāk pārtikušu ģimeni par to kurā auga Serjožka. Paša priekšsēdētāja dēli nebija ne It brangi paēduši, nedz tik labi aprūpēti — Olga, tēvoča jevlampija sieva, nav diez kāda izcilā saimniece, mūždien tāda kā aizmigusi.

Pasaule, skaidra kā pavasara diena, apņēma Serjožu. Pats dižākais cilvēks šai pasaulē bija tēvocis Jevlampijs.

Ka mācies, Serjoga?

— Labi.

— Mācies, mācies. Ministros tevi nelaidīšu, bet redzamu personu no tevis iztaisīšu.

Ir vēl ari grāmatvedis Sļegovs — kroplis uz kruķiem, sausiņš, nekad ne vārda no viņa nedzirdēsi, ne laba, ne ļauna.

Bet, āre, Matvejs Studjonkins — tas ir savu ļaužu, viņš tev gan stabulīti izmauks, gan atļaus zirga mugurā pa-drasēt, gan aprunāties ar viņu var gods godam.

No puikām — Ļoška Sablovs pa pirmo. Viņš ir pat mazu nieku jaunāks par Serjogu, bet aiztikt viņu — ij nesapņo. Tēvaiņi brīnās, kad šis Ļoška divpudu atsvaru ar vienu roku ceļ augšā.

— Puikam ir nags.

Viņš kļuva par to, par ko gribēja — beidza kara apstākļu dēļ saīsinātos lidotāju kursus un sēdās iznīcinātājā.

Debesis ir mūžsens pretstats apnicīgajai zemei. Debesis — neaizsniedzamais sapnis par skaistumu, sapnis par neaptraipītu skaidrību, sapnis par nemirstību! Meli! Skaisti, cildeni, tāpēc jo vairāk aizvainojoši meli. Debesīs, tāpat kā virs zemes, mita nāve, un mākoņi, kad ar tiem saskaras, ir tikai lipīga migla, nē, ne balti, ne mirdzoši, bet duļķaini un pelēki.

Sergejam ne vienu reizi vien gadījās nonākt sprukās, gana viņš tika izredzējies, kā trasējošas šāviņu kārtas taisni acīs planda dūmu grīstes, kā uzmilzt tvirtie un sparīgie zenītlielgabalu šāviņu sprādzieni, dzirdējis, kā debesis visapkārt tiek plosītas skrandās. Ne laipnās, ne mierīgās bērnu dienu debesis, kas kādreiz tik neatlaidīgi vilināja pie sevis.

Ne vienu reizi vien viņš ar mokām aizkūlās līdz savam lidlaukam, ieklausīdamies motora pārsitienos, tad, uz zemes nokļuvis, skaitīja izsistos caurumus un satraukts priecājās: «Izkūlos!»

Taču reiz kā nesteidzīgs, plašs karuselis sāka pretim augt zilas dūmakas aizvilkta zeme. Viņš paspēja izlēkt, karājās zem baltā kupola starp debesīm un zemi... Tas notika virs pašas frontes līnijas. Laimējās, ka vējš pūta uz savējo pusi, laimējās, ka neviena lode viņu neskāra,

kad viņš tā uzticīgi atklāts un bezpalīdzīgs karājās gaisā,..

Pūta laimīgs, pakalpīgs vējš. Tas aiznesa viņu uz savējo aizmuguri, nolaida zemē uz lauka, tas bija tanku kāpurķēžu saārdīts, pagaidu ceļu izvagots, izdangāts, viss vienās grubuļainās šāviņu bedrēs kā bakurētas, ar deguma

vietās uguns aplaizītām spuraini pelnainām malām. Ser-

gejs nolaidās nenovāktā labībā, apsvilušā, izmīdītā labībā.

Atsprādzēja izpletņa lences un noplūca vārpu. Zeme laipni saņēma no debesīm nokritušo viesi. Izkropļota, savandīta viņa to apveltīja ar klusumu un sīku savas vēl neiznīcinātās malas bagātības daļiņu — kviešu vārpiņu.

Vārpa gulēja uz delnas, dīvaina vārpa. Sergeja dzimtajā pusē zeme mīļāk audzēja mežu nekā labību. Vārpa bija nepazīstamas šķirnes. Graudi rupji, dzintara dzidrurna pielijuši, pati vārpa kā parādei greznota gariem, melniem akotiem, asi un raupji tie ķērās ādā ...

Vārpa gulēja uz delnas, virs galvas klusums, tikai tālu. Pilu it kā snaudā vēlās ložmetēju kārtas, brīžam nodunēja laiski sprādzieni. Bet sirds joprojām krampjaini dzina sa-kveldinātās asinis, tās dobji tukstēja deniņos. Tikko taču viņš bija izrāvies no mākoņiem, tikko niris zem dūmakainas trasējošu ložu lavīnas, saplūdis vienā veselā ar drudžainā naidā drebošo ložmetēju, un saindētās asinis vēl nejaudā rimties. Bet visapkārt ir klusums, un debesis at-kak lej pār tevi savu mīlīgo zilgmi. Mīlīgo un melīgo. Un uz delnas vārpa.

Nule vēl vissvarīgāk — svarīgāk par visām lielajām pasaules problēmām, svarīgāk par paša dzīvību bija šķi hs — notriekti Sašaut cauru kā sietul Iznīcināti Tikai to, neko citul

Un nu, lūk, vārpa uz delnas, klusums... Un skaidra, rāma doma: «Notriekt, sašaut?... Nēl svarīga taču ir dzīve, nevis nāve, vārpa, nevis pelni.»

Viņš nepaguva līdz galam apbrīnot sava atklājuma vienkāršību. Tieši pa izdangāto lauku uz viņu jau ripoja vilītis, pieplacis pie zemes kā varde. Uz viņu steidzās, viņu gribēja glābt.

— Dzīvs, brālīt? Tev ir laimējies... Kāp iekšā!

Viņš iekāpa, viņš padevīgi atstāja kluso, izkropļoto lauku un ripoja turp, kur cilvēki joprojām dzīvoja ar viņam pazīstamo naidu — nogalināti Sašaut cauru kā sietul

Iznīcināt! Ripoja pretim miegainām ložmetēju kārtām, dobjai artilērijas dunai...

Noplūkto vārpu viņš ilgi glabāja, papīriņā ietītu. Pēcāk tā sažuva, izbira, sabirza un pamazām pazuda.

«Tas cilvēks, kas varētu izaudzēt vienas vārpas vietā divas, būtu pelnījis visas cilvēces pateicību...» Nekas nav jauns šai pasaulē, diženais anglis jau simtiem gadu pirms Sergeja nākšanas pasaulē bija skaisti izteicis viņa vēlēšanos. Tikai diženais anglis, šķiet, bija stipri alojies attiecībā uz pateicību, vai nu viņš nezināja, ka pieminekļus mīļāk mēdz celt karotājiem nekā zemes kopējiem. Pat Sergejam pašam netika liegta atzinība par karā paveikto — vairāki ordeņi rotāja viņa krūtis.

Vārpiņa izbira, taču atmiņa par to palika. Tikai atmiņa, vairāk nekas. Viņš aizvien vēl domāja, ka arī pēc kara paliks kara lidotājs.

Pa svešu zemi, pa sagrauto Vāciju soļoja pavasaris, un urgas grāvjos gar asfalta šosejām dziedāja tai pašā liegi smalkajā, priecīgajā tonī, kādā tās dzied gravās Požaru ciema tuvumā, un, tāpat kā Požaros, saldi un aicinoši smaržoja žūstošā zeme uzartajos laukos.

Viņu aviodaļas bāze bija Austrumprūsijā, sāņus no sa-bombardētajām pilsētām, starp fermeru saimniecībām, kaitinoši labiekārtotām, ar ūdens un skābbarības torņiem, ar kārniņu jumtiem virs plašām govju kūtīm, ar tīrām, it kā rotaļu mājiņām, kas ne ar ko neatgādināja krievu istabas, tanīs bija podiņu krāsnis un pat krāsns durtiņas nospodrināta vara.

Kareivji brīnījās:

— Un ko viņi, maitasgabali, no šitādas dzīves pie mums līda!

Kareivjus no lidlauka apkalpes visvairāk pārsteidza automātiskās dzirdnes — katrai govij savs trauciņš, paspiež ar purnu — un tek ūdens, dzer, cik uziet! Šie puiši te bija nokļuvuši no Vjatkas, Vologdas, Jaroslavļas sādžām, un tolaik vairums ziemeļu kolhozu šo vienkāršo tehniku vēl nepazina.

Kareivji brīnījās, bet Sergejs Likovs savukārt brīnījās par viņiem — tad ta nu atraduši ērmus, viņa tēvocis jau vairākus gadus pirms kara bija ierīkojis tieši tādas pašas automātiskās dzirdnes. Eh, Požari, Požari! Dzimtā vieta, ciems seklās upītes līkumā ar baltas baznīcas zvanu torni pār lubu jumtiem, ar mūžīgām baļķu un ķieģeļu grēdām, ar nepabeigtām guļbūvēm ciema nomalē. Ciems ar spožu slavu, un ne velti — šādā vai tādā ziņā vācieti iebāzīs mulsā.

Strauti skanēja kā Požaros, kā Požaros smaržoja satvīkušie lauki. Tur, pie mājas, jādomā, drīz saziedēs ievas, bilstošo ziedlapiņu vizuļi nosēs zāli... Un nelabums mā-< as virsū, dzirdot iedarbināmo motoru rēkoņu, kas dienu iiii nakti skanēja no lidlauka.

Viņš skuma pēc dzimtā ciema kā zaļš jauniesauktais.

Pēc kara viņu daļu pārsvieda uz dzimteni.

Vai tiešām uz dzimteni? ...

Vācijā vismaz pavasaris bija kā pavasaris, strauti urdzēja kā Požaros. Aiz Kaspijas jūras, aiz putekļainās, saules izkveldētās Krasnovodskas — smilšu klajumos nevienā gadalaikā neredz dzīvu strautu. Odeni atved cisternās, ūdens ir silts, iesmacis, ar dzelzs piegaršu, smiltis spiežas iekšā pa cieši aizvērtiem logiem, čirkst zobos. No rītiņa labi agri pa rasu, kas svilina basās kājas, — būtu licies projām uz upīti, tad uz galvas atvariņā iekšā, būtu peldējis, līdz saltums sāk kost kaulā! Bet aiz loga — tuksnesis līdz pašai debesmalai, dzelkšņu kamoli lēkā pa smiltīm. Pie paša loga vāļājas vietējie suņi, lieli, pinkaini, dzelteni kā smiltis, laiski kā pats tuksnesis.

Štābos ritēja darbs, saspringts un delikāts. Karš bija beidzies, armijai vairs nevajadzēja tik daudz lidotāju. Gandrīz visi viņi bija apmācīti kara laika steigā, dažs bija paspējis praksē nobriest, izdarījis pietiekamu skaitu kaujas lidojumu, dažs — ne. Vairums jauniešu nākuši tieši no skolas, citas profesijas viņiem nebija — tikai vadīt stūri, pieplakt pie ložmetēja mēlītes. Sergeja biedri dzīvoja vienā satraukumā: demobilizēs, bet ko tālāk? Civilajā aviācijā? Uz turieni gribētāju vairāk nekā vajag. Mācies par šoferi vai traktoristu. Vispārējs sapnis — nokļūt uz papildu apmācībām augstākajā lidotāju skolā, dabūt uz zīmotnēm jaunu zvaigznīti, norīkojumu uz daļu, kas nebūtu novietota tādā dieva nolādētā vietā kā šī.

Sergejs varēja cerēt uz veiksmi. Viņa rēķinā ir pietiekami daudz kaujas lidojumu, ir notriektas lidmašīnas, ir ordeņi — diez vai viņu apies. Taču iesniedza lūgumu par demobilizēšanu.

Viņam aviācija līdz kaklam. Debesis smirdēja pēc benzīna, mākoņi dvesa mitrumu, un,. paceļoties gaisā, aplūkojot zemi no augšas, viņš pastāvīgi ar skaudību domāja — tur leja cilvēki dzīvo citādi, tur nav garlaicīgās garnizona allažības.

Viņš nemaz nezināja, kā izskatās normāla cilvēciska dzīve. Iet uz papildus apmācībām nozīmē uz laiku laikiem atrauties no zemes. Ar lielu izvēli viņu nelutinās, bet, lūk, Požaru ciemā būs pilnīga izvēle, gribi — mācies par inženieri, gribi — par agronomu, bet, ja negribēsi, arī kolhozā sameklēs darbu pa spēkam, pāri jau nedarīs. Un varēs no rītiem pa rasu skriet uz upīti, pavasarī klausīties strautus urdzam, elpot ziedošo ievu smaržu.

Ienāca prātā vārpa uz delnas, Požaros neredzētu kviešu vārpa.

Lūgumu par demobilizēšanu apmierināja.

Aiz dēļu un lubu jumtiem ar samtainiem sūnu ielāpiem vīdēja jauni šīfera un skārda jumti. No sejas ciems šķita pat kļuvis vecāks — zemākas tagad izskatījās pazīstamās mājas, seklāka un šaurāka mīļā upīte, bērzi kaulaināki, toties no aizmugures, pa nomalēm ciemu vairs ne pazīt — starp traktoru un kravas mašīnu izdangātiem ceļiem izaudzis vesels ciemats ar nepazīstamām saimniecības ēkām. Mazais strautiņš, kas pa graviņu skrēja uz upi, aizsprostots ar zemes uzbērumu, iepleties par duļķainu ezeriņu ar govju un aitu izstampātiem krastiem. Tajā peld pīles un zosis, ūdens klāts putnu dūnām.

Pārmaiņas — jā, lielas. Uzceltas jaunas govju un cūku kūtis, jaunas, ienesīgas rūpnīciņas, bet, rau, baļķis, ko Sergeja tēvs kādreiz pametis ceļa vidū, līdz pat šim laikam guļ netraucēts, samelnējis, apsūnojis. Traktoristam, šoferim, zirgkopim vieglāk ikreiz apbraukt tam apkārt nekā apstāties, izkāpt, novelt to uz visiem laikiem pie malas. Traucē, protams, taču ne pārmērīgi — lai jau, un tā tas guļ tepat vai astoto gadu. Kārtības apustulis, pats tēvocis Jevlampijs, droši vien vairāk reižu dienā met tam apkārt līkumu. Neizprotamais krievu raksturs — vācieši būtu novākuši.

pārmaiņas — jā. Vaļerka Pieklldenis, izrādās, kļuvis

par tēvoča Jevlampija vietnieku, ir viņa labā roka, staigā steidzigu, lēkājošu, visai nodarbināta cilvēka gaitu, sejā slēpj stingru vaibstiņu, viņu sveicina jau pa gabalu, godā vardi! un tēvvārdā. Taču sastopot Sergeju, viņš izplūda laipnībā kā pret senu paziņu:

— Sergej Nikolajič! Apsveicu ar atgriešanos dzimtajā pusei Vēlu gan jūs, vēlu, mēs, frontinieki, visi jau sen ī sain salidojuši. Iegriezies paciemoties — kas būs maja, tas būs galdā.

Taču daudz kas bija palicis pa vecam. Tāpat kā agrāk no rītiem, kleģerēdams uz kruķiem, vilkdams apšūtos velteņos ieautās kājas, uz kantori kuļas grāmatvedis Sļegovs. Viņš ir pamatīgi nosirmojis, kļuvis krietni smagnējs, taču palicis tāds pats noslēgts — ieraudzīja, pameta ar prāvo galvu un aizkumuroja garām, it kā nupat vakar būtu redzējušies.

Un vecais Studjonkins — vēl sveiks un veselsl

— Vai tu tas esi, varoni? Pārnāci...

Samiedza asaru zem sarkan-ā plakstiņa.

— Bet manu Seņku ... Ko? ...

Viņš bija izģindis, sarāvies’, skrimšļainais deguns, kas rēgojās no rūsainās bārdas, kļuvis plānāks un smailāks.

— Pagaidām vēl pie zirgiem, bet maza tā vare, braucienos uz ārpusi vairs nelaiž, pa ciemu ar divričiem kulstos, vai nu tur lopiņiem raušus atvest, vai atkal vājpienu. Bet manu Seņku... Ko?... Seņku šitā... jau pirmajā gadā...

Sergejs jauno Studjonkinu tikpat kā nebija pazinis, puiku gadus netika kopā vadījuši — Semjons bija vecāks.

Ne drusciņas nebija pārvērties arī tēvocis Jevlampijs — ar tumša sārtuma pierietušu kakla kumbru, valdonīgu valodu, straujš. Uz satikšanos ar demobilizēto mazliet iemetis, purināja viņu aiz pleciem, kliedza ausī pazīstamos vārdus:

— Ministros tevi nelaidīšu, nē-e, bet par svarīgu personu iztaisīšu!

Lai nu tu, cilvēks, būtu cik kautrs būdams, tik un tā glaimo, ka tava atbraukšana ir ciemam vesels notikums, kaut arī te jau pieraduši sagaidīt frontiniekus atgriežamies. Virsnieka zīmotnes, platās un_ ap ceļiem pārmērīgi sašaurinātās bridža bikses, hromādas zābaki, ordeņu komplekts, lidotāja slava — tas atstāj iespaidu! Un pa ciemu no mutes mutē iet ziņa:

— Esot nolēmis palikt...

— Nepaliks nu gan — aizlaidīsies.

— Kas šim ko laisties, tepat, kazi, būs karstuma gana.

— Kā tad, Jevlampijs, ek, Ņikitičs uzreiz notēmējis: ministros, saka, nelaidīšu!...

— Puisis nav no stulbeņiem, pavisam kas cits nekā brālēni.

Viņam palika divdesmit trīs gadi, dzīve viņam neko nebija atrāvusi — ne prātu, ne veselību, ne cieņu. Tāpēc viņš uzskatīja, ka ir pieaudzis, patstāvīgs, sen pats par sevi noteicējs.

Taču patstāvīgs viņš nekad pa īstam nebija bijis. Līdz šim viņa vietā bija domājuši, par viņu noteikuši citi. Armijā viņš aizgāja, vēl zēns būdams, kad viņam tikko palika septiņpadsmit, neaizgāja pats, bet kara komisariāts laimīgi izrīkojās ar viņu, nosūtīdams sekmīgi vidusskolu beigušo jaunieti ar nevainojamu veselību uz lidotāju skolu, kur viņš cēlās pēc komandas, mācījās pēc komandas, uz ēdnīcu soļoja pēc komandas, gulēt likās pēc komandas. Karaspēka daļā vecākie virsnieki deva viņam pavēles par izlidošanu, dispečers pa radio — atļauju nolaisties. Pat gaisa kaujā viņš nebija pilnīgi patstāvīgs — citi jau iepriekš bija domājuši viņa vietā, piebāzuši viņu ar derīgām instrukcijām, padomiem, dalījušies pieredzē — tā un tā tuvojies junkersam, tā un tā meseršmitam. Nē, protams, ne jau ikreiz viņš rīkojās tikai pēc norādījumiem, dažkārt apsvēra arī pats — un, jādomā, tīri labi jau tāpēc vien, ka bija taču palicis dzīvs. Tomēr izlemt par sevi pašam nācās tikai ārkārtējos gadījumos, turpretim būt kāda aizgādībā — pastāvīgi.

Un viņš uzskatīja par pareizu, ka tēvocis Jevlampijs kā vecākais ņēma viņu savā gādībā.

Viņš ieradās Požaros taisni tai brīdī, kad Jevlampijs Ņikitičs ar piekasīgu lepnumu aplūkoja savu iesūnojušo saimniecību: «Kā gan mums trūkst?» Viss ir, nevar ne izdomāt — kā īsti? Likovs tomēr atklāja — nav kolhozā ieviesta zinātne! Agronomus un zootehniķus iesūtīja no malas — pusgatavus smurguļa skuķēnus no kursiem. Nu, dievs ar viņiem, ja labuma tikpat kā nekāda, pats Likovs nu viņa brigadieri ne sliktāk par diplomētiem agronomiem /ina, kas vajadzīgs, lai labība augtu, likuši un tiks galā bez tiem, kas bikšdibenus un brunčus pie grāmatām izsēdējuši. Tak ncba tas kāds joks, ja izies valodas: «Likovam kolhoza strādā savs zinātņu kandidāts!» Noteikti kandidāts, ne mazāk — zinātnieks pēc visiem likumiem ar ap-tiprinātu zinātnisko grādu. Lepnai mājai nav grēks uzlikt arī lepnu čukuru.

Un te nu — Serjoga, skolu beidzis ar izcilību, frontinieks ar nopelniem, iecerējis mācīties. Par agronomu — jā, lūdzu! Ir no vienas, ir no otras puses viss saiet kopā uz mata.

Jevlampijs Ņikitičs ātri izlēma, kas šādai reizei būtu vajadzīgs.

Personālo stipendiju no kolhoza papildus tai, ko studentam dos valsts. Re, ko mēs varam, neesam nekādi nabagi!

Par to prasīt stingru solījumu — pēc institūta beigšanas nemeklēt augstus amatus, apkārt neglūnēt, bet atgriezties dzimtajā kolhozā uz mūžīgiem laikiem.

Un vēl neliela piebilde: parastais diploms derīgs tikai iesākumam, pie tā apstāties neļausim — dabū kandidāta grādu, tālāk tad jau redzēs, varbūt paķersim arī augstāk, kaut vai līdz profesoram. Izdzēst robežas starp pilsētu un laukiem, tā sakot — politika!

Jevlampijam Likovam visvieglāk būtu iekārtot Sergeju apgabala lauksaimniecības institūtā — vajag tikai pacelt telefona klausuli. Taču apgabala institūts nav tā marka, Likova kolhozā visam jābūt visaugstākā labuma. Lai Ti-mirjazeva akadēmija Maskavā ver vaļā durvis! Tālabad Vaļerkam Cistiham tika uzdots sacerēt vēstuli, labi solīdu un ar cieņu: «Mūsu kolhozs kopš seniem laikiem skaitās pirmrindnieks... Mūsu kolhozam patlaban visai nepieciešami augsti kvalificēti zinātnieku kadri...» Un par robežu izdzēšanu it kā nevilšus, garām ejot... Akadēmijas profesoriem kolhozs droši vien nav svešs — izglītoti cilvēki taču, avīzes lasa. Valde parakstīs, un pašā augšā būs Jevlampija Likova paraksts. Vēstule jāaizsūta laikus, lai viņi tur paspēj tanī iejusties, lai gaida Požaru sūtni un sagaida gods godam.

Sergejs no sirds ticēja — ir taču pieaudzis, patstā-vīgsl — to, ko piedāvā Jevlampijs Ņikitičs, vēlas arī viņš pats. Pat vairāk, pats viņš diez vai būtu sadūšojies uz Timirjazeva akadēmiju, drīzāk jau nu būtu iestājies apgabala institūtā. Vai arī — zinātņu kandidāts... Par to, jāatzīstas, nebija sapņojis, bet velti vien — ja domā ar joni ieņemt augstieni, tad jātēmē uz pašu virsotni. Tēvoča Jevlampija plašais vēziens izraisīja sajūsmu.

Pieaudzis, patstāvīgs. Ne prātā neienāca, ka šai uzstājīgajā aizgādībā ir kaut kas ne gluži normāls. Viņam neradās pārdomas, kāpēc gan tādiem pašiem puišiem — frontiniekiem no citiem ciemiem, no citām sādžām vajag lauzties uz mācībām saviem spēkiem, pārvarēt iestāju eksāmenu grūtības — frontē taču izkūpējušas skolā gūtās zināšanas! — bez ieteikuma vēstulēm ar kolektīviem parakstiem, cerēt tikai uz institūta stipendijām, kas nav nekādas lielās, un sirmo vecāku vara grašiem... Ne prātā neienāca par to padomāt.

Grāmatvedis Ivans Ivanovičs Sļegovs, kā irdena guba sēdēdams pie galda, izsniedza braukšanai uz Maskavu noformētos dokumentus, pelnaini sirmo galvu nepacēlis, paskaidroja:

— Ceļa nauda, uztura nauda divām nedēļām, kamēr kārtosi eksāmenus. Stipendiju pārskaitīsim katru mēnesi no mācību sākuma dienas ...

Tad pēkšņi pacēla plato seju, no pietūkušo plakstu apakšas — vērīgas, ledaini zilas acis, pavaicāja:

— Pa visu kara laiku neesi ievainots?

— Nē.

— Ar apbalvojumiem?

— Jā. Un kas tad ir?

— Nekas. Krekliņā, puis, esi piedzimis.

Grāmatvedis atkal nolieca pār galdu savu matu ērkuli,

kuplu un pelēku kā veca vilka skaustu, rādīdams, ka saruna beigusies.

Sergejs izgāja aizvainots.

Kroplis, likteņa piemeklēts, tāpēc arī skauž — krekliņā. Ko viņš ar to domāja? Sak, labais tēvocis iekārto... Pareizi ir, ne jau viņš vien, tā domā daudzi. Krekliņā .,. Bet kāpēc šis labais tēvocis savu vecāko dēlu nevelk aiz ausīm pie mācībām, tas taču pat skolu pametis? Tā nav radu būšana — kolhozs sūta. Viņš, Sergejs, nav tikai topošais students, viņš ir oficiāls pirmrindas kolhoza pārstāvis. Laimējās karā — nesadega lidmašīnā, laimējās — pie-dzima slavenā kolhozā, laimējās — vidusskolu beidza ar izcilību, lai meklē pa ciemu cik meklēdami: vairāk piemērotu neatradis. Un par to knābt acīs? ...

Bet papīri un nauda, ko grāmatvedis bija izsniedzis, tomēr dedzināja rokas.

Klusa Maskavas nomale, strauju zirgu statuja pie veterinārā korpusa fasādes, sniegā ieputināta Timirjazeva akadēmijas pilsētiņa.

Likova lielvalsts pilnvarotais pārstāvis zinātnē. Diez vai kursā atradīsies apzinīgāks students. Sergejs ne tikvien apmeklēja un pierakstīja katru lekciju, ne tikvien turējās pie programmas, viņš gribēja zināt vairāk par to, ko mācīja profesori. Visu brīvo laiku viņš nosēdēja bibliotēkās.

Un atkal paklausīgi sekoja norādījumiem: lasi Dokuča-jevu un Vil jamsu, īpašu uzmanību pievērs Trofima Deni-soviča Lisenko darbiem, vairies interesēties par Mendeļa un Morgana darbiem, viņa mācība ir naidīgas ideoloģijas diversija. Mūks Mendelis pesteļoja ar zirņiem, ne jau ražas viņu interesēja, nē — puķītesl Viņa piekritēji pavisam sajuka prātā — audzēja mušas!

Reiz paziņoja: pirmais akadēmiķis, pirmais zinātnieks, tēvzemes agronomijas gigants pats izteicis vēlēšanos lasīt lekcijas!

Profesori kopā ar studentiem sagaidīja viņa mašīnu uz ielas.

Viņš izgāja pa gaiteņiem, straujš, enerģisks, sausnējs, viņš izskatījās kā pusaudzis salīdzinājumā ar korpulentajiem profesoriem, kas rosīgā pakalpībā tikko tika līdzi pirmā akadēmiķa lidojošajai gaitai. Nekāda akadēmiska cienīguma figūrā, seja pazīstama no neskaitāmām ģīmetnēm, seja, kurā zemnieka askētisms un zemnieka lietišķums saplūdis vienuviet.

Zāle vai lūza no klausītājiem. Sergejam izdevās ieņemt vietu otrajā rindā. Slaveno lektoru saņēma ar aplausu vētru, visi gaidīja brīnumu.

Brīnums nenotika. Ja pats lektors pēc izskata nelīdzinājās parastajam akadēmiķa tipam, tad viņa lekcija bija visai sausa un akadēmiska — plaši pārspriedumi par vides ietekmi uz augu attīstību.

Un tomēr viņš aiziedams atstāja brīnumu. To parādīja šaurākā auditorijā pēc dažām dienām. Pa rindām no rokas rokā sniedza saišķīti žuburotu kviešu.

Nekad Sergejs neaizmirsīs, kā viņam kāds pasniedza šo dārgo saišķīti. Viņš saņēma ... Saņēma, kā saņem parastu salmu saišķi, kas viegli iekļaujas saujā. Taču roka neviļus sazvārojās no tīkama smaguma. Pati pirmā saskare gandrīz vai lika iekliegties aiz izbrīna. Nē, tas nebija salmu vieglums, ne rogu bezsvars, paņemts rokā. Sergejs turēja plaukstās pamatīgu vāli. Katra vārpa tuvumā šķiet briesmīga, nav tam gleznuma, tā ir neglīta sava resnuma, durstīgā grubuļainuma dē|, graudiem trūkst vietas, tie spiežas uz āru. Dažas tādas vārpas un — riekšava graudu! Sergeju purināja aiz pleca, prasīja — dod tālāki — bet viņš skatījās, skatījās un nevarēja atrauties.

«Tas cilvēks, kas pratīs izaudzēt divas vārpas, kur auga viena...» Rau, šeit tas ir — ir noticis! Sergejs dzīvo vienā laikā ar to cilvēku, ko mūžu mūžos ar pateicību pieminēs visa cilvēce. Viņš redzēja to vaigu vaigā! Viņš klausījās tā vārdosi Un šādas smagas labības vāles līgosies laukos! Tā jums nav vis drozofila — ērma muša, kas uzjautrina dīkus prātus. Vārpu vāles ... Viens ražas gads ar tādiem kviešiem var izticināt desmit gadus! Aizmirsīsies bads, bailes no neražas aizies pagātnē.

Sergejs būtu slikts sava kolhoza pilnvarotais pārstāvis, ja nepamēģinātu dabūt žuburoto kviešu sēklu — nu, kaut vienu vārpu, nu, kaut vai dažus graudus. Neviens to nevarēja apsolīt, solījās tikai Sergeju savest kopā ar pašu radītāju.

Viņu sastapšanās notika pirms kārtējās lekcijas. Tuvumā ievērojamais zinātnieks neatgādināja pusaudzi — augumā viņš nemaz nav mazāks par Sergeju, un arī viņa kalsnums ir mānīgs, zem pavalkātās un nemodernās žaketes mazliet iezīmējās vēderiņš. Viņš uzklausīja aiz uztraukuma juceklīgo studenta runu ar dzedru labvēlību, bet par atbildi skarbi noprasīja:

— Kādas jums ir kviešu ražas?

Vajadzēja atzīties: ne vienmēr kviesīši lutina ar ražām. Rudzi un mieži — tās ir viņu ienesīgās kultūras.

— Sākt šādas kultūras apgūšanu jūsu apvidū ir tas pats, kas vilkt bikses pār galvu.

Un aizgriezās, uzskatīdams audienci par izbeigtu.

Vienkārši, strupi, zemnieciski rupji — atcerēsies un noskurināsies. Apbrīnojams cilvēks.

Un dīvaini, tieši šinīs dienas Sergejs iepazina kādu citu rilvēku, kas diezgan vēsi atsaucās par valsts pirmo selekcionāru.

Svetlana Vartanova mācījās aspirantūrā, bija gadus Iris vecāka par Sergeju, profesora meita, kas dzīves kreiso pusi bija redzējusi tikai kara laikā evakuācijā. Viņi iepazinās bibliotēkā, Sergejs sāka viņu pavadīt, vispirms līdz metro, pēcāk arī līdz mājām Skaternajas šķērsielā. Svetlanai ir neveselīgi bāla seja, tanī lēnprātīga izteiksme, skaistas līdzenas uzacis, tumšas, mazliet austrumnieciski skumjas acis, viņā ritēja armēņu asinis — vectēva uzvārds bija Vartanjans.

Nē, skarbums spriedumos nebija viņai raksturīgs, ne skarbums, ne kategoriskums, taču tas viņu nekavēja_visu uzņemt ar vieglu skepsi. Ar vieglu, gandrīz tādu kā nedrošu skepsi, bet pamēģini vien viņu novirzīt no šās delikāti paustās neticības.

— Serjožeņka, — viņa pārmeta savā zīžainajā balsī, — es sen esmu pamanījusi, ka cilvēkiem, kas nāk no īstiem laukiem, ir raksturīga sirdsvientiesība. Taisni aizkustinoši, kā tu savā sirdsvientiesībā tici, ka jaunā kviešu šķirne kļūs par visas cilvēces panaceju.

— Es turēju kviešus savās rokās! Es savām acīm redzēju, kas tas ir!

— Tos ir turējuši rokās jau senās Ēģiptes zemkopji, Serjoža.

— Varbūt, varbūt! Taču nejaušus, kā ārkārtēju dabas kroplumu, nevis izaudzētus. Bet šie ir izaudzēti! Sie — nav vairs nejaušība, bet norma.

— Šī nav pirmā reize, kad viņš ko izaudzē — un vienmēr ar troksni. Bet viens kas ir apbrīnojami — izaudzētais pēc tam kaut kā imateriāli pazūd, bet troksnis dzīvo, troksnis ir materiāls! Tā ir liela māksla, Serjožeņka.

Svetlanas balss ietin kā zirnekļu tīmeklis, tu gaiņā to nost, bet tas aizvien ciešāk līp klāt.

Sergejs dusmojās — nevis uz viņu, bet uz sevi, uz savu gļēvo raksturu.

Brauca uz mājām savās pirmajās vasaras brīvdienās ar tādu sajūtu, ka viss iet kā vajag, pasaule ir kristālskaidra: mūks Mendelis ar puķītēm un zemnieka dēls akadēmiķis ar žuburoto kviešu paraugiem — pseidozinātne un īsta zinātne, tumsa un gaisma. Pienāks laiks, un viņš kopā ar citiem degs mirdzošajā zinātnes lāpā. Lai tad noslēgtais grāmatvedis Sļegovs pamēģina pārmest: sak, labais tēvocis... Sergejam ieskaitēs par divām sesijām ir tikai «teicami», viņš nav velti izniekojis laiku, ir izlasījis kaudzēm grāmatu, pētījis herbārijus — kurš gan cits varētu labāk par viņu izpildīt pienākumu pret kolhozu?

Bet tēvocis Jevlampijs sagaidīja Sergeju ar pārsteigumu.

Ārpus ciema, aiz pienalopu fermām, aiz tikko iedēstīta ābeļdārza — arī tas ir kas jauns šai egļu un bērzu apvidū! — atradās neliela galdnieku darbnīciņa, kur agrāk tika taisīti bišu stropi. Pēc Jevlampija Ņikitiča pavēles šī darbnīciņa bija pārkārtota, paplašināta, nodrošināta pret aukstumu, apšūta dēļiem, nokrāsota salātzaļa, apkārt ierīkots puķu dārziņš, virs zemā lievenīša pakārta korekta iestiklota izkārtne:

Kolhoza «DARBA VARA»

SELEKCIJAS IZMĒĢINĀJUMU IECIRKNIS

Jevlampijs Likovs pats atveda brāļadēlu pie šās jaunizceptas zinātniskās iestādes.

— Tava saimniecība. Valde tevi apstiprināja vadītāja postenī. Tā ka pa ziemu Maskavā ieņemies prātā un saprašanā, pa vasaru — rīkojies šeit.

Viena no trim pēc krāsas smaržojošām istabām jau bija iekārtota par kabinetu — rakstāmgalds ar jaunu tintnīcas komplektu, krēsls, pusmīksts dīvāniņš apmeklētājiem.

Taču ar to vēl nepietika. Aiz loga pletās zaļi sazēlis līdzens lauks.

— Tava zeme — trīs hektāri! Es pagaidām te iesēju vīķauzas, bet, ja ko vajadzēs iedēstīt izmēģinājumiem, pamet tikai ar aci — nopļausim, atbrīvosim. Zinātnei mēs kā īstai māmuļai: sak, jūties nevis kā viešņa, bet kā saimniece!

Sergejam bija neērti, redzot šīs sasteigtās rūpes.

— Šķiet, mazHet par agru, pagaidām tas viss ir lieks,— viņš teica. — Dēstīt izmēģinājumiem. Bet ko?.,« Zināšanas nav kartupeli — aizbrauc un atved maisiem. Esmu tikai pirmā kursa students.

Jevlampijs Nikitičs saņēma ļaunā:

— Lieks?... Tev labāk redzams. Slaucene — mana, piens — tavs. Es zinātnes labā savu esmu izdarījis, tālāk domā tu.

Slavenajam priekšsēdētājam bija savs iespītīgs aprēķins, ko Sergejs vēl neapjauta. Bijušās darbnīciņas remonts kolhozam — jāsmejas — izmaksāja kapeikas, toties ienākumos var ierakstīt: dibināts izmēģinājumu iecirknis, likti pamati zinātniskai bāzei! Un trīs hektāri zemes — lai! No šiem trim hektāriem pasauldaudz labības neievāks, totifco zinātniskais grāds tur var nobriest. Un Likovs jau arī necerēja, ka Sergejs šo zemi izmantos, tāpēc pie laika, lai velti nestāv tukša, apsēja to zaļbarībai. Priekšsēdētājs pat iedalīja Sergejam štata vienību — devītās klases skolnieci Ksjušu Sčeglovu, atraitnes Matrjonas Sčeglovas meitu: Matrjonas vīrs, Likova sekretāres Aļkas radinieks, bija frontē kritis. Arī te bija divkāršs aprēķins: pirmkārt, palīdzējis krituša frontinieka ģimenei, otrkārt, pieaudzis kolhoznieks prasīs pilnu izstrādes dienu, Ksjuša vēl ir mei-tenēns, cik piešķirs, ar tik būs mierā. Sergejs savā jaunajā amatā lieku kapeiku nesaņēma — atstrādāja stipendiju, ko maksā ne tikvien ziemu, bet arī vasaru. Ksjušai iedalīja trīsreiz mazāk, nekā nopelnīja kura katra sieviete lauku darbos. Taču laukā ir jāstrādā vaiga sviedros, bet ko darīs izmēģinājumu iecirknī — nezināja ne Ksjuša pati, ne Jevlampijs Ņikitičs Likovs, pat jaunizceptajam pārzinim Sergejam par to bija visai miglains priekšstats. Viens bija skaidrs visiem: darbs, jādomā, kaulus nelauzīs, Ksjušai skolā mācīties netraucēs.

Vārdu sakot, zinātne jau nu Jevlampijam Likovam diez cik dārgi neizmaksāja.

Izdaudzinātajā kolhozā tēvocis Jevlampijs viscaur bija nodibinājis stingru kārtību — fermās, noliktavās, darbnīcās, tikai ne šķirņu saimniecībā. Sēja to, kas vienkāršāks, kas nesola brīnumus, toties aug uz galvošanu. Un starp labības kultūrām auga daudz «sētas kranču ar nezināmiem radurakstiem». Droši vien Požaru zinātne ar to arī jāsāk, ka šie «sētas kranči» jānopratina ar visu bardzību: «Kas jūs tādi esat? Kas ir jūsu vecāki?»

Un te nu nepavisam nav vajadzīgs kantoris ar izkārtni, ar rakstāmgaldu, tintnīcas komplektu, ar dīvāniņu apmeklētājiem. Arī veseli trīs hektāri zemes izmēģinājumiem pagaidām ir lieki.

Sergejs aizslēdza jaunizceptās zinātniskās iestādes durvis, ļāva izmēģinājumu laukā augt gluži parastam vīķauzu mistram, sasēja ar aukliņu paštaisītos papes vākus augu ievietošanai, apbruņojās ar platu virtuves nazi, mauca galvā vecu žokejcepuri un devās apstaigāt laukus, paķēris līdzi ar kolhoza valdes lēmumu apstiprināto «zinātnisko štatu».

«Statam», Ksjušai Sčeglovai, vēl nebija ne sešpadsmit gadu — izstīdzējis meitenēns, divas bizes pār šauro muguru, starp spēcīgajiem vaigu kauliem ietupināts nolaup-snājis deguntelis, tālu viena no otras atvirzītas acis, tīras un dzidras kā strauta ūdentiņš smilšainā gultnē, atklātas un uzticīgas, tās vēl ar tvanīgu reibumu nebija skāris pirmais sievu pavasaris, un kā puikam saskrambāti ceļgali virs pārāk platajiem nošķiebto zābaku stulmiem.

— Sergej Nikolajevič, es arī reiz atradu divas vārpiņas uz viena stiebra ...

Sergejs skoloja savu Likova piešķirto «štatu» un jau bija paguvis izteikt pamācīgos vārdus: «Tas cilvēks, kas pratīs izaudzēt divas vārpas, kur auga viena ...» — bija paguvis pastāstīt par brīnišķīgajiem kviešiem, ko redzējis Maskavā, turējis savās rokās. Vai gan zemnieku ģimenē augušai pusaudzei var būt kas brīnišķīgāks nekā pasaka par pasakaino labību?

— Patiesi, patiesi, Sergej Nikolajič, ne drusciņas nemeloju. Divas vārpiņas kā liktas ...

Un acīs naivas gaidas: «Ko tu saki?! Kur tad viņas ir? Kur tu tās liki?!»

— Divas? Bet vai tu zini, kas notiek, kad mednieks dzenas paka) diviem zaķiem uzreiz?

— Bet tas takl...

— Iegaumē vienu, mēs abi medījam parastas vārpas, visparastākās. Brīnumus nemeklēsim.

Požaru lauki atskurbināja Sergeju: šķirņu tabulas, herbāriji, ko viņš bija aplūkojis Maskavā, neparko negribēja saplūst vienkop ar tām graudaugu šķirnēm, pa kurām viņi staigaja, nepaskaidroja neko par tām. Vienīgais, ko Sergejs spēja izdarīt, bija — vākt visu pēc kārtas. Vākt, pierakstīt, iegaumēt, gan jau tad vēlāk akadēmijā noskaidros.

Tur viņš dabūs zināt, vai savāktās šķirnes ir produktīvas, ko var izdarīt, lai tās k|ūtu produktīvākas, ar kādām šķirnēm būtu izdevīgāk aizstāt. Iespējams, viņš sadabūs elites sēklu un tad jau nu — nost no izmēģinājumu lauka vīķauzu mistru!

Ātri pasaka izstāstāma, darbs tik ātri nedarās.

Viņš bradāja pa laukiem, ar virtuves nazi saudzīgi urbināja ārā no zemes rudzu, miežu, kviešu ceru saknītes, bet vakaros stāja virsū brigadieriem, spieda viņus atcerēties:

— Ar ko jūs mēslojāt tīrumu viņpus Osjkas gravas? ... Cik uzlikāt kūtsmēslu? Cik izsējāt superfosfāta? . .. Vai kolhozā tika izdarīta augsnes analīze? Kur var dabūt rezultātus? ...

Ksjuša Sčeglova godīgi pelnīja savas izstrādes dienas, pārrakstīja Sergeja piezīmes īpašās burtnīciņās, žāvēja augus pēc visiem likumiem, rakstīja un līmēja etiķetes un sāka jau izteikties zinātniski, ne citādi:

— Rudzi mums šķirņu ziņā — netieci ne gudrs. Ja parakņātos dziļāk, laikam pat «savvaļniekus» atrastu. Velns

* sazina kas — tīrā senatnība! Un tas pašā pirmrindas kolhozā!

Pat bijusī galdnieku darbnīca noderēja, nevis tā istaba, kurā bija rakstāmgalds un dīvāns apmeklētājiem, bet divas tukšās. Tanīs novietoja savāktos paraugus.

Jevlampijs Likovs par Sergeju vairs neinteresējās — viņa priekšsēdētāja darbs bija padarīts. Par to, ka Požaru kolhozs apgādājies ar savu zinātnisko izmēģinājumu iecirkni, dabūja zināt gan rajonā, gan apgabalā. Vietējas avīzēs parādījās īsi, taču ietekmīgi ziņojumi. Slaucene bija palikta, tanī jau pilēja piens.

Ar mežu aizaugušās Požaru zemes kā ķīlis iegriezās divu kolhozu — Dorovišču un Petrakovskas laukos. Arī tur atradās lauces, «elles kakti», kā tās ciemā dēvēja. No tām atgriezās Sergejs ar Ksjušu. Ceļš veda caur Petrakovskas sādžu.

Izsvaidīta pa lēzenu pakalnu, pati plakana, nospiesta zem neaptverami plašajām debesīm, kurās dūrās iekšā tikai aku vindas un strazdu būri, Petrakovska pārsteidza ar savu padevīgo grūtsirdību. Požari ir vienkop sablīvēts, zaļumiem bagāts ciems, kam cildenumu piešķir gan upīte,

gan mīlīgs zvanu tornītis. Šeit turpretim ir klusu un tuksnesīgi. Milzīgas dzīvojamās mājas no vareniem svēdrai-niem baļķiem — atmiņas par bijušo pārticību — aiznaglotiem logiem noraugās uz platajām ielām, Sādža gadu no gada kļuva aklāka — cilvēki vācās no tās projām.

Sergejs un Ksjuša pa visu dienu nebija ne reizi atsēdušies, mocīja izsalkums. Un, kaut arī līdz ciemam bija palikuši nieka četri kilometri, Sergejs ierosināja:

— Kas ir, nopirksim šeit pienu un uzkodīsim.

Viņiem līdzi bija maize un vārītas olas. Maizi jau nu Petrakovskā diez vai varētu dabūt.

Pieklauvēja pie pirmajām durvīm, aiz kurām aizvilkdamies brēca bērns, — tātad ir kāda dzīva dvēsele.

Parādījās izspūrusi sieviete kailu galvu, gar viņas pašaustajiem, no vecuma sabrūnējušiem brunčiem glūnēja puņķaini, noķērnājušies bērnu purniņi.

— Vai nepārdosi pienu, saimniecīt?

Raudas skanēja no atvērtajām durvīm, sieviete miegainā neizpratnē raudzījās pienācējos un neatbildēja.

— Vai pienu nepārdosi, prasu?

— Pienu?... Eita nu. Mūsu sādžā tak pavisam trīs go- " vis palikušas. Katra uz trim ģimenēm, bērnu labad rauga izvilkt, slauc pēc kārtas — šodien viena, rīt otra. Bet manējie ... Redzi to varzu, — sieva papurināja brunčus. — Manējie sen aizmirsuši, kāds piens izskatās...

— Iesim, Sergej Nikolajič, — Ksjuša izbijusies pavilka viņu aiz piedurknes.

No istabas skanēja raudas. Bērnu, sievietes acis, kas raudzījās tieši sejā miegaini vienaldzīgas, gurdas. Un nesukāti, plāni mati, un pelēcīga seja, un dzīslains kakls, un brūnu ādu apvilkts atslēgas kauls, kas spiežas ārā gar pelēkas jakas apkakli, kam iztrūkusi poga. Aiz muguras aizvilkdamies brēc zīdainis. Sergejs, piekusis, noputējis, smagos zābakos āvies, izbalējušu, sapļekušu žokenīti galvā, pēkšņi jutās taisni nepieklājīgi, mežonīgi vesels un uzposies — platām krūtīm, plecīgs, uz rokas nekaunīgi spīguļo pulkstenis.

— Sergej Nikolajič, iesim! Mājas taču nav tālu.

— Piedod, patiešām ... — Sergejs bilda saimniecei.

Un tā, redzams, viņa pieklājības ietekmēta, līdzjūtīgi ieteica:

— Pieklaudzini pie kaimītes. Tā dzīvo bagāti — viena pati, bet tur kazu. Rasi, pārdos lāsi piena.

— Labāk iesim, Sergej Nikolajič. Iesim ātrāk*..

Žēlās bērna raudas neapklusa.

— Gru-ņa! Gru-ņa-a! — sieviete piepeši iegaudojās, pārkliegdama bērna brēkšanu. — E-ei! Iznāc lauka! Site pēc tevis vajadzība!

Bagātās kaimiņienes māja bija milzīga un ar vienu aci — divdaļu ēka, satrupējušu ba|ķu krāvums, ko sedza ielīcis lubu jumts, irdens kā melnzeme, ar indīgi zaļiem sūnu lāsumiein. Visi logi, atskaitot vienu, aizsisti ar dēļiem, toties šajā vienā baltoja aizkariņi un purpura sarkanumā dega ģerānijas zieds. No nekārtīgā, nedrošā baļķu sastatījuma iznira maza, spodra, sprigana vecenīte — spilgts puķains lakatiņš galvā, patīkama seja platiem vaigu kauliem, mīlīgā smaidā izplūdis deguns.

— Ko tādiņās? ... Kas jele būsiet? Tā kā vai pazīstams būtu no vaiga. Vai neesi pašam Jevlampijam Likovam rada?

— Tā kā būtu.

— Rasi, par Serjogu sauc?

— Sergejs, — Sergejs izbrīnījies apliecināja.

— Ak tu ku-ungs! — vecīte sasita rokas. — Tad jau tu manu dēlu zini. Veņku, ek!... Kazi, aizmirsis esi, uz skolu tak kopā skraidījāt.

— Veņku? Jarcevu?

— Viņu pašu, dūkulīt, nu jā. Atcerējies, mīļais!

Veņka Jarcevs, Sergeja skolas dienu ienaidnieks, ar kuru viņi tik bieži brīvstundās tika plūkušies. Pēc septītās klases bija šķīrušies un vēlāk jau ...

— Kur viņš ir?

— Ak vai-vai! — vecīte sāka šņaukāties lakatiņa stūri. — Ak vai-vai, kur nu ... Karā, lai tas trīskārt nolādēts! Viens pats viņš man bija, viens vienīdziņš, bez viņa it neviena, nī-nī... Kūkoju te dienu mūžu viena pati. Ko vēl ij dzīvot... Bet ko es tā, vai tad kāda vajadzība, vai, stāstiet.

Ne ēst, ne dzert vairs negribējās, taču vajadzēja apsēsties tepat sētsvidū.

— Ja jau negribat iekšā ienākt, tad šitepatiņ, šitepatiņ uz ātru roku.

Māla pods ar treknu kazas pienu novietojās mauriņā Sergejam priekšā.

— Dzeriet uz veselībām. Ak tu ku-ungs!... Es kauču vai tevī, mīlīt, no maliņas paskatīšos. Ače, tak ar manu dēliņu vienu viežu. Kauču par cita laimi papriecāšos .., Dzeriet, dzeriet, neapniciniet — kas jau nu man ir... Bet kas tad nu liels ir? Neba tagadiņ kāda bagātība. Dzīve ta mums ...

Sergejs izlika no somas pusklaipiņu kviešu maizes, desmitu saspaidījušos olu un aicināja:

— Bez tevis, māt, necienāsimies.

— Vai, dēliņ, es esmu paēdusi, vēl jau pati sevi izti-cinu ... Grēks gausties, daudziem iet sliktāk ... Dieva dēļ, ēdiet, dzeriet... Plaši gan jūs dzīvojat, plaši. Pie mums olas ij bērniem nerāda, nē-e, tikai ar tām vien atpērka-mies — nodokji aplam lieli. Ij maize jums, pavei, kāda tīra. Nu jā, ar vienu vārdu — požarieši.

— Sergej Nikolajič! — Ksjuša taisni vai ievaidējās.

Pie žoga rindiņā bija sastājuši kaimiņienes bērneļi —

pats vecākais gadi astoņi, izbalējušu, pinkainu, sausu matu kodeļu, no caurajām bikšelēm lien ārā ass, iededzis celītis; viņam līdzās vēl trīs gabali, cits par citu mazāks, vismazākajam uzpūsts kā bungas vēderelis, tievas, līkas kājiņas, mugurā krekls ne krekls, ne zīdaiņa krekliņš, kaut kāda noskrandusi lupata. Nekustīgām, gaišām acīm viņi nolūkojas maizē un olās uz saburzītās avīzes, nē, nevis alkatīgi, bet ar izbrīnu. Izbrīns jaužas pat vismazākā acīs.

Sergejs vienā rāvienā savīstīja avīzē maizi un olas, piegāja pie vecākā puikas.

— Ņem! — Un, kad tas apmulsis vilcinājās, uzkliedza: — Nu ņem taču, ka tevi velns! Mazākos neatstāj tukšā.

Netīras ķepiņas bikli pasniedzās pēc sainīša. Veņkas māte, acis slēpdama, pūta un skundēja:

— Ak kungs, ak kungs... Nav jau bāreņi, bet tikpat kā. Tēvs tak ir dzīvs, bet, redzams, aizmirsis — allažiņ projām un projām, ij ne ziņu nepadod. Pietesis sievišķim aumašārn... Mazākajiem es reizēm šo to atmetu, bet lai visiem — kur nu es. Ak kungs, ak kungs, taisni sirds pušu plīst... Pienu vismaz izdzeriet...

— Atvaino, māt. Nevaru.

— Tā jau ir, nav pierasts... Tak ij pieradis dažs nepanes. Ak kungs, ak kungs ...

Jau projām iedami, viņi aiz muguras dzirdēja večas balsi:

— Vasjka! Seņka! Nāciet šurp, delveri! Piens, eku, palika pāril

Sergejs grieza zobus. Ksjuša gāja kā zagdamās, it kā būtu piekauta.

Cik reižu viņš bija šķērsojis pazīstamo celiņu, kas Po-žaru laukus atdalīja no Petrakovskas laukiem? Desmitiem, ja ne simtiem reižu.

Šaurs celiņš divu soļu platumā — starp bieziem kumelīšu ceriem un stingrām ceļmalīšu vālītēm izmīdīti plais-kumi. Te tikai retumis aizbrauc kādi rati un laiku pa laikam aizripo gaziks, kurā pats Jevlampijs Ņikitičs Likovs apbraukā savus īpašumus. Gazikam nepietiek ceļa platuma, ar vienas malas riteņiem tas mīcās pa kaimiņu labību. Visu vasaru turas riteņu iesliedētā gramba.

So ceļu iedams, Sergejs vienmēr bija jutis lepnumu.

Ceļš, ne īsti lauku ceļš, ne īsti taciņa — kaut kas vidējs starp tiem — ir kolhozu robeža. Vienā pusē tam raženi sazēlusi labība, un tās leknais zaļums liecina, ka zeme te trekna un auglīga. Labība ir bieza, skatiens grimst tanī, sapinas, netiek līdz saknēm, te neredz neviena priecīga ziediņa, pat ne zilas rudzpuķītes. Otrpus ceļa — retas, bālgani noplukušas vārpiņas zālē. Ne labības, bet peļuzirņu, zvērēnu, niknu nezāļu sējumi.

Cik reižu viņš te bija staigājis garām un ikreiz lepojies — uzskatāma aina, raugiet, kāds ir mūsu kolhozs! Bija domājis, ka tā arī jābūt, tas ir normāli! Divas pasaules, katra savpus šaurā ceļa, zem vienām debesīm, zem viefias saules, uz vienas zemes, tikai divi soļi tās šķir — te pārticība, tur bads, šeit vārpas, tur nezālesl

Vai tā jābūt? ...

«Manējie sen aizmirsuši, kāds piens izskatās.»

Vai tā vajag būt? ...

Izbrīna pilnas bērnu acis, pat maziņais brīnās kā liels cilvēks. Un kāds viņam vēders, šim kukainītim! Izbrīnē-jušies — maize, vesela kaudze olu, podiņš kazas piena!

Vai tā vajag? ...

Te pārticība, tur bads, šeit vārpas, tur nezāles...

Bet kāpēc? ...

Cik vienkāršs jautājums: kāpēc uz vienas zemes, zem vienām debesīm? ... Tik vienkāršs, ka pret to vajadzētu atdurties katram. Bet viņš staigāja garām, nepamanīja, tikai lepojās — kāda atšķirība, cik uzskatāmi — šeit vārpas, tur nezāles. Tā arī jābūt? ... Un ne jau viņš vien, visi visapkārt, pat paši petrakovskieši uzskata, ka tā arī jābūt: «Ar vārdu sakot, jūs esat požarieši.»

Kāpēc?

Līdzās soļoja pieklususī Ksjuša — meitenēns taču! Bet Sergeju bija tā satricinājis pār viņu nogruvušais atklājums, ka viņš neizturēja un noprasīja viņai — kāpēc, velns parāvis?!

— Mums taču ir Jevlampijs Ņikitičs, — Ksjuša uzreiz, bez domāšanas atbildēja.

Mums ir Jevlampijs Ņikitičs, petrakovskiešiem tāda Jev-lampija Ņikitiča nav. Droši vien arī visi citi tāpat atbild, vienkārši un skaidri: Likovs glābj no nabadzības. Likovs ir īpašs cilvēks, savā ziņā ģēnijs.

Bet vai tad ir vajadzīga ģenialitāte, lai izaudzētu labību? Ja tā, tad cilvēki sen būtu apmiruši badā. Ģēniji pasaulē ir retums, maize turpretim vajadzīga ikvienam diendienā.

Kāpēc?

Petrakovskieši ir slaisti... Taču petrakovskieši savā laikā nedzīvoja sliktāk par požariešicm — tātad strādāt prot.

Kāpēc?

Sergejs ar šausmām saprata, ka nezina atbildes.

Līdz šim viņam kāds cits bija uzdevis kāda cita izvirzītus jautājumus, prasījis, lai viņš dod kāda cita pateiktas, iemācītas atbildes. Šobrīd viņš pats uzdūrās uz jautājumu — cik gan tas ir vienkāršs, acīm redzams, un cik grūti uz to atbildēt! Pats esi uzgājis jautājumu, pats meklē arī atbildi. Sergejs vēl neapjauta, cik tas ir grūti — atbildēt, ja atbilde nav iemācīta, staigāt, ja ceļš nav ieslic-dēts.

Bet Ksjuša bija nomierinājusies, atguvusi jautrību, jo priekšā jau laipni pavīdēja Požaru baznīciņas zvanu tornītis. Laimīgā dzimtene bija tepat līdzās, pārtikušais Požaru ciems, kur ik mājā piena, cik vajag, kur bērniem dod patvārī novārītas mīkstas olas.

Ksjuša apmierinājusies ierunājās:

— Viņiem visi vīrieši aizgājuši kur kurais. Nav kas strādā, tāpēc arī nabadzība.

Sergejs viņai neatbildēja: muļķa skuķēns jauca cēloni ar sekām, vīriešus no Petrakovskas taču nebija aizpūtis nejaušs vējš ...

Bijušajā galdnieku darbnīciņā aiz atslēgas glabājās Požaru laukos savāktie izžāvētie graudaugu ceri, augsnes paraugi. Mājās lauka somā sakārtotas pa vasaru rakstītās piezīmes. Viņa zinātniskās darbības sākums, pats sākums, pirmie soļi pretim tālei. Bet vai tas ir tavs ceļš, Sergej Likov?...

Auga satraukums dvēselē, vienkāršais jautājums nelika miera. Un bērnu acis, kas raudzījās uz maizi...

Ar sažāvētu augu mapēm, ar krustu šķērsu pierakstītu burtnīcu un ar jaunu, neparastu neizpratni dvēselē Sergejs ieradās Maskavā.

Bet Maskavā viss pa vecam. Uzņemta krāsaina parādes filma, kurā pats dižais dabas pārveidotājs Ivans Vladimi-rovičs Mičurins ziedošu dārzu vidū nikni grāva jau tā pie kauna staba pienaglotos Mendeļa un Morgana piekritējus.

Kaut kā bez trokšņa, pamazītēm prātos iesūcās — ar žuburotajiem kviešiem esot lielas neveiksmes, neaugot, izvirstot. Bet toties ar troksni tika propagandēta jauna teorija, kas paredzēja deģenerācijas likumsakarību: žuburotie kvieši var izvirst par vienkāršiem, vienkāršie — par rudziem, auzas — var vējauzāin, egle — par priedi.

— Un cilvēks par pērtiķi, — rāmi piebilda Svetlana.

Sergejs ar viņu tagad satikās gandrīz katru dienu.

Sev pašam par brīnumu, viņš neveiksmi ar žuburotajiem kviešiem uzņēma diezgan vienaldzīgi. Zēl, protams, taču šis zemkopības brīnumu brīnums diez vai būtu petrakov-skiešus pabarojis, drīzāk gan otrādi — lauki, ko atdala pazīstamais celiņš, kļūtu vēl atšķirīgāki. Izaudzēt žuburotos kviešus droši vien ir daudz grūtāk nekā vienkāršos, bet petrakovskieši ne tikvien kviešus, pat augstvērtīgus rudzus neievāc, draņķīgas nezāles tur aug.

Vēl nesen likās — viss ir vienkārši un skaidri — zinātne aplaimos cietēju cilvēci. Izproti hlorofila graudiņu noslēpumus, anaerobo baktēriju iedarbību — un laukos līgosies vārpas, smagas kā seno laupītāju vāles.

Hlorofila graudiņi... Kaut kur dzimtā ciema tuvumā šaurs ceļš pardala zemi — te pārticība, tur bads, šeit vārpas, tur nezāles. Institūtā nemāca, kā petrakovskiešus glābt no bada un nezālēm — programmā nav paredzēts.

Svetlana brīnījās:

— Serjožeņka, tavā sejā radies tāds kā mocekļa vaibsts. Vai nedzimst intelekts? Ja tā, tad apsveicu, tu esi uz pareiza ceļa.

— Svēta! Kurp tu domā doties pēc aspirantūras?

— Nezinu. Laikam jau turp, uz kurieni neved stadiālās attīstības teorija. Man nepatīk kāpnes, sevišķi parādes kāpnes.

— Braucam pie mums, uz mūsu pusi!

— Serjožeņka, es gribu kļūt par īstu zinātnieci.

— Bet es taču neaicinu tevi par slaucēju.

— Zinātnieku tāpēc arī sauc par zi-nāt-nie-ku, ka viņš pārņem citu zināšanas un pieredzi. Lai kļūtu par zinātnieku, ir vajadzīgi mācīti skolotāji. Pierādi man, ka tavs godājamais tēvocis ir zinātnes spīdeklis, turklāt īsts, ka no viņa var daudz ko pārņemt, un es braukšu.

— Izglītība manam tēvocim — trīs klases, un arī tās viņš droši vien noapaļo, lai skanētu solīdāk.

— Ļoti žēl. Pats saproti — ar to nepietiek. Man vajadzēs meklēt citu aizbildni, kas nedzīvo tavā svētītajā dzimtajā malā.

Neveiksmīga ziema Sergeja dzīvē. Šoziem viss drupa, viss ira — žuburotie kvieši, kas jau tik taustāmi bija gulējuši saujā, pārvērtās par imateriālu teoriju, lepnumu par savu kolhozu nomainīja bažas par svešu kolhozu, svētā ticība zinātnes visspēcībai ieplaisāja, jo visa akadēmija ar tās lektoriem un bibliotēkām nevarēja atbildēt uz vienkāršo jautājumu: kāpēc uz vienas zemes, zem vienām debesīm petrakovskieši dzīvo slikti, požarieši labi? ... Nav pasaulē nekā nesatricināma, pat viņa attiecībās ar Svetlanu. Velns parāvis, neies taču viņš par to atdot visu ciemu, tēvoča uzticību, kolhoza uzticību, pat to nožēlojamo, dieva nolādēto Petrakovsku, par kuru viņš tagad tik bieži domā.

Neveiksmīga ziema, juceklīgs laiks Sergeja dzīvē. Taču arī šai ziemai pienāca beigas. Viņš nokārtoja vasaras sesiju un izbrauca uz Požariem.

Izrādījās, ka arī tur iet nemierīgi. Visuvarenais tēvocis Jevlampijs sāka zaudēt spēkus smagā cīņā.

SERGEJS LIKOVS (turpinājums)

Cistiha augums uz krēsla salīcis cietēja pozā. Nakts noslēpusi drūmas malkas grēdas aiz loga. Atkal uz mirkli apklususi izturīgi celtā Likova māja — klusēja draudīgi.

Piepeši Čistihs nodrebēja, pacēla galvu arī Sļegovs — aiz durvīm kapa klusumā nodipēja viegli, steidzīgi soļi.

īss klauvējiens pie durvīm, ne Cistihs, ne vecais grāmatvedis nepaguva pateikt «jā», kad durvis plaši atvērās. Tur stāvēja māsa, zem marles lakatiņa satraukumā piesarkusi seja, pilnīgās lūpas dreb.

Cistihs pietrūkās no krēsla, kā aizlauzts nokāra uz priekšu pastiepto galvu.

— Beigas? — viņš aizsmacis izmocīja.

— Nē! Nē! — māsa satraukumā nepieklājīgi skaļi ierunājās: — Liekas, ir labāk ... Taisni brīnums.

Cistihs gausi izslējās.

— Es izdarīju kordiamīna injekciju. Iepriekš pat nereaģēja. Bet nu... Atvēra acis... Vienu aci... Paskatījās uz mani. Kaut ko sacīja ... Jā, jā, pavisam nesaprotamu: «Miris kņazs...» Gluži skaidri. Nu jā, «miris kņazs», kā tagad dzirdu. Ko tas nozīmē — nesaprotu, bet redzams, ir labāk ...

— Ārstu! — Cistihs sarosījās. — Labi ātri izsaukt ārstu. — Ja nu piepeši... Ak kungs! Visādi mēdz gadīties. Arī profesori kļūdās. Ja nu piepeši...

Cistiha rosīgumā jaudās drudžains prieks, apaļā seja pārklājās plankumiem. Notika neticamais, pazaudētais atradās, ja nu piepeši vecais priekšsēdētājs tiek uz kājām, tad viss ies pa vecam. Ja nu piepeši...

— Ivan Ivanovič, es izskriešu.

Ivans Ivanovičs tikai pamāja ar galvu, pats viņš šobrīd — jādomā, aiz satraukuma — juta neuzveicamu smagumu savā uzblīdušajā ķermenī.

Cistihs cieši aizvēra aiz sevis durvis. Klusums mājā bija beidzies, atskanēja čaukstoņa, dobji durvju klaudzieni, steidzīgi soļi, beidzot Cistiha satraukti apspiestā balss, runājot pa telefonu.

Patiešām gan — ja nu pēkšņi...

Viņš, Ivans Sļegovs, laikam taču arī grib to pašu. Atgriezīsies vecā, pierastā dzīve, viņš no rītiem kulstīsies uz kantori, nevajadzēs minēt, kāda būs rītdiena. Cik gan tas, izrādās, ir mierīgi, ja rītdiena uz mata tāda pati kā šodiena. Un patiešām — ja nu pēkšņi... Dzīve, kurā viņš ir iestidzis. Viņam, vecam vīram, no pārmaiņām nekas labs nav gaidāms. Lai nu Pijko Likovs bija kāds būdams, bet viņš ar to ir saaudzis, viena miesa.

«Sev kapu rokat...» Pijko Likovs viņu tomēr augstu vērtēja, Sergejs Likovs labākajā gadījumā pacietīs, Labākajā gadījumā...

Grāmatveža krēsls ir kā ugunsdzēsēju tornis, no tā viss pārredzams. Taču vēlu viņš, Ivans Sļegovs, no sava torņa bija saskatījis šo puisi. Redzēja viņā tikai laimes lutekli, kuram iespaidīgs tēvocis noklāj celiņu mīkstiem salmiem. «Ministros nelaidīšu, bet par svarīgu personu iztaisīšu.» Izrādījās, nav tas zirdziņš, ar kuru var saistīt savas cerības. Alojies bija Jevlampijs Likovs, viņš, Ivans Sļegovs, pie laika neizpratis, tāpat bija alojies.

Bet ja arī izpratis, kas no tā būtu mainījies?.,.

* * *

Jevlampijs Likovs sāka zaudēt spēkus nevienādā cīņā.

Vohrovas rajona izpildkomitejas priekšsēdētāja kabineta jau kuro reizi ņēma no sienas nost rajona plānu un kāra jaunu, ar jaunām kolhozu robežām. Ritēja pārkārtošana: zemes plūdināja kopā, kolhozu kantorus slēdza ciet, bijušie priekšsēdētāji vai nu sāka strādāt par brigadieriem, vai kļuva par nomenklatūras bezdarbniekiem, valcījās pa rajona iestādēm, pūlēdamies izkaulēt vietu ar pienācīgu algu. Rajona kultūras namā pirms dejām lasīja lekciju: «Lielo saimniecību ekonomiskās priekšrocības salīdzinājumā ar mazajām.»

Tikai Likovs sēdēja Požaros kā cietoksnī, mēģināja pat atjokoties: «Svešu zemi negribam, bet arī savu neatdosim!» Taču cietoksnis nebija nekāds drošais, to aplenca no visām pusēm.

Un pēdīgi parādījās speciāls lēmums: apvienot vienā saimniecībā Požaru ciemu, Petrakovskas sādžu, Dorovišču sādžu, no trim nelieliem kolhoziem izveidot vienu lielu Jevlampija Likova vadībā.

Droši vien petrakovskiešiem prieki — neba tas pa niekam, tikt daļā pie treknā likoviešu pīrāga! Bet likovieši, bet pats Likovs?

Pats Jevlampijs Ņikitičs zināja, ka labākie strādnieki no tās pašas Petrakovskas gan godīgā, gan negodīgā ceļa pārcēlušies uz Požaru ciemu. Petrakovskā palikušas daudzbērnu mātes, vecenes, veči un pusaudži. Un arī tie bija atradinājušies strādāt, jo daudz gadu par savu darbu no kolhoza nekā nebija saņēmuši. Uzbruks darba nespējīgo pūlis.

Un aizlaistās zemes!.,,

Un lopi, kas ar virvēm ap vēderu sienami pie griestiem! ...

Un vispār nolaistā saimniecība — visā Petrakovskā taču nesameklēs neviena vesela loka!...

Nē, Likovs apvienoties negribēja, baidīja: iesniegšu atlūgumos!

Bijusi nu pārkārtošana rajona, kaut vai apgabala valdīšanas ziņā. Ar tiem tur apgabalā viņš gan prata tikt galā pa labam, rajona priekšniecību ne vienu reizi vien tika saliecis ragā. Apvienošanu prasīja Maskava, ko tu, cilvēks, ar Maskavu izkarosi — te pat visuvarenajam Li-kovam rokas par īsām.

Un tomēr viņš sīksti cīnījās, kaut gan jau redzēja, ka neuzvarēs.

Tēvoča ārējo izskatu nepatikšanas neietekmēja — tikai piere spīdēja spītīgāk, tikai apņēmīgāk izvirzīts apakšžoklis, un balsī nenoslēpjams dziļš sašutums:

— Petrakovskieši! ... Kas mums gar viņiem daļas! Brāļi viņi mums vai radi? Gadsimta ceturksnī mēs ķieģelīti pa ķieģelītim, skaidiņu pa skaidiņai esam kasījuši kopā, saimniecību cēluši, paši sev aizliegdamies. Es pirmajos gados caurās biksēs skraidīju, pliku dibenu spīdinādams — visu tikai kolhozam, visu kopus katlā. Arī savus kolhozniekus nelutināju, nē-e, neļāvu viņiem vēderos izlaisties. Un še tev nu, ko mums uzkar kaklā, sak, likteņa piemeklēti. Pie gatava — kurš nebūs nācējs. Tavam, sak, Jevlampij Ņikitič, virumam tauki pa virsu plāvo, bet, ka mēs pie šitās tauku kārtas esam tikuši, tas nevienu neinteresē.

Sergejs kopš bērnības bija cieši ielāgojis — tēvocis Jev-lampijs nav parasts cilvēks, nav salīdzināms ar visiem, kas pagadās ceļā. Viņam piemīt ne tikvien zemnieciska, bet arī valstiska gudrība, visa zeme var pabrīnīties!

Un nu, lūk, spītīgi spīdīga piere, draudīgi izvirzīts apakšžoklis, sašutums balsī. Drauds un sašutums — bet pret ko? Pret veco Jarcevu, Veņkas māte, pret to nabadzības novārdzināto sievu ar miegaini vienaldzīgo skatienu, ar lielo baru izsalkušu bērnu, kuri pat aizmirsuši, kāds ir piens. Ir kaut kas pārāk sīks šai valstiski domājošā cilvēka niknajā draudā, viņa sašutumā. Lācis sabozis spalvu pret skudru.

— Vai tu kaut reizi pa šiem gadiem esi Petrakovskā iegriezies? — Sergejs vaicāja.

— Kas man tur ko redzēt? Viņu draņķīgo dzīvi? Ta es pat neredzējis varu iedomāties — sliktāk vairs nevar būt. Par katru ubagu raudāt — asaru nepietiks. Vai redzējies, svešs tēvocis vainīgs, ka šie slikti dzīvo.

— Bet var dzīvot labi?

— Kāpēc lai nevarētu? Ar ko viņiem apstākļi sliktāki par mūsējiem? Zeme viņiem, ja papētītu, pat mazliet labāka. Būtu mums bijušas viņu palienes pļavas, kas tur stiepjas pa visu valku.

— Tātad var dzīvot labāk? — Sergejs ietiepīgi atkārtoja.

Jevlampijs Ņikitičs aizdomīgi iedzēla brāļadēlam ar joprojām naidā svelošo skatienu:

— Un ko teiksi tālāk? ... Varēt, brāl, var, tak nedzīvol Un viņus auklēt es negribu. Dzirdēji? Ne-gri-bul

— Taisni tas jau liek brīnīties. Cilvēks zaudējis spēkus, nejaudā piecelties — negribu pasniegt roku. Neko sacīt, skaisti.

— Bet ja nu viņš, šitais izvārgulis, aiz bada roku ņem un līdz elkonim nošņāpj? Nav skais-ti! Es gribu palikt vesels, bet iztaisīties par nez kādu skaistuli — dievs ar viņu.

— Citiem vārdiem, bail, ka gabalu nenokampj.

— Nu protams!

Valstisks prāts... Sergejs vēroja pazīstamo saraukto pieri. Domas tur stingrā pavadā, baidās izlaist ārpus ciema. Valstiska mēroga gudrība, visai zemei nenobrīnī-ties? ... Ja jau Petrakovsku ne ar prātu, ne ar sirdi nevar aptvert, kur tad nu visu valsti. Un spuras gaisā — ka tikai gabalu nenokampj. Un nekaunas, neuzskata par vajadzīgu siept: «Nu protams.»

Ielūkodamies priekšsēdētāja acu nemierpilnajā spīdumā zem drūmi sarauktās pieres, Sergejs asi izmeta:

— Taukais vienmēr baidās no liesā.

Un pat tagad tēvocis Jevlampijs neapvainojās, tikai seja kļuva dzedra un cieta, viņš apvaldīti atteica:

— Tiesa kas tiesa, liesais ir nikns, viegli zaudē cilvēka seju.

— Un taukais nezaudē? Kopš sendienām ir pamanīts: jo mīkstāki tauciņi, jo cietāka sirds.

Tēvocim Jevlampijam kaut kur no pleciem pār strupo kaklu ģīmī ielija nikns, sviedrains sārtums.

— Pienapuikai Sivēnaste! Ak tu nu būtu tas spriedējs par mūsu tauciņiem! Tu laikam mūs izdzirdināji, izbaroji līdz vajadzīgajai kondīcijai. Pagaidām tu uz mūsu kolhoza zemes ne pilītes savu sviedru neesi nobirdinājis. Tu līdz šim pats uz mūsu kolhoza tauku rēķina dzīvo. Pagaidām tu esi tikai dēle, bet skaties ...

— Varbūt apdomāsies, tēvoci, — Sergejs salti pateica, — un ņemsi savus vārdus atpakaļ.

— Ak nepatīk!... Pats par sevi saprotams, ticu. Kam gan patīk, ka saka patiesību acīs. Nu, bet es, šķiet, gan būtu nopelnījis tiesības šitādiem sprukstiņiem prātu paurī iedauzīt!

— Dauzi, bet taisnīgi!

— Varbūt pierādīsi, ka tavi sviedri straumēm ieplūst mūsu ezerā?

— Straumēm ne straumēm, mērījis neesmu, bet sviedri ir, auksti sviedri, ko svīdu, kad virs Kurskas, virs Harko-vas, virs Elbas devos vāciešu meseršmitiem taisni virsū. Bez šiem sviedriem tauciņus no tava kolhoza vācieši būtu nosmalstījuši. Kas nu man, par laimi tikai aukstus sviedrus lējis, bet vai tu pazini Veņku Jarcevu? ... Nē. Viņš ne tikvien sviedrus, viņš visas asinis līdz pēdējai lāsītei ir izlējis. Veņka no Petrakovskas, viņa vecā māte divsimt gramu nezāļainu miežu par izstrādes dienu saņem. Viņas priekšā tev nav kauns par saviem tauciņiem?

— Tādu Veņku arī mums netrūkst, petrakovskiešiem nav ko lielīties.

— Pie mums, Petrakovskā, citās sādžās un pilsētās — visur ir gājuši nāvē par kopīgo lietu. Bet tagad nu Jev-lampijs Likovs šo kopīgo guvumu dala pēc sava prāta — sev taukus, Petrakovskas sievišķim pliku kaulu. Taisnīgs, tālāk jau nav kur iet.

Jevlampijs Ņikitičs nicīgi piešķieba lūpu.

—- Gudrs. Kā ne, par kolhoza naudiņu akadēmijā sēdējis, tad lai nu nebūtu iemācījies politpārrunas vadīt.

— Bet tu zini, kādēļ esmu atnācis?

— Atnāci iežēlināt ar Petrakovskas postu.

— Atnācu pateikt, ka pagaidām akadēmiju lieku pie malas.

Jevlampijam Ņikitičam galva pamazām slīga pie pleca, naidīga un nespodra zila acs urbās dvēselē.

— Jā gan, atlieku. Līdz labākiem laikiem, ja tādi radīsies. Un gribu lūgt kolhoza valdi norīkot mani par brigadieri Petrakovskas brigādē. Ja gribat, dodu solījumu, ka tikšu galā, izvilkšu un tā tālāk. Kādus tur vārdus mēdz teikt tādos gadījumos?

— Mums nav Petrakovskas brigādes!

— Bet būs.

— Kas zina. Vēl viss pulveris nav izšauts.

— Diez vai? Visiem jau redzams, un vislabāk tev pašam — nav vairs pulvera, visu esi izšāvis.

Zila acs urbās Sergeja acu zīlītēs. Jevlampijs Ņikitičs nicīgi caur zobiem novilka:

— Un es vēl domāju: būs Serjogam zinātnisks grāds.

Sergejs paraustīja plecus, nekā neatbildēja. Arī tēvocis

Jevlampijs nodūra acis. Viņš pats saprata, cik nevietā pieminēt šo zinātnisko grādu — kad māja brūk kopā, jumta čukurā rotājumus neliek. Nolaida acis tikai uz mirkli, noskurinājās un teica jau gluži citā balsī, pabargi, kā daždien priekšsēdētājs:

— Pats uzplijies? Nu labi, paturi vērā — es tevi nespiedu. Pats! Bet man, neslēpšu, dieva dāvana tāds priekš-likumiņš. No Petrakovskas jebkurš un ikviens kārtīgs cilvēks kratīsies va|ā.

— Redzams, es neesmu no tiem kārtīgajiem. Eju uz Petrakovsku.

— Pielūko, Serjogal Vīrs un vārds, atteikšanos nepieņemšu. Apdomājies, kamēr nav par vēlu.

— Eju.

— Nu, ko tur... Pierakstīsim zināšanai. Pagaidām zināšanai, katram gadījumam. Kaut kādas pulvera rezerves vēl ir. Atšaudīšos līdz pēdējam. Nu, bet, ja nāksies pacelt rokas, lai jau tad būtu, tu vārdu esi devis. Tikai negaidi atlaides. Nē-e, Serjoga, nekādas atlaides nebūs. Tā tev nav zinātne, uz vilku takas izej. Tu dzirdi?

— Dzirdu.

— Ilksis atpakaļ negriezīsi?

— Nē.

Ar to arī šķīrās.

Atšaudīties Likovs vairs neatšaudījās, bet vilka garumā, turējās aizmugurē, nogaidīja — ja nu piepeši tur augšā gadās kāds pagrieziens, ja šo apvienošanas kampaņu aptur.

Izvairīties neizdevās, viņš sasauca valdi.

Likovs sēdēja pie sava galda zem vadoņa zābaciņiem, iepretim čuguna mazulim, lietišķi bargs, plecīgs, labāko laiku Jevlampijs Likovs.

— Sāksim, vai? — viņš paziņoja.

Pie sarkanā galda, uz kura saliktas ūdens karaTes, sē-dēja Likova kolhoza zieds: slaveni brigadieri, ne mazāk slaveni fermu pārziņi, ar ordeni apbalvota slaucēja, ar ordeni apbalvota cūkkope, galda galā, tuvāk pie durvīm, ne slavens, ne izdaudzināts, ne ar ordeni apbalvots, taču vairāk par citiem cienītais grāmatvedis S|egovs ar saviem kruķiem. Tepat arī Cistihs, bijušais Vaļerka Pieklīdenfs. Viņš, tāpat kā Sļegovs, nav ne slavens, nedz izdaudzināts, ne ar ordeni apbalvots, taču nav ko noliegt — arī cienīts ne mazāk par citiem. Pamēģini tikai necienīt — Jevlampijs Ņikitičs uz rāviena piespiedīs. Pašā stūrī sēž Pjotrs Nikodimičs Guščins, kolhoza partijas organizācijas sekretārs — vidēji cienīts cilvēks, jo viņu vidēji atbalsta Jevlampijs Ņikitičs. Sekretāri mainās tepat vai ik gadus, visus tos ieteic rajona komiteja, tātad, pēc Jevlampija Likova domām, lai tad rajona komiteja par tiem arī gādā.

Kopš tiem senajiem laikiem, kad viņš, Likovs, necerēti, negaidīti bija guvis uzvaru pār Cistihu vecāko, rajona komitejas sekretāru, cilvēku ar stingriem principiem, allaž «līdz kaklam sapogājušos», sāka augt plaisa starp Likova kolhozu un rajona vadību. «Mums pašiem galva uz pleciem, ar pliku roku mūs nepaņemsi — apdedzināsies.» Pjotra Guščeva pienākums ir visās lietās klausīt rajona komiteju, atskaitīties rajona komitejai, rajona komitejas vārdā kontrolēt ietiepīgo Likovu, saukt pie kārtības, ja tas šauj pār svītru. Bet pamēģini vien to izdarīt, ja pati rajona komitejas vadība piesardzīgi izturas pret izslavēto priekšsēdētāju, kura «garā roka» tik viegli aizsniedz līdz apgabalam. Tāpēc partijas organizācijas sekretārs Guščins cenšas nelīst acīs, sēž klusu kaktiņā, netaisās nedz aktīvi piebalsot, nedz aktīvi iebilst, ir gatavs klausīties un pieņemt zināšanai.

Starp visiem Sergejs Likovs, šīs apspriedes nagla, tā sakot, gaviļnieks — darbdienas žokenīte nomesta uz sarkanā galdauta, gludi piesukāti salmu krāsas mati virs stāvās Likovu pieres —, mierīgs jo mierīgs. Uz viņu šķielē no visām pusēm, tausta — kā nu nebūs interesants, no Maskavas, no akadēmijas, kur neviens pat nesapņo aizkļūt, un — uz Petrakovsku, ko tu neteiksi, pats labprātīgi, ir nu gan ērmoti cilvēki pasaulē.

— Nu tad tā, — Jevlampijs Ņikitičs svarīgi sāka savu ievadrunu, — mācīti cilvēki saka — lielas saimniecības esot ienesīgākas par sīkajām. Ekonomikas ābece, ar vārdu sakot. Un, ja jau nu mācīti cilvēki tā apgalvo, tad neba mēs, pelēķi, viņus pārstrīdēsim ...

Visām sejām kā pēc komandas pārskrēja nedroša smī-niņa ēna: tik saprotama bija Jevlampija Ņikitiča ņirgāšanās — «neba mēs, pelēķi» — pelēķi jau nu labprat butu pārstrīdējuši, bet ko tu ar stipru iesi lauzties.

— Nu tad tā, nospraustā līnija uz kolhozu apvienošanuir pareiza. Mums, kā visprogresīvākajiem un apzini gākajiem, — Jevlampijs Ņikitičs it īpaši uzsvēra pēdējo vārdu, — neklājas palikt no šās līnijas malā. Tatad mēs esam par apvienošanu ar Petrakovsku.

Brītiņu klusēja, visus bargi noskatīdams. Doroviščus nepieminēja, ar Petrakovsku — tas nu vēl tā, bet Doroviščus — pagaidīsim, no tiem tagad varbūt varēs atgaiņāties.

— Mēs esam par apvienošanos ar Petrakovsku, — priekšsēdētājs atkārtoja un nenoturējies dzēlīgi izmeta: — Par, tā sakot, biezputras bļodas savienību ar apdauzītu poda lausku.

Pāršalca paredzētais smiekliņš, apklusa. Ievadruna bija galā, Jevlampijs Ņikitičs pagrieza cietā krekla apkaklītē iespīlēto resno kaklu un runāja uz jaunā Petrakovskas brigadiera pusi:

— Dosim tev traktoru un traktoristus, arsim, kad palūgsi un cik palūgsi. Arsim, ņem vērā, cik vien labi iespējams, uz mūsu zemes MTS puiši neniekojas. Tas pirmkārt! Ņemsi no mums sēklu, kādu gribi un cik gribi. Tas otrkārt! Un vēl visam pa virsu — maizi izbadējušos petra-kovskiešu iztikai, lai līdz rudenim, līdz ražai, ko tu apsoli ievākt, viņiem strādājot bikses nekrīt zemē. Tas — treškārt!

Klusums. Sergeja rāmā balss:

— Nu labi. Vairāk nekā arī nevajadzēs.

— Ar mieru. Vai tu re, ko! Taču pagaidi, tā ir tikai norunas viena puse. Paklausies otru. Par traktora darbu kādam ir jāinaksā. Kas maksās? Mēs? Jūs? Vai varbūt Puš-kins? ...

— Mēs maksājam no ražas, kā gan citādi, — Sergejs bija ar mieru.

— Taisni tā, pārrēķinot mīkstajā arumā, kā pieņemts. Un arī seklu tu mums atdosi no jaunās ražas. Nu, bet maizi iztikai... So maizi vari neatdot — mūsu nesavtīgā palīdzība, tā sakot. Un vēl mēs esam nolēmuši piešķirt jums pilnīgu patstāvību. Jūs paši norēķināsieties ar valsti, pārpalikumu ņemiet sev. Būs liels pārpalikums...

Kāds pie galda iespurdzās, taču Jevlampijs Ņikitičs dusmīgi sarauca gaišo uzaci.

— Ja būs liels pārpalikums — jūsu laime, mēs pēc tā netīkosim. Ja mazs — no mums žēlastības dāvanu nelūdziet. Neizdosies. Tie tad nu būtu visi mūsu noteikumi. Vai pieņem?

Klusums. Slepenas nopūtas, piemiegtas acis vēro Sergeju. Sergejs nogrozīja galvu un iesmējās.

— Tu runā tā, it kā mani ieceltu par otra kolhoza priekšsēdētāju, nevis par brigadieri.

Jevlampijs Ņikitičs bija šos vārdus gaidījis, ieņēma cienīgu stāju, jau tā bija izskatījies stingrs, tagad — nenāc ^ ne tuvumā.

\ — Mēs nolēmām visās brigādēs ieviest saimniecisko ap-sreķinu. Visās! Jūs neesat izņēmums, jums arī būs saimnieciskais aprēķins.

I — Tas ir, zem jūsu izkārtnes, bet uz savu roku?

I — Tieši tā! Mēs — par sevi, jūs — par sevi. Bet palī-d/iba no mums pilnā mērā.

I Sergejs atkal pašūpoja gludi piesukāto galvu un iesmējās.

I Nu, viltīgs gan tu esi.

[ Jrvlampijam Ņikitičam tuklie vaigi noraustījās zobgali' a smīnā, sāka smaidīt visi: kā nu ne, šķiet, bija jau gluži piespiests pie sienas, tak izlocījās. It kā apvienojas, ļpirķerties nevar, bet patiesībā blīva sētiņa starp vecajiem ■ikoviešiem un jaunajiem. Jūs par sevi, mēs par sevi, tikai Izkārtne viena.

Likovam vecākajam seja atmaiga, atkal viņš ir labais ļtēvocis — viss pateikts, viss garām, tāpēc var atklāt arī [pārējās kārtis. Viņš iedudinājās:

ļ — Ko tur slēpt, mēs visi baidāmies, ka Petrakovskas kazas neapgrauž mūsu sakņu dārzu. Palīdzēt palīdzēsim

pa radaru, pa draugam, tomēr neaizmirstiet — draudzība paliek draudzība, bet tabaciņa katram sava. Tālabad arī ir tāds vārds kā «saimnieciskais ap-rē-ķins»! Un tad vēl tāds lozungs: «Kas nestrādā, tam nebūs ēst!» Bet pēc paskatīsimies: varbūt kazas atkopsies, sāks dot pienu, tad arī pieņemsim kopējā ganāmpulkā.

— Labi jau, labi, noluncinies, — Sergejs atvairīja. — Ja saimnieciskais aprēķins, tad saimnieciskais aprēķins. Sevišķi neceru no nabadzības kulties ārā uz požariešu kamiešiem. Palīdziet, kā varat. Bet man ar saimniecisko aprēķinu pat ērtāk. Mazāk māksities virsū ar padomiem.

Jevlampijs Ņikitičs neizturēja, viegli nokrekstējās.

— Protams, pats savs kungs.

Arī valde nenoturējās, iedārdējās smieklos, taču smējās bez ļaunuma, atviegloti. Ikviens bija priecīgs, ka, paldies dievam, pats nav kļuvis par petrakovskiešu kungu un pavēlnieku. Kaut arī puisis skolots, akadēmijās bikses pa-deldējis, tak no dzīves nenieka nesajēdz. No dēla pats labprātīgi laužas padēlos. Kolīdz maķenīt nošaus greizi, Jevlampijs Ņikitičs ar šo valdes lēmumu piesegsies — palīdzējis, sak, pieņemamus noteikumus piedāvājis, puisis pats bijis ar mieru, ar varēm nav spiests. Visgaišais pavēlniek, iekļūsi mazā amata, vainīgs allaž būsi.

Jevlampijs Ņikitičs apsauca:

— Eita, eita! Jociņi nav vietā!

Taču ne pārāk skarbi.

Viņš, Jevlampijs Likovs, cilvēku muļķību neuzskatīja par diez kādu lielo netikumu. Lai ir muļķis, ja tikai piekāpīgs, prātu allaž var iedot.

Pēc dažām dienām rajona avīzē parādījās raksts: «Novatorisms! Pirmrindas kolhozā «Darba vara» visās brigādēs ieviests saimnieciskais aprēķins.» Tais gados sādžās šis vārds ikdienas lietošanā vēl nebija iegājies.

Uz rudens pusi piebrauca divas milzīgas kravas mašīnas, abas augstu piekrautas stingri piebērtiem maisiem — maize petrakovskiešiem. Un ne jau plika maize, bet ar lozungiem. Pie mašīnu sānmalām sarkani plakāti: «Kvēls sveiciens kolhoza «Darba vara» jaunajiem kolhozniekiem!» Un turpat pamācīgais: «Kas nestrādā, tam nebūs ēst!» Maizi atveda, taču arī lozungus nebija piemirsuši.

Ap mašīnām sapulcējās visi pusaiznaglotās Petrakov* skas sādžas iedzīvotāji. Sievietes basām, melnām kājām un sažuvušām sejām, brunču stērbelēs viņām ķeras balt-galvīši bērneļi. Vīru cilvēku sādžā tā kā nebūtu, bet ko tu neteiksi, bērni tak rodas... Sakumpušas vecenes stiegrainiem kakliem, veči sirmiem, sarainiem zodiem. Daži pusaudži bez ūsām, saules aprauti, no tiem, kas vēl nav nobrieduši iesaukšanai armijā. (Pēc armijas jau nu — lika pagaidīt — uz Petrakovsku ne ar kliņģeri neatvilinās.) Pa retai jaunuvei, pēc lindrakiem ne atšķirt no vecenēm... Noplucis, izbalējis, novārdzis pūlis, kauli un acis, un ne-apcirptas pinkas, un visiem kopēja neuzticības izteiksme sejā.

Stingri piebērtie maisi sagāzti blāķī, to uzskatāmajā pilnumā ir kaut kas neticams. Maize par velti, turklāt ar lozungiem: «Kvēls sveiciens!...»

Jevlampijs Ņikitičs pats atveda šo maizi, spēra vaļā dižo runu, arī, kā klājas, ar lozungiem: «Panāksim augstas ražas!» Ņemiet, ēdiet un paturiet vērā: «Kas nestrādā ...»

Jevlampijs Ņikitičs — plats, it kā ar eļļu ieziests ģīmis, uzvalciņš jau pašaurs — pogas tik tikko saiet ciet uz piebriedušā vēderiņa. Cik gan maz viņš atgādina tos, kas viņā klausās, — no citas planētas.

«Dodam! Ņemiet!» — plašs žests uz maisu pusi. Lai visi redz, kurš tas devējs.

Malā stāv jaunais brigadieris — žokenīte uzvilkta uz acīm, spītīgs zods, tāds pats kā tēvocim Jevlampijam, apputējuši zābaki, rokas dziļi kabatās. Viņa pienākums rūpēties, lai maize netiktu apēsta velti.

Viņš zināja, ka zirgus Petrakovskā ziemas vidū ar virvēm sien pie griestiem, zināja, ka govju kūts ir bez jumta ...

Viena lieta ir zināt pēc nostāstiem, cita — redzēt savām acīm.

Pirmo reizi viņš iegāja pa kūts durvīm pie šķidros mēslos iestigušām govīm. Pie govīm? ... Nē! Tādas govis viņš vēl nebija redzējis — koka steķi, apvilkti ar pinkainiem rūsganiem kažokiem, neizskatījās, ka tur iekšā varētu turēties dzīvība. Dzīvas vienīgi acis, lielas, asarojošas, tās ries tādu valgu grūtsirdību, ka tu stingsti un pats kļūsti kokains. Un, lūk, šādā kokainības brīdī viņš sajuta uz sejas slapjumu, ne siltas asaras, bet saltu, lipīgu slapjumu — lietu. Pacēla galvu un ieraudzīja debesis, pelēcīgas, parastas debesis, ko šķērsoja vienīgi jumta spāres. Sirds sašjuka, viņš neatcerējās, kā ticis ārā. Bija iznācis pa durvīm. Durvis bija, bet jumta nav.

Tikai četrus kilometrus sāņus ir Požaru ciems. Tur starp nobalsinātām sienām elektrisko spuldžu gaismā, tīkamā siltumā, kurā jaucas nule slaukta piena smarža, mēslu un dzeldinoši sīva skābbarības smaka, — spīdīgas, žīžainas, vingras, platas muguras rindām vien. Tur ir citi dzīvnieki, kas ne drusciņas nav līdzīgi šiem spalvainajiem koka gabaliem, tur ir spēkpilnas miesas, laiska gremošana, automātisko dzirdņu čuguna bļodiņas, betonēti celiņi ar notekām, š|ūtenes, kas ar spēcīgu strūklu aizskalo netīrumus.

Pavisam tikai četri kilometri, kaut kur vidū — šaurs ce|š starp laukiem. Četri kilometri? Nē, ceļš nestiepjas telpā, bet laikā. Tur — divdesmitais gadsimts, kā tam arī jābūt, šeit — velns sazin kāds — viduslaiki! Lec pāri gadsimtiem, Sergej Likov!

Bija lekcijas un bibliotēkas, grāmatas un profesori, mikroskopi un krāsainas tabulas, noslēpumi zaļas lapas iekšpusē, pētījumi par mīklainajiem mikrobiem, kas perinās pie augu saknēm. Tas viss bija, un gaidīja vēl kas lielāks — izmēģinājumu iecirknis, zinātniskā stacija, sava laboratorija ar mēģenēm un mikroskopu, dobes ar etiķetēm, kas vēsta, ka uz planētas rodas jaunas, cilvēkiem vēl nepazīstamas šķirnes, zinātniskais grāds, gods ... Tu būtu putns, kas var lidot, kur patīk, neviens tev neprasītu ne plāna izpildi, ne atskaites, neviens tevi apspriedēs neņemtu uz grauda — tikai radi!

Brigadieris Petrakovskā! Brigadieris pašā bezcerīgākajā brigādē, jau iepriekš zināms — tas, kuru p]aukās.

Veņkas mātes Gruņas Jarcevas kaimiņieni sauca par Annu — Anna Fiļipovna Koškareva. Viņas bērni ar viena gada starpību — Petjka un Ļenka, viens astoņi, otrs septiņi gadi, Seņka un Vasjka — pieci un četri, un vēl šūpļa-bērns Jurka, tas, kas tolaik istabā brēca aizvilkdamies.

Katru gadu jau pirms ziemassvētkiem Anna sāka cept saviem bērniem zāles un kaņepju pelavu plāceņus. Zāli — skābenes, nātres un vēl vienas, ko nez kāpēc dēvēja nepieklājīgā vārdā, — bērneļi paši vasarā vāca un kaltēja, un ziemā saberza par smalku smelkni, Plāceņi pēc krāsas,

pēc izskata atgādināja svaigas govju karašas — melni, ar zaļganu nokrāsu, ar sīvu skābbarības un puvešu smaku, ar neciešamu, pliekanu garšu, ko sāls nekādi nespēja no* mākt.

Devīgais Jevlampijs Likovs uzdāvināja maizi — ēdiet! Labu tiesu maizes, taču ne jau nu tik daudz, lai būtu paēdusi. to var apēst dažu mēnešu laikā. Sergejs novietoja maisus ar miltiem klēti, rūpīgi pārbaudīja gan jumtu, gan sienas — vai ir sauss — un aizslēdza.

Maize aiz atslēgasl Tas nozīmē — atkal bads, tas nozīme — negants naids pret to, kas aizslēdza un iebāza atslēgu kabatā.

Naids, bet vajag, lai ticētu, vēl vairāk — vajag, lai mīlētu. Nevis skaisti vārdi vai dedzīgi solījumi, bet rieciens maizes var izraisīt mīlestību, vienīgi tas. Pagaidām vēl ēda pelavmaizi no rudenī ievāktās ražas, bet sādžā jau rūga klusa nelabvēlība pret jauno brigadieri.

— Požaru ieliktenis.

— Maizi tikai izskata pēc kopā ar priekšsēdētāju atveda.

— Ko ta jūs, meitieši, taucēties sagribējāt, vai?

— Aplaizies un aizmirsti.

Un vajadzēja saņemties, vajadzēja iet pretim dziļajam, slēptajam naidam. Nekad savā mūžā Sergejs nebija tā riskējis, laikam gan pat karā ne, kur gadījās gaisā sadurties vienam pašam ar trim «meseriem» reizē.

Bijusī kolhoza valdes ēka, tagad brigādes māja, nav vis Požaru kantoris ar kolonnām un platu lieveni — tā ir parasta lauku istaba, sagrabējusi un milzīga, kādas Petra-kovskā stāv tukšas ne viena vien. Sapulcējušies visi izkaisītās sādžas iedzīvotāji, gaiss saspiests, grūti elpot — lakati, lakati, uz galvām, ap pleciem, šur tur kāda noplus-kājusi veča cepure. Vairums iedzīvotāju — sievietes, daudzām ir bērni, visi prasa ēst, bet maize aiz atslēgas.

Sergejs atklāja sapulci. Gaidīja, kā parasti, runu, taču brigadieris nerunāja, izvilka no kabatas atslēgu un nolika uz galda.

— Te tā ir. No klēts.

Klusums, kāds nosēcas, iečīkstas sols. No plašās istabas krēslainības ar naidīgu neuzticību raugās acis, sāpju aizēnotas sieviešu, māšu acis.

— Tā ir jūsu ... Es to rokās vairs neņemšu. Kurš grib, var to ņemt, atslēgt klēti, izdalīt maizi. Miliciju nesaukšu, sūdzēties nekur nesūdzēšos.

Klusums, nopūtas, sēkšana. Naidīgas acis.

— Nu, kurš grib ņemt atslēgu?

No aizmugures, no lakatu gūzmas sievietes balss:

— Kurš katrs ņems, ko lumstinies!

— Tikai šim kuram katram es jautāšu: cik mēnešu tu, kurš katrs, taisies dzīvot pasaulē? Trīs mēnešus, četrus vai ilgāk?

Drūms klusums, drūms, bet arī mulss.

— Apēdīsim maizi tagad, pavasarī atkal būsim badā.

— Ir pierasts!

— Tiesa gan, bet es gribu, lai jūs atradinātos. Tālab arī esmu šurp atnācis. Gribu glabāt maizi līdz pavasarim, lai nebūtu jāstrādā ar zāli vēderā, lai iesētu jaunu labību, lai to novāktu, lai būtu paēduši vienmēr. Kas neesat tā ar mieru, taisāties pavasarī, kā pieraduši, sūkāt ķepu, uzkost zālīti — ņemiet atslēgu, te tā ir.

Un Sergejs apsēdās.

Klusums, smagas sievu nopūtas, sakustēšanās.

Sekunde, vēl sekunde, vēl... Sekundes izšķīra Petra-kovskas sādžas nākotni. Sekundes izšķīra Sergeja likteni. Ja kāds izmisumā sadomās, tūliņ piecelsies starp lakatiem, pienāks, paņems atslēgu — dažus mēnešus būs ko ēst, tad atkal bada pavasaris, atkal draņķīgās nezāles Petrakov-skas tīrumos, bet no Sergeja novērsīsies visi — pati sādža, požarieši, Jevlampijs Nikitičs. Viņš jau nu novērsīsies ar izsmieklu:

— Ko, drošiniek, pirmajā pagriezienā uzrāvies?

Un izsalkušie bērni, kas ar izbrīnu vēroja maizi, olas, pienu ...

Ritēja sekundes, klusums ieilga.

— Izlemiet, sievas, — Sergejs drūmi atgādināja.

Neviens neuzdrīkstējās. Klusēja.

— Anna Koškareva! — Sergejs pasauca. — Vai tu esi šeit?

— Šiten. Un tad? — no dziļuma, no sienmales atsaucās.

— Panāc šurp!

— Kas tad ir?

— Panāc šurp!

— Nu ej, ej, neapēdīs tak! — no malas uzšņāca.

Visi sakustējās, sāka spaidīties, pašķirdami ceļu.

Pienāca, nostājās pie galda. Acis urbjas grīdā, izmītajos velteņos, rupjš, tāds kā maisaudekla lakatiņš aizsedz seju, mugurā vīriešu vamzis ar vates kumšķiem pie elkoņiem, izdrimējuši brunči.., Pat pēc Petrakovskas mērogiem — nabadzīga.

— Anna, ņem atslēgu!

— Kāpēc ta es?

— Ņem un glabā pie sevis ...

— Nebīsties, ņem, ja jau tā. Kas tev notiks, ja paturēsi rokās.

Galvu nepacēlusi, Anna paņēma atslēgu.

— Jūs redzējāt, pie kā tā paliek? Maize nav mana, maize pieder jums. Jebkurā laikā varat to ņemt un izdalīt... Ja gribēsiet.

Sergejs piecēlās.

— Viss, dārgie biedri! Sapulce beigusies.

Maize aiz atslēgas. Nīst tās dēļ var to, kuram atslēga kabatā. Bet šo atslēgu iebāza kabatā Anna Koškareva. Vai lai viņu nīst?... Viņai ir pieci izsalkuši bērni, tie nebūs paēduši no tā, ka mātei kabatā atslēga, aiz kuras glabājas maize, ar ko pabarot visu sādžu.

Sergejs mitinājās pie Gruņas Jarcevas. No sienas, kas aplīmēta vecām avīzēm, ietvara apņemts, viņā tagad izaicinoši nolūkojās puikas gadu ienaidnieks Veņka — vaļīga laiviņa uz atkarenām ausīm, tievais kakls ar nelielo ādamābolu izskatījās pēc gaiļa kājas. Tāpat kā visi, Sergejs pārtika no kartupeļiem, nebija no Požariem atvedis sev ēdamo. Atslēga glabājās pie Annas, maizes krājumi gulēja neaiztikti, taču Sergejs cauri sitās ...

Jevlampijs Likovs deva sēklu — kādu gribi, cik gribi, atlasi pats. Un Sergejs atlasīja. Likova kolhoza sēklas fondu viņš pārzināja labāk par visiem — ne velti cauru vasaru bija nodauzījies pa laukiem, bāzis degunu apcirkņos —, labāk par pašu Jevlampiju Likovu, labāk par klētniekiem, labāk par jebkuru no brigadieriem. Un viņš atlasīja saujiņu pa saujiņai vislabāko graudu, pats pārbaudīja dīgtspēju, pārbaudīt palīdzēja Ksjuša Ščeglova. Bijusī galdnieku darbnīca — izmēģinājumu iecirknis — bija no vienas vietas pieridāta ar apakštasītēm, kurās uz slapjas marles un skolas burtnīcu dzēšlapām dīga sēklas. Izmēģinājumu iecirknis darbojās, taču ne Požaru ciema, bet Petrakovskas sādžas labā.

Arī Petrakovskā glabājās savs sēklas fonds, nezāļaina rudzu, miežu sēkla, kviesīši tik sīkiem graudiem kā peļu

spirām. Fonds — tik vien ir kā nosaukums. To Sergejs laida malšanā, izsniedza, tomēr ar aprēķinu. Apjum kūtij jumtu — saņem, atved sienu — saņem, izmēz kūti, apkop govis... Dažreiz gan izrakstīja arī bez darba — bērniem, daudzbērnu mātēm.

Pieturējās puteņaina ziema, neparasti sniegota. Zirgi, novirzījušies no ce|a, iekrita kupenās līdz ausīm, ar virvēm bija jāvelk ārā. Šoziem Petrakovskā maz ēda zāli, kaut gan gluži bez tās neiztika — lāgu lāgiem sala rītā no viena otra skursteņa līdzi dūmiem atvējo salkana smarža, tātad kāds cep skābeņu pladiņas. Pat Sergejam nācās tās nobaudīt, pirmajā laikā gan viņš izmetās uz lieveņa, pārlika pār margām un atdeva zālīti sniegam.

Viņš ne visai kautrējās pazemīgi palūgt tēvocim:

— Iedali vezmeļus piecus siena ... Piesvied kādu nieku auzu. Palīdzēt taču solījies? Pildi solījumu — patlaban ir īstais laiks.

Jevlampijs Ņikitičs ikreiz skumīgi nopūtās.

— Ak jūs mani nabaga sabiedrotie — otrā fronte līdz kapa malai.

Tomēr palīdzēja.

Zirgus šoziem ar virvēm pie sijām nesēja — paši turējās kājās, kaut arī pēc parādes zirgiem neizskatījās.

Tā izvilka līdz martam.

Petrakovsku bija pārstaigājuši desmitiem priekšsēdētāju — bija starp tiem gan nelieši, kas no nabadzīgās sādžas prata sev rajona pilsētā uzaudzēt tīri pabagātus namus, bija arī godīgi cilvēki, kas netika piesavinājušies ne saujas graudu. Visus tos piemeklēja viens liktenis — tie pazuda bez pēdām — te bijuši, te nebijuši, dievs vien zina kur.

Petrakovskai skaitījās divi miljoni parādu 'sakarā ar dažādos gados saņemtajiem valsts aizdevumiem. «Kolhozs miljonārs» — rajonā mēdza pajokot, bet ko varēja darīt?

Jevlampijs Likovs panāca, ka parādus norakstīja.

Jevlampijs Likovs palīdzēja. Būtu varējis arī dāsnāk, bet paldies par to pašu.

Jevlampijs Likovs ir kolhoza priekšsēdētājs, un Likova kolhozā rajona pilnvarotie degunu nebāž. Arī tas ir svarīgi. Pilnvarotie ir dzīvs mēris tiem, kas nule ceļas kājās.

Nevienam no bijušajiem Petrakovskas sādžas priekšsēdētājiem aiz muguras nebija stāvējis Jevlampijs Likovs.

Sergejam ir stipra aizmugure, viņš var iet, atpakaļ neskatīdamies, rīkoties ar visu sparu.

Nabadzīgā Petrakovska ar kaut ko bija bagāta — ar mesliem. Gadu desmitiem tie bija krājušies laidaros, staļļos, pašu kolhoznieku kūtīs, gājuši zudumā, sadegdami par treknu melnzemi, krājušies atkal. Pat tie, kas no Petrakovskas aizlaidušies, bija pametuši pie aiznaglotajām mājam veselas kaudzes mēslu. Noblietēto, cieti sagulējušos mēslu dēļ govis bieži vien ar kaulainajām mugurām atdūrās pret griestu sijām. No mēsliem satrupēja kūtīm apakšējie vainaki, saimnieki pameta šīs kūtis un cēla jaunas. Nabadzīgā Petrakovska sēdēja uz bagātības.

Bagātība — ja to visu tīrā izvedīs uz laukiem, bet citādi — mēsli paliek mēsli, parastā draņķība.

Izvest, bet pavisam vienpadsmit zirgi varēja iet iejūgā.

Ņemt palīgā traktorus? ... Jā, lūdzu. Bet par traktoru darbu jāmaksā. Raža izaugs vai neizaugs, to vēl nevar zināt, bet traktoristam par izstrādes dienu maksā ragā, un izstrādes diena ir tāda, kādu Petrakovskas kolhoznieks vēl ne reizi nav dabūjis.

Akadēmijas mācību programmā nebija paredzēts, kā ar vienpadsmit kleperiem izvest kalnus mēslu.

Kā?

Atrisināt šo jautājumu — nozīmē izaudzēt ražu, nozīmē samaksāt par izstrādes dienām, nozīmē paēdināt petrakov-skiešus. Bet būt paēdušam ir laime, par ko lielāku petra-kovskieši pagaidām pat nesapņoja.

Ar vienpadsmit kleperiem!... Liekas, nav iespējams.

— Nu, ko tad, sievas, palūgsim Jevlampijam Ņikitičam, lai atsūta traktorus.

— Vai, Sergej Nikolajič, mīlīt, Jevlampijs Ņikitičs ar saviem traktoriem tak mums kreklu no miesām noplēsīs.

Bija pienācis laiks prasīt, lai Anna, maizes sargātāja, liek klēts atslēgu galdā. Liela, aprūsējusi klēts durvju atslēga. Sergejs stāvēja un vēroja sēdošās sievas, savu «dieva karapulku», kā to ņirgādamies saukāja Požaros. «Dieva karapulks» raudzījās Sergejā jau bez agrākās neuzticības, jau kā uz savējo.

— Kam šo maizi — traktoristiem vai mums pašiem?

Tas ir traks jautājums, musinošs jautājums. Šī maize

vairs nebija dāvātā, to bija glabājuši, aizliegušies izsal-

kušajiem bērniem. Ja Sergejs tagad izšķirtos dot to projām, kaut vai MTS traktoristiem, — visa ticība uz viņu izkūpēs, izkūpēs cerības, neviena roka necelsies darbam, nekādu ražu tad nav ko gaidīt. Maize, kas tik ilgi glabata neskarta, ir svēta.

Traktoristiem vai sev pašiem? ... Traks jautājums, musinošs jautājums pat jebkuram pilnvarotajam no rajona centra. Kā var tā jautāt? Atteikties no mehanizācijas, ignorēt MTS, tehniku aizstāt ar saviem kamiešiem — tu velc atpakaļ pagātnē, brigadier, mūsu attīstība uz to taisni balstās, ka rupjo fizisko spēku aizstāj mašīnas. Ar MTS starpniecību valsts saņem no kolhoziem krietnu kumšķi, par MTS ignorēšanu rajonā sita bez žēlastības, bieži neaprobežojās ar stingro rājienu vien, palūdza nolikt uz galda partijas biedra karti. Taču pilnvarotie Likova kolhozam gāja apkārt ar līkumu, un Petrakovska tagad dzīvoja zem Likova izkārtnes.

— Sev pa-šiem! — sapulce atsaucās ar vienotu nopūtu.

— Sev pa-šiem ma-aizi!

— Kā jūs domājat, ja par tonnkilometru mēslu izvešanu — pudu maizes? Vai tā ir laba samaksa?

— Samaksa tad ir laba, tikai — ar ko mēs vedīsim?

— To nu es, sievas, nezinu. Zinu vienīgi to — maizi par mēsliem. Maizi tūliņ — uz rokas, bez avansiem,

— Vai uzņemsimies, vai?

— Bet kā tad, sievelītes, ar ko?

— Ta viens jau vien ir vilcējspēks — pašām jūgties priekšā.

— Bijis jau ar ko, tad tā nemaksātu.

— Un maizīte uzreiz, mūs tak allažiņ ar avansiem vien baroja!

— Avansu mēs esam atēdušies!

— Ei, brigadier! Un bez mānīšanās?

— Bez mānīšanās.

— Izvedīsim! Pašas! Nevar tak maizīti grūst projām!

Un sāka vest mēslus.

Citas izejas nebija. Pa vairākām sievietēm kopā iejūdzās šļūkās, vilka pa dziļo sniegu kilometriem tālu. Par maizi, par īstu, nevis par avansiem, nevis par solījumiem! Par maizi, kas Petrakovskā tādā daudzumā sen nebija redzēta. Tur, kur zirgi krita, sievas izvilka ...

Barbarisms? Jā! Bijušais Timirjazeva akadēmijas klausītājs nenoraidīja arī to, Petrakovska taču jau sen dzīvoja

barbarismā — ziemā zirgus ar virvēm sēja pie griestiem, govis turēja zem klajas debess, audzēja nezāles, krāja mēslus, ēda zāli. Vai bez barbariskām pūlēm var tikt ārā uo barbarisma? Timirjazeva akadēmija savās programmās to neparedzēja, nācās rīkoties uz savu galvu un savu atbildību.

Viņš šaudījās no viena lauka uz otru, komandēja: šeit piesviediet vairāk, te ir smiltiņa, tur pietiek — zeme tāpat laba.

Pazīstamais ceļš, kas atdalīja Požaru un Petrakovskas zemes, bija aizputināts, ziemu pa to nebrauca. Patlaban to no jauna iesliedēja, visgarām tam sameta brangas mēslu čupas.

Bet brigādes noliktavā jau gaidīja atlasīti graudi sēklai.

Sergejs tomēr atrada laiku sadziedāties ar traktoristiem, kuriem vajadzēs uzart Petrakovskas laukus.

— Puiši, es gribētu tikai vienu, lai jūs kļūstat par apbedīšanas komandu ... Ko zviedzat? ... Mūsu lauki ir vienās dzīvās nezālēs. Šo zvēreņu, ušņu sēklas vajag apbedīt cik vien dziļi var. Bez dziļa aruma, bez aramkārtas apvēršanas darbu nepieņemšu. Ievērojiet jau laikus. Bet par kvalitatīvu apbedīšanu norēķināsimies, apsolu.

Traktoristi smējās, dzēra Sergeja izmaksāto degvīnu.

Mēslus izmēza tīrā. Petrakovskas sādžā gardi smaržoja pēc nule ceptas maizes.

Ceļš, kas atdalīja laukus — tur vārpas, šeit nezāles. To mēs vēl paskatīsimies — kā kuram būs.

Un tā nu šais marta dienās Sergeja pirmoreiz ar izbrīnu sāka ielūkoties pie krēsla saistītais grāmatvedis Sļegovs. Viņam uz galda nogula atskaites. Petrakovskas atskaitēs — izvests tik un tik tonnu mēslu. Hm... Skaitļi glīti, kar kaut vai pie sienas plakāta vietā.

Neuzpērkamajā grāmatveža darbā viss, kas pārāk skaists, rada aizdomas. Ivans Ivanovičs pašķirstīja papīrus, izmakšķerēja — lūk, precīzi skaitļi — zirgu kopskaits Petrakovskā (hm ... ir nu gan skaitlis!), un te arī otrs — darbaspējīgo cilvēku skaits ... Traktorus nav ņēmuši... Hm ... Vieni skaitļi apgāza otrus. Kā lai to saprot, Sergej Likov? Kas tu esi — agri nobriedis blēdis vai brīnumdaris?

Brīnumdari, kā zināms, pasaulē sen iznīkuši, toties blēžu tagad, cik uziet, arī starp jaunajiem.

Sļegovs vēroja no sava grāmatveža krēsla. Krēsls — tas ir ugunsdzēsēju tornis, nedomā apkrāpt. Dzīvosim — redzēsim.

Pavasaris pēc sniegotās ziemas bija padevies nemīlīgs. Kupenas gan atlaidās, gan atkal sasala kā akmens; likās, kušanai nebūs gala. Jevlampijs Likovs, satrūcies par ieilgušo pavasari, aizsūtīja traktorus vispirms uz Požaru laukiem — petrakovskieši gan pagaidīs.

Un bija alojies. Nenožuvušajos laukos traktori iestrēga, bieži lūza, slapjumā arī arums slikts — dubļainās ieliek-ņas salaidās, žūdamas apauga ar garozu, un caur to jau nu negaidi — asns tik lēti ārā netiks. Ne ikreiz ir taisnība sakāmvārdam: pavasara diena visu gadu baro, ir arī vēl cits — kā vējš steigsi, ar negodu beigsi.

Sergejs nesteidzās un bija ieguvis, traktori vienmērīgāk strādāja Petrakovskas laukos. Klīda baumas, ka brigadieris nelikumīgi pielabinoties traktoristiem, grāmatvedībā, protams, atmaskojoši papīri neparādījās. Ja tā, tad puisis atsities savā tēvocī Jevlampijā, tas arī vajadzības gadījumā nepalaida garām izdevību apiet likumu ar līkumu.

Jau ap jūnija vidu sākās valodas par kaut kādu ceļu, pie kura satiekoties petrakovskiešu un požariešu lauki:

— Bet viņā pusē šogad zelmenis tāds, ka mūsējais netiek līdzi.

Kas tu esi, Sergej Likov, blēdis vai brīnumdaris? Blēžiem gan zelmenis parasti aug nevis no zemes, bet no gaisa.

Pats Jevlampijs Ņikitičs savā gazikā apbraukāja Petrakovskas laukus no viena gala līdz otram un apstiprināja:

— Ai jā, Serjoga! Var redzēt, ka Likovu sugasl

Brīnumdaris?... Nē, nieki! Sen sēnītēm brīnumdarītāju

spējām neviens vairs netic.

Kaila, uzartā zeme pārvilkās ar liegu kā acu apmāns zaļganu dūmaku — līda ārā maigie asniņi, tas ir labības zīdaiņa vecums.

Zaļganā dūmaka rītu no rīta pieņemas spēkā, zaudē gaisīgo glezjiumu, ar katru jaunu rītu gūst sulīgu spilgtumu. Zeme kļūst vienlaidus zaļa, līksma, kā parādei saposta. Tā ir labības agrā bērnība.

Un kādudien tu pieliecies un pamani — zaļajās bārkstīs lapiņa sagriezusies par atsperīgu bultiņu, tēmē tieši debesu zilgmē, tēmē uz spurlgo sauli. Labībai sācies pusaudža laiks.

Pusaudža laiks līdz pirmajai, kautri paslēptajai vārpiņai. Pati par sevi vārpiņa ir bikla un maiga, nav tanī ne raupjuma, ne asuma — labībai pienācis jaunības laiks.

Stiebri ir zaļi, mežonīgi zaļas ir lapas, taču vārpiņa vairs nav paslēpta, tā izlikta apskatīšanai, pacelta uz augšu kā karogs. Pieskaries tai — tā ir pacieta, tu jūti iecirtīgu durstīgumu, un ielūkojies tuvāk — tā zalgo ar sudraba vizmu. Tad pārlaid skatienu visam laukam, pa kura zaļo klaidu vējš veļ viļņus ar metālisku lāsmojumu. Jaunība ir pašā plaukumā. Sudrabs uz vārpas nav tas, kas sudrabs matos, te tas nepavisam neatgādina vecumu.

Dzeltenums, salmu zelts — tas liek domāt par briedumu, tā ir labības novecošanās krāsa. Taču pamēģini vien notvert brīdi, kad tā parādās pirmoreiz.

Vieglāk saredzēt sauso dūmaku virs lauka, liegu un gaisīgu kā elpa. Vārpai rodas spurdzes. Labība zied. Augs ir nobriedis, pats augs, nevis grauds. Līdz labības briedumam vēl tālu.

Vēl un vēlreiz tu lūkosi graudu kost, un tas izšļāks pie-nainu šķidrumu. Nē, nav vēl gatavs.

Grauds nav gatavs arī vēl tad, kad tas vairs nešļāc, bet mīksti plok, tas vēl ir pienains, pusgatavs, apšaubāmi gatavs. Tā arī dēvē tādu gatavību — piengatavība.

Bet tad jau arī sākas uztraukumi: ka tik nu nepalaistu garām īsto brīdi, ka tik nu paspētu laikā novākt, lai labība būtu gatava, bet ne pārgatavojusies, lai graudi būtu cieti, bet neizbirtu! Ap to laiku jau zogas klāt rudens, zogas lieti...

Petrakovskas sievas, «dieva karapulks», kas visus meslus bija aizvilkušas uz laukiem pašu rokām, vairāk nekā visi citi brīnījās par savām druvām. Brīnījās, baiļojās un mulsa ...

— Ak tu ku-ungs! Vai tiešām būs mums maize, vai tiešām sāksim dzīvot? Bet kā tad mēs tiksim galā ar šito nemēru? Spēcina tak mums ... Ak kungs!

Nebija sādžā neviena cilvēka, ko nebūtu pārņēmusi šī laime un izmisums. Sergejs nebija izņēmums, no šās laimes un izmisuma viņš bija samelnējis, sakaltis, seja kļuvusi tāda kā mālaina, lūpas sasprēgājušas,

Viņš gaidīja sarunu ar tēvoci Jevlampiju, gaidīja, ka tas sāks pirmais. Un nebija maldījies, tēvocis pats atbrauca pie viņa, kā parasti, brāzmaini līksms, seja sarkana kā pēc pirts, kakla kumbrs liec uz priekšu galvu ar krietni papletušos plikumu pierē. Atvēzienā uzplāja brāļadēlam pa muguru.

— Nu, akadēmiķi! Aprunāsimies!

Apsēdās aprunāties.

— Brangs ķēriens tas ir, Serjoga, pats redzu, — tēvocis Jevlampijs ņēmās skaidrot. — Taču uz klibu zirgu cerības neliec — pazaudēsi.

— Petrakovskieši tas klibais zirgs, vai?

— Neba šiem jau visas kājas pieaugušas? Tev droši vien labāk par mani redzams — pagaidām paklibi, vieni paši ar ražu netiksiet galā. Bet lai kaut ārs labības paliktu zem sniega — to es nepieļaušu! Tāda gadījuma mūsu kolhozā nav vēl bijis.

— Kas tur ko runāt, — Sergejs nevainīgi atteica, — raža ir kopēja, kopā novāksim, par izstrādes dienām vienāda samaksa.

— He-he, tavam «dieva karapulkam» lai ar požariešiem būtu vienāda samaksa par izstrādes dienu? Vai nebūs paagri?

— Vai tad «dieva karapulks» sliktāki cilvēki par citiem?

— Pierādījumu, ka līdzinieki, pamaz. Požarietis par savu izstrādes dienu ir cīnījies desmitiem gadu, tavi dieva ļautiņi grib to vienā gadā sasniegt. Neiznāks, puis. Saimniecisko aprēķinu es pagaidām nelauzīšu. Lai iet, vienosimies pa labam: mēs palīdzēsim un par palīdzību ņemsim, cik pienākas.

— Un petrakovskiešiem palieciņus no viņu pašu ražas?

— Vai tad nepietiks? Pieraduši dzīvot kā nieres pa taukiem?

— Zili brīnumi, tēvoci Jevlampij. Te tu baidījies, ka petrakovskieši pie tava pīrāga pielavīsies, bet nu pats manies nokost kumosu no petrakovskiešu doniņas. Vai nu petrakovskiešiem vienādas tiesības, vai arī saimnieciskais aprēķins līdz galam!

— N-nu, n-nu, — Jevlampijs Ņikitičs draudīgi novilka.

— Bet vai tu zini, kas tev draud, ja kaut vienu hektāru pametīsi zem sniega?

— Zinu.

— Nē, var redzēt, ka lāgā nezini vis. Pats ar tevi ņem*

ties neiešu, padošu ziņu rajona valdīšanai — un putniņam spalvas putēs.

— Lai notiek.

— N-nu, n-nu ...

Jevlampijs Ņikitičs aizbrauca pārliecībā: nāks lūgties, kur šis spruks, saimnieciskais aprēķins paliek saimnieciskais aprēķins, autonoma republika, bet patstāvības — še tev piga! Pat ar MTS noslēgt līgumu nav tiesības, traktoru un kombainu saņem no viņa, Likova, rokām.

Sergejs lika visām sievām uzrakstīt vīriem un dēliem vēstules, tiem, kas sen aizgājuši no savas sādžas un strādāja svešā pusē, — ņemiet, sak, atvaļinājumu un brauciet šurp pa ražas novākšanas laiku, zaudējuši nebūsiet. Šie pamukušie tēvaiņi visi nemaz nedzīvoja diez kādos tālos novados, daudzi strādāja tepat tuvumā — koku pludinā-šanas iecirkņos, mežu izstrādes punktos —, brauca šurp paciemoties tepat vai ik sestdienu, atjaunotos laukus tika redzējuši paši savām acīm un, protams, bija domājuši arī par ražu.

Labība nenogatavojas vienā dienā. Augstākās un smilšainākās vietās — nobriedusi, bet zemienēs, kur mitrāks — piengatavībā un vietumis pat gluži zaļa. «Sievas! Jums katrai vienai ne jau čuguna katliņš uz pleciem, bet īsta zemnieku cilvēka galva! Negaidiet brigadiera rīkojumu, apsveriet pašas, nolūkojiet īsto brīdi un klūpiet iekšā ar sirpjiem! ...»

Jevlampijam Ņikitičam kolhoznieks ne grambu uz ceļa nevarēja aizbērt bez pavēles, tur, teiksim, zirgs vajadzīgs, lai atvestu granti, un tad jau nu jāprasa priekšsēdētājam. Sergeja brigādē, ja cilvēks pats apsvēris, pats bez priekšā teikšanas izdarījis — uzslava un gods, un atalgojums virs likumīgās izstrādes dienas.

Nevar paredzēt, nevar iepriekš ieplānot to spēku, kas rodas reizē ar cerību. «Vai tiešām sāksim dzīvot?» Ar prātu paredzēt nevar, bet nojaust var. Petrakovskas «dieva karapulks» no augusta sāLuma līdz vēlam rudenim cīnījās ar labību. «Dzīvot sākam, pasarg dievs, ka norautos!» Karoja par dzīvi, tas nav joks.

Un skaties — Petrakovskā brīnums! Noskanēja pa visu rajonu. Vēl pavasarī šī sādža bija viena no visvairāk panīkušajām, bijušais bezcerīgais «kolhozs miljonārs».

Bet tagad raža augstāka nekā Požaros! Kas to būtu domājis!

Priekšniecības ziņojumos, rajona avīzē brigadiera Likova vārdu minēja visos locījumos, nē, nē, ne tā Likova, ne Jev-lampija vārdu, bija uzradies otrs Likovs ...

Noputējis gaziks mala ar riteņiem līdz skanīgumam izkarsētos rugājus.

Nopļauti lauki allaž izskatās pārmērīgi plaši, pat debesis virs tiem ir bezgalplašas un nedzīvas. Skumīgās rugāju jūras malā zem augstām nobalsinātām debesīm knosījās sievu bariņš — atspraudītas svārku stērbeles, kas atsedz baltus apakšbrunčus, melnas, sarepējušas kājas, raibi lakatiņi. Viņas ar sirpjiem steidza griezt pēdējo atlikušo, jau saklēpājušo, samuidzīto labību, kas ar kombainu vairs nav nopļaujama, jo tanī sapīsies izkapšu asmeņi.

Ivans Ivanovičs pirmoreiz pēc daudziem gadiem bija nolēmis atrauties no izsēdētā krēsla, tuvumā palūkoties uz dīvaino cilvēku, kas sūtīja viņam atskaitēs tik lēkājošus skaitļus. Ja sarindotu visus pārskatus pēc kārtas, iznāktu ārprātīgs skrējiens ar auļiem, ar izrāvieniem, ar apstājiem. Skaitļus uzpirkt nevar, agri vai vēlu tie atsedz sūtītāja iekšpusi. Atsedz? Izrādās — ne vienmēr.

Skrajš sievu bariņš un rugāju jūra tām aiz muguras. Šķiet neticami, ka šīs sievas tik lielu zemes platību atbrīvojušas no labības. Un atkal galvā lodā skaitļi, skaitļi: tik un tik hektāru vasarāja, tik un tik darbaroku. Neuzpērkamie grāmatvedības skaitļi — un bariņš sievu tiem pretim.

Sergeju Sļegovs sastapa vēlu vakarā. Jau nakts nāca virsū, kad viņam ar sievām vēl turpinājās sapulce. Vajadzēja pacietīgi sēdēt, klausīties sievu tērgas, līdz tās nomierinājās, līdz izklīda pa mājām.

Pēdīgi viņi divatā iznāca uz lieveņa. Ivans Ivanovičs piemetās uz pakāpiena, apņēmis ar rokām kruķus.

Bija bezmēness nakts. Gaisā jaužas šķietamas rudens smaržas, ko izdvašo vīstoša zāle. Debesis melnas kā poda dibens, skursteņus uz jumtiem var tikai noskārst — tais vietās ir tukšums, nav zvaigžņu, kaut gan vajadzētu būt. Melnajās debesīs skaidri saskatāms blāvs, saraustīts Piena Ceļš.

Petrakovskas brigadieris, kā sabozusies perētāja uz olām, pilnīgi nogrimis sevī, šķiet aizmirsis, ka viņam līdzas dzīva dvēsele.

— Khm!.,. — Ivans Ivanovičs iekāsējās. — Es pie Ievīs nenāku kolhoza uzdevumā, tiešām ne revidēt — nesēdi, dieva dēļ, kā tāda klukste. Tu esi mani satraucis.

— Ar ko?

— Es arī pats lāgā nezinu. Ar drosmīgiem lēcieniem. Ari es sava laikā lēcu, bet, re, pārlauzu muguru.

- Kalab satraukties, Ivan Ivanovič, labāk papriecājies kopā ar mums.

Esmu gatavs priecāties, puis, — Ivans Ivanovičs gandrīz skarbi atteica, — ja pierādīsi, ka tavi panākumi stabili, nevis īslaicīgi.

— Pagaidām uz gadu, līdz jaunai ražai. Kurš par jauno ražu var iepriekš galvot? Taču vienu gadu petrakovskieši tagad būs paēduši.

— Bet tu taču, jādomā, gribētu, lai ko ēst būtu ne gadu, bet vienmēr.

— Gribu.

— Un laikam gan kaut kādi apsvērumi tev šai ziņā ir.

— Ir. Art, sēt, novākt labību, pārsniegt šā gada ražu.

— Un tici, ka spēku pietiks?

— Kuram?

— Nu, kaut vai tev pašam.

— Par maniem spēkiem nav vērts runāt. Kāds nu lielais spēks var būt vienam cilvēkam.

— Bet bez tevis Petrakovska nebūtu uzmutuļojusi.

— Esmu tikai šautenes mēlīte, pati šautene bija jau pielādēta.

— Ar ko? Kas nu par lādiņu no sievišķiem!

— Redzi, kādreiz karā, — Sergejs klusu, pakūtri ierunājās, — netālu no Volčanskas notvēra kādu nelieti. Policistu, vai?... Vācu laikā mūsējos bija kāris. Atveda kādu sievieti, lai sazīmētu. Viņai divus dēlus bija pakāruši, viens, šķiet, bijis vēl gluži puišelis... Viņa, kā ieraudzīja to nelieti, tā rāvās klupt virsū... Jā-a ... Trīs kareivji raudzīja saturēt, izsvaidīja kā kucēnus. Bet puiši — pamatīgi zaļokšņi, un sieva ne vairs kāda jaunā, iepelējusi. Atbildi nu: no kurienes viņai radās spēks? No kurienes Petrakovskas sievām pietika spēka ar saviem pleciem mēslus pa sniegu uz laukiem izvilkt? Tagad atskatās atpakaļ, pašas netic.

— Un nākamgad uz šo pašu lādiņu ceri?

— Nu nē. Piecelties kājās grūti, bet, ja reiz esam piecēlušies, tad soļosim, požariešus panāksim.

— Vai visi tam tic?

— Visi.

— Butu kaut vai atklājis, ka piespiedi.

— Es? Nē, es nespiedu. Piespieda lauki, tie diezgan uzskatāmi nezāļu vietā ar labību bija noauguši. Vai tad var sacīt, ka šos laukus esmu pārvērtis es? Ne jau es uz tiem mēslus sastiepu, ne es tos izauklēju.

_— Nu jā, tu taču esi šautenes mēlīte, lādiņš ir sievietes, viņas arī šāva. Mēlītes, redziet, viņām bija trūcis. Bet diez vai mēlītes?

— Ivan Ivanovič, es tiešām brīnos par tevi.

— Kāpēc tā?

— Mati tev sirmi, bet vēl aizvien meklē varoni. Varoni, dižu vadoni, kas viens pats var laimi uz šķīvīša pienest klāt.

— Un vai tad tādu nav?

— Viens visiem? ... Viens pats? ... Šķiet, ka nav un nevar būt.

— Bet šī dziesma, puis, arī nav jauna — brālība un vienlīdzība tiktāl novesta, ka jāsāk atzīt — visiem dievs vienādu devumu zem cepures pabāzis.

— Taču, pat ja zem cepures ir ģēnija smadzenes, tad labakais, ko šīs Smadzenes var izdarīt, ir norādīt, kur laime atrodama, bet paņemt to tik un tā vajadzēs kopīgi, visiem_ ar pulku. Nav tāda varoņa, kas viens pats varētu pilnībā laimi sagādāt. Iļjas Muromieši mēdz būt tikai pasakās.

Ivans Ivanovičs ilgi nebilda ne vārda. Klusa nakts zvaigžņu acīm raudzījās uz grāmatvedim svešo sādžu.

— Noradīt — kur? ... — viņš atkārtoja. — Bet vai tev nav ta gadījies, ka tu pats skaidri redzi, ar pirkstu parādi, bet citi ir akli? ... Pat jābrīnās, cik akli!

Sergejs padomāja, tad noteikti atbildēja:

— Nē, nav gadījies.

— Man gadījās.

Sergejs tumsā paraustīja plecus.

— Droši vien man zem cepures nav vairāk kā citiem, pārāk tālu nelūkojos, redzu to, ko arī parasts cilvēks var saskatīt.

— Laimīgs tu esi, — Ivans Ivanovičs nopūtās.

Sergejs piepeši iesmējās.

— To es no tevis, Ivan Ivanovič, reiz jau dzirdēju. At-J62

ceries — tu pārmeti, kad mani sūtīja uz akadēmiju: krekliņā, sak, piedzimis.

— M-jā ... Atzīstos — vainīgs, pārmetu ... Kaut gan, ko tur atzīties, man arī toreiz bija taisnība. Tu — krekliņā, bet es, kā liekas, tīklos, visu mūžu tajos pinos līdz pat šai dienai... Nu, paliec sveiks. Nekas, nekas, pats piecelšos. Tu ej pabiksti šoferi, viņš mašīnā guļ ...

Aiz jaunuma un dumjības bija licies pavisam vienkārši: kolhozs — tā ir ģimene, viens par visiem, visi par vienu. Nepaspēja vēl ilkss nogāzties uz Ivana muguras, kad jau nobrakšķēja un pārlūza ticība kolhozam.

Tūkstošiem gadu mācītāji bija pūlējušies iestāstīt: «Mīli savu tuvāko kā sevi pašu.» Tūkstoš gadu, bet labuma nekāda. Cilvēks jau nu tā ir radīts — vairāk par visu mīl sevi, nevis savu tuvāko. Glīti nav, bet ko tur var darīt — tāda ir dzīve. Daba nav jaunkundzīte, jūtelību neatzīst.

Ivans Sļegovs kalpoja kolhozam, taču savā sirdī neticēja tam. Arī brangie ienākumu miljoni, ko viņš pats ar savu roku iegrāmatoja, nepārliecināja. Ienākumi sniedzas miljonos, bet no «mīli savu tuvāko» ne smakas — kuram gan sāp sirds, ka Paška Zorovs mitinās zem caura jumta? Bet, ja nav «mīli», tad nav arī ģimenes, ir valsts organizācija.

Ticība bija iedragāta jau iekāms trāpīja ilkss, taču laiku pa laikam uznāca — bet ja nu piepeši... Jaunībā iedragāts — līdz vecumam sāpe neaprimst.

Bet ko īstenībā bija parādījis Serjoga? ... Šļūkās ar mēsliem izvest kopā ar kaimiņu vieglāk nekā vienam pa^ šam. Tad to taču viņš arī pats sen zināja. Bet, ja kopā ar kaimiņu vieglāk, tātad kaimiņam arī cieņa — bez tevis, draugs, nekust! Cieņa ne no salkanā «mīli», bet vajadzība piespiež.

Jevlampijs Likovs pavēl: dari, citādi bargi sodīšu, bīsties! Ko tur vairāk, jādara ... Mazliet bail par sevi, nepavisam ne par kaimiņu. Iznāk, ka šis «bīsties» ir tāds kā akls mūris, kas šķir cilvēkus.

Uz draugu Pijko rādi ar pirkstu, bet pats? ... Skaiti ienākumus, glabā tos aiz atslēgas, skapjos. Pašu galveno, pašu interesantāko aiz atslēgas — kāds tad labums no darba? Kādēļ tev jāzina, tici uz vārda, padevīgi paklausi. Tu esi ganāms lopiņš, pār tevi valda gans ar pātagu. Vai

arī tu necel mūri, vai nešķir? Un pēc tam neticība: saderīgā ģimenē — nevar būt! Pretdabiski!

Ivans Ivanovičs smagnēji trinās sēdeklī blakus šoferim un krekstēja.

Visu mūžu bija nodzīvojis pārliecībā, ka ir pārāks par citiem, gudrāks par citiem un visas nelaimes nāk no tā, ka visus tālu pāraudzis; un vai tad tādu kāds spēj novērtēt? Viņš negribēja saprast: ne jau Iļjas Muromieši ir tie, kas liek pa zemi piena upēm plūst. Dakts bez lampas ne*» deg. Visu šķietami saldināja dzīve uz kruķiem — neesi, sak, atzīts, neesi citiem līdzinieks. Pienapuika Sergejs atklāja jau zināmo. Viņš atklāja, tu atgaiņājies — juties aizvainots! Pašcieņu viņš tev no dvēseles izrāva. Ai-vai-vai!...

Ivans Ivanovičs stenēja.

Sergejs Likovs bija kļuvis par rajona slavenību, viņu vēlēja prezidijos, sēdināja cieši līdzās vecākajam Likovam, lika uzstāties, saņēma ar aplausiem, vēl nepaļāvuši ne muti atvērt.

Brīnums Petrakovskā ... Visiem patika arī tas, ka brīnumdaris izturas kautri, no sava svētuma gaiņājas:

— Tādus brīnumus darīt nav grūti, kad no’bagāta kolhoza vējš pūš mugurā ...

Viņa runas Jevlampiju Ņikitiču aizvainot nevarēja, bažas radīja kas cits — rajona vadītāji pārāk bieži, pārāk neatlaidīgi atkārtoja: «Vecākajam Likovam izaugusi viņa cienīga maiņa!»

«Maiņa ... Hm!»

Jevlampijs Likovs nepieļāva, ka rajona vadība glauda viņu pret spalvu. Pamēģiniet tikai, Jevlampijs Ņikitičs ap-cirtīsies un — no kabineta ārā. Uz savu ciemu viņš, teiksim, neaizbrauc, bet apmetas tuvumā, dzīvoklī, kas pilsētā speciāli noīrēts, lai slavenais priekšsēdētājs varētu pēc sēdēm atpūsties. Šai dzīvoklī ir telefons, un tas jau nu noteikti iezvanīsies.

— Jevlampij Ņikitič, kālab nu tā... Pienāc, apspriedīsimies vēsā prātā. Jevlampij Ņikitič, es gaidu ...

Un Jevlampijs Ņikitičs pa to pašu telefonu izsauc:

— Mašīnu!

Šoferis steigšus no pilsētas nomales — viņš nepiemājo kopā ar Likovu, bet pie saviem radiem — trenc mašīnu,

lai Likovs varētu pabraukt tos trīssimt metrus līdz rajona komitejas durvīm. Neies jau kājiņām, viņš nav šāds tāds sprukstiņš, bet solīds saimnieks. Pieripos, izkāps iepretim rajona komitejas logiem, dārgā kažokā, cienīgs, sabozies, uzkāps augšā, glauno cepuri nenoņēmis, gāzīsies iekšā kabinetā, apsēdīsies — majestātisks un aizvainots, gatavs uzklausīt atvainošanos.

Vienam otram viņš nav pa prātam, viens otrs gaida, ka viņu nomainīs ...

Un mazs, neviena nepamanīts notikums, taču Jevlampijs ĪSIikitičs to it īpaši ievēroja. Galvenais grāmatvedis Sļe-govs bija pametis savu krēslu un pats personiski aizbraucis uz Petrakovskas brigādi. Tā vēl nekad nebija gadījies! Vaņka Sļegovs, nosirmojušais padomdevējs, labā roka, tas, ko viņš bija paglābis no cietuma! Vaņka Sļegovs nekad nekļūdās, vai tiešām arī viņš tic, ka vecā priekšsēdētāja dziesmiņa nodziedāta? ...

Aļka Studjonkina, sekretāre, neuzdrīkstējās aizturēt pie sliekšņa kolhoza labāko brigadieri.

— Lūdzu, Sergej Nikolajič, Jevlampijs Ņikitičs ir iekšā.

Un Likovs pieņem Sergeju.

— Traktoru uz nedēļiņu? ... Hm ... Visi tā kā būtu aizņemti, taču ... — Ar plašu vēzienu uzšņāpj pierasto zīmīti: «Pēc iespējas apmierināt!» — Pieklauvē pie Cistiha.

Cistiha kabinetā nav pat otra krēsla, Sergejam Liko-vam, kājās stāvot, jānoklausās, kā Likova vietnieks par lūpu pasviež:

— Nevaram.

«Vecākajam Likovam izaugusi viņa cienīga maiņa!» Sit-to mēs vēl redzēsim. Sergeja darbā — lai nelepojas! — lauvas tiesa ir viņa — Likova vecākā nopelns. Ko šis būtu darījis bez Likova traktoriem, bez Likova sēklas, bez Likova miltiem? Turklāt vēl bez tā, ka viņš, Jevlampijs Likovs, ar savu personu piesedza Sergeju no rajona biksti-ķiem! Pats atzina: «No bagāta kolhoza pa vējam...» Maiņa? ... Hm! Paskatīsimies!

Cistihs pār lūpu pasviež:

— Nevaram.

— Paklau, draugs, es šos jociņus pazīstu. Ar mani šie bērnu pekstiņi neies cauri.

—- Nu, ja pazīstat, kādēļ tad pie manam durvīm nokļuvāt? Aiz šīm durvīm vienmēr runāšana īsa.

Gaidīja skandālu, un tas arī notika. Aiz Likova kabineta dubultdurvīm. Pie durvīm sēdēja tikai sekretāre Aļka, uzticams cilvēks, taču ne durvis, ne Aļkas uzticamība nekavēja — pa Požaru ciemu sāka čukstus baumot: «Nepieklājīgus vārdus jaunais Likovs teicis vecajam: «Tu, sak, esi īpašas sugas parazīts, uzskati, ka nevis tev ļaužu labā, bet ļaudīm tavā labā jāstrādā! Tu — ak kungs, kā gan mēle klausīja! — esi trekna uts kopus kažokā!»»

Likova vietnieks Cistihs diez vai zināja vairāk par citiem (ar viņu Jevlampijs Ņikitičs nemēdza vaļsirdīgi izrunāties), taču izlikās zinām un sašutis sodījās:

— Nē-e, mums svešas valodas cilā. Visai aizvainojošas valodas. Derētu paskatīties dziļāk. Jevlampijs Ņikitičs tikai tā, aiz savas labsirdības pieļauj.

Tēvocis un brāļadēls vairs nesatikās. Petrakovskas «autonomā republika» joprojām dzīvoja savu neatkarīgo dzīvi, gatavojās pavasara sējai. Taču visi nojauta — tik vienkārši Serjogam tas nepaies, labsirdīgs jau nu Jevlam-pijs Ņikitičs ir, tak piedot nemēdz.

Un tā nu atkal pavasaris, atkal sēja ...

Te pat Jevlampijs Ņikitičs nevar atteikt petrakovskie-šiem traktorus. Ivans Ivanovičs, kā daždien, noformē norēķinu dokumentus: par tik un tik hektāriem mīkstā aruma petrakovskiešiem jāpārskaita kolhoza kasei tik un tik naudā, tik un tik graudā ... Varētu likties, viss kārtībā, traktori izbrauc tīrumos, aršana sākas. Taču — lika pagaidīt! ...

Rajona organizācijām no dzelzceļa stacijas piesūtīts bargs atgādinājums: «Jūs neesat izveduši piecsimt piecdesmit tonnu superfosfāta ... Kategoriski prasām izvest, nokavēšanas gadījumā ...»

Sīs piecsimt tonnas nebija paguvuši izvest tālie kolhozi, kamēr taisījās un knosījās — izšķīda ceļi. Bet gaidīt nevar, par katru nokavētu dienu dzelzceļš plēš rubļus.

% Tiek dota pavēle: lai izved, kas var! Un, protams, Jevlampijs Likovs jau nu nelaidīs izdevību garām, kāpēc nepaņemt lieku mēslojumu.

Taču plūdos iznests tilts pār upi. Smagās mašīnas neiet, izvest var tikai ar traktoru ragavām, braucot apkārt pa lauku ceļiem. Bet traktori nodarbināti pie aršanas, brīva nav neviena ,.,

Jevlampijs Ņikitičs nesvārstās: noņemt traktorus Petra* kovskas brigādei! Kāpēc tad tā?... Nu, tāpēc ej, Ivan lva-novič, noformē traktoristiem dokumentus mēslojuma izve-Šanail

Bez galvenā grāmatveža paraksta neviens traktors no vagas nost nebrauks — traktoristi neies vest mēslus par velti. Vajag tikai neparakstīt...

Nevar sacīt, ka Sergejs Ivanam Ivanovičam diez kā būtu paticis. Pēdējo viņam bija atņēmis, kas vēl saldināja dzīvi, tas neaizmirstas, taču gremdēt puisi kopā ar visu brigādi — nē, sirdsapziņu Ivans Sjegovs vēl nav zaudējis. Vajag tikai neparakstīt...

Bet tad draugs Jevlampijs pārskaities pateiks: «Ej nost no krēsla!» Pieņems piekāpīgāku grāmatvedi, un tu ar savu pārsisto muguru, ar kruķiem atradīsies uz ielas. Un cits grāmatvedis neatteiksies, parakstīs tavā vietā.

Atceries, Ivan, sevi jaunībā, atceries — pēc laba tiecies, bet ļaudis novērsās. Viņi to darīja aiz nezināšanas, bet tu taču zini, pēc kā ož tavs paraksts. Būtu gatavs no visas sirds!... Bet ar kruķiem palikt uz ielas ir augsta cena, augstākas vairs nevar būt, un labuma no ta ne par pliku grasi.

Ivans Ivanovičs papīrus parakstīja. Tik tā mierinājuma, ka viņš nav vienīgais, kas klusēdams nodeva Sergeju.

AĻKA STUDJONKINA UN CITI

Ivans Ivanovičs sēdēja aizmirsts un domāja. Viņš nepamanīja, ka rosīgā čabināšanās Likova mājā noklususi, pierimusi. Nedzirdēja vairs steidzīgo soļu aiz sienas, durvju klaudzoņu, Cistiha balss dudināšanu telefonā.

Kopš tā brīža, kad Jevlampijs Likovs bija pakritis uz kūstošā sniega pie liellopu novietnes, jaunā Likova spēks strauji cēlās. Visi uzreiz sāka lūkoties apkārt — kurš? Izrādījās — tukšums. Neviena priekšsēdētāja amatam piemērota cilvēka nebija atstājis slavenais Likovs.

Jevlampijs vēl cienīja veco grāmatvedi, Sergejs — diez vai. «Sev kapu rokat...»

Zaglīgi soļi aiz durvīm, durvis nočīkstēja, ienāca Cis* tihs.

Ivans Ivanovičs no pirmā skata saprata — cerības nav piepildījušās. Parasti apaļais, jauneklīgais Likova vietnieka ģīmis sakrities, izstiepies, grumbu un krunku izvagots, uzreiz kļuva skaidrs — cilvēks iebraucis jau piektajā gadu desmitā, četri bērni viņam ir, kauslīgi un bļaustīgi, no tēva mantojuši palamu «pieklīdeņi».

Cistihs ļengani atslīga uz krēsla, satriekts brīdi klusēja, tad gurdi pateica:

— Nē, vēl sliktāk... Pavisam pie gala. Parādījušies nelabi plankumi... — Nopūtās. — Un ārsta nav mājās. Aizsūtīju, lai sameklē, bet kad vēl sadzīs rokā ... E-ehl Nekādas atbildības!

Noskurinājās, kā lūgdamies ielūkojās grāmatvedim acīs.

— Bet runājis taču! Divus vārdus pateicis! Bija taču atradis sevī spēku! Droši vien var kaut kā glābt!

— Bet vai tu zini, ko viņš gribēja sacīt? — Ivans Ivanovičs dobji novaicāja. — Viņš gribēja sacīt: «Miris kņazs ir mazāk vērts nekā dzīvs tarakāns.» Ne vienu reizi vien esmu šo sakāmvārdu no viņa dzirdējis.

Cistihs šausmās mirkšķināja samitrušas acis.

— Tātad ... — viņš čukstus iesāka.

— Tātad, gribi vai negribi, bet cepuri nost. Ne jau katrs pirms nāves spēj pajokot.

— Labi jociņi.

Viņi apklusa. Klusēja arī māja.

Ivans Ivanovičs jau ķērās pie kruķiem, apņēmies celties un iet, kad piepeši pa kapa klusuma pārņemto māju histēriski spiedzīgi noskanēja:

— Savedēja! Kuce! Ko tu te meklē?.«, Pazūdi no manām acīm!

Cistihs pat salēcās aiz pārsteiguma. Ivans Ivanovičs, uzgulis kruķiem, virzījās uz durvīm.

Kliedza mirēja Likova sieva Olga — uz kārnā kakla grodām grīstēm pietūkušas vēnas, seja pāršķiebta, zilgana.

— Izcietusies esmu no tavas bezkaunības, padauza nolādētā! Tagad jau nu vairs neklusēšu. Visu dzī-īvi tu man esi sabendējusi. Dzī-īvi!

Tas bija tikpat dīvaini, kā būtu, ja blakus istabā atskanētu līksmi Jevlampija Likova smiekli. Līdz šim neviens cilvēks ciemā nebija dzirdējis, ka Olga kādreiz būtu pacēlusi balsi, viņa allaž runāja gurdi, pat dusmīgu viņu nekad neviens nebija redzējis.

Cistihs, galvu pie pleca noliecis, virināja plakstus. Ivans Ivanovičs iestrēga durvīs.

— Zemē tev, bezgodniecei, vajadzētu ielīst aiz kauna! Bet nē — sveikiņi, un vēl smaida.., Blisenes tavas bezkaunīgās! ...

Durvis stāvēja Jevlampija Likova sekretāre Aļka Stud-Jonkina — īsais kažociņš vajā, no tā laužas ārā jaciņā iespīlētas krūtis, bālajā, šķiet, nobalsinātajā sejā kvēlo • pilgli nokrāsotas lūpas un stingst zaļganas kaķa acis. Traki niknumā ar visu kaulaino augumu viņai dzinās virsu Olga.

— Ko te izriezusi savus govs cičus?! Ko gaidi? Lai es tev purnā iespļauju? ...

Cistihs paslīdēja grāmatvedim garām un sīku, sīku solīti sāka grozīties apkārt.

— Olga ... Olga Maksimovna ...

— Nava tev aizstāvja! Bija, bet nupat laiž garu laukā! Ej pasūdzi! Nu jel, pasūdzi tagadiņ! Palaizījusi kaķene svešu krējumu — gana!

— Olga Maksimovna! Ak tu kungs un dievs! Attopies taču, Olga Maksimovna! Tādu kaunu! Ak tu kungs un dievs, tādu negodu! Pie nāves cisām, tā sakot... Aļkal Ko te rēgojies kā stabs? Marš projām!

— Sa-ve-dē-ja! Kuce-e nešķīstā!

Istabas vidū kārns meitietis ar dusmu trakumā sazilē-jušu seju. Vienās durvīs kruķos iekāries Ivans Ivanovičs, saraucis dzelteno pieri taukās grumbās. Otrās — medmāsa halātā. Pie sliekšņa — ne vairs jauns, bet izskaistinājies sievišķītis, izaicinoši uz priekšu izrieztām krūtīm zem vaļējā kažociņa, nobalsinātajā sejā — lūpu asiņojošā brūce. Sīku solīti apkārt tipina Cistihs.

Aiz sienas guļ Jevlampijs Likovs — necelsies, nenodibinās kārtību ar bargu uzkliedzienu. Dzīve, ko viņš iejāvis, turpinās.

* * #

Jaunībā meičas Jevlampiju nebija lutinājušas. Un par ko gan lai būtu? Par to, ka nav šķībs un greizs, ka ir tīru un veselu miesu, par zilajām acīm zem salmu krāsas uzacīm, par jautro raksturu vai par to, ka prata arī zobus apvārdot un pēc vārda tālu nemeklēja? Tas viss, protams, ir labi, taču ar to vien nepietiek. Vajadzīgi arī zābaki un ermoņikas, un bikses bez ielāpiem uz dibena, māja un zirgs, zemīte un darbarīki tās apstrādāšanai — tikai tad cilvēks ir ko vērts, tad arī var riskēt... Meičai taču, teikt, tā viena manta vien ir — vienu reizi noalosies, sūksties tad visu mūžu par zaudējumu.

Jevlampijs staigāja neapmīļots.

Trīsdesmit viena gada vecumā viņš saņēma divdaļu māju, pilnīgi derīgu ģimenes vajadzībām — goda istabas ar guļamlāvām, krāsns ar podiem, pat tarakāni šķirbās laba barojuma, pat šūpulis karājas no griestiem, pat no* kvēpusi svētbilde kaktā — viss, kas vajadzīgs, lai izpildītu dieva likto: «Augļojieties un vairojieties!»

Preciniece un savedēja, dziedniece un zīlniece, visam ciemam kūma un radiniece, Sekletija Gubanova, prāvā deguna — ne pašas! — sen mirušā tēva prāvā deguna deļ iedēvēta par Knābeni, uzņēmās klapatas, aizlikās uz Mak-sima Redjkina mājām.

— Padzirdējām mēs, lielkundziņ, ka jums košas mantas esot papilnam ..,

Lai nu kā, bet košas mantas Maksimam Redjkinam — žūpam un agrāk neveiksmīgam uzpircējam — bija atlicin, piecas meičas, ņem, kuru gribi.

Nebija Jevlampija Likova dzīvē lakstīgalu piedziedātu vakaru.

Nebija to arī Olgai.

Pirmais dēls radās diezgan drīz — neba gatavais šūpulis tukšs lai stāv. Togad visi vēl panesīgi cieta badu, bet Jevlampijam Likovam — pieaugums kolhozā, pieaugums arī mājā... Dēlu nosauca par Kļimu. Kļims ir kaujiniecisks vārds, pašu Vorošilovu tā sauc. Vārdu izvēlējās Jevlampijs, ar to arī beidza savus tēva pienākumus, ne reizi netika dēlu uz rokām paņēmis — neba vaļas bija par to domāt, rokas aizņemtas, uz tām viss kolhozs, kas cīnās kalnup.

Pašā kara sākumā piedzima otrs dēls, bet, tā kā tolaik Jevlampijam it nepavisam vairs nepietika vaļas tēva pienākumiem, tad māte puiku nosauca, kā jau nu prata — par Vasjku, nekā labāka nevarēja izdomāt.

Tai laikā Jevlampijam jau bija pāri četrdesmitiem, viņš sāka apvelties, tumšsarkanais kakla kumbrs lieca uz priekšu prāvo galvu, izvirzīdams aplūkošanai spītīgo pieri ar aizsākušos plikumu virs tās, un tomēr viņš vēl joprojām bija jauneklīgi straujš, vieglām kustībām, Viņam pāri

četrdesmit, bet Olgai nule palika trīsdesmit, tomēr viņa sāka jau žūt miesās, vīst no vaiga.

Meičas ciemā ar karu nerēķinājās — nobrieda, ienācās, savu apnikušo jaunavību slāpēja ar mirkļa pārgalvību.

Brunčiem priekšā slēdzene,

Bet zem brunčiem bodīte!

Pasteidzieties, leitinanti,

Te var dabūt labu mantu!

«Leitinanti» brauca garām piecpadsmit kilometru attāluma no Požaru ciema, brauca garām lielā ātrumā, stacijā neuzkavēdamies, steidzās uz fronti.

Ermoņiku spēlmanis Genka Sorohovs bez vienas kājas, Ivans Sļegovs bez abām un pats Jevlampijs Ņikitičs Li-kovs — ar abām kājām un abām rokām, vesels, bez vainas, — tas ari ir viss Požaru ciema vīriešu sastāvs, ja neskaita pavisam sapelējušus večus un gluži negatavus zaļknābjus.

Bieži vien kuļamklonā, kur sievas un skuķi nugām, Jev-lampijam bija ko turēt. Kaut kāda Aļka vaiKatjka, satvīkušos pleciņus gorīdamas, gurnos šūpodamās, ar aicinošu, aizmiglotu skatienu caur putekļu piepūderētām skropstām nevainīgi uzrunāja priekšsēdētāju:

— Jevlampij Ņikitič, kur gan ir taisnība?

— Par ko runājat, sievišķīši?

— Dažam pārlieku, citam nenieka — dzīva netaisnība.

— Kas tad tev, drostaliņ, tā pāri nodarījis?

— Tava sieva, Jevlampij Ņikitič. Viņai vienai pašai vesels vīra cilvēks, bet mums par visām kopā kaut vai gabaliņš bijis. Vai viņa skaistāka par mums jeb vai ar lielākiem nopelniem valsts būšanās?

— Es jau, meičiņas, mīļu prātu būtu sevi padalījis...

Un tad nu sacēlās brēka, apslāpējot bezmaz jau pasprukušo neķītro asprātību.

— Nu ko tad īsti gribat?

— Varbūt izmetīsim kauliņus?

— Tu, priekšsēdētāj, premiālās maksas nosakil

— Kā tad, kura darbā naikāka, tai naksniņu.

— Visus darba rekordus sitīsim pušu!

Un Jevlampijs gaiņādamies laidās lapās.

— Ū-u, dullas palikušas, ķēvenītes!...

Bet pēc tam nedeva miera aizmiglotais aicinājums pieputējušo skropstu aizēnotajā skatienā, un sievas izskats padarīja viņu vai traku.

— Nez kas par vainu, ne jau ar kroņa devu pārtiec, bet plāna kā skangals? Redzams, neiet labumā.

Nebija pazinis lakstīgalu piedziedātus vakarus.

Brauca reiz droškā pa lauku (tolaik vēl nebija pašam savas mašīnas). Brauca soļos. Uzkūsājušie mākoņi plā-voja nogrimušās saules zelta putekļos, zeme tvīka mēļā pirmskrēslas mierā. Priekšā uz ceļa — vientuļa sieviete ar sarkanu lakatiņu. Viņš pamazām sāka to iedzīt, un kad bija jau gluži klāt — tā atskatījās, uz pleca rieta atblāzmā pazibēja izkapts asmens. Aļka!

Viena no tām, kas pirmās no sievu bara bija klupušas Jevlampijam virsū. Aļka, vecā Matveja Studjonkina vedekla, palikusi atraitnēs divdesmit viena gada vecumā.

Pamaza augumā, bet «kā izdreijāta» — viduklis tievs, gūžas platas, arī pleci tumīgi. Aļkas atdevīgā miesa ne ar kādām drēbēm nebija noslēpjama, tā kustējās, vilnīja, alkatīgi sauca pie sevis no izbalušā katūna lindraciņa apakšas.

— Ko tad tā viena pati? Sēsties, pavedīšu.

Labprāt. No brunču apakšas iznira celis, balts, tvirts, plecs pieskārās viņējam, tik tikko manāmi, taču apdedzināja tā, ka acīs satumsa. Viņa cēli sakārtoja brunčus, stalti izslējās — redzami iezīmējās viss sievišķīgais apveids.

Jevlampijs saraustīja grožus, juzdams muti sažūstam, piesmacis atzinās:

— Karstums no tevis... Kā no pirtskrāsns.

— Laikam izsālies esi pie sievas, ko? Būtu atnācis — sasildītu.

— Ņemšu un aiziešu.

— Tad ta gan nobiedēji!

— Tikai — tu tak ar vīratēvu zem viena jumta

— Nu, un tad?

— Man no prasta zirgupuiša kautrēties tā kā nebūtu pa godam.

— Ir nu ar brīnums! Tad noliec tak viņu, to veco āzi, kaut vai katru nakti dežurēt stallī.

Nākamajā dienā Jevlampijs izkārtoja dežūras stallī: iznāca tā, ka vecais Studjonkins dežurē katru otro nakti. Nu brīvība tā kā būtu rokā, taču, kad viņš tumšā vakarā zagās uz Aļkas mājām, viņu māca bažas — tu taču neesi

parasts cilvēks, visiem acu priekšā, godājams, pat no fron-|(‘S atbrīvots, bet te nu — nevalodas, aptraipīta reputācija, piesies vēl morālu pagrimumu, cik tur vajag... Bažījās un tā sadomājās, iedams īso, tumšo taku gar sakņu dārziem, ka pie Aļkas mājeles durvīm juta — it kā nemaz nebūtu priecīgs. Taču arī atkāpties, aiziet tukšā viņš nav radis. Pieklauvēja ...

Viņa to sagaidīja — baltā jaciņā, zem plānā zīda viļņo krūtis, tumīgās rokas kailas. Logi aizsegti, galds klāts, uz galda pudele un uzkoda, ne diez kāda smalkā. Un sienmali gulta, kupla kā namamāte pati, bez vienas krociņas.

Jevlampijs mulsi izvilka kabatā sasilušo puslitriņu.

— Te, rau, es arī atnesu cienastam ...

Viņa pavīpsnāja svaigām lūpām:

— Kādēļ? ... Tagad tādi laiki — sievieši paši liek cienastu galdā ar lielu pateikšanu.

Aļku Studjonkinu Jevlampijs pieņēma par savu sekretāri, lai būtu allaž pie rokas. Paldies Aļkai, viņa ne tikvien dāvāja to, kas zināmā mērā aizstāja lakstīgalu vakarus, bet arī atvēra viņam acis redzēt pašam sevi... Viņš bija sevi mērojis ar to pašu mēru, ar kādu mēro visus. Dažkārt piemirsis, ka tur, kur citi ķepurojas peldus, viņam ūdens tikko līdz ceļiem. Ja jau cilvēku atbrīvo no frontes, tad arī grēciņu šā vai tā piedos.

Paldies Aļkai — viņš vēl stingrāk nostājās uz kājām!

Aļkai paldies, nu, bet Aļkai pašai gan vajadzētu desmitkārt pateikties viņam: negavē vis vairs kā citas sievas, darbs tīrs, ar zīmulīti, un — piesargies! — arī vara rokās. Pat vēlāk, daudz vēlāk, kad viņas vara jau gāja mazumā, ar viņu tik un tā rēķinājās — pats Likova vietnieks Cis-tihs uz Astoto martu, saldi smaidīdams, pasniedza viņai smaržas.

Sieva pašā sākumā mēģināja pārmest:

— Negodnieks tu esi...

Taču Jevlampijs kā griezt nogrieza:

— Vai spogulī paskatījusies tu esi?.,. Nē?... Tad paskaties!

Arī agrāk viņš ģimenē bija — viesis ne viesis — piedzīvotājs, nekas vairāk: augu dienu no mājas projām, tikai pa nakti zem jumta, tagad arī tā vairs nav. Sieva padevās. Vecākais dēls Kļimko — ne mātē, ne tēvā atsities, vārgu

veselību un lēti aizkaitināms, raudzījās kā vilcēns. Bērneli, viņa vienaudži, nekautrēdamies noveda viņu tiktāl, ka viņš trakās dusmās, siekalas šķiezdams, metās kautiņā, bet, tā kā bija vājiņš, viņu allaž piekāva. Jevlampijs par to nelikās ne zinis — ies nu vēl tērēt laiku, kad svarīgākām lietām jaudas nepietiek.

Sievas un meičas neganti šķauda Aļku, gaidīja — neba nu šī uz mūžiem Jevlarnpijam laužņus uzlikusi. Jevlampijs, sacīt, ir zirgs ar niķiem, agri vai vēlu pavadu raus pušu, un tad jau nu: «Paglaudīja ķēvi — pietiek, tagad nobaudi pātagu.» Nebūs vairs dzīves Aļkai.

Aļka pati gāja nelaimei pretim, lai tā viņu nepārsteigtu negaidot.

Jevlampijs sāka mest aci uz Soņku Poņušinu. Aļka aizlikās pie tās. Auskarus Soņkai uzdāvināja, zeķes, jaciņu un glaimu atpaliem — jauna, sak, piens un asins, kur nu man ... Soņka, teikt, arī nav aitiņai atpīlīte, tāpat miesas vai pušu plīst, bez puišiem no prāta šķiras. Bet grēks, slepus kārotais, tas Aļkas tuvumā rodams. Soņka bez Aļkas kā bez rokām. Jevlampijs Ņikitičs tāpat. Aļka ir vajadzīgs cilvēks.

Aļka, kā sēdējusi, tāpat ari palika sēžam pie Likova kabineta durvīm: «Jevlampijs Ņikitičs šobrītiņ aizņemts, pagaidiet mazuliet.» Ja jau visu laimi nevar noturēt rokās, tad kaut daļu der pieglabāt.

Sievām un meičām atlika tikai — vēl niknāk zākāt Aļku. Uz veselībām. Aļka nav ļaunīga, aizvainojumus neatrieba.

Jevlampijs Ņikitičs ir niķaiņs zirgs. Kas tur viņiem ar Soņku sagāja dēlī, Aļka neinteresējās — ķildas un šķiršanās nav viņas darīšana. Bet ja palīdzēt — lūgtum. Nas-tja Kučerova liptin līp Aļai klāt. Ne jau velti...

Kādu vakaru Jevlampijs Ņikitičs soļoja no lopu noviet-nes_ uz mājām. Bija rēns augusta vakars, apaļš mēness turējās iesāņus, kāpdams no jumta uz jumtu. Kaut kur ciema dziļumā pie kluba — ne jau nopietni, tāpat vien iz-gudrem — sēroja ermoņikas: «Jau gājputni projām laižas ...»

Nē nav lakstīgalu vakars, jaužas viegla rudens dvesma. Bet, lūk, taisni tādos vakaros pusmūža cilvēkam tīkami

paraudzities atpakaļ. Bija Pijko Likovs, pusalgādzis, pusstrādnieks, zāģēja dēļus, staigāja nolāpītās biksēs, bet šodien — ieej kurā mājā gribi — ai-ai un vai-vai, rosīšanās,

trauku šķinda: «Ei, siev! Kas ir krāsnī, cel galda! īpašs vlesis|» Ikkurš šeit ir laimīgs, ka dzīvo vienā laikā, zem viena mēness ar Jevlampiju Ņikitiču Likovu.

Lakstīgalu vakarus viņš tā arī netika pazinis, bet vai tad tos var salīdzināt ar mirkļiem, kad tu, cilvēks, aizgūtnēm dzer dzīves pilnestību. Kā gan vēl trūkst? Lai jebkurš lūko atminēt. Nevarēs. Viss Jevlampijam Likovam ir, viss, par ko vien cilvēks var sapņot. Jevlampijs Ņikitičs .voļoja un atpūtās. Pretim virzījās kāds gara auguma cilvēks. Lai tas būtu kas būdams, noteikti pirmais dos lab-vakaru: «Vēlam veselību, Jevlampij Ņikitič!» Lai tu būtu kas būdams — noliec galvu.

Mēness atraisījās no bērza galotnes, apgaismoja ielu un cilvēku tās vidū: matrožu cepure, šaurs jūrnieku pus-mētelītis, platās bikšu staras plakšķ pa ceļa putekļiem. Atbraucējs, no tiem, kas atvaļinājumā ... Un piepeši Jevlampijs Ņikitičs sazīmoja — Miška Ceredņiks, būvbrigādes brigadiera Mihaila Ceredņika audžudēls, tā paša Cered-ņika, kas savlaik bada gadā, no tūskas piepampis, bija atvilcies pie kantora lieveņa. Puisis Ceredņikam bija izaudzis par brīnumu, vīrs kā ozols, un viņā patlaban jaužas kaut kas tāds, kas liek būt piesardzīgam, nepavisam ne «vēlam veselību». Bet apkārt ne dzīvas dvēseles, un ceļu viņš aizšķērso ...

Jevlampijs Ņikitičs atcerējās, ka pirms kāda mēneša bija sācis piecirst Gaļkai Caščinai. Miška pirms iesaukšanas bija ar meiču draudzējies, vēlāk rakstījis vēstules. Ja nu ir atbraucis, tad, redzams, būs uzodis, kādas tās lietiņas.

Pleci puisim plati, tuvumā neviena ...

Un Jevlampijs negaidīja, kad matrozītis Miška viņam paklanīsies ar vispār pieņemto: «Vēlam veselību, Jevlampij Ņikitič,» — krasi nogriezās, uzkāpa uz pirmajām lie-venēm un pieklauvēja.

Izrādījās, pareizi bija darījis, ka nogriezies. Matrozītis Miška, kā stāsta, pirms aizbraukšanas sūkstījies: «Neiznāca izraut kumšķi ar gabalu, bet būtu gan derējis.»

Viņš taču ir Jevlampijs Likovs. Viens otrs šķiet to piemirsis. Vai nu viņam būtu jābaidās staigāt pa savu zemi, vai viņam vajadzētu mukt vārtos, tramīgi skatīties apkārt? ...

Segtajā kuļamklonā iznāca kautiņš. Saķērās krūtīs Ļoha Sablovs, kuļmašīnas mehāniķis, un kravas mašīnas šoferis Griška Frolovs. Viņi bieži saskrējās, un vienmēr citiem klātesot, ne kāda veca pāridarījuma pēc, ne viņiem meiča dalāma, tikai neparko nevarēja izšķirt — kurš stiprāks?

Ļoha — mūlis kā kviešu maizes klaips, visādi milzenīgs, pleci slīpi un apjomīgi, dūre tāda, kam cepure pašā laikā. Griška pusgalvas tiesu īsāks, izskatīgāks, pleci taisni, spēcīgi, krūtis krasi sašaurinās virzienā uz kalsnajiem gurniem, rokas garas, dūres it kā nekādas lielās, taču katra — akmens kas akmens. Reiz puiši sarunājušies piecatā klupa Griškam virsū, visi pieci — pamatīgi spēkoņi. Trīs palika guļam, divi aizmuka.

Divatā aci pret aci Ļoha un Griška varēja runāties kā visi lāga vīri, bez plātības. Bet vajadzēja tikai sastapties cilvēkos, kad ik vārds — uguns pakulās.

— Laikam jau Ļoha vieglāk uzmet maisu mugurā.

— Ar maisu patiešām izmanīgs.

— It kā es to tavu izmaņu kad būtu pie sevis piedzīvojis.

— Vai siksnās ķerties negribi?

— Domā, man bail? ...

Vārds pa vārdam, ķērās siksnās, gāja vaļā īsta ziloņu stampāšanās, tusnīšana, strīdiņš:

— Ko tu ar celi ņem?

— Ņem tu arī.

— Ka ņemšu — greizs sagriezīsies.

— Uhl

— Atkal ar celi! Sprandu apgriezīšu.

— P-pielūko, cik nadzīgs.

— Atkal... Es tev gan, gnīda!..,

— Ak gnīda!

Ļoham žokļi brakšķ, galva vairs lāgā neturas vietā.

— N-nu-u!...

No Ļohas atvēzeniskā zvēliena Griška Frolovs kāpjas atmuguriski virsū sievām, kas spiegdamas pajūk.

— Vai, mīlītes!

Griškam rokas garas, dūre sniedz — viens, divi, vēl, vēl! Ļoham galva kuļājas, taču gar zemi viņš nav dabūjams, smags, dzenas taisni dūrēm virsū, pūlas uztaustīt Griškas sprandu, murdza tā, ka pat vērsim āda būtu pušu. Griška izraujas. Zveļ. Vēlreiz! Vēl!...

Gāžas kūļu strēķis, dārdēdama krīt caurule, meitieši spiedz.

— Lasās pie malas, kam dzīvība dārga!

— Ei-ei, nebāzies vidū! Aizķers tie trakie — neatžil-bsi! — Kas nu te vairs par strādāšanu. Ir gan baigi, gan jautri.

Šādā izpriecas reizē ieradās Jevlampijs Ņikitičs, neviens viņu nepamanīja — bija aizrāvušies. Jevlampijs pastāvēja, pavēroja un pēc brītiņa uzsauca:

— Ei jūs, sugas ērzeļi!

Puiši nolaida rokas, atsprāga nost kā divi auni, ar skatieniem urbās zemē. Ļoham zem acs milza zilums.

— Zvēri gatavie! Zostēviņi karotāji! Stājieties godam. Ta ne pret mani, ne pret mani — viens pret otru... Ašāk! Ašāk!... Un tagad — rokas, nu! Lai būtu miers... Nu, kam es saku?

Ļoha pirmais pastiepa plato ķepu:

— Miers, vai? ...

Taču Griška, pamatīgi samuidzīts, vēl neatvēsis, pazib-snīja uz Ļohu niknu aci un novērsās.

Jevlampijs Likovs ar smīnu piebilda:

— Va tu re, ar raksturu. Nav jēlčaula kā Ļoha. Tāpēc viņš tev, puis, nepadodas, kaut gan spēkos laikam vājāks.

Ļoha turēja roku pastieptu un sarka aiz kauna.

Jevlampijs Ņikitičs uzkliedza Griškam:

— Kam es teicu? A-ši!

Taču Griška pikti pagriezās un gāja projām, šūpodams stūrainos, platos plecus.

Priekšsēdētājs, acis piemiedzis, noskatījās viņam pakaļ un atgādināja:

— Ai vai, Griška, man pretim spuroties ir bīstami. Es neesmu Ļoha, viens divi saliekšu ragā.

Ļoham pameta ar galvu:

— Ienāksi šovakar pie manis kabinetā.

Tai pašā nedēļā Ļoha Sablovs tika ar godu atbrīvots no kuļmašīnas mehanizatora darba un steigšus nosūtīts uz šoferu kursiem un pēc dažiem mēnešiem kļuva par Jev* lampija Ņikitiča personisko šoferi.

Likovs sen bija metis pie malas drošku, mājās garāžā viņam stāvēja gluži jauna pobeda, pašam sava, personiska, pirkta par ietaupījumiem. Ar to izbrauca tikai svinīgos gadījumos — uz rajonu, uz plašām apspriedēm. Pa laukiem Jevlampijs Ņikitičs ripoja kolhoza gazikā — pats pie stūres. Šoferis Ļoha Sablovs sēdēja kā bilde saimnieka vietā, nevis viņš vadāja priekšsēdētāju, bet priekšsēdētājs viņu.

Ļoham maksāja vairāk nekā citiem šoferiem, ar savu mašīnu viņš parasti nenoņēmās, rokas gar motoru neķē-pāja, remontu un profilaksi viņa vietā izdarīja «brāļi šoferi», tas pats Griška Frolovs. Ļoham tikai viena rūpē — padot mašīnu, aizdzīt mašīnu, lai jebkurā dienas vai nakts studā: «Ei, Ļoha!» — «Esmu šeit, Jevlampij Ņikitič!»

Ciemā netika gudri: kāpēc gan priekšsēdētājs nav ņēmis pie sevis Grišku; tas taču jau bija šoferis, nevajadzētu ne kursos iet — nekā. Bet tikai viens izskaidrojums: «Ar ni-ķainu zirgu grūtāka braukšana. Atcerieties vien — Griška tak roku paspiest negribēja, pagrieza saimniekam muguru ...»

Kļims, Likova vecākais dēls, bija piedzēries kā plūds.

Puisim toreiz palika astoņpadsmit. Skolā viņš neparko nevarēja pārķepuroties pāri septītajai klasei, tēvs viņu iekārtoja traktoristu kursos: «Pats nelec, tad aiz ausīm jau augstu nepacelsi.» Taču arī traktorists no viņa iznāca tāds, uz ko nevar paļauties, mašīnu pilnīgā atbildībā viņam neuzticēja, «piejūdza» pieredzējušiem puišiem. Tie žēlojās: «Kas no viņa, velns parāvis, par palīgu, uz arkla sēdināt bail, aizmigs un novelsies.» Viens otrs no vecākajiem paskaidroja pat ar dūrēm: «Ej, sūdzies!_ Kas redzēja?» Sūdzēties Kļims nesūdzējās, bet arī prātā nepieņēmās.

Viņš pielikās pilns kā zeķe, slaistījās apkārt pa ciemu — garš kā stādaigs, miglainām acīm, piņņains — vēzījās rokām, klunkurodams no zedeņiem uz zedeņiem, un auroja pilnā rīklē:

— Jūs visi — šādi tādi! — manam tētam papēžus laizāt! Jūs visi viņa priekšā uz vēdera lienat! Bet es spļauju! Nebaidos! Viņš ar m ... pinas! Kolhoza suņtēviņš kopīgais! Es no pašas mazatnes viņa dēļ kaunu ciešu! No-spļauties! Bet es dzeršu, viņam kaunu darīdams, tāpēc ka kauns mani pašu moka nost. Viņa dēļ! Šitā suņtēviņa dē|!...

Visiem bija kauns, visi galvas vien grozīja, nosodīja, taču apturēt puisi neviens negribēja, klausījās un, jādomā, ar zināmu slēptu interesi.

Te pēkšņi nokaucās priekšsēdētāja gazika bremzes. Jev-lampijs Ņikitičs, kā parasti, sēdēja pie stūres, viņš nekustējās no vietas. Izlēca Ļoha Sablovs, rāmā garā noraisīja siksnu, salieca puisi kā kārkla vicu, iemiedza viņa galvu sev cejstarpī, visiem redzot, norāva viņam bikses un sloksnēja ar siksnu pa kārno dibenu, visu laiku skaļi atkārtodams:

— Neapkauno tēvu! Neapkauno! Tu neesi nekāds tiesātājs! Kucēns tāds! Tavs tēvs ir dižens cilvēks! Neapkauno!

Bet diženais cilvēks Jevlampijs Ņikitičs sēdēja mašīnā, drūmi raudzījās no kabīnes un pacietīgi klusēja. Skaidrs — šī mācība nav Ļohas izgudrojums.

Pārmācīja visu ļaužu priekšā, pakampa klēpī un iebāza mašīnā. Gaziks sakustējās un ripoja uz priekšsēdētāja mājām.

Topavasar, kad tēvocis Jevlampijs noņēma traktorus no Petrakovskas laukiem, Sergejs izmisis šaudījās pa Vohro-vas pilsētu no kabineta kabinetā un pūlējās pierādīt: «Slavenais priekšsēdētājs rīkojas kā laupītājs! Glābiet brigādi!» Rajona vadība līdzjūtīgi uzklausīja, izvairīgi apsolīja: «Noskaidrosim.» Un droši vien arī mēģināja noskaidrot. Pēc tam kad Sergejs bija aizvēris durvis, jādomā, nocēla telefona klausuli, zvanīja Jevlampijam Ņikitičam, tēvišķīgi pabāra. Taču Jevlampijs Likovs ir Jevlampijs Li-kovs, nav no tiem, uz ko bez piesardzības varētu izdarīt spiedienu.

Un Sergejs staigāja pa nenožuvušo, pavasarīgi zaļojošo rajona centru, nesdams krūtīs brīnpilnu naidu pret tēvoci.

Bija taču cilvēks. Bija! Atceras, kā tēvocis bieži vien tika ieskrējis viņu mājās: «Bagātie radiņi, aizdodiet kādu kartupeli, pie manis tukšs kā izslaucīts!» Viņš jau tolaik strādāja par priekšsēdētāju, glabāja klētīs kolhoza labību, pats pārtika no kartupeļiem, ko iedeva Sergeja tēvs, «bagâtais radiņš», kas ar mokām jaudāja savilkt galus kopā.

Sergeja tēvs, Sergeja brāļi lepojās ar viņu. Arī Sergejs visu savu mužu bija lepojies ar tēvoci.

Bija cilvēks! Kad tad mitējās tāds būt?

No sasilušās zemes kā kausēts stikls strāvoja augšup gaiss, un staignās sētspuses lāmas kūsoja no varžu sa-brēkšanas, un pār klusās pilsētiņas nožuvušajiem jumtiem cēlās putnu balsu zvanoņa, un gar acīm kā melni uzplaiksnījumi zibēja strazdi, un pat vilcieni stacijā kliedza mundras tenora balsīs. Brīnum skaista būtu dzīve, ja cilvēki paši to cits citam negandētu.

Un taisni tādā dienā, apdullis no pavasara un sava brīnpilnā naida pret tēvoci, Sergejs sastapa viņu. Uz laukuma pie tējnīcas, kur parasti sāka un beidza savus grūtos braucienus pa neizbrienamiem pavasara ceļiem visas kravas mašīnas. Laukums pie tējnīcas ir visu Vohrovas rajona šoferu atelpas vieta, viņu īslaicīgā nirvāna.

— Sergej Nikolajičl — pazīstama balss izrāva viņu no aizmirstības.

— Ksjuša! Tul

Gada pusotra viņš nebija to redzējis — aizpērnajā rudenī tā bija viņam, jaunizceptajam Petrakovskas brigadierim, palīdzējusi atšķirot graudus sēklai. Pusotra gada, taču kas tas bija par laiku! Pārdzīvoti bija zāles plāceņi, epopeja ar mēslu izvešanu, pārdzīvota trokšņainā slava pa visu rajonu. Un tas laiks, kad viņam pa pēdām staigāja meitenēns izmītos zābakos, ar saskrambātiem ceļiem kā puikam — nu jau šķiet pavisam tāla pagājība.

Zābaki, saskrambāti celīši... Pie ciešām kurpītēm zemē mazs čemodāniņš ar niķelētiem slēdžiem, mētelis pārmests pār roku, rūpīgi ap galvu apvītās bizes atsedz augstu, tīru pieri, seja tikai nedaudz atgādina agrāko, mazliet stūraina, plata, svaiga, tā valdzina kā atvērta grāmata. Un viņa visa aizņem vairāk vietas uz zemes, par tik daudz vairāk, ka viņu nekādi nevar nepamanīt, nevar viņai paiet garām, ir jānoskatās pakaļ. Viņš skatījās un juta, kā smagnējs briedums pilda visu viņas augumu no potītēm virs ciešajām kurpītēm līdz baltajam kaklam, līdz ausu galiņiem. Sis neatlaidīgais smagnējums, kas laužas cauri vieglajai kleitiņai, drusciņ mulsina arī viņu pašu — kustības šķiet mazlietiņ saistītas, vaigus svilina sārtums, un slīdošais skatiens un acis atzaigo aicinošo pavasara zaļumu. Viņas acīs tikpat grūti skatīties kā dzirkstošajās nprī|a peļķēs, gribas samiegties ...

Ksjuša Sčeglova stāv viņa priekšā balsu čalā, putnu zvanoņā, spožā saulē. Tēvocis Jevlampijs, traktori, neartie lauki, sēja, neveiksme, izskaidrošanās, sūdzības, sadzīves gruži — viss ir tīrais nieks, vai nu tas tik svarīgi! Saule, kas dzalsta acīs, Ksjušas matu vara lāsmojums, putnu dziesmu lavīna, acis, kurās sāpīgi un bīstami ielūkoties. Nepalaid garām! Sažuvis viņš ir tai Petrakovskā, sakaltis ka zirņu pāksts, skatienu no zemes netika atrāvis, bija aizmirsis, ka bez Petrakovskas uz visām pusēm plešas liela pasaule.

Kādreiz meitenēns — deguns nolaupsnājis, ceļi saskrambāti, divas biželes pār kalsno muguru.,. Nebija zinājis, ka cilvēks var tā uzliesmot. Piemiedz acisl

Un tāda nejauša, neveikla saruna.

— Jā, braucu projām... Nē, uz ilgu laiku vis ne... Noskaidrot par iestāšanos institūtā. Gribu šogad neklātienē... Klātienē? Nē, māmuļa slimo, arī darbs tad jāatstāj, bet negribētos ... Jūs mani pie šā darba piebūrāt. Pavisam esat aizmirsis, nekad neiegriežaties... Bet kā lai es jūs aizmirstu, ja jūsu darbs tā ir visa mana dzīve. Ik dienas atceros... Ai, ail Nokavēšu vēl vilcienu!..,

Viss tīrais nieks! Taču tikai uz brīdi, tikai pa to laiciņu, kamēr redzēja Ksjušu.

Petrakovskas brigāde izgāzusi sēju — vai tēvocis vainīgs? Nē, brigadieris. Atcelt...

Pavisam neatlaida — vēl sliktāk, pastūma pie malas. Būtu atlaiduši pavisam, tad Sergejs Likovs, bijušais Ti-mirjazeva akadēmijas students, kas nēsāja kabatā pasi ar atzīmi par pierakstīšanos Maskavā, varētu atmest ar roku un braukt uz citurieni: «Paliec sveiks, Jevlampij Ņikitič, dārgo tēvoci, nesēro pēc manis!» Rajonā viņu ar mīļu prātu ieliktu par kāda atpalikuša kolhoza priekšsēdētāju — ko var zināt, ja nu pēkšņi atkal izdara brīnumu. Pavisam atlaist Jevlampijs Ņikitičs neatlaida. Petrakovskas brigādei tika izgudrots jauns amats — brigadiera palīgs._Nevis uzskaitvedis, kā parasti mēdz būt, bet kaut kas tāds kā mazs vietnieks, mazāka vietnieka droši vien pa visu valsti nevarēs sameklēt. Brigadiera vietnieks Sergejs Likovs — kaķim jāsmejas.

Petrakovskā uzradās jauns brigadieris — Terentijs Šab-lovs, šofera Ļohas attāls radinieks. Ne jau Ļoha viņam bija palīdzējis tikt uz augšu. Terentijs jau labu laiku pirms Ļohas bija izsities |audīs, stingri skaitījās Likova nomenklatūrā.

Tukls, īsi apcirptu iesirmu galvu, sievišķīgi maigu seju, viņš atgādināja aiz vecuma nosirmojušu nekaitīgu lem* pīgu kāmi. Neviens nebija dzirdējis, ka sapulcēs vai tāpat vien sarunās viņš būtu pateicis kādu prātīgu padomu. Nekad viņš nebija uzstājīgs, neprata pat skaisti runāt, kas parasti arī palīdz izvirzīties. Vislēnīgākais un labsirdīgākais cilvēks, viņš pat sievai nerunāja pretim, bija godīgs, kaut kā bezcerīgi godīgs, nevienam pat prātā nevarēja ienākt, ka Terentijs Šablovs spētu kaut ko ietīkot. Jevlam-pijs Likovs tādus slavēja: «Derīgi cilvēki, apmēram kā elektrībā drošinātāji. Ieskrūvē tos drošības pēc, lai šā vai tā nenogadās.»

Terentiju norīkoja vadīt mehanizēto kuļamklonu, kad šis klons jau bija pilnīgi iekārtots, nevajadzēja neko pārtaisīt ne pieslīpēt. Viņu pārsvieda uzmanīt skābbarības likšanu, kad nebija paredzama steiga. Viņš pārraudzīja būvmateriālu piegādi, kad ceļi bija labā stāvoklī un transporta pietiekami, un tad jau nu pēdīgā nagla nokļuva noliktavā.

Terentijam Sablovam nav plaša, bet cieši ielāgota pieredze: turi acis vaļā un, kolīdz liekas šā vai tā — signalizē. Bet, ja tomēr šā vai tā nogadās, tad ar priekšzīmīgu izturību paciet «galvas mazgāšanu», netaisnojies, atzīsti: «Esmu vainīgs. Labosimies.»

Jaunais brigadieris vispār, visā savā necila vadītāja mūža tā arī nebija iemācījies runāt priekšnieka balsī, bet pret Sergeju jau nu izturējās taisni godbijīgi.

Iedzert viņš tomēr mīlēja ne mazāk kā citi un tāpēc labprāt sadzēra ar Sergeju, tādās reizēs kļuva gluži mīksts un ar asarām acīs ņēmās iegalvot:

— Es tev, mīlīt, neesmu par traucēkli, bet izpalīdzēšanai. Mani tik un tā agri vai vēlu pārsviedīs uz citu vietu. Tu paliksi tepat. Kas tad es, es visur esmu pagaidu cilvēks. Ta ka_ ķeramies klāt — vilksim pavilkdami un izvilksim brigādi.

— Neizvilksim.

— Kāpēc tad tā, draudziņ?

— Velkamo mans tēvocis nogrieza.

— Tas ir, ko tādu?

— Par cerību sauc. Tā te agrāk ikvienam cilvēkam bija. Tagad mums, brāl, nav aiz kā aizķert.

Petrakovskas sievu sejās no jauna sastinga pazīstamais vaibsts: «E, uzspļaut visam!» Šim «uzspļaut» jaucās klāt vel žēlums, ne jau pret sevi, pret bijušo brigadieri: «Eh, mīļiņais, redzams, ar pieri sienu nevar izdauzīt.» Taču Iets ir sievu žēlums, nedziedina.

Sergejs it kā pamodies, ar šausmām ieraudzīja — dzīvo svešā sādžā, svešā istabā, pie svešas vecenes, zem Veņkas Jarceva ģīmetnes, bet Veņka nekad nav bijis viņa draugs. Viņš nevar atgriezties Požaru ciemā, tēva mājās, tur ir brāļi, tēvoča draugi, viss ciems ir Jevlampija Ņikitiča varā. Arī no Maskavas, no Timirjazeva akadēmijas ir jau atsvešinājies, tur kāds cits mācās viņa vietā, Svetlana droši vien ir aizstāvējusi disertāciju, droši vien apprecējusies. Arī armijā nevar atgriezties. Ielenkts no visām pusēm kā vilks, ne tuvinieku, ne draugu — apkārt tuksnesis, ir tikai aizvainojošs sieviešu žēlums, tikai Terentijs Šablovs, kas taisās par draugu. «Es visur esmu pagaidu cilvēks», bet draugs jau tiešām tikai uz brītiņu, tikai pa to laiku, kamēr nav iztukšots galdā liktais puslitrs.

Un tas atklājās pēkšņi, bez kādas pārejas, kā spējš aklums.

Dzīvoja zem Veņkas Jarceva ģīmetnes. Un bijušais ienaidnieks tagad viņam ir tuvāks par visiem. Ar to vismaz kopēja bērnība, tas vismaz liek just — tev ir pagātne. Ir pagātne, nākotnes nekādas.

Un te nu — Ksjuša Ščeglova. Bijusi viņam agrākā vara, agrākais gods, agrākā ticība sev, viņš, jādomā, tik un tā nebūtu pagājis garām, tik un tā viņa būtu stāvējusi acu priekšā — no potītēm līdz pleciem ienākušās pavasara smagmes pielijuši — tīra piere, acīs zaļgans lāsmojums, seja plata, atklāta, aicinoša. Vai tad nu tiešām tikai Petrakovskas sieviešu dēļ jādzīvo! — būtu gājis pie viņas varbūt vēl ātrākā solī nekā tagad, jo ticētu, ka viņa nenovērsīsies, neteiks «nē».

Patlaban pasaule bez viņas nebija iedomājama, un viņa, vienīgā — bail pat domāt! — var novērsties.

Viņš padzirdēja — Ksjuša atgriezusies no pilsētas. Rītā noskuva trīs dienās sazēlušos sarus, paņēma tīru kreklu.

taču nokautrējās vilkt savu svētdienu «Maskavas» uzvalku. Var vēl nodomāt — paskat, ar visu vari par brūtgānu taisās, pielūko, ka nenokrīties cenā. Uzvalku neuzģērba, bet zābakus nospodrināja — var kaut spoguļoties, veco sapļekušo brigadiera žokejnīcu apmainīja pret gluži jaunu naģeni. Aplūkoja sevi nosūbējušajā sienas spogulītī, kurā laikam gan vecmāmuļa Gruņa bija skatījusies, būdama jauna meita: baltas uzacis, rudas skropstas, acis zem pieres dziļi iedubušas, pati piere pumpaina. Tfu tu velns, cik līdzīgs tēvocim Jevlampijam! Pretīgs purns, tak lai nu ko, bet šito, kaut būtu gribējis, apmainīt nevar.

Izmēģinājumu iecirknis, bijusī galdnieku darbnīciņa. Apšuvuma salātzaļā krāsa samelnējusi, izkārtne izbalojusi, dārziņā, zemo lodziņu priekšā vienkāršas puķītes un sīki jāņogulāji. Eka ar zemo lievenīti un aplupušām baltām logu un durvju apmalēm ieguvusi aprastu mājīgumu. Un Sergejs pēkšņi juta, ka šī zemei pieplakusi mājele, ko viņš agrāk nebija ieredzējis, turējis aiz atslēgas, patlaban ir viņa sirdij dārga. Un nē, ne tikai tāpēc, ka tur mīt Ksjuša. Bet tāpēc, ka viņš jūt — būtu varējis saistīt savu dzīvi ar šo mājiņu. Būtu meklējis šķirnes sēklas, pārbaudījis tās, slepus droši vien sapņojis par neiespējamo, par brīnumainiem kviešiem ar vārpām kā vālēm... Nu, bet Petrakovskā, vai tad tur nevar dzīvot? Izspiestu augstas ražas, bērtin apbērtu visus ar labību, apbūvētos, novāktu visus graustus, veco mājeļu vietā uzceltu kotedžas ar ūdensvadu, ar vannām, ar elektrību! Vai nu šeit, Petrakovskā, vai kur citur, ja tikai zeme zem kājām, un zeme taču būs visur! Tēvocis Jevlampijs viņam dzimtās vietas bija padarījis par svešatni, kāpēc tad svešatni nevarētu padarīt par dzimteni? ...

Taisni šo domu viņš patlaban nesa Ksjušai.

Iekšā viss, kā bijis: rakstāmgalds ar parasto plastmasas tintnīcu, dīvāniņš apmeklētājiem. Droši vien viņš, Sergejs, arī ir pirmais apmeklētājs, kas pagodina šo dienesta dīvāniņu. Ksjuša blakām, kautri uz maliņas piemetusies, salikusi rokas uz ceļiem pavērtām plaukstām, plecus nolaidusi, bizēm apvīto galvu noliekusi. Viņas seju Sergejs lāgā nesaredz, toties redzams spēcīgais kakls ar mazliet izspiedušos skriemelīti pie pašas vieglā tērpa apkaklītes. Uz tvirtā kakla pa logu ielauzusies saule ņirbina no sasukās atrisušo matu liesmu, un mazā, sārtā auss saspringti klausās.

- Ksjuša, dzīvosim kā cilvēki. Bet, tā kā laikam gan nokļūsim tādā vietā, kur cilvēki pagaidām dzīvo ne visai jauki, tad nesolu, ka tu no sākuma varēsi zīdā staigāt. Vēlāk — varbūt vēlāk, kad mēs... mēs abi būsim cilvēkus zīdā ietērpuši. Es Petrakovskā esmu izgājis labu skolu, zinu, ar ko sākt. Timirjazeva akadēmijā man to nevarēja pateikt, nezināja. Es zinu! Taču šeit nav atļauts zināt vairāk, nekā zina tēvocis Jevlampijs. Kas sniedz pin i, to žņaudz nost. Man no šejienes jāpazūd nekavējoties Bez tevis nevaru. To es atskārtu pavisam nesen. Ksjuša, vai esi ar mieru braukt prom kopā ar mani?...

Ksjušas auss aizvien vairāk pietvīka aiz saspringuma, gaidīja, vai Sergejs vēl ko neteiks. Sergejs liecas uz priekšu, pūlēdamies ielūkoties viņai sejā, kas bija noliekta pie ceļiem.

— Nu, Ksjuša? ...

Viņa aprauti nopūtās un izslējās. Seja kvēloja sausā sārtumā.

— Sergej Nikolajič, kāpēc lai es slēptu. Kopš pirmā gada, kad mēs vēl ložņājām pa laukiem, tik vien bija domu ... Visus šos gadus — prātā viņš, vienīgi viņš. Bet viņš taču ne aci nepamet. Ko viņam tāds smurguļa meitēns ... Un zinu — vēstules rakstīja tai, maskavietei... Nē, nē, tas nav pārmetums. Paldies, ka beidzot tomēr pamanījāt. Taisnību sakot, es necerēju. Trakas_ domas šāvās prātā — varbūt ņemt un apprecēties, tik un tā nesagaidīšu.

— Ksjuša ... — viņš sacīja, balsij pateicībā iedreboties. — Nevajag pieminēt, tagad viss ...

— Nē, nav viss, Sergej Nikolajič.

— Jel negodā mani tā, patiešām!

— Nav viss, Serjoža. Tu aicini mani braukt līdzi...

— Šeit man nav dzīves un nebūs arī tev, ja ar mani saistīsies.

— Braukt? ... Tu nupat teicies esam viens kā koks. Par sevi es tā nevaru sacīt. Man ir māte. Māte bieži sirguļo. Ja es viņu pametīšu, viena pati nomocīsies... Teiksi —• ņemsim līdzi? No savas mājas, no sava ciema, no bagāta kolhoza svešos ļaudīs un droši vien trūkumā. Vai tu pirmajā laikā Petrakovskā sevi vienu labi izticināji? Kas nu vienu, bet ja visus — nomocīsies, kur nu vēl sapņot — zīdā ...

— Ksjuša, šeit palikt es nevaru, tēvocis mani tagad bez sāls apēdīs.

— Un paklausies vēl, — Ksjuša, sejai kvēlojot, turpināja, — man kā sievietei svešā pusē būs jo grūtāk, svaidīšos starp krāsni un kolhoza lauku. Tevis dēļ, Serjoža, es to uzņemtos, tikai žēl pārvilkt krustu tam, ko esmu izsapņojusi. Bet sapņoju es par ko lielu — beigt institūtu...

— Kopā mācīsimies.

— Tur? Ar ģimeni? Nē, Serjoža, to tu tā... Patlaban tu esi saskurbis, bet tur skurbums drīz pāries. Mēs abi tikai šeit varēsim mācīties. Tikai šeit. Izmēģinājumu iecirknis, tīkams darbs, pats šis darbs stāv tuvu zinātnei. Atceries vien — vai daudz tu mācījies, kad kļuvi par brigadieri Petrakovskā? Vai kaut vienu grāmatu paspēji atvērt? Bet svešā pusē, kas tu tur būsi? Tas pats brigadieris vai vēl vairak nodarbināts — priekšsēdētājs. Sliktā kolhozā, Serjoža, sliktā, uz labu, iekārtotu tevi nesūtīs, un tādā labiekārtotā tu arī neiedzīvosies, tev gribas pašam visu ievadīt pareizās sliedēs. Kas tur par mācīšanos.,, Kur nul

— Bet ko tad lai mēs darām, Ksjuša?

— Nu tā! — Ksjuša mundri atsaucās, jādomā, sen šo jautājumu gaidījusi. — Nebraukt projām! Aizmirst Petra-kovsku, atgriezties šurp, zem šā te jumta.

— Izmēģinājumu iecirknī?

— Jā gan, izmēģinājumu. Un velti tu sasējies ar petra-kovskiešiem.

— Vai nu velti, vai ne — nestrīdēsimies, man šai ziņā ir savi uzskati. Atgriezties šurp, bet kur tad mēs liksim tēvoci Jevlampiju? ...

— Tev vajag viņu nolūgties.

— Ko-o?

— Vai tad tas tevi tā aizvaino? Viņš tomēr ir vecāks. Un, ja tu, Serjoža, viņam atzīsies, ka esi vainīgs, Jevlam-pijs Ņikitičs būs tikai apmierināts.

— Un kā vēl!

— Viņš ar vieglu sirdi tev piedos, labprāt ieliks tevi agrākajā vietā, man blakus. Dzīvosim kopā, strādāsim kopā, varbūt kopā mācīsimies. Serjožeņka, vai tad tā nav laime! Bet uz svešu pusi... Tas taču nekādi nav iespējams. Mana māte nekur projām nekustēs. Un es savu māti nepametīšu.

— Par ko tad man būtu Jevlampijs jānolūdzas? — Sergejs jautāja. — Interesanti, par ko?

— Par to, lai mēs paliktu kopā. Tas nav maz.

Vai cs esmu pret viņu, vai viņš pret mani nogrēkojies?

— Lai nu būtu viņš, bet tomēr — viņš ir vecāks...

— Ja būtu tikai pret mani, bet viņš taču nogrēkojies pret petrakovskiešu bērniem, kurus atkal atstājis bez piena! Arī savu pāridarījumu man grūti viņam piedot, bet es būtu pēdīgais nelietis, ja piedotu šo bērniem nodarīto pārestību! Nē, Ksjuša, nevaru!

— Saprotu, Serjoža. Bet kāda jēga no tā, ka saprotu. Aizbraukt es tomēr nevaru.

— Ko tu no manis prasi, apdomā!

— Ne vairāk kā tu, Serjoža. Pats taču mani lūdz, paskaties vien: vecu māti pamest bez pieskatīšanas, bez palīdzības! Vai es to varu? Nē!

Sergejs atgriezās Petrakovskā. Vajadzīgs? Ak ne jau, ne tik ļoti, ka Ksjuša nevarētu bez viņa dzīvot. Arī Petrakovskā viņš tagad nav vajadzīgs, ja nu varbūt vecajai Gruņai. Kā gan lai viņa pēc savas vientuļās dzīves neturētu vērtē to, ka līdzās ir dzīva dvēsele, ko viņa uzskata par dēlu. Cilvēku aizmirstā vecene un cilvēkiem nevajadzīgais Sergejs Likovs — abi pār vienu kārti metami.

Bet ir vēl īslaika draugs Terentijs Šablovs. īslaika un vienīgais, allaž gatavs kopā tukšot pudelīti. Viņš ir ļoti saticīgs, vienmēr visam piekrīt, neveikli klusē tikai tad, kad Sergejs lamā Jevlampiju Ņikitiču.

Biežāk un biežāk galdā parādījās degvīns.

Skaidrā viņš saprata, ka ar viņas «nevaru» nedrīkst nerēķināties, kādas gan viņam tiesības prasīt — pamet, sak, māti! Apdomā arī pats — uz kādu dzīvi tu viņu aicini? Viņa sapņo par institūtu, bet, ja kopā ar tevi metīsies darbā jaunā Petrakovskā, — kas tur vairs par institūtu? Viņai taisnība.

Skaidrā viņš saprata — nav izejas, un tāpēc dzēra. Iedzēris turpretim sāka ticēt neiespējamajam un tad griliem soļiem kājoja četrus kilometrus no Petrakovskas līdz Požaru ciemam. Un dudināja bezcerīgo jautājumu: «Ko darīt, Ksjuša?» Un dumpojās, kad Ksjuša atkārtoja: ej pie Jevlampija Ņikitiča un nolūdzies.

Pirmajā laikā viņa to maigi kaunināja:

— Tu pats sevi gremdē, nevis Jevlampijs Ņikitičs, Padevies dzeršanai, tas nu ir pats pēdīgais.

Pirmajā laikā viņa to pavadīja vēl ārpus ciema, līdz ceļam, kas ved uz Petrakovsku.

Pavadīja, bet gribējās, lai ļauj palikt pie sevis.

— Tāda man tevis tuvumā nevajag.

Pavadīt iereibušu pielūdzēju cauri visam ciemam meičai, kas svēti glabā savu godu, ir mocība. Pretimnācējas sievas tausta ar acīm, smīnus sejā neslēpdamas, bet ko vēl aiz muguras pūš vaļā — labāk nedomāt.

Ksjuša pateica:

— Serjoža, nenāc. Negribu!

Skaidrā viņš deva sev vārdu neiet.

Terentijs Šablovs ir allaž pie rokas. Terentijs Sablovs no visas sirds, bez kādām blakus domām, kā varēdams žēloja Sergeju, kaunējās, ka ielikts tam it kā par priekšnieku, raudzīja izlūgties piedošanu, bet izlūgties zināja tikai tā, ka sirsnīgā labprātībā vilka no kabatas pudelīti.

— Dzer!

Un pēc tam nedrošas kājas Sergeju atkal nesa uz Po-žariem.

Ksjuša sāka no viņa slēpties.

Kādu rītu pie Sergeja ieradās negaidīta viešņa. Nevar iedomāties, kāds vējš viņu atpūtis, — Jevlampija sekretāre Aļka Studjonkina.

Vecmāmuļa Gruņa sirdīgi grūstīja poda dakšas, izlikās viešņu neredzam — tāda tikai uz nelaimi var atlidot.

Aļkai seja balta, tukla, zem zoda mīksta krociņa, lūpas taukaini nokrāsotas un uzacis izdzītas smalkas jo smal-ciņas.

— Vecomāt, — Aļka pabilda. — Izej ārā uz brītiņu, man ar Sergeju Nikolajeviču jāparunā.

— Kā ta nu tā — izej? Es šiten esmu saimniece, tev varu parādīt durvis.

— Izej, Gruņa, — Sergejs palūdza.

Vecā purpinādama paņēma spaiņus.

— Nu?

— Lūdzam atvainošanu, ka tik agri. Bet uz vēlāku nav cerības — vai sastapšu skaidrā.

— Ja esi atnākusi kaut ko acīs mest, tad uz rāviena izsprāgsi ārā kā korķis.

— Kāpēc nu acīs mest, tīri vienkārši tu man esi vajadzīgs skaidrā, lai vari uzklausīt.

— Ko tad? Plāj vaļā!

— Par Ksjušu.

— Viņu neaiztiec. Notraipīsi,

— Nu, es jau nu ne. Atradīsies citi traipītāji.

— Sargeņģelis.

— Ksjuša man ir rada, tāpēc arī gribētos pasargāt.

— No manis, protams?

— Nē, no tevis ne... — Krāsotās lūpas sakniebās, smalkās uzacis sagāja virs deguna kopā.

Kaut kur dziļi, dziļi Sergejā sakustējās aizdomas.

— Nu!...

— Vai nav skaidrs, no kā? Lenc... Par citam nav mana darīšana. Ar citām es varbūt pati savedu. Ar viņu — negribu!

Mute kļuva sausa, balss uzreiz aizsmaka.

— Ak jūs nelieši! Neliešu midzenis!

— Ar lamām nepalīdzēsi.

— Nosist man viņu, vai?

— Vēl ļaunāk. Tev pašam, muļķim, būs jāatbild. Pase tak tev kabatā ir! Rīkojies, mīkstpēdiņ! Pūcē prom uz kaimiņu rajonu, kur tāpat par tevi saklausījušies. Iedos tev pastāvīgu vietu, no turienes tad aicini Ksjušu. Viņa skries, es viņu pazīstu. Māte lai paliek tepat, cik varēšu, sākumā palīdzēšu. Un kusties, citādi būs par vēlu.

Aļka piecēlās, saraustīja svārkus, palūkojās no augšas un atvadām pasvieda:

— Laikam tak pats saproti — žvadzēt par to, ka esmu šeit bijusi, nav vērts. Jevlampijam Ņikitičam mani aprīt nav grūtāk kā gailim kviešu graudu.

Bērnībā viņš bieži bija gulējis šai vietā. Lēznā piekaļ-nīte visagrāk atbrīvojās no sniega, visagrāk nožuva, te vienmēr varēja pēc sirds patikas izgozēties pavasara saulītē. Mežrožu krūmi te ziedēja bāliem, tādiem kā izmirkušiem ziediem. Krūmi ir tādi paši kā agrāk, jādomā, pavasarī tie zied tāpat kā agrāk. Tagad ziedi sen nobiruši.

Sergejs gulēja un raudzījās uz ceļu, atcerējās bērnību, tālo un neticami laimīgo laiku, kad pasaulē dzīvoja citādi cilvēki, pat tēvocis Jevlampijs bija citāds. Un tolaik pasaulē vēl nebija Ksjušas ...

Sergejs gulēja, nenovērsa acu no ceļa, gaidīja ... Viņš jau ilgi ir šeit, no pašas pusdienas, bet patlaban saule sliecas pret mežu.

Pēdīgi pa ceļu, putekļus kuldams, aizšāvās priekšsēdētāja gaziks.

Sergejs pietrūkās kājās.

Namiņš ar izkārtni, ar noplukušām sienām. Vecais bērzs pār šīfera jumtu. Aiz zemā žodziņa puķītes. Lievenīti aizsegdams, stāv gaziks. Viņš ir tur! Aļka nav melojusi.

No zemes pretim uzslējās Ļoha Šablovs, izstiepa resno kaklu, skatās no augšas, izroza plecus.

— Uz kur-rieni?

Pamatīgi, smagi, saskretuši un apputējuši zābaki, rumpis plats kā pēlis, purns sārts, miegains, bālganas sivēna skropstas piesedz acis, rokas mierīgi karājas gar sāniem, spēcīgie kauli apvīti pietūkušām vēnām.

— Laid!

— Vācies! — Vārds izmests caur .zobiem, skatiens zem spurainajām uzacīm valdonīgs un miegains.

— No ceļa nost, nelieti! — plecs pavirzās pret Ļohu.

Tas pēdīgi iesmējās.

— Nogrūst domā, vai?

Sergejs gribēja ar rāvienu aizlēkt garām, taču dzelzs ķetna sagrāba viņu aiz apkakles. Pīdamies kājām pa projām slīdošo zemi, paskrēja un ar visu augumu nogāzās uz noblietētā, cietā ceļa, taču tūliņ ar kaķa vieglumu pietrūkās kājās. Ļohas prāvais ģīmis kā caur zaļganu ūdeni — izplūdis, krāsains plankums.

— Lasies ar labu!

Un Sergejs atkal rāvās uz priekšu.

Kā pasviesta malkas šķila dūre novējodama aizšvīkstēja gar ausi. Viņš ieraudzīja virs sevis cietu, izliektu, uz priekšu izvirzītu žokli. Atsperīgi iztaisnojās zem tā, ielikdams belzienā visu kājās, krustos, plecos sakoncentrēto spēku, visa ķermeņa naidu. Taču Ļoha pat nesagrīļojās.

— Ak šitā, draņķi!

Un gluži kā bērza stumbrs gāzās no augšas virsū, apdzisa saule, viņš nejuta, kā viņu saņēma zeme. Tikai mirklis nesamaņas, viņš atmodās jau uz kājām. Tālais mežs aiz Ļohas drīz krita, drīz cēlās, un virs tā pavasara saule meta debesīs jautras cilpas.

Viņš redzēja, kā Ļoha atvirzīja plecu, redzēja uz sevi tēmētu trulu dūri, taču izvairīties, paglābties vairs nespēja.

Pēdējais, ko sajuta, — dzīva sāls garša mutē.

Augstas, augstas debesis ar gurdas, mēļas gaismas svēdram, un tanīs viena vienīga bāla, tāda kā izžulgusi zvaigzne. Tā nemirkšķina, bet klusu elpo, vēro zemi un uz tas gulošo Sergeju.

Pazīstama piesmakuši balss paklusu sacīja:

— Dzīvs, ko tur, atžilbis.

Galvaskauss šķita mīksts kā piepūstas plēšas un truli pulsēja: uh-uh! uh-uh! — galvā kāpināti strādāja sūknis, l āču Sergejs piespieda sevi pagriezt galvu.

Trīs soļu atstatumā pazīstamie zābaki, saskretuši, milzīgi, uzpūtīgi, apmierināti ar sevi. Un no tiem uz augšu aug cilvēks, žokejnīca kaut kur padebešos — Ļoha. Ģīmis no vara — nav cilvēka seja —, tajā krīt ķieģeļkrāsas rieta atblāzma.

Kaut kur Ļoham ap padusēm tēvoča Jevlampija izvelbtā piere, viņš nepacietīgi rausta cisku. Viņu skatieni sastapās, tēvocis mitējās raustīt kāju, sarauca pieri.

— Cik tālu tu esi nonācis, — viņš teica ar izjustu nicinājumu. — Redzi nu, ko dara šnabulītis, — pa grāvjiem vārties, mūlis sadauzīts. Kauns!

Saspringti izlicis uz priekšu celi, pagaidīja — vai Sergejs neiebildīs, taču tas klusēja —, tad atkal sāka trīsināt buraudekla biksēs iespīlēto cisku.

— Kauns!... Atsūtīšu zirgupuisi ar pajūgu, izgāzīs tevi Petrakovskā, pats jau neaizkulsies ... Ejam, Ļoha!

Viņi sakustējās un salīgojušies pazuda skatienam.

No malas atskanēja:

— Nodzēries pie gala ...

Iztālēm Ļoha autoritatīvi apstiprināja:

— Traks, kad piedzēries.

Un balsī izsmiekliņš.

Iegaudojās starteris, motors ierūcās. Pēc mirk]a viss klusu. Aizbraukuši.

Augstu, augstu elpoja vientuļa bāla zvaigzne. Zem tās ir miers.

Taču jāceļas, nedrīkst gaidīt priekšsēdētāja apsolīto pajūgu. Kāds no zirgkopjiem smīnēdams iegāzīs viņu ratos un pēc tam stāstīs — grāvī uzlasījis skaistulīti...

Acu priekšā griezās, māca nelabums, zem galvaskausa, šķiet, strādāja tvaika āmurs. Viņam tomēr izdevās nostāties uz atslābušajām kājām, atņēmis elpu, viņš virzījās uz ūdens krānu aiz dārziņa. Seja no ūdens sāka stipri sūrstēt, taču kļuva vieglāk.

Logi zem šīfera jumta vizuļoja eļļainā naftas zalgumā. Pazīstamā mājiņa izbalojušā salātu krāsā patlaban izskatījās mežonīga un pamesta.

Bet Ksjuša? ... Nevarēja taču viņa paiet garām un viņu neredzēt. Vai tiešām noticēja, ka viņš piedzēries? ... Un patiešām — cik tālu gan tu esi nodzīvojies, Serjoga! Atradīs mirušu — neviens nebrīnīsies. Varbūt Ksjuša sēdēja mašīnā, Jevlampijs viņai par prieku strostēja Sergeju — visi viena banda. Ksjuša ... Dievs ar viņu, viss pagalam.

Nedrošām kājām taustīdams ceļu, viņš sāka iet. Četri kilometri ar uzviju — viņa pašreizējā stāvoklī tas nav īsais gājiens.

Katru dienu starp desmitiem un vienpadsmitiem no rīta Jevlampijs Likovs — piecēlies piecos, jau paguvis apbraukāt laukus — pieņēma savā kabinetā Ivanu Sļegovu. Starp desmitiem un vienpadsmitiem ir grāmatveža stunda, visi to zināja, neviens tad nedrīkstēja traucēt.

Mašīna pie lievenēm, uzgaidāmajā istabā pie sekretāres Aļkas pilnā gatavībā Ļoha Sablovs. Grāmatvedis izkumu-rosies no kabineta, un Jevlampijs Ņikitičs no jauna sēdīsies pie gazika stūres, atkal pa laukiem, atkal uz fermām — griezies, priekšsēdētāja dzīves riteni!

Aļka varbūt pati nebūtu ielaidusi Sergeju — nebija atļauts. Viņa sastulba: militārā formas tērpā, cieši sajozies, krūtis apkārtas ordeņiem un medaļām, bet seja baismīga — dzeltena, sakritusies, ar neglītām uztūkušām lūpam, puns pierē un svelošs spīdums acīs. Un tomēr Aļka būtu aizturējusi, ja neiejaucies Ļoha. Viņš arī bija apstulbis, taču izspieda:

— Tur nedrīkst!

Un te nu Aļka Studjonkina, Likova durvju likumīgā saimniece, iecirtīgi saslējās:

— Ko tu te rīkojies? Ko komandē?!

Bet Sergejs jau, atrāvis durvis, iesoļoja kabinetā.

Parastā aina, kas ietilpa kolhoza dzīves darbdienu sarakstā. Jevlampijs Ņikitičs, uzzvēlies ar krūtīm uz zaļā galda, klausās, galvu ar plato pieri nokāris. Grāmatvedis Sļegovs piemeties uz blakus novietotā krēsla, uz tuklajiem pleciem lepns sirmās galvas pavērsiens, nevar pat iedomāties, ka viņš ir kroplis, kruķi līdzās šķiet lieki. Likovu no grāmatveža šķir čuguna mazulis, pirkstu pacēlis, it kā brī-

dina: uzmanību, uzmanību! Lielajā kolhozā patlaban tiek Izlemtas lielas lietas.

Tikai vienu mirkli šī mierīgā aina. Jevlampijs Likovs ieraudzīja ordeņiem apkārtās brāļadēla krūtis, un žoklis viņam atkārās. Grāmatvedis Slegovs, aprāvies pusvārdā, ar troksni izrieza savu vareno rumpi.

Bet Sergejs, papēžus pa parketu klaudzinādams, nāca gar sarkano galdu, sausi spīdošo acu no Jevlampija Ņiki-tiča nenolaizdams. Tas kā apburts raudzījās viņā.

— Piecelties! — Sergejs viņam pavēlēja.

Jevlampija Ņikitiča acīs ņirbinājās nemierīga dzirkste-

līte, seja kā akmens.

— Kam es teicu? Piecelties!

— Tu esi prātu zaudējis! — Likovs nogārdza, sliedamies kājās otrpus galda.

Satraukti iešķindējās medaļas Sergejam pie krūtīm,

— N-na!

Pāri galdam sasvēries uz priekšu ar visu augumu, Sergejs iecirta pļauku. Noslaucīja roku un pateica:

— Vairāk nekā ... Iegaumē!

Pēdējo pamācību Jevlampijs Ņikitičs diez vai dzirdēja, jo, pasitis sāņus krēslu, sēdēja uz grīdas viņpus galda. Stingri un pārmetoši no ģīmetnes uz Sergeju raudzījās vadonis.

Neatskatījies uz sastingušo grāmatvedi, cirzdams papēžus pret parketu, Sergejs devās uz durvīm.

Durvis bija divkāršas, apsistas ar vaskadrānu, speciāli ierīkotas, lai ārpasaule netraucētu to, kas notiek kabineta dziļumā. Ļoha sagaidīja Sergeju aizdomīgi ieplestam acīm, taču nepakustējās.

Viņš to panāca pusceļā uz Petrakovsku.

Gaziks aizdrāzās garām, putekļus vērpdams, pašļūca un apstājās. Durtiņas atvērās, ar žokejnīcu pa priekšu izlīda Ļoha.

Viņš panācās vairākus soļus pretim, nostājās, plati iepletis kājas. Sejā kokaina izteiksme, acis smagas, apakšlūpa atkārusies, pleci izriezti, krekls cieši apspīlē pumpu-ļainās krūtis — nupat, nupat, šķiet, pabirs pogas —, rokas elkoņos mazliet saliektas.

— Nu! — viņš uzbilda.

Sergejs nesteigdamies pieliecās, iebāza pirkstus aiz zā-bakstulma, izmakšķerēja nazi, garu, platu, uzasinātu loka zāģa gabalu, spala vietā notītu ar izolācijas lenti. Sergejs pielāgoja to ērtāk delnā^un tādā pašā tonī atsaucās:

— Nu.

Kokaina seja atmiekšķējās, no acīm izgaisa smagums, tās sāka šaudīties apkārt.

— Met nost nazi, maita!

Sergejam sasistās lūpas sašķiebās smīnā.

— Padod šurp savu aunagalvu.

Ļoha mīņājās, mīcīdams ar zābakiem putekļus, šaudīgās acis atkal un atkal atgriezās pie rokas ar delnā sažņaugto nazi.

— Gadus esi sagribējis dabūt?...

— Vai redzi? — Sergejs papurināja medaļas un ordeņus. — Tos es neesmu par saticīgu raksturu dabūjis. Ņem vērā, lamzak, es esmu frontinieks... Taču neesmu slepkava, pirmais nazi nepacelšu, bet aiztikt neieteicu ...

Un devās Ļoham pretim aci pret aci. Ļoha neizturēja, cirtās malā.

— Dul-lais!

— Tā redz!...

Mājās viņš nosvieda nazi uz kuldas — vecā Gruņa ar to plēsa skalus ...

Čemodāns sakravāts. Nolēma Terentiju Sablovu vēlreiz izvadāt pa laukiem, pēdējo reizi deva padomus: te lūko iesēt āboliņu, tur linus, to lauku nākamgad apstādi ar kartupeļiem, krūmi kļūst par ļaunāko ienaidnieku, atrodi laiku un sacel pret tiem brigādi; ja varēsi, protams, īpašu centību no petrakovskiešiem tagad negaidi.

Terentijs staigāja līdzi kā nerunīga ēna, nomācies, sabozies.

Bija jau vakars, kad Sergejs pārkāpa savas Petrakov* skas mājas slieksni. Gruņai — viešņa. Sākumā nodomāja, ka tāpat vien veca svētceļniece, kādas jo bieži no svešas puses uzklīst pie dievbijīgās saimnieces. Bet nē vis — jauna, lakats gan uz pleciem kā vecenei, bet kājas spēcīgas, jaunavīgas, kurpītēs. Un pēkšņi kā dzirkstele pārskrēja no galvas līdz papēžiem — viņa!

Gruņa nosvieda priekšautu un metās uz durvīm.

— Ak kungs, ak kungs! Taisnīgi tavi svētie vārdi: «Ne-tiesājiet, lai netopiet tiesāti...» Aiziešu pie Vaļeņkas Ste-pašihas uz stundiņu.

No uzmestā pelēkā lakata apakšas raugās sārtumu zau-dējusi seja ar stūrainiem vaigu kauliem, dedzinošas acis. Ar mokām atvēra salipušās lūpas:

— Piedošanu nelūdzu. Nav par ko!... — Balss piesmakuši, izaicinoša.

Viņš klusēja, stāvēja pie durvīm, turēdams rokā žokejcepuri, ko nebija paguvis uzkārt uz naglas.

— Viņa iekoda lūpu zobos, saviebās un sāka trīsēt.

— Ser-jo-ža-a! Ved mani projām! Prātu es te zaudēšu, ja pametīsi!

Lakats noslīdēja uz pleciem, mati izspūruši, seja sašķiebta, acis spīd no dziļiem dobuļiem — neglīta. Lūk, kad, izrādās, viņš vajadzīgs.

Paspēra soli pretim, pievilka viņas galvu sev klāt. Viņa piekļāvās, drebēdama pie visām miesām, šņukstēdama kā bērns.

Juta nekad nepazītu siltumu, kas strāvoja no viņas, juta viņas matu smaržu, nez kāpēc tie smaržoja pēc sveķiem. Neveikli glāstīja matus, stinga aiz šās jaunās izjūtas — pieskārās taču pirmo reizi...

Viņa šņukstēja.

— Kā izskrēju ārā. Skatos — tu guli. Kā sāku kliegt...

Pārnāca Gruņa, uzlika patvāri. Sēdēja pie lampas, dzēra tēju, runājās nu jau lietišķi. Dzimtsarakstu nodaļā sarakstīties — aizies vairāk par nedēļu, arī no partijas uzskaites Sergeju tā uzreiz nenoņems. Braukt uz kaimiņu rajonu? ... Nē, ja jau nu braukt, tad labi tālu no apriebušās vietas. Ļeņingradas tuvumā dienēja Sergeja brālis majors, viņš, kaut arī draugos ar tēvoci Jevlampiju, tomēr neatteiksies dot pajumti uz pāris nedēļām. No turienes tad arī celsimies spārnos.

Gruņa lāgu lāgiem nopūtās:

— Ak vai, ak vai! Atkal viena pati. Un kālab gan dievs man nāvi nesūta ...

— Mēs pie tevis brauksim katrā atvaļinājumā, vēstules rakstīsim. Manas dzimtās mājas tagad ir šeit. Tu man esi tā kā otrā māte.

— Rakstiet, mīļiņie, tak jau jautrāks prāts, ja zini, ka tevi pasaulē kāds.atceras.

Ksjuša pa nakti nepalika.

— Māte nobēdāsies. Man viņai viss jāizstāsta. Tagad arī viņa sapratīs. Atraisījies mezgliņš, bet es gan nedomāju, ka atraisīsies.

Uz lievenēm viņa pati apskāva Sergeju un noskūpstīja. Egļu sveķu smarža matos ...

Sergejs gulēja un skatījās tumšajos griestos. Nomodā bija arī Gruņa, rosījās aiz starpsienas, klaudzinājās, laiku pa laikam nokrekstējās, pēdīgi nopūta lampu, taču spraugu starp sienu un durvīm vēl varēja samanīt, tātad vecā iedegusi lampiņu pie svētbildes.

Zuzoši čuksti slīdēja pa naksnīgo istabu:

— Dievs kungs visutaisnīgais! Tu viens pats vien redzi visu patiesību. Neesmu tev pārmetusi un nepārmetu, ak kungs, ka dēlu man atņēmi. Ne jau man vienai, neba es par citiem labāka. Tādu veceņu kā es, domāt, tev daudz uzbāžas ... Ak kungs, ne jau par sevi lūdzu. Citus, ak kungs, pasargi. Viņiem tak vēl garš mūžs dzīvojams. Un Serjoga, kungs, ir reti labs puisis, tu ar viņu aplam nesvaidies. Ka dzert pasācis, tad to viņam, protams, nevajadzēja. Kurš cilvēks gan bez savas vājības, ak kungs! Bet visā pārējā, es tev teikšu, t»rs un skaidrs. Pats, jādomā, zini, kā viņš petrakovskiešu dēļ līda vai no ādas ārā. Tu, kungs, dari viņam labu, viņš tev ar to pašu atmaksās. Viņš var, esi bez bēdu. Arīdzan Ksjuša man rādās piemērīga. Labi darīji, ka viņu uz to pamudināji . ..

Sergejs tvēra večiņas zuzošo čukstēšanu un juta kaklu sažņaudzamies. Suņagabals tu esi! Zināji taču, ka vecmāmuļa Gruņa ar visu sirdi tev pieķērusies, zināji, taču uzskatīji, ka lēta, sak, vecenes mīlestība. Bet kas tad ir dārgāks? Nekā neprasa, bet atdos visu. Ne katram gadās tādu otro māti sastapt. Kakls aizžņaudzās, samitra plaksti.

Kāpostu viras piedvakotā naktī slepus no visiem vecā Gruņa čukstēdama mācīja dievu, kā viņam labāk izkārtot cilvēku dzīvi.

Vakarā par visu bija norunājuši, bet rītā ieradās sik-snots milicijas nodaļas pilnvarotais Stupņins ar pistoli, ar portfeli, aiz asins pārpilnības sarkanu seju un mundrs kā parasti.

— Mājās sastapu gan. Tā-a!

Apsēdās pie galda, miliča cepuri nenoņēmis, nolika sev priekšā portfeli un pieprasīja:

— Pasi šurp!

— Kādēļ tā?

— Tātad vajag. Es jebkuram pilsonim Jebkurā laikā varu pieprasīt jebkuru personas apliecināšanas dokumentu. Un atteikt nav brīv!

Sergejs salūkoja pasi. Stupņins pagrozīja to un atzinās:

— Kas viņu sazina, kādēļ... No rajona nodaļas pieprasīja. Tur jau nu skaidrojies ar viņiem pats.

— Jevlampijs jaunu cilpu vij.

— Mana darīšana tā nav. Pavēlēs arestēt — arestēšu, pavēlēs nobučot — nobučošu. Dienests!

Stupņins iebāza pasi kabatā un aizgāja.

Rajona milicijas nodaļā atteicās pasi atdot. «Izlaidies esi, rokām paļauj vaļu, izdarīsi vēl jaunu ēverģēlību un aizmuksi. Nekāds lielais noziedznieks tā kā nebūtu, lai pa visu valsti varētu pēdas dzīt, taču izlaist tevi no acīm neder. Mums vienkāršāk — ieturēt dokumentus. Dzīvo un pievaldies.»

Tas nozīmēja — tagad tu, Sergej, piederi Jevlampijam Likovam ar visām panckām, aizbraukt bez viņa ziņas ir nesapņo.

Pat krustmāte Gruņa deva padomu:

— Aizgājis būtu un paklanījies, galva, rasi, nenokristu.

Bet kaut gan Gruņa sūtīja Sergeju klanīties, lai Jevlampijs Ņikitičs viņu atlaiž, taču neslēpa savu prieku, kad Ksjuša pārcēlās uz Petrakovsku:

— Dievs tas kungs par mani atminējies, žēlastību pēc žēlastības sūta man vecumdienās. Dzīvoju bēdulīte viena kā koks, vai varēju maz iedomāties — sak, na še, tev ģimene pie sāniem, kazi, drīz mazdēlu varēšu auklēt.

Sarunāja kādu večuku pārmūrēt krāsni, Ksjuša un Gruņa izmēza tīru mājas neapdzīvoto galu, Sergejs atplēsa vaļā aiznaglotos logus. Un viena dzīvojamā ēka Pet-rakovskā atguva acu gaismu.

Petrakovskā viena atguva, bet Požaros viena kļuva akla. Vecā, no brigadiera amata aizgājušā Mihaila Ceredņika audžudēls matrozītis Miška, nodienējis flotē savu laiku, paņēma projām māti un audžutēvu un aizsita logus ar dējiem. Bet māja atradās pašā Likova rezidences centrā, iepretim kantorim. Līdz šim Požaru ciems bija vēries dieva pasaulē tikai ar redzīgiem logiem.

Vecās Gruņas godistabā blakus dēla Veņkas fotogrāfijai uzradās Sergeja un Ksjušas ģīmetne — galvas cieši kopā, kā daždien jaunlaulātiem klājas.

Apmierināts bija arī Terentijs Sablovs, neba tas joks — Sergejs paliek par palīgu, un aiz tāda palīga muguras tikpat kā aiz mūra sienas — nekādi vēji netiek klāt. Viņš tepat vai ik vakarus iegriezās pasērst, ar lielu patiku zākāja savu mīļo radagabalu Ļohu, trinās un klusēja, kad šeit ne visai glaimojoši atsaucās par Jevlampiju Ņikitiču, dzēra tējiņu. Ar degvīnu Sergejs vairs necienāja.

Viss tā kā būtu nokārtojies. Nu, pieņemsim, ne tuvu viss. Ja reiz esi kļuvis par saimnieku, tad zini — tu esi slaucama gotiņa, paša pērklis tevi sūktin sūc, nekad tam nav gana. Vajadzētu ir jaunu jumtu uzlikt, ir vecās vēl pirmskara laika avīzes pie sienām ar tapetēm aizlīmēt, nekaitētu arī jaunu grīdu ielikt... Taču to vēlāk, pagaidām dzīvot var.

Ja var, tātad jādzīvo, un no tiesas, ne tā kā putni gaisā — diena garām un labi. Cilvēka dzīvi piepilda darbs — un pēc darbiem viņš vērtējams.

Laukos brieda labība. Sergejs un Ksjuša nevarēja par to nerunāt, neatcerēties agrākos laikus, kā viņi staigājuši pa laukiem un aizrautīgi tincinājuši: «Kas jūs esat, sētas kranči, ka nezināt savus radurakstus? Kas ir jūsu vecāki?» Sis darbs ir pārtrūcis, bet nevajadzēja vis, vērts būtu turpināt.

Kas viņiem liedz no jauna ķerties pie sēklu atlases? Tā arī netika līdz galam noskaidrojuši, kādas rudzu šķirnes pašas ražīgākās šai apvidū. Jevlampijs Ņikitičs mandātu izmēģinājumu darbam nedos... Jevlampijs Ņikitičs izmēģinājumu stacijas durvīm ir aizkāris priekšā slēdzeni... Bet vai tad ir vajadzīgs mandāts un vai vajadzīga pati stacija ar kabineta galdu, ar kancelejas tintnīcu, ar pus-mīksto dīvāniņu apmeklētājiem? Ir laiks, ir jau šādas tādas zināšanas, atradīsies grāmatas, var sameklēt arī konsultantus. Ir arī zeme pa rokai, vajag tikai vēlēties — un visa Petrakovskas brigāde kļūs par izmēģinājumu lauku.

Kādā agrā augusta rītā, kad visa Petrakovskas sādža gulēja, neviens skurstenis virs ielīkušajiem jumtiem vēl nekūpēja, Sergejs un Ksjuša izgāja no mājam. Sergejam veca žokenīte uzmaukta pār acīm, svarķelis ar salāpītiem elkoņiem, gumijas zābaki, paštaisīta herbārija mape padusē. Ksjušas nepaklausīgie mati cieši apsieti ar izbalušu lakatiņu, seja plata, svaiga, vēl glabā spilvena siltumu, vaigi deg kā vieglā drudzī un acis satraukti šaudās apkārt.

Guļ Petrakovskas sādža, sirmā pirmsausmas mijkrēsli cēli slienas augšup neizskatīgās mājas, tumšas, laika zoba sagrauztas, taču aizvien vēl varenas — no baļķiem cirsti zemnieku cietokšņi, kas padevīgi vada sava mūža pēdējo cēlienu. Un virs tām pelnu pelēkās debesīs bāls uzasināts mēness sirpis. Petrakovskas sādža — viņu abu jaunā dzimtene.

Viņi sagatavojušies pirmajam izlūkgājienam, nē, ne uz tuvākajiem laukiem, pat ne uz savas brigādes laukiem, bet uz rudziem apsēto zemes ķīli aiz Vetoškas gravas. Bet tā ir mūžsena Požaru zeme, pati Likova lielvalsts serde.

Jevlampijs Likovs uzskata: zeme nedrīkst ražot un labība nedrīkst nobriest bez viņa pavēles — viņš ir pilntiesīgs saimnieks. E-ē, nē, Jevlampij Ņikitič, lai tu būtu cik varens būdams, nāksies atzīt — mēs neesam mazāki saimnieki, mēs, kam tu esi nodarījis pāri, ko tu esi pazemojis, ieslēdzis nabadzīgajā Petrakovskā. Pamēģini aizliegt mums ņemt to, ko dod zeme, bet mēs ņemsim nevis šo vai to, ņemsim pašu vērtīgāko — zemē nomestās zināšanas. Pat to, ko tu pats esi nometis, pacelsim un paņemsim sev, un pamēģini tikai teikt — nedrīkst! Nekas neiznāks. Nez kurš vēl par kuru būs stiprāks, Jevlampij Ņikitič? Kurš — kuru? ...

Viņi gāja pa pļavu, nopļautu, taču jau atkal sazēlušu ar mīkstu atālu. Gāja un noraizējušies sprieda par rudziem: šī kultūra selekcionāriem nav tādā cieņā kā kvieši, taču taisnība vien būs senajam pieteicienam — rudzu maizīte visu maižu maizīte. Runāja par rudziem un Jevlampiju Ņikitiču pat nepieminēja.

Aiz viņiem rasainajā zālē stiepās divas tumšas sliedes. Sliedes no Petrakovskas nomales pašos Likova lauku dziļumos.

NĀVE

Jevlampijs guļ aiz sienas, viņa stunda ir situsi, viņš vairs necelsies, nenodibinās kārtību, kāda viņam vajadzīga. Viņš aiziet, bet viņa iejautā dzīve turpinās.

Olga ar sazilējušu seju kliedz:

— Sa-ve-dē-ja! Manu mūžu tu esi saēdusi! Manas asinis izsūkusi!

Aļka Studjonkina ar dibenu aizsita durvis.

Un Olga uzreiz noplaka, klusu apraudājās, šņaukdama degunu lakatiņa stūrī.

—• Dzīve mana nolādētā. Ne sagaidīt, kad vēl būs galā.

Cistihs gādīgi aizvadīja viņu līdz solam un apsēdināja.

Ivans Ivanovičs, kruķiem klaudzot, panācās istabas vidū.

— Parūpējies par mašīnu — un žiglāk!

Cistihs šķībi uzbāza cepuri galvā, noraizējies pavērās uz raudošo Olgu un izgāja.

Māsa, kas bija stāvējusi durvīs, atgriezās pie slimnieka gultas, pie ieadītās zeķes.

Māju no jauna apņēma kapa klusums. Kapa klusums, ko brīžam pārtrauca Olgas šņuksti.

«Velns būtu parāvis to Cistihu! Nekādi netiec laukā.» ivans Ivanovičs, šķielēdams uz šņukstošo Olgu, sāniski virzījās uz durvīm, viņam metās nelabi no smacīgā gaisa.

Taču tai pašā brīdī durvīs parādījās Cistihs.

— Lūdzu, Ivan Ivanič. Mašīna ir klāt.

— Paldies dievam, taču beidzot.

Cistihs nez kāpēc neatbrīvoja ceļu. Cistihs raudzījās garām krūka uzrautajam Ivana Ivanoviča plecam.

— Ko?...

Ivans Ivanovičs ar pūlēm pagriezās atpakaļ.

Māsa, plaši atvērusi savas durvis, stāvēja ar stingru un svarīgu seju.

— Ko — vai jau?

Māsa cienīgi pamāja.

— Pirms minūtēm desmit... Kamēr šeit...

Ļaudis, kas bija drūzmējušies Likova mājas priekšā, sen izklīduši pa savām sētām. Vakara krēsla aizdzinusi pašus pacietīgākos un pašus ziņkārīgākos. Nav aizgājis tikai viens — Ļoha Sablovs, izdzīts no Likova istabām, uzticīgi mīņājās pie lieveņa.

Ciema ielā rāmi spīd apgaismoti logi, aiz katra patlaban ģimenes sēž pie patvāriem, dzer, ēd, liek bērnus gulēt, runā par Likovu. Vēl neviens nezina, ka Likova vairs nav šai saulē.

Vai nu reibinošais gaiss pēc šķebīgā smacīguma, vai arī pati nāves ziņa tā iedarbojās, bet Ivans Sļegovs, kūņodamies pa kāptuvēm lejup, pēkšņi stiprāk nekā jebkad sajuta visu sava uzblīdušā ķermeņa miklo smagumu, ar mokām aizkumuroja līdz mašīnai un nevarīgi pagriezās.

— Palīdziet!

Cistihs un Sablovs klupa klāt, aiz lielas centības grūstīdami viens otru, neveikli spaidīdami, iestūma viņu uz sēdekļa.

Viņš patrinās, ierīkojās ērtāk, pagriezās... Cistihs un Ļoha Sablovs stāvēja uz ceļa līdzās — viens tievs, vārgulīgi sakumpis, otrs — plats un drukns, tāpat sakumpis, taču no sava paša smaguma. Patlaban, mijkrēslī ar sagulējušos kupenu tumšo zilganumu šie divi cilvēki bija līdzīgi kā brāļi. Abi nule zaudējuši aizstāvi, abi izjūt sērdienību.

Ivanam Ivanovičam ir tuva viņu nelaime. Vai nu viņš dzīvoja ar Likova padomu, vai Likovs ar viņējo, taču citādi dzīvot viņš vairs nepratīs.

Divi cilvēki mijkrēslī, divas ēnas — plata un šaura, abus viņus rīt gaida ļaužu naids, bīstams tukšums, kad cilvēks nezina, ko darīt, kā rīkoties, kam pielāgoties. Un tomēr šie abi ir laimīgi salīdzinājumā ar viņu. Viņi ir jauni, viņi pārdzīvos, pārcietīs, pielāgosies. Viņš turpretim ir vecs, lauzt dzīvi no jauna nejaudās.

— Brauc, — Ivans Ivanovičs nopūties pateica šoferim, vēl gluži jaunam puišelim. — Tikai vieglītēm, citādi es izjukšu gabalos.

Divi — tievais un platais —, sakumpuši pār ceļu, palika aiz muguras. Laimīgie ...

Un kā gan varēja notikt, ka viņš, Ivans Sļegovs, no savas sēdošās dzīves aptūcis, ir pārdzīvojis savu sirdsdraugu spēkavīru Pijko Likovu, kas mūždien visus bija pārsteidzis ar savu straujumu un nenogurdināmo rosī-gumu?

Un tomēr, ja paskatās atpakaļ, tad varbūt var arī uzminēt — Pijko Likovs nesa sevī ķirmi grauzēju. Bija visspēcīgs, bet liedza Paškam Zorovam mājai jaunu jumtu — nevaru, sak, nespied. Gribējās būt labam un skaistam, bet paaicināja palīgā — kuru? —- Vaļerku Pieklīdeni, kas

nepavisam nebija skaists: «Uzkar sev kaklā to, kas man nepiestāv.» Gribēšana un nevarēšana, spēks, kas pušu plēš, un stindzinošs bezspēks vienās un tais pašās krūtīs, ķirmis, kas, izrādās, sagrauž ne vien dvēseli, bet arī nenovalkājamo miesu. Ilgi neviens to nemanīja, arī viņš, Ivans Sļegovs, kurš taču labāk nekā citi pazina Pijko Likovu — vīrs kā akmens bluķis, tas neplaisās un nesadrups.

Līdz pēdējām dienām Pijko, tāpat kā jaunībā, malās apkārt pa izpletušos kolhozu, cēlās piecos, gulēt gāja tumsā, izrēķinājās bargi un aši, ja redzēja nekārtību. Taču aizvien biežāk un biežāk Ivans Sļegovs manīja viņā pagurumu.

— Eh, Ivan, — Jevlampijs dažkārt ierunājās, — abi, rau, esam sirmi un plikiem pauriem, tuvojamies slieksnim. Dzīvi esam kopā nosoļojuši, tu, šķiet, visu mūžu mani apskaud ...

— Nē, neskaužu.

— Melo, visi apskauž — vecs un jauns. Likovam vara, Likovam slava, kā vēl trūkst? Arī pats nevaru izdomāt — kā gan?

— Svētīgs, kas tic.

— Tur jau ir tas joks, ka nav svētīgs. Nē, Ivan, raugi, tuvojos slieksnim, bet miera dvēselē nav. Grauž dvēseli, kaut kā trūkst, kādu mirkli liekas — nupat, nupat būs rokā, sapratīšu. Nupat, nupat! Un mazdrusciņ pietrūkst.

Reizēm viņš atcerējās to, kam agrāk bija gājis garām novērsies.

— Vai atceries, Ivan, tu man kādreiz teici, ka govis pie mums mitinās zem šīfera jumtiem, bet cilvēki — zem cauriem?

— Atceros.

— Cauru jumtu mums tagad it kā nebūtu, taču ar to nav ko lielīties, pats zinu, ka nav — daudzi vēl dzīvo ne* visai. Bet kā būtu, ja mēs atvēzētos un — visu ciemu, saproti, no jauna! Ar podiņiem izliktas atejas?.., Kādu desmit gadu laikā tiktu galā? Ko? ...

Bet nākamajā dienā viņš to bija aizmirsis, prātoja, sevi uzkurinādams, par ko citu:

— Klubs mums tāds pats kā visiem. Taisni tas ir slikti. Kultūras pils vajadzīga — plīša krēsli, bildes zeltītos rāmjos, lustras ar kareklīšiem, lai sūta no pilsētas pašus modernākos aktierus — un, laipni lūdzam, labi bieži! Un

sava pašdarbība... Lai Požaru ciems būtu visa rajona Kultūras centrs! Ko?

Jevlampijs Likovs svaidījās, pūlējās notvert — kā trūkst? Reiz speciāli izsauca pie sevis.

— Zini, Ivan, esmu nolēmis atcelt Terentiju Sablovu no brigadiera amata. Lieku atkal Serjogu. Tūliņ viņš ieradīsies ...

Kālab viņš pieaicināja par liecinieku šai sarunai Ivanu Ivanoviču? Varbūt tāpēc, ka grāmatvedis savā laikā bija redzējis, kā Sergejs iecirta viņam pļauku, tagad Jevlampijs gribēja parādīt, sak, skaties — ļaunu nepieminu.

* * *

Bet vecajam Likovam jau ir izdevīgāk nepieminēt brāļadēlam ļaunu.

Sergejs, kā bijis, tā arī palika — ne brigadieris, ne ierindas kolhoznieks — tādā putna amatā. Un, tāpat kā agrāk, nežēlastībā, izsūtīts trimdā uz Petrakovsku, pat izbraukt nedrīkst bez Jevlampija Ņikitiča atļaujas — nav pases.

Sergeju ar sievu redzēja drīz vienā, drīz otrā Požaru zemju galā — rakņājas, sazin ko vāc, ap kaut ko buras.

Stāsta — klejoņu tautas tuksnesī uzskatot par svētiem tos, kas meklē ūdeni. Odens viņiem ir dzīvība. Požarietim dzīvība — tā ir maize. Un tas, kas no brīvas gribas diendienā neatlaidīgi meklē īpašas labības šķirnes, — ne nu varbūt svēts, bet ar labu vārdu pieminams. Pagājis tas laiks, kad šķauda: «Veries, vei, sameklējis tīru darbiņu, par to ij naudu maksā, ij godā tur, pat īpašu iestādi uzcēluši.» Tagad ne maksā, ne godā — nav ko skaust. Pret pašu Jevlampiju Ņikitiču vīrs iet, uz savu galvu, uz savu atbildību rīkojas, ne spēkus, ne laiku nežēlo — var redzēt, vērtīga darīšana.

Kādu pievakari Ksjuša un Sergejs, izklejojušies pa laukiem, apsēdās ceļmalā. Ksjuša noraisīja lakatiņu, paklāja zālē, Sergejs izbēra no maisiem salasītās vārpas. Noliekušies, galvas kopā sabāzuši, viņi pārcilāja guvumu, izlika kaudzītēs, klusu runājās:

?— Lietus bija pamaz briešanas laikā, graudi pasīki...

Bezdelīgas šaudījās pie pašas zemes. Kaut kur aiz laukiem lankšķināja skanduļus govis, virzīdamās uz māju pusi. Un pa ceļu klidzināja vientuļš jātnieks. Visapkārt miers un rimts gurdums.

Negaidot nokaucās bremzes, skarbi, histēriski, ievainodamas lauku klusumu. Ksjuša un Sergejs atskatījās: laiski putekļi gausi plaka uz ceļa, pelēcīgajā ceļmalas zālītē. No priekšsēdētāja gazika raudzījās platā, miegaini sasutusī Ļohas seja — žokenīte uz acīm, skatiens no naga apakšas spīvs. Ksjušai nolaidās rokas, Sergejs aizgriezās ar sastingušu seju.

Putekļi plaka, nesteidzīgi klidzināja jātnieks, Ļoha klusēdams raudzījās no kabīnes.

— Nu, — viņš pēdīgi izstomīja, — drupačas lasāt?

— Kravājamies kopā, Serjoža, — Ksjuša paklusu ieteicās.

Sergejam noraustījās vaigs.

— Lai blenž, neliecies zinis.

— Lauka žurkas, pa vārpiņai velkat projām. Nu, žigli stiepiet visu šurp!

— Ejam, Serjoža.

Sergejs neatbildēja, joprojām rušināja vārpas.

— Būs sliktāk, ja kāpšu ārā!

Ar bērīti, kas spīdēja no karstuma un branguma, pie-trukšināja brigadieris Cerepnovs — saules un vēju aprauta seja, acis iedubušas —, pacēla naģenīti;

— Sveicināti!

— Viņi tev pa laukiem gramstās, bet tu viņiem labu* dienu dod. Krietns brigadieris!

— Un kas tev? — Cerepnovs saraustīja pavadu un grieza zirgu mašīnai virsū.

— Nekas. Saraus kopā, ko viņi tur savākuši, es aizvedīšu uz valdi. Lai papriecājas.

— Tūliņās. Ar klanīšanos pavēlēsi pasniegt vai kā?

— Netielējies, Andrjuha. Ka tik Jevlampijs Ņikitičs tev asti nepiežmiedz. Labāk dari, ko saku.

— Pavēli?

— Dodu padomu.

— Nu tad es nesteigšos taviem padomiem klausīt. Tu pagaidām neesi Jevlampijs Ņikitičs, bet tikai viņa mašīnas stūre. Griez vien, stūre, sevi tālāk, ap celmiem met līkumu, citādi uzdrāzīsies virsū — pa gabaliem vajadzēs tevi lasīt kopā.

un Čerepnovs ar celi iebrauca kabīnē.

— Nu, Andrjuha, pielūko!... Vārds nav zvirbulis ... lu man vēl dabūsi paieskāties! — gar celi izlauzās balss no kabīnes dibena.

— Nebaidi! Ne jau nu visi no tevis bīstas.

Pārskaities motora rēciens, izrāviens uz priekšu, putekļu

vērpete...

Čerepnovs sabozies noskatījās pakaļ, pagrieza zirgu, vēlreiz pacēla naģeni.

— Palieciet veseli, — tā pati cieņas pilnā basa balss.

Ivans Ivanovičs Sļegovs vēroja šā notikuma beigas. Kā

parasti savā «grāmatveža stundā» ieradās pie Likova, taču izrādījās, ka šinī svētajā stundā iespraucies cits darāmais. Kabinetā aizvainots un sapūties goddevīgi stāvēja Ļoha un Likovam pretim sēdēja Čerepnovs, arī aizvainots, bet dusmīgs.

Jevlampijs Ņikitičs klausījās — seja cieta kā akmens, no visa redzams, pūlas «neuzsprāgt gaisā», uz ienākušo grāmatvedi paskatījās kā runcis uz negaidītu suni.

Runāja Čerepnovs:

— Kā gribi, Jevlampij Ņikitič, bet es viņus no laukiem projām nedzīšu. Un arī tu to nedarīsi, neteiksi taču: «Sēdiet aiz atslēgas!» Viņi nav arestanti.

— Bet tas, ka viņi pa laukiem gramstās, graudus zog, — Ļoha iesprauda.

Čerepnovs tikai atmeta ar roku.

— Pats negudrs, tad netaisi jel citus par muļķiem. Zog! Kas tad to ticēs?

Jevlampijs Ņikitičs, uzacis saraucis, pablenza sāņus un teica:

— Beigsim. Rau, Ivans Ivaničs jau gaida.

Čerepnovs piecēlās, strupi pameta ar galvu uz Ļohu.

— Būtu tu, Ņikitič, šito līdēju triecis ratā. Kauns jau no malas skatoties.

Jevlampijam Ņikitičam pār vaigiem lēnām pletās Likovam raksturīgais tumšais dusmu sārtums, acis smagi satumsa.

— Tencinu. Ar tavu prātu dzīvošu. Marš!

Čerepnovs izgāja, Ļoha godbijīgi mīņājās.

— īpašu aicinājumu gaidi? Ārā!.., Vēlreiz uzrausies, lempi, apēdīšu un kauliņus izspļaušu ... Redzi, Ivan, visapkārt jezga. Gribi vai negribi, bet urķējies.

Draugam Jevlampijam balsi skumība, arī vaigā skumība. Un skaidri redzams, tā nav jezga, kas viņu satrauc, bet kaut kas ļaunāks — Cerepnovi pēkšņi kļuvuši nepaklausīgi. Andrjuška Cerepnovs ir Jevlampijam Ņikitičam daudz pateicības parādā — tas viņu pamanīja, izvirzīja, iekārtoja viņam dzīvi kā dieva ausī, padarīja slavenu. Vēl ir uzticams, nav ko šaubīties. Vēl ir uzticīgs, un tā, šķiet, nav tāda suņa uzticība kā Ļoham, var teikt — brālīga, laika pārbaudīta, bet, re, šā spītīgā pienapuikas Ser-jogas priekšā klanās, kaut gan, protams, jau iepriekš zina, ka viņam, Jevlampijam Likovam, tas lāgā nepatīk. Iznāk, ka nedzīvo vairs vienuprāt. Tā nav nejaušība, kaut kas viņu ir piespiedis, kaut kas stiprāks par Jevlampiju Ņiki-ticu. Bet kas?... Domā nu! Kā te lai nekļūst grūtsirdīgs? ...

Turklāt vēl nāca vēstules, uz daudzām adrese iespaidīgi īsa: «Vohrovas rajons, kolhoza «Darba vara» selekcionāram S. N. Likovam.» Vēstuļu ir vairāk nekā priekšsēdētājam Likovam — no apgabala Lauksaimniecības institūta, no Maskavas, no Saratovas, pat no Baltijas republikām ... Dažkārt pienāca arī maisaudeklā iešūts sainītis: «Kolhoza selekcionāram ...»

Laikrakstā «Izvestija» iespiests kāda lauksaimniecības zinātņu doktora raksts. Viņš rakstīja, ka slavenajam laukkopim Terentijam Maļcevam ir daudz sekotāju, uzskaitīja kolhozu laukkopju vārdus, starp tiem — Sergeju Likovu.

Tūliņ pēc šā raksta Jevlampijam Likovam piezvanīja no apgabala avīzes — vai nevar dot sīku aprakstu par vietējo Terentiju Maļcevu, izsūtīsim speciālu korespondentu. Jev-lampijs Ņikitičs atbildēja: «Tādu nepazīstu.» Un pikti nolika klausuli.

Nezināt, neievērot... Bet visi visapkārt atceras «Petra-kovskas brīnumu», atceras, kāpēc šis «brīnums» aizkalta neattīstījies.

Un, protams, ne jau velti Serjoga tagad ložņā pa laukiem, saņem sainīšus: «Kolhoza selekcionāram.» Droši vien Likova saimniecības ietvaros taisās ierīkot savējo, lai top jaunas runas par «brīnumu» ...

Jevlampijs pie reizes tieši nobrīdināja Terentiju Šab-lovu:

— Mana brāļadēla pekstiņiem-pigoriem zemi neierādīt. Skaidrs? Un arī darbaroku neuzdrīksties viņam piešķirt.

Padzirdēšu par viņa izdarībām-izrlcībām man aiz mugu-ras — dabūsi raudāt. Skaidrs?

Kā nu nebūs skaidrs, Jevlampijs Ņikitičs vārdus vējā nesvaida.

Terentijs svēti pildīja pavēli — zemi nedeva. Sergejs paņēma to pats — nevajadzīgu, atmatā pamestu. Un cik gan tādas pamestas zemes vēl nebija Petrakovskā! Ta nav jāmeklē — tepat apkārt sādžai tukšas, lopu izmīdītas noras, šur tur aizaugušas paegļiem.

Arī darbaroku Terentijs nepiešķīra, pat uz brigādi atsūtītos traktoristus godīgi brīdināja:

— Puiši, Sergejam Nikolajičam nekā nesoliet... Es jau arī pats viņam no visas sirds... Jevlampijs Ņikitičs tā kā ... Piesargietics!

Traktoristi nogrozīja galvu: «Nu-u, žmiedz naba-

dziņu!» — līdzjūtīgi parūca, Sergeju žēlodami, taču aizliegumu ņēma vērā — kurš tad nu būs tas pārgalvis, kas stāsies pretim «kolhoza tēva» pavēlei?

Pārgalvis tomēr atradās — Griška Frolovs.

Pēc tā kautiņa kuļamklonā, kuru pats Jevlampijs bija uzvaroši izšķīris, Ļohu pacēlis, Grišku aizmirsis, Griška pats šad tad sevi atgādināja. Viņam bija ne vien stipras dūres, bet arī asa mēle.

— Pārkaldināšana iet vaļā mūsu kolhozā: meičas par bābām, vīrus par roklaižām.

Jevlampijs Ņikitičs uz tādu sīku kvankšķēšanu neatsaucās — pats savu vērti zina. Griška aizgāja no garāžas, kļuva par traktoristu, strādāja pašā izdevīgākajā brigādē, tomēr apmierināts nebija.

— Kā klājas, Griška?

— Kā tam vācu laika policistam: materiāli nekas, tikai morāli grūti.

Reiz viņš atnāca pie Sergeja.

— Tev varbūt vajag malku atvest — atvedīšu, izdzersim pudelīti.

Sergejs atteicās gan no malkas, gan no pudelītes, taču kopš tās reizes viņi sadraudzējās.

Vienīgi šis Griška arī varēja uzdrīkstēties — atbrauca ar savu traktoru un visas sādžas acu priekšā sāka art aizaugušo noru. Viņš ara, un Sergejs Likovs ar brigādes ganu Osjku Pomiru iežogoja aramo gabalu ar sētiņu. Terentijs Šablovs acis vien mirkšķināja un zīlēja, vai viņš

dabūs no Jevlampija Ņikitiča vēju vai izies sveikā? Nevar tak viņš gulties traktora priekšā vagā. Un, ja arī gulsies, Griška viņu uz rociņām mīlīgi nonesīs malā. Kas tik nu būs? Kas nu būs? ... Nogriez, dieviņ tētīti

Pats Jevlampijs Ņikitičs apspieda Serjogu ne jau tālab, lai atstumtu viņu no darba. Nē, atnāc, pieklauvē, palūdz tēvocim, sak, «gribu atkal kjūt par kolhoza selekcionāru uz likumīgiem pamatiem». Jā, lūgtum, ar mīļu prātu, bijusī galdnieku darbnīca gaida tevi, spītīgo stulbeni, par redzamu cilvēku iztaisīsim, maksāsim vairāk nekā agrāk, māju palīdzēsim uzcelt, met malā to partizāņu būšanu, darbojies ar zinātni zem kolhoza izkārtnes. Paklanies — ak kauns? Nu, ja tā, tad jūti.

Terentiju brāziens neķēra, tika izsaukts pats Griška Fro-lovs.

— Pie tiesas iegribējies?

— Par ko?

— Par nelikumīgu tehnikas izmantošanu. Kas tev deva norīkojumu?!

Griškam Frolovam rokas kabatās, matu ērkulis uz acīm, taisnie, kā izcirstie, milzenīgie pleci izriesti.

— Bet es, Jevlampij Ņikitič, parādīju iniciatīvu. Vai tad nav brīv? Domāju, ko tur, sak, zeme velti tukša stāv, ja nu piepeši tur kolhozam izaug maize?

Un smīniņš, un acis nenolaiž zem priekšsēdētāja skatiena. «Ja nu piepeši izaug maize.» Un izaugs, bez tā «ja nu piepeši», to Jevlampijs Ņikitičs zināja, to zināja visi. Bez «ja nu piepeši», tur jau ir tā lieta.

— Marši Noskaidrosim!

Visi gaidīja negaisu, bet grāmatvedis Sļegovs saprata — diez vai uznāks. Atzīt par nelikumību, nodot tiesai, likt atsēdēt — Jevlampijam Likovam viss ir iespējams. Bet

klusu un gludi tas nebūtu pagājis — saceltos brēka pa visu rajonu. Atzīt par nelikumīgu, bet ko tad darīt ar uzarto un apsēto gabalu? Nevar taču to nolīdzināt. Kaut ko tādu Likovam pat paši uzticamākie likovieši nepiedos. Un ari pats Jevlampijs Ņikitičs, zemkopis būdams, izmīdīt iesētu labību nevarēs saņemties. Labāk jau neuzpūst to elles ļembastu.

Jevlampijs Likovs izšķīrās par ko citu — iekarot petra-kovskiešus, lai notic, lai iemīl, lai izmet Sergeju no sirds un par savējo uzskata viņu, priekšsēdētāju. Turklāt Petra-kovska lika padomāt. Kā sakas tā karājās kaklā, bojaja

I

:

kopskatu. Tās laukos, tāpat kā agrāk, sīki rudzīši un mieži slīka nost nezālēs. Petrakovskiešu dēļ ir atskaites zemākas, ir gods paplacis: «Tempi jums, Jevlampij Ņikitič, nav vairs tie, kas agrāk...» Tempi ir tie paši vecie, Petrakov* skas «dieva karapulks» velk strauji uz leju.

Un Jevlampijs Likovs nolēma līdz pavasarim pats ņemties ar brigādi, sasauca uz sapulci visas sievietes un, balsi nepaceldams, — pasarg dievs, taisni otrādil — ik ar vārdu pabēra mīlīgu solījumu:

— Parādiet, sievas, sevi — kļūsiet visādā ziņā līdzīgas požariešiem, taisni tādu pašu izstrādes dienu saņemsiet. Viss rajons skatīsies uz jums un skaudīs.

Neliekuļoja, bija .ar mieru patrakovskiešus pielīdzināt požariešiem. Taču sievišķi noklausījās, izklīda, un atkal viss ritēja pa vecam, it kā Jevlampija Ņikitiča vārdus nebūtu dzirdējuši. «Ripo nu vien no stāva kalniņa, nospļauties, nekam neticam.» Kā tad tā nu iznāk — suņa rejas debesīs nekāpj? ...

Jevlampijs Likovs mazgāja galvu brigadierim Sablovam, tas atzinās: «Esmu vainīgs. Labosimies.» Sablovs labprāt būtu labojies, bet sievišķiem nav nekādas vajadzības. Velc nu atkal uz sava kūkuma apnīkstamo brigādi.

Bet, kad pavasaris bija garām, Petrakovska pēkšņi pa modās. Nederīgajā norā auga rudzi. Šoreiz brīnums it kā nebūtu nekāds lielais — rudzu pavisam nepilni trīs hektāri. Taču pārāk skaļi šī bijusī tukšaine atgādināja visiem — kāda gan labība varētu augt, ja nemetuši Sergejam Nikolajičam sprunguļus riteņos, nebijis — dievs, piedod grēkus — tas Jevlampijs Ņikitičs... Petrakovska pamodās, lai sāktu kurnēt. Sievas dažkārt apturēja Sergeju uz ceļa:

— Bet kam tad no šitejienes tie graudi tiks? Kā labad

tu tagadiņ cīksties?

— Iespējams, ka požariešu labā, sievas. Uz jums, jāsaka taisni, paļauties nevar. Atdos šito jums, iznāks, ka neder ne dievam, ne velnam. Lai jau požarieši nosmeļ zeltaino tauku kārtiņu.

Un sievieši, tāpat kā agrāk, sacēla traku brēku:

— Neatdosiml Sev pāri darīt neļausim! Tikai pamāj, Sergej NikolajiČ, — kaut tūdaļ jūdzamies šļūkās.

Petrakovska modās.

Kas tad vēl Jevlampijam Ņikitičam atlika? Šķiet, tikai viens — līgt mieru ar brāļadēlu.

«Esmu nolēmis atcelt Terentiju Sablovu no brigadiera amata. Lieku atkal Serjogu ...» Un piedalies, Ivan Ivanič, sarunā. «Ļaunu nepieminu, esi liecinieks.» Un kā vēl...

Bet saruna iznāca ne visai tīkama. Sergejs ieradās tīrā, izgludinātā uzvalkā — kā viens brūtgāns —, drūms, sevī noslēdzies. Vērīgi aplūkojās apkārt kabinetā, kur tik sen nebija bijis. Bet kabinetā pārmaiņas: noņemts lielais zā-bakotā vadoņa portrets, tā vietā cits portrets — biedrs Hruščovs, tikai līdz krūtīm. Čuguna mazulis gan tāpat kā agrāk stāv uz galda, draud ar pirkstiņu.

— Sēdies, — Jevlampijs ar plašu žestu aicināja, it kā vēl vakar būtu šķīrušies kā draugi. Brītiņu vilcinājās, pamirkšķināja sāņus: — Nu tad tā, Serjožka, vecas lietas nav ko pieminēt.

— Pieminēt nepieminēšu, aizmirst nevari pavēlēt.

Vecākais Likovs nopūtās neparastā lēnprātībā.

— Kā nu tev pašam tīk ... Bet mani uzklausīt vajadzēs. Gan uzklausīt, gan dot padomu.

— Es — tev?... Tu, šķiet, ne visai labprāt uzklausīji citu padomus.

— Badā velns ij mušas ēd. Atbildi man: jaunatne raujas no kolhoza projām? Tā nekad vēl nav bijis. Kāpēc tas tā?

-— Un kā tu pats domā?

— Ko nu pats! Ja jau tev jautāju un turklāt tik pazemīgi, tad redzams, man savas domas nemaz tik vērtīgas nešķiet.

— Tad nevelc garumā, ej projām. Pašam nav izdevīgi būt par dāmu, kad tevi daudzina par bandinieku.

Jevlampijs neizturēja lēnprātību, satumsa sejā.

— Ei, ei! Pats jau es varu sev dvēseles aizlūgumu dziedāt, bet citi lai pagaida! Zobi vēl asi!

— Viss pa vecam, ar atņirgtiem zobiem un ar rēkšanu. Nokodīšu! Bīsties! Briesmīgs! Bet vai tev neliekas, ka ir balss sāk gurt, ir zobi nav vairs agrākie?

Likovs, vecākais, bargi klusēdams, novērsa satumsušo vaigu.

Un tavu brīnumu — nekādu seku. Terentiju pārcēla citā darbā, Sergeju apstiprināja par brigadieri un pirmajā kolhoznieku kopsapulcē ievēlēja par valdes locekli.

Pēdējos gados Jevlampijs Likovs bija satraukts, kaut Kas netverams risinājās Likova lielvalstī. Kā agrāk — vislabākās šķirnes govis, visaugstākie izslaukumi, vistreknākās cūkas, drošas ražas, laba izstrādes dienas apmaksa.

Darba vara», tāpat kā agrāk, ir labāko skaitā. Un tomēr .,.

* * *

Ivans Ivanovičs pagriezās pret jauniņo šoferi.

— Paklau, tu, nezinu, kā tevi sauc...

— Par Sašku. Es esmu Istomins. Pjotru Istominu pazīstat, tad es esmu viņa dēls.

— Paskat, kas Petrušam par dižu puisi izaudzis... Es, vecs vīrs, nemanu, kā jaunatne aug. Bet saki man, Saška, atklāti — vai netaisies mukt projām no kolhoza?

Saška pašņākāja, brītiņu klusēja, tad aizdomīgi noprasīja:

— Un kas tad ir?

— Nekas. Es tikai nesaprotu. Tu šeit esi gan paēdis, gan apģērbies, kino tev pieved klāt. Kas tevi vilina projām?

— Kas? — Saška nokremšķinājās. — Šeit visi cintiņi un dobulīši izošņāti, bet tur — «varen plaša mana zeme dzimtā». Nepatiks vienā vietā, pārsviedīšos uz citu. Brīvība.

— Brīvība ... — Ivans Ivanovičs atbalsoja un apklusa, noliecis galvu uz krūtīm.

Vairāk nekā pirms trīsdesmit gadiem Pijko Likovs bija pārlauzis viņam mugurkaulu, ieslodzījis uz mūžīgiem laikiem. Brīvība ...

Taču mugurkaulu cilvēkam var pārlauzt ne tikai ar nule aptēstu ilksi vien.

Kaimiņu sādžās — kaņepju pelavu plāceņi, bet jums, labie ļautiņi, tīru maizi dodu pats savām rokām! Paldies tev, Jevlampij Ņikitič, vari mūs grīstē griezt, tikai nedzen projām no sevis.

Maizes rieciens, kad visapkārt bads, ir smagāks par ilksi.

Likova kolhozs arī pašlaik ir vislabākais, citi — daudz zemākā līmenī, cik gan to nav, neiekārtotu un nolaistu, kas nedabū galus kopā. Taču pat visbēdīgākajos kolhozos tagad ļautiņi vairs zālītē neganās — ēd maizi, lai arī pirktu, lai kaut aplinkus ceļos pelnītu, tomēr tīru maizi.

Šodien maizes rieciens vairs n-av nūja, Nemēģini ar to

vēzīties, nenobaidīsi. Kas vecāki, tie dzīvo, kā dzīvojuši, jaunajiem — pašauri.

Kādreiz Jevlampijs Likovs prata veikli pielāgoties:

—- Tauciņus audzējat, puikiņas? Nu, guliet, guliet, es

pastrādāšu ...

Vecumdienās, jau slavens būdams, atkal sāka luncināties:

— Jaunu klubu jums, bērni, uzcelšu.

Bet arī vecais klubs nav slikts, kino arī tagad gandrīz katru dienu. Kino rāda lielas pilsētas, diženas celtnes, plaša ir pasaule aiz Požaru ciema robežām, lieks atgādinājums — šeit ir mazliet šauri, dvēsele alkst plašuma. Brīvība.

— Ivan IvaničI

— Ko? ...

Roka uzmanīgi purina plecu.

— Esam klāt, Ivan Ivanič.

— Eh-he-he! Palīdzi, draudziņ, izrāpties. Tā kā pavisam saguris esmu.

Viņš palika pie vārtiņiem, kruķos iekāries, ilgi noraudzījās pakaļ mašīnai, līdz sarkanā uguntiņa pazuda aiz līkuma.

Šis zaļknābis, kas tur patlaban dzen mašīnu, neapjauž, ka viņš ir pati svarīgākā persona kolhozā. Nākamajam priekšsēdētājam vajadzēs pirmām kārtām rēķināties ar viņu. Ar maizi te neiekārdinās, arī ar jaunu klubu — diez vai. Kas gan ir vajadzīgs šim brīvību saodušajam puiki-ņam? Kas? .,.

Ivans Ivanovičs nezina, tāpat kā nezināja arī nelaiķis Likovs.

— Ivan! — atskanēja tumsā no mājas. — Vai dzīvs esi, mīlīt?

— Dzīvs, Marja. Eju.

— Paldies dievam, man jau sirds pamira. Stāvi un stāvi, domāju, vai kāda nelaime notikusi.

Sieva jau sen, pajutusi mašīnu piebraucam, bija iznākusi pretim un gaidīja viņu uz lieveņa.

Izdzirdusi, ka priekšsēdētājs nomiris, viņa klusu pārmeta krustu un īpaši saudzīgi pavaicāja:

— Vai vakariņas ēdīsi?

— Nē, nespied. —» Un gurdi painteresējās: — Ko ta nepažēloji?

Viņa brīdi klusēja.

— Nevaru.

Ja bija Likovam slepens ienaidnieks, tad tā bija viņa, kas diendienā redzēja vīra kruķus.

— Tad pāžēlo mani, — viņš klusu sacīja.

— Ko tu? ... — Balsī izbrīns un bailes.

Viņi reti — lai nenodeldētu — pieminēja tos gadus, kad jauni, veseli, skaisti bija braukuši pa ciemu sirmā divjūgā. Bet tiešām gan, tolaik viņi bija mazāk mīlējuši viens otru. Bez viņas Ivans nebūtu izturējis bezgalīgi ilgo sēdošo dzīvi — viņa ir vienīgā laime, balsts.

— Ko tu tā? ... Sevi ar viņu jauc?

— Vai tad neesam līdzīgi? Dvīņi taču, ne izšķirt. Un pārlieku ilgi vienā katlā vārījušies.

— Gana nul Ganal — viņa ierunājās mundrā, jauneklīgā, nepavisam ne vecišķā balsī. Sis spēks ielauzās balsī ikreiz, kad viņa redzēja — viņam ir ļoti grūti. — Likova nav, uz tevi tagad visa cerība. Lai kas nāks priekšsēdētāja vietā, jebkurš bez tevis kā bez roku.

— Nekā vis, jaunais ar mūsu paņēmieniem ratus griezt nevarēs. Mūsu riteņi līdz spieķiem nodiluši.

— Tu jauno Likovu esi ievērojis. Lūk, būtu lielisks aizjūgs — vecajam zirgam maņa, jaunajam — spēks. Ieteic viņu, tevi paklausīs.

— Esmu jau izlēmis — ieteikšu... Bet pēc tam iesniegšu atlūgumos,

— Ko melsies? Ko melsies, aplamais? Aiziet no darba!

Viņa gan saprata, ko viņam nozīmētu — aiziet no darba.

Tagad viņš, kaut ar mokām, tomēr izkust no mājas. Aiziet pensijā, tas nozīmē — tupi mājās, jūties pilnīgs kroplis, pamazām brūc kopā. Dzīve bez darba — tā ir nāve.

— Jaunais Likovs ... Jā-a .,. Jaunais Likovs ir lādīte ar divkāršu dibentiņu. Visi tanī ir ielūkojušies un redzējuši — no labības ko saprot. No labības jau nu daudz vai maz kurš katrs zemnieka cilvēks sajēdz... Vai tev šis Sergejs neko neatgādina?

— Tā kā nebūtu, neesmu pamanījusi..

— Bet man liekas, viņš ir līdzīgs kādam muļķa Ivaškam pasaciņā, kas ne visai laimīgi beidzās.

— Sāksi nu mīklas uzdot.

— Atceries: es braucu pie viņa uz brigādi. Jau pirms tam sāku nomanīt, ka viņš mazlietiņ līdzīgs jaunajam, neapplūkātajam Vaņkam S|egovam ,.. N-jā-ā .». Aizbraucu ... Viņam tur ar sievām sapulce, plānus taisīja ar savu «dieva karapulku». Vai nezināms, kas sievišķi par ļautiņiem, ļauj tikai viņiem muti pavērt — muļķības gāžas ārā ar straumi. Liekas, prātīgāk būtu aizbāzt’nekā tērēt laiku dumjai pļāpāšanai. Nē, mutes ciet nebāza, laiku nežēloja, klausās un klausās, kā aplamības cita citu pārtrumpo. Ilgi nevarēju tikt gudrs,,. Vēlāk sapratu, kur tas suns aprakts. Aplamība pēc aplamības, bet, palūk vien, kādu vērtīgu drupatiņu notvēris, visiem no visām pusēm rāda — priecājieties, sak, skaista. Bet tā kā laiku nežēlo, tad drupatiņu pa drupatiņai — salasās Tērtīga ierosme. Ne jau nu diez kāda gudrība, Serjoga pats bez sievišķiem piecās minūtēs būtu ticis tai uz pēdām. Piecās minūtēs, bet te piecas stundas notērgāja. Varētu likties, kada tam_ jēga? Nekā vis, jēga ir. Sievas pašas pie tās nonaca, tātad arī darbu uzskata par savu, ne par kroņa, ne par brigadiera darbu, pamēģini tikai ceļā stāties ’— matus no galvas noēdīs. Pašu! Te ir liela jēga. Darīt svešu darbu — tā ir vergošana, savs — tas nav piespiedu darbs. Rau, puikiņš, kas mani nupat atveda, sapņo par brīvību. Bet kāpēc? Vai nc tāpēc, ka visapkārt redz tikai Likovam raksturīgo?

Sieva kļuva moža:

— Redzi nu, cik jauki! Pavisam labi! Bet tu — iešu projām no darba!... Piesaisti šo Sergeju Nikolajeviču pie sevis, redzēsi, pats kļūsi jaunāks, būsi atkal agrākais Vaņka Sļegovs.

Viņš skumji un mīļi pavīpsnāja:

—> Pasapņo vēl arī par dzīvo ūdeni.

— Bet tu taču pats tikko stāstīji, savām acīm redzējis.

— Nu jā, redzēju, kā viņš sievas aptina ap pirkstu. Kurš gan nezina, ka sievieša cilvēku vajag nevis drūkstīt, bet glāstīt, sievietes pēc uzticības kāro. Bet palūko stāties Jevlampija vietā — sadursme ar likoviešiem neizbēgama. Ne velti mēs ar draudziņu Jevlampiju esam vairāk nekā trīsdesmit gadus pūlējušies, esam atstājuši tādu ieraugu, ka, vienu reizi nobaudījis, visu mūžu ar greizu muti staigāsi. Man Serjogas žēl, bet pats ar viņu kopā strēbt — nē, pat nobaudīt neuzdrīkstēšos.

Viņa salīgi paraustīja plecus un dzedri pateica:

•— Ja žēl, neieteic. Kam tev grūst cilvēku postā?

— Bet ja nu piepeši.,.

— Ko — piepeši?

— Ja nu viņš ir stingrāka jāvuma nekā tavs paziņa Vaņka Sļegovs? Zem guloša akmens ūdens netek.

Viņi apklusa, viena satraukuma pārņemti. Priekšā — aiziešana no darba, bet tās ir beigas. Vai tiešām, lūk, tā drīz arī beigsies viņu dzīve, lai arī pelēka, bez svētku mirdzuma, taču pilna maigas uzmanības vienam pret otru.

— Tu nebaidies, — viņš nedroši aprāva klusumu.

— Man dos labu pensiju.

Viņa par atbildi tikai klusu izmeta:

— Tu nomirsi — arī es nedzīvošu.

Kādreiz viņa bija skaista — kuplām uzacīm, starojošām acīm —, nu sen noziedējusi, taču vecišķajā sejā ar iekritušu bezzobu muti ik grumbiņā slēpās sirdi aizkustinoša labestība. Tā labestība, kas ne vienu reizi vien bija viņu glābusi, likusi viņam dzīvot.

Viņš pasniedzās, apskāva viņas galvu,_ glāstīja plānos, truslos matus. Glāstīja ilgi un maigi, glāstīja un grūtsir* dīgi klusēja.

Aiz tumšā loga pēkšņi nodimdēja smagi soļi, aizsmaku* šas, nodzertas balsis norēcās: _

— Ei, jūs! Maitas! Palēkājāt uz paka|kājām — un bastal

— Jevlampija dēli uzdzīvo, — Ivans Ivanovičs noteica.

— Redzams, uzzinājuši, ka tēvs miris, — priecājas.

— Kādas šausmas!

Ivans Ivanovičs domās skatīja Likova dēlus. Savā kaš* ķibā saderīgi, garais Kļims un druknais Vasjka apkampušies klunkuro, drīz pacirzdamies uz ceļa vidu, drīz zveldamies pie žogiem.

— Jā-ā ... Dēli viņam nav padevušies. Sīkuļi, neķītreļi.

Piedzērušo balsis aizskanēja tālumā. Ciemam uzgula

nakts.

Neviens nenojauta, ka ir sākusies nelaba nakts, Jevlampija Likova piemiņas nakts.

NELABA NAKTS

Pēc pusstundas vai pat mazāk aiz saviem logiem brāļu Likovu balsis izdzirdēja Valerijs Nikolajevičs Cistihs, nule pārnācis mājās.

— Ei, tul Pieklīdušais kucēni Pabaz galvu arāl

— Dzēsiet nost gaismu, labi žigli! Lai tālāk no grēka,— Cistihs kļuva nemierīgs.

Bērneļi tika sagrūsti pa gultiņām, gaisma nodzēsta, Cis-tihs pats apgūlās blakus sievai. Lai cik pārbijusies, sieva drīz vien aizmiga. Cistihs iemigt nevarēja, gulēja vaļā acīm, tanīs bija nakts, skumjas, bailes.

Ja jau Jevlampijam dzīvam esot, viņam pa naktīm dau* zīja ara logus, kas tad būs tagad?

Ko viņš noziedzies?

Vai viņš ir zaglis?.,. Kukuļņēmējs?.., Ļaundaris, kas to vien gaida, lai kādu izdeldētu no pasaules? ..,

Jā, vienreiz mūžā bija zadzis. Muļķis bija, jauns un ļoti izsalcis. Vienu reizi, vienīgo — un to pašu iekrita. Vairak nekad netika piesavinājies ne plika graša.

Kukuļņēmējs?... Bet cik viegli būtu varējis par tādu kļūt! Valerij Nikolajič, iegriezies pasērst, mēs vakar teliņu kāvām, dzirduli... Cik viegli būtu varējis uzrautiesl Nevarat pārmest — tīrs!

Ļaundaris?... Bet ko ļaunu viņš nodarījis? Pēc sava prāta, pēc savas gribas? ...

Ko būtu darījis jebkurš un ikviens, ja nosēdies Vaļerkas Pieklīdeņa vietā? Taisni to pašu. Nē, sliktāk, būtu padevies kārdinājumam ar teļa gaļiņu, ar bezmaksas šnabulīti. Va-ļerka noturējās, nešāva greizi. Cieniet!

Viņš ir normāls cilvēks. Bet šolaik normālu cilvēku maz, ņem, kuru gribi, ikvienam savs dullumiņš. Cilvēkam jāmīl kārtība, jo tā stingrāka, jo dzīve mierīgāka.

Viņš kalpoja Jevlampijam Ņikitičam, savu sirdi bija ziedojis kārtībai. Normāls... Tagad trakie izlauzīsies brīvībā! Kas tik nu būs, kas nu būs! Nogriez ļaunu, ak kungs!...

Nakts, klusums, viņš, vajāts pats savā gultā ...

Pēkšņi klusajā mājā kaut kas dobji iedārdējās. Viņu kā sviedin uzsvieda no spilvena, pārlija karstums, piere nosvīda. Taču pēc mirkļa Cistihs attapa — tas tak telefons! Karsti sakurinātās mājas smacīgajā klusumā dārdoši tarkšķēja telefons, valdonīgi aicināja pie sevis.

Kas?... Kādēļ?... Kam ievajadzējies?... Nakts vidū, negaidot rītu!.. *

Pamodās sieva.

— Kas tur ir?.

— Gulil

Izlīda no segas apakšas, izkāpa basām kājāmuz saltās, krāsotās grīdas, no potītēm līdz ausīm apmetās ar zosādu, dzirdēja pats savas sirds dauzīšanos, devas pie telefona priekšistabā, pa ceļam sāpīgi atsitās ar plecu stenderē.

Ilgi tumsā tvarstīja pakārto klausuli, pēdīgi notvēra.

— Jā ... — Nokāsējās. — Hallo!...

Atskanēja tāds kā rējiens,

— Vai!... Vai... Vai... — Beidzot stostīgās rejas izlauzās saprotamā, izmisīgā: — Valerij Nikolajičl

— Kas tur ir? — Cistihs noklabināja zobus.

— Tas esmu es — Mitrijsl

— Kāds — Mitrijs?

— Ta Pašenkovs, sargs... — Un mežonīgi iegaudojās: — Slepka-kavī-ba, Valerij Nikolajičl

— Ko tu runā?!

— Ar cirv-jiem!... Ar cirvjiem sacirtuši, nešķīsteņi!

— Kuru? Ko? Ko muldi?

— Ļohu-u! Ļohu Sablovu.,. Ar cirvjiem!... Es tikko pie noliktavām izgāju uz nakts dežūru, dzirdu — kliedz... Es vēl nodomāju, sak, tā nelabi kliedz. Balsis ta pazinu — Jevlampija Ņikitiča dēliņi, kaut viņus nelabais, pietempu-sies līdz nesamanībai,,,

— Viņi — Ļohu?

— Tad ar cirvjiem tak.., Es uzreiz ij negāju, nogaidīju, bet pēc — domāju, sak... Ak kungs! Taisni uz ceļa, netāliņ no lopbarības noliktavas... Ak kungs! Pa visu ceļu iepleties, un sniegs apakšā melns.,. Cirvis malā nomests. Ar cirvjiem viņu ...

— No kurienes zvani?

— Tepatiņās, no telefonistēm... Visas dzīsliņas dreb.

— Skrien pie Nataļjas Petrovnas, feldšerienes. Varbūt Ļoha ir vēl dzīvs,

— Neskriešu.,. Viņi, tie trakie, līdz šim laikam tepatiņās kaut kur mujas apkārt.

— Kas tu esi? Tu esi naktssargs, tev pa naktīm kārtība jāuztur. Ar šauteni ej!

— Vai die, vai.., Ar šauteni.., Ta man tak tā šautene smukuma pēc, neba nu ar šo var šaut.

— Skrien pie feldšerienes uz mājām! Pavēlu! Es zvanīšu milicijas nodaļai.

'mm Vaļeruška! — sieva blakusistabā ievaidējās.

— Klusu! — Cistihs uzbrēca, — Tevis vien te trūkst!.,, Man milicijas nodaļu!

Ilgi gaidīja, līdz milicijas nodaļas pilnvarotais izšūposies no miega un pienāks pie telefona. Gaidīja un sala, stāvēdams basām kājām uz aukstās grīdas. Pēdīgi sagaidīja — atbildēja neapmierināta, piesmakuši balss:

— Jaunākais milicijas leitnants Stupņins klausās!

— Slepkavība, Aleksandr Stepanič!...

Drebēdams un rīstīdamies izstāstīja, ko bija dzirdējis no naktssarga.

— Tā-e! — milicijas leitnanta balss nošķinda kā varš.

— Tā-e!.,, Situācija skaidra! Valerij Nikolajič, apģērbies un ierodies nozieguma vietā, pie noformēšanas būsi vajadzīgs.

— Es steidzīgi braucu uz rajonu, — Cistihs sameloja.

— To noformēšanu vēlāk, vispirms noziedzniekus padari nekaitīgus, noziedznieki tev ar cirvjiem staigā apkārt pa ciemu. Bet tev for-ma-li-tā-tes vajadzīgas!...

Kāda gan patikšana iet tagad cauri visam naksnīgajam ciemam uz noliktavām, vienam pašam ...

Māja nogrimusi tumsā, aiz logiem blāvi pelēksnī sniegs. Kaut kur uz ceļa guļ ar cirvjiem sakapātais Ļoha Sablovs. Ļoha! Kas visiem iedzina bailes!...

— Vaļeruška-a!

— Klusu!

Likovs ir miris, vietnieks Cistihs lai nu visu atrežģī, lai ierokas līdz ausīm, sev uzmanību pievērsdams.,. Ļohu ar cirvjiem ... Viņš nav Ļoha, viņu vieglāk ...

Sirds dauzījās klusumā, pa visu miesu skraidīja šermuļi. Sieva aiz muguras bailīgi kustējās, tikko dzirdami čīkstināja gultu.

Viņš milicijas pilnvarotajam bija samelojis, ka brauc uz rajonu. Bet patiešām — daudz labāk taču paslēpties Voh-rovas pilsētā kaut vai līdz rītam, lai pašlaik neierauj iekšā, nepiespiež — sak, kusties! Pret rītu šai drausmīgajai jezgai putas jau būs nosmalstītas.

Ļohu — ar cirvjiem ...

Cistihs atkal nocēla klausuli. Garāža neatbildēja, taču Jevlampijs Ņikitičs, savā laikā uzstādīdams komutatoru, bija bagātīgi izsvaidījis telefonus pa visu ciemu. Telefons bija mājās arī garāžas mehāniķim.

Gaziks, kas vēl tik nesen bija vizinājis ir Jevlampiju Ņikitiču, ir Ļohu Sablovu, ripoja pa uzsalušo ceļu uz

Vohrovu. Mehāniķis, kas šādā īpašā gadījumā pats bija sēdies pie stūres, bargi klusēja, spieda gāzes pedāli, tikai retumis nogrozīja galvu un izmeta:

— Jā-a, ir nu gan lietiņas,,. Jā-a, sākas bez saimnieka ...

Prožektoru gaisma slīdēja pa cieti sasērsnojušām pavasara kupenām.

Čistiham bailes bija pārgājušas, atgriezusies spēja visu apsvērt ar skaidru galvu. Jāiet projām no kolhoza. Kas nu te vairs par dzīvi.

— Jā-a, lietiņas... Jā-a, tagad nu bez saimnieka ies spēle vaļā ...

Tālāk no tādas spēles. Vislabāk jāaprunājas ar mežrūpniecības saimniecības direktoru Semjonovu. Savā laikā tam gribēja «piešūt lietu», taisījās atlaist no darba. Sem-jonovs ar Likovu sadzīvoja kā cimds ar roku. Apspriest mežrūpniecības saimniecības direktora jautājumu bija nolemts tai laikā, kad Jevlampijs Ņikitičs apgabalā kārtoja kolhoza darīšanas. Ripojis būtu biedrs Semjonovs, nebijis te viņš, Cistihs. Tas bija viņš, kas sazvanīja Likovu, notvēra to vēlā vakarā viesnīcas numurā; Jevlampijs Likovs apgabalā piespieda, kur bija vajadzīgs, izglāba Semjonovu, tas līdz pat šai dienai ir direktora amatā. Saimniecība viņam liela, sameklēt Čistiham vietiņu nebūs grūti. Tiesa, Požaros viņam ir sava māja. Nu, ko tur, pārdos visu nost, būs nauda pirmajā laikā ko iekārtoties...

— Jā-a, lietiņas ... Nu tik gaidi jāres ...

Viens otrs lai gaida un drebinās, bet viņš, Cistihs, — nē, paldies!

Vohrovas centrā viņš apturēja mašīnu un pateica:

— Brauc mājās. Man vajadzēs palikt šeit.

— Lietiņas ...

Gaziks pagriezās un aizripoja.

Pilsētiņa gulēja cietu miegu zem sasalušiem, apsnigušiem jumtiem — logi tumši, vārtiņi cieši aizvērti. Pilsētiņa gulēja, bet droši vien Požaru milicijas nodaļas pilnvarotais Stupņins jau bija paziņojis rajona milicijas nodaļai, droši vien dežurants jau bija pamodinājis milicijas priekšnieku majoru Rassohinu, tas patlaban traucē pirmo sekretāru un kādu no rajona poliklīnikas ārstiem. Pilsētiņa guļ cietu miegu, bet satraukums ir jau tanī ienācis, šaudās pa telefona vadiem, izrauj dažu labu no siltas gultas.

Cistihs pamazām nomierinājās, vieglums ielija sirdī. Lai nu ņemas noskaidrot, lai spriež un prāto, lai soda, lai meklē kandidātus Likova vietai. No rīta viņš ieradīsies pie mežrūpniecības saimniecības direktora Semjonova.

No rīta ... Taču līdz rītam vēl tālu. Pilsēta guļ, pilsēta gulēs vēl savas stundas piecas. Kaut kur vajadzēs pavadīt šīs garās stundas.

Šeit, rajona pilsētā, kolhozam «Darba vara» bija savs dzīvoklis — Likovam, gadījumā, ja viņš aizkavēsies sēdē, ja neuzskatīs par vajadzīgu nakts laikā kratīties uz mājām. Dzīvoklis Likovam un tiem, kas viņam tuvi. To aprūpē Agnija Kuzminična, tīrīga, saprātīga tante, saaudzējusi kuplas miesas no tiem labumiem, kas tika piešķirti Likova un biedru iztikai. Viņa jau nu — esiet tik laipni! — saņems, kā klājas, padzirdinās ar tēju, uzklās tīrus palagus. Taču tajā dzīvoklī ir viena vaina — telefons. Kur Cistihs? Metīsies zvanīt un sazvanīs... Paldies. Rīt, pēc tikšanās ar Semjonovu, rīt, kad būs pārgājis pirmais satraukums, kad jau zinās savu jauno vietu, — viņš ieradīsies, godīgi izpildīs pēdējos pienākumus, nodos lietas, bet pagaidām — paldies!

Šeit pilsētā dzīvo viņa tēvs. Valerijs Cistihs mazliet palīdzēja vecajam — pa reizei atsūtīja kilogramu sviesta, cūkgaļas šķēli, burciņu medus, žēl taču, šā vai tā, radu būšana — nedienu cilvēks izredzējies, vientuļš, ne veselības, ne goda. Burciņas ar sviestu un medu tika sūtītas, taču tikties dēls ar tēvu tikās ļoti reti.

Citā reizē Cistihs nakts vidū neparko nebūtu klauvējis pie tēva durvīm. Taču šoreiz ir īpaši apstākļi, diez vai vecais jau dabūjis zināt, ka Likova vairs nav starp dzīvajiem, bet par to viņam droši vien ir sava interese, un tāpēc viņš piedos dēlam šo nakts iebrukumu.

Vecais, durvis neatvēris, ilgi un aizdomīgi klaušināja — kas un kādēļ? Izlikās dēla balsi nepazīstam. Pēdīgi apžēlojās, it kā pazinis — «ā, tas esi tu», un sāka grabināt bultas un aizšaujamos.

Pie griestiem pakārta apputējusi spuldzīte apgaismoja neviesmīlīgo namatēvu. Sen nemazgāta apakšveļa, gar plaši pavērušos krekla apkakli raudzījās ārā atslēgas

kauli, izliekti kā durvju rokturi, no piedurknēm, kas tikko piesedza elkoņus, rēgojās tievas, kaulainas^ rokas, visas vienās cietās cīpslās, ar pietūkušam vēnām; šaurās apakšbikses tomēr vēl bija pārāk platas izdilušajām ciskām. Un augšgalā visam šim vāji segtajam kaulu sastatījumam — spīdīgs pliks pauris un dziļi iegriezušās grumbas, tikpat asas kā cīpslas uz rokām. Šobrīd tās pauda cildenu nicināšanu un aizdomu pilnu naidīgumu.

— Kam man jāpateicas?

— Jaunas ziņas esi dzirdējis?

Vecais dzīvoja garlaicīgi un vienmuļi, kā var dzīvot tikai vientuļš pensionārs, kas visus atbaida ar savu neciešamo raksturu. Tāds jau nu nedzīs ārā viesi, kas nes jaunas ziņas.

— Esi dzirdējis, ka Likovs tā ... Jau vakarā ., •

— Hm ... — Nē, to vecais nebija dzirdējis ...

— Nu tad tā, tagad nu sāk rūgt viss, ko viņš Iejāvis, ies pāri malām.

Jaunajai ziņai vajadzēja būt vecim pa prātam. Likovs ir miris, bet viņš, Nikolajs Čistihs, dzīvs *.. Tomēr vecais neatmaiga, neizrādīja nekādu patiku, tāpat ka pirmāk, raudzījās dēlā naidīgi un aizdomīgi.

— Kā tas saprotams — «ies pāri malām»? — viņš dzedri jautāja.

— Likova dēliņi uzdarbojušies. Ar cirvjiem, maitasga-bali.,. tēva šoferi.«.

— Likova dēli?

— īstie dēli. Redzi, kādas tās lietiņas.

— Dēli tagad reti kad atsitas tēvos.

— Likovs bija vīrs ar smagu roku, visus lieca ragā — mugurkauli vien brakšķēja, bet tagad, vai redzi, sāks slieties taisni, cits citam ķersies klāt. Un kā vēl!

— Dēli tēvos neatsitas — izkurtējusi paaudze. Nu, kaut vai tu pats, Vaļerka, tu taču esi mans miesīgs dēls! Taisni brīnums! Tu — un no manis dzimis!

Cistihs, jaunākais, nepatikā saviebās.

— Atkal tā pati dziesma! Nu, kas tev ar mani dalāms? Es taču ar tevi vienmēr pa labam ...

— Tu esi pielīžņa, pagrimis nelietis!

— Vai traks, ir nu gan tevī niknuma...

— Pret tādiem kā tu — jā! Pret tādiem kā tu — nav niknums vien, bet šķiru naids! Vai tad es patlaban neredzu, ko tu no manis gaidi?!

— Kas man no tevis ko gaidīt? Ar ko tu mani vari apveltīt?

—- Tu, draņķi, gaidi, ka es priecāšos par Likova nāvi!

— Priecāsies vai nepriecāsies, bet asaras jau nu neliesi.

— Bet vai tu esi dzirdējis, ka es jebkad būtu par Likovu sliktu runājis?

— Būtu tikai pamēģinājis bilst.

— Nelieti! Visu mēro ar savu olekti. Aizvien vēl uzskati, ka tavs tēvs ir gļēvulis, ka viņš aiz bailēm...

— Nekāds kauns tas nebūtu, daudzi par mums varenāki baidījās — spēkavīrs bija.

— Es būtu baidījies? Es — no viņa? Ko viņš man varēja padarīt? Man, kas jau divdesmit gadus atsēdējis! Ko tādam vēl var padarīt?

— Divdesmit gadi jau nu nebija bez viņa ziņas. Negribot pierausies.

— Bet vai tavā nelietīgajā paurī neienāk tā vienkāršā doma, ka es Jevlampiju Likovu cienu?

— Tu — Likovu?

— Jā, es — Likovu!

Cistihs, jaunākais, neticīgi patrinās zem tēva urbjošā skatiena.

— Aizvien vēl domā, ka mēs ar Likovu pīrāga gabala dēļ ecējāmies. Bet mūsu starpā risinājās cīņa. Ne šauru, savtīgu interešu dēļ! Es uzskatīju, ka Jevlampijs Likovs savā kolhozā rikojas kā ienaidnieks. Tā uzskatīju, biju pārliecināts! Jā gan, es gribēju, lai Likovu arestē. Ja es būtu uzvarējis, tad Likovam labi neklātos. Taču uzvarēja Likovs... Vai man tagad ir vai nav jājautā sev — kuram bija taisnība? Kuram? ... Godīgi, neizvairoties! Viņam vai man? Tad lūk!... Ar visu revolucionāro tiešumu es tagad atzīstu — taisnība bija viņam! Viņš radīja izcilu kolhozu, ar kuru lepojas ne vien rajons, bet viss apgabals. Dzīve pierādīja! Un es pēc tam lai ienīstu Likovu?.,. Vai tu saprati, rāpuli? Cienu Likovu!

— Vai tikai tu nedomā, ka jūs esat — divi āboli no vienas ābelītes? — dēls vaicāja.

— Domāju. Mēs esam no vienas saknes.

— Taču arī no vienas saknes āboli var būt ar dažādu garšu — dažs ienācies, cits zaļš un skābs.

— Vai tā mana vaina, ka man netika ļauts ienākties?

— Bet kas neļāva? Vai tas nebija Likovs? ...

— Vainīgo meklē? Bet viņa nav. Ko boli acis?,,.

Nav — un cauri. Ne jau katrs ikriņš par līdaku izaug. Kas pie tā vainīgs? Dzīve tā ierīkota — nevar bez zudumiem.

— Iznāk, ka tevi ietupinājuši likumīgi un atbrīvojuši velti.

— Es tautas priekšā esmu skaidrs kā rasas piliens!

Vecais stāvēja dēla priekšā, lepni atmetis galvu, uz

smailā zoda dzirkstīja sirmie bārdas rugāji, izbalušajās acīs lepns, drudžains spīdums, grumbas pielijušas tumšām ēnām — izģindis dzīvs mironis, piesegts ar sen nemazgātu apakšveļu.

Dēls klusēja, un tad vecā vīra kaulaina dūre zvēla pa kaulainajām krūtīm.

— Skaties? ... Skaties, no kā tu esi dzimis! Mūs dēvēja pat granītcietiem! Kā varēja gadīties, ka no manis, granīt-cietā, esi piedzimis tu, šitāds ļēpurs? Tu Likovam kalpoji nevis idejas dēļ, bet par treknu kumosu! Nicinu tevi, tapat kā nicinu pilnu vēderu!

— Ko tu neteiksi, nicinu ... — Cistihs, jaunākais, saviebās. — Bet, kad es tev sūtīju sviestiņu vai medutiņu, tad laikam vis nenicināji, samazgu bedrē negāzi — ņēmi tik iekšā.

— Ak tad tā... Medutiņu... Bet vai tu atceries, ka es tev par šo saldo medutiņu kaut reizi būtu saldi uzsmaidījis? Medutiņu pieņēmu... Bet kāpēc, atļauj jautāt, kāp-pēc visu medu lai apēstu sava labuma meklētāji? Lai taču kaut kripatiņa atlec arī godīgam cilvēkam ... Un, lai pierādītu, ka mani ar medu nevar nopirkt, tad, rau ... — Vecais pasvieda pret durvīm kaulaino roku ar kāsī saliektu, vairs taisni neizstiepjamu, locītavās uzpampušu rādītājpirkstu: — Ārā! Dzirdi — ārā no šejienes, bļod-» laiža!...

Aptuveni šai pašā laikā Požaru ciemā klusībā tika pārdzīvota vēl viena nelaime.

Vakarā mājās pārnāca Likova sievas izlamātā Aļka Studjonkina.

Vectēvs Matvejs, Aļkas vīratēvs, pēc ilgu gadu gulēšanas krāsnsaugšā izceļojies līdz priekšsēdētāja mājai (tā, var sacīt, ir ciema otrā galā), bija tā pārkusis, ka nedz uz lāvas, nedz uz krāsns vairs nebija jaudājis uzrāpties un ar visiem velteņiem gulēja uz kaila sola, apsedzis galvu ar puskažociņu.

Alka viņu neaiztika, pati pa paradumam izģērbās, pa paradumam nolikās gultā — nakts nāk virsū, jāgu|.

Taču gulēt — kur nu ...

Acu priekšā stāvēja Olgas seja — zila aiz niknuma, vārdi cits par citu nelabāki, histēriski. Bet Olga taču — mierīgāka sieva visā ciemā nav atrodama. Un Cistihs... Uz Astoto martu smaržas dāvināja kārbiņā ar pušķīti,.. Nu patrieca: «Marš projām!»

Acu priekšā Olgas pāršķiebtā seja ... Laukā dziļa nakts, tikai kaut kur sāņus nobrēcās dzērāju balsis un apklusa... Dziļa un gara nakts. Tādā naktī ne vienu reizi vien var izskriet caur visu dzīves gājumu no kaut kāda saules zaķīša uz baļķu sienas — pirmā, kas bērnībā iekritis apziņā, — līdz ... līdz Olgas kliedzienam.

Vai viņa kādreiz ir bijusi laimīga?... Kā nu ne.

Viņa nāk no pilsētas, viņai ir deviņpadsmit gadu. Vai tikai bija jau deviņpadsmit, kas zina, kāda nieka pietrūka ... Nāca no pilsētas. Lija silts lietus, un mākoņi tādi kā muslīna, gaismu laiž cauri, tā ka viss mirgo vienā sudrabā. Smagi, jau debesīs notēmēti pilieni cērtas āboliņā, āboliņa galviņas dusmīgi dreb. Un pēc lietus — zilas peļķes, pcc lietus — medaini smaržo nomazgātais āboliņš, drēbes caur un cauri slapjas, basās kājas jūt smagnēju valgās zemes spēku. Un spēks saplūda, piepildīja visu augumu, lauzās uz āru, gribējās skriet, skriet uz priekšu, uz priekšu, gribējās kādu sirsnīgi žēlot, kādu mierināt un priecināt.

Uz tumšā ceļa starp nule pielijušām zilām peļķītēm stāvēja vientuļš ceļagājējs. Viņš izskatījās par kaut ko noraizējies, nez ko tur darīja savā nodabā. Bet viņa gura aiz uzplūdušā spēka pārmēra, aiz dāsnuma, aiz skaudras vēlēšanās kādu žēlot. Viņa droši piegāja tam klāt: karavīra cepure, formas blūze, mantu maiss pār muguru. Un gandrīz ievaidējās — roka taču viņam ievainota, karājas kaklā. Un skat ko, viņš buras — tin smēķi, gluži nogrimis darāmajā, viņu nepamana. Nav nemaz tik vienkārši — roka taču viena pati, otra pārsējos.

— Ļauj, palīdzēšu.

Viņš satrūkās un samulsa ... pārsteigts par viņas seju. Arī viņa uzreiz apjuka — roka saitē, valgi spīguļo medaļa uz krūtīm (tolaik kaujas medaļa vēl bija retums), turklāt vēl acis, izbrīnā sastingušas zem karavīra cepures lakotā naga.

— Ļauj, palīdzēšu.

— Palīdzi, — viņš bija ar mieru.

Semjons Studjonkins bija aizgājis armijā, kad viņai tikko palika četrpadsmit gadu. Nokļuvis somu karā, ievainots rokā, dabūjis medaļu «Par drošsirdību». Roka saauga ātri, kad sākās karš ar vācieti, viņu mobilizēja vienu no pirmajiem. Aļka saņēma no frontes tikai vienu vēstuli, otrā bija jau nāves ziņa.

Vai viņa ir bijusi laimīga? ... Kā nu ne. Gadu sadzīvoja ar Semjonu kā divi balodīši. Par šo vienu laimīgo gadu viņa ilgus gadus aprūpēja Semjona tēvu, veco Mat-veju, aprūpēja kā nu mācēdama, raudzījās, lai viņš būtu paēdis, apmazgāts un aplāpīts ...

Un Jevlampijs? ... Nē, ar viņu laimes nebija. Dzīvoja kā vāvere, ko suņi iedzinuši skrajā kārklienā, nogāzīsies — iekritīs taisni zobos.

Ilgi turējās, tagad, var sacīt... ir nogāzusies zemē.

Olga Likova ir rāma sieva, rīt sāks sliet galvas visi, kam vien patikšana: tu savedēja, tu netiklei Bēdz, Aļka, glābies!

Bēgt? ... Bet uz kurieni? ...

Kam tu esi vajadzīga izblīdusi četrdesmit divi gadi veca sieva? Nav ne jaunības, ne skaistuma, rokas no īsta darba atradušas. Kam vajadzīga? Tikai vectēvam Matvejam, arī tam, cik nu vairs ilgi, arī tas drīz nomirs. īss ir sievietes mūžs.

Aļka gulēja tumsā savā atraitnes gultā. Kādreiz tanī Semjons viņu pirmoreiz apskāva, rīta gaiļu dziedāšana lauzās pie viņiem cauri sienām. Semjonam bija raupjas, maigas rokas, līdz pat šim laikam, līdzko tās atceras — skumjas izlīst pa visu miesu. Semjons nepaguva novecot, veca kļūst viņa, bet viņš tā arī palicis jauns.

Šeit viņa pieņēma Jevlampiju, pēc viņa dažu labu reizi pieņēma arī citus. Jevlampijs nav Semjons — jauns nekad nav bijis. Tagad arī Jevlampija vairs nav. Arī visi pārējie — viņai tādi paši mirušie, par tiem glabājas tikai neskaidras atmiņas.

Tālu, tālu aiz muguras ir sudrabotais lietus, bet priekšā mirkli pa mirklim aizvien tuvāk nāk rīts. So rītu nav vērts sagaidīt, aiz tā jaužas spļāvieni, lamas, dubļi atpa-liem. Lai nu kam arī pienāks rīts, mums —- nakts bez gala. Mirkli pa mirklim rit laiks. Iet uz galu sievietes mūžs.

Viņa gulēja sausām acīm — nav jau tik bagāta viņas pagātne, lai to rūgti apraudātu, bet nākotnes nav. Gulēja, nesteidzās, nav kurp steigties, pagaidām laiks vēl ir, gaisma tik drīz vēl nebūs.

Gulēja, atpūtās, krāja spēkus, vēl un vēlreiz nenogurdama sauca atmiņā sudraboto lietu, mulsās acis zem slapjā cepures naga ...

Viņa sagaidīja pirmos gaiļus un piecēlās.,, Atstāja silto gultu, kur bija tik ērti pārcilāt vienkāršo dzīvi, no malas, nekautrīgi, ar sveša cilvēka vienaldzību atskatīties uz sevi un sajust rūgtu tīksmi par pieņemto lēmumu.

Viņa atstāja gultu un uzreiz sajuta saltas bailes — nesapņo, dari, ko esi apņēmusies.

Nakts vēl nebija garām, smacīga, valkana tumsa pildīja istabu, tikai vāri zilgmoja lodziņi. No tālas nomales atlidoja pēdējā trauslā gaiļa dziesma — un notrūka. Tikai ausīs satraukti šalkoja asinis un sirds rautin rāvās no krūtīm ārā.

Istabā kaut kā trūka, kaut kā pierasta. Līdz apnikumam pierastā māja patlaban šķita sveša. Arī drebuļi, arī valkana nakts, kas tvērās starp baļķu sienām, arī neskaidrās bailes, kas liedza spert soli projām no gultas. Klusums žvīkstēja ausīs, nesaprotams klusums, kaut kā tajā trūka.

Un pēkšņi Aļka apjauta — kā! Pa savēsušo ādu sāka skraidīt šermuļi. Klusumā vairs nedzirdēja vectēva smago, sēcošo elpu. It kā viņa nebūtu istabā. Bet viņš taču guļ, viņš tepat ir — uz sola, viņa to jūt, pat redz puskažociņa mīksto kūkumu, kas mazliet aizsedz neskaidri samanāmā zilganā loga apakšdaļu.

Stingdama aiz šausmām, ķerdamās ar rokām pie sienas, viņa meklēja slēdzi, sataustīja — skaļš klikšķis, acīs sāpīgi iecirta spilgta gaisma.

Saviebtu seju, trīcēdama pie visām miesām, viņa ļimstošām kājām ar mokām aizkļuva līdz solam, bailīgi pa gabalu pavilka puskažociņu.

— Vectēv ... Ei, vecotēv!

Vecā vīra darbā sakropļotā roka noslīdēja no sola un, kokaini klaudzēdama, atsitās pret grīdu.

Ciemā virs ieliņu pelēksnīgā sniega negribīgi brieda nespodra, skumja ausma. Ciems mierīgi gulēja, vienaldzīgi pārlaidis vēl vienu gaiļu sasaukšanos.

Spuldzīti Aļka tikko bija izslēgusi. Blāva gaisma lavījās istabā, izceldama plaisas tumšajās baļķu sienās, fotogrāfijas aiļu starpās, zaru mezglus nodilušajā grīdā.

Matvejs Studjonkins gulēja uz sola kņūpus, galvu paslēpis zem puskažociņa, izlicis apskatei milzīgos izmīdītos velteņus, ar čugunmelno roku balstīdamies pret grīdu.

Aļka, uzmetusi virs krekla plecu lakatu, sarāvusies sēdēja turpat zem slēdža un raudāja. Apraudāja veco, kas ilgus gadus bija sērdienīgi nodzīvojis ar viņu zem viena jumta, apraudāja arī pati sevi, savu vientulību.

Sieviešu asaras ir dziedinošas. Asarās izkusa apņēmība — negaidīt rītu. Bet rīts pamazītēm, taču neatlaidīgi nāca virsū, gaisma, duļķaina kā sālījums, sūcās istabā. Aļka raudzījās uz vecā vīra atmesto roku un jau baidījās no nāves, žēloja sevi. Un galvā drūzmējās rosīgas domas: «Varbūt Serjožka nāks Jevlampija vietā. Serjožkam viņa vienmēr ir vēlējusi labu. Arī Ksjuša šā vai tā ir viņai rada ... Neļaus pāri darīt...» Pati ne visai tam ticēja, taču bija atmiekšķējusies asarās.

Pa aizmigušā ciema ielām lodāja gaismas svīdums. Nakts, kas bija sākusies ar Jevlampija Likova nāvi, pirmā nakts bez izslavētā priekšsēdētāja, beidzas.

PĒDĒJĀ GAITA

Gājienā pa priekšu nesa sarkana atlasa spilventiņu ar ordeņiem. Nomirējam pa priekšu soļoja viņa nopelni.

Diena bija iegadījusies drūma, biezi mākoņi slīga virs pašiem jumtiem, gaisā jaudās pliekana kūstoša sniega smarža, kailajos kokos ķērca vārnas, satrauktas par neredzēti lielo cilvēku drūzmu.

Jevlampijs Likovs, Požaru ciema zemnieks, dzimis nabadzīgā būdā, mācījies draudzes skolā pavisam tikai trīs ziemas, bijušais ganu puika, apkārtstaigātājs «dēļu zāģe-ris», slīdēja pār zemi ar sarkanu vadmalu un melnu zīdu pārvilktā šķirstā. Un apgabala priekšniecība goddevīgi nesa viņu uz saviem pleciem.

Aiz šķirsta — vesels pavadītāju pūlis ar vainagiem: nemīlīgajā aprīlī — īsti vasaras zaļumi un svaigas skujas, sarkanas un melnas lentes ar padzisušiem zeltītiem uzrakstiem ... Vainagi, atsūtīti.no apgabala pilsētas, un vainagi, ko darinājušas skolēnu rokas.,.

No pilsētas atsūtīts arī kara orķestris — stalti, iznesīgi puiši ar aveņkrāsas cepuru apmalēm, aveņkrāsas uzplečiem, aveņkrāsas ģīmjiem, viņi valgi mirdzināja savas vara un sudraba taures un nospodrināto pogu rindas.

Sakuma vietējie raudzījās viņos ar slēptu naidīgumu — skaistulīši mālētie, svešinieki, dienestu pilda, kas viņiem Jevlampijs Likovs. Bet kāda tur var būt mūzika, ja sirds nav klāt.

Taču skaistuļi, redzams, savu darbu prata labi. Kad viņi pirmoreiz pielika taures pie lūpām un pēc vecākā mājiena saka, tad šķita, ka zemās debesis izbrīnā paceļas augšup, pasaule plešas plašumā. Saskanīgi, noteikti, līdz nejaudai sūrstošam sāpēm samilza skaņas. Sēri vaidēja lielā taure, pilnā balsī raudāja mazās. Dobji atsaucās lielās bungas, piebalsoja: «Tā! Tā!» Un vara šķīvji ar īsu šķindu apliecināja: «Patiesi!»

Pavadītāju pūlī kāda sieviete savā sirdsvientiesībā skaļi ievaimanajas un tūliņ atģidās — neba radagabalu glabā — un sakaunējusies apklusa.

Bet sērīgā vara skanoņa lija un lija pāri Požaru māju ledstekām nokārstītiem jumtiem, pāri izļodzītajiem zedeņiem, pāri samīksnējušā sniegā iestigušiem sklandu žogiem, pāri cilvēkiem ... Ikvienā ielija maiga inde.

Sievas sāka šņaukāties, cita pēc citas trauca no vaigiem asaras, vīri krekšķēja, ar lielu troksni šņauca degunu... Garumā izstiepušos pūli kā slimība, kā sērga pārņēma klusas, asarainas raudas.

Bungas apliecināja: «Tā! Tā!» — «Patiesi!» — piekrita šķīvji.

Požaru ciems, jādomā, pastāv pasaulē ne vienu gadsimtu vien, taču nekad vēl tas nebija pieredzējis tādu ļaužu pieplūdumu. Pa priekšu nesa atlasa spilventiņu ar ordeņiem, pašā gājiena astē zirgs vilka kamanas pa izšķīdušo ceļu, Kamanās, uzkucis kā gabana, sēdēja Ivans Sļegovs.

Sākumā neizskatīgā lauku kapsēta ar skraju priedulāju un greizi sagumušiem krustiem bija ikdienišķa un drūma.

Ceļā gadījās nule uzmesta kapa kopiņa, tās sarkanīgais māls īpaši izcēlās uz saplakušā sniega. Šeit vakar bez trokšņa, steigā bija apglabājuši Matveju Studjonkinu, Požaru pirmo priekšsēdētāju, to, kas bija izvirzījis slaveno Likovu.

Kapsēta šķita nepatīkami garlaicīga tikai tik ilgi, kamēr tanī nebija saplūdusi visa ļaužu drūzma, nebija to piepildījusi līdz pēdējai iespējai, aizsedzot sagrabējušos krustus, pusaizmirstās tēvutēvu un vecvectēvu kapu kopiņas. Ļaudis piepildīja priedulāju, ļaudis atnesa sev līdzi svinīgas sēras, mūzika pašķīra debesis un koku galotnes ...

Pie vaļēja kapa, pie šķirsta, kā pieņemts, tika teiktas atvadu runas: «Dusi saldi, dārgo biedri!...»

Runas ir parasta lieta, tās nomierināja visus, nožāvēja pat sieviešu asaras.

Kapa malā viesu bērinieku pulkā un tai pašā laikā tā kā savrup stāvēja Likova sieva Olga, slēpdama grumbaino vaigu rupjā vilnas lakatā. Dēlu viņai blakus nebija. Dēli sēdēja Vohrovā «iepriekšējā izmeklēšanā». Uz tēva bērēm viņus nelaida — slepkavas, Ļoha Sablovs bija slimnīcā miris.

Runas beidzās, gatavojās nolaist šķirstu bedrē. Un atkal sāka spēlēt orķestris. Šoreiz pazīstamo «Par upuri kritāt ...» — revolucionāru sēru maršu, ko nebija paguvuši nospēlēt ceļā no ciema līdz kapsētai.

Par upuri kritāt jūs cīnīdamies.,.

Iepriekš vara šķīvji bija tikai kautri piebalsojuši: «Patiesi!» Tagad tie valdonīgi sauca: «Klausietiesl Klausieties!»

Un tad Olga mežonīgi iekliedzās, nokrita zemē, ko klāja sniegs un māli, un sāka raustīties histērijā. Tuvāk stāvošie metās pie viņas ...

Viņas kliedziens bija kā dzirkstele sausos žagaros — ļaužu pūlī gan še, gan tur ievaimanājās sievas:

— Ak tu mū-ūsu gā-ād-niekl Kam tu mūs, nabaga bārenīšus, pameti!

Kara tauru sērais maršs un senlaicīgās lauku sievu vaimanas saplūda vienkop.

Sergejs Likovs, kas stāvēja pūlī, juta, ka, pašam negribot, asaras kāpj kaklā.

Viņam nāca prātā, kā tēvocis Jevlampljs —_ nē, vēl ne lepnais priekšsēdētājs Likovs, tikai viņu lielās ģimenes

loceklis — ar jociņiem, ar asprātībām bija meistarojis vīniem, bērniem, «šļūkavas» — platus, sēdēšanai pielāgotus dēļus, ar kuriem varēja braši laisties no kalniņiem lejā. Dažkārt viņš no pilsētas atnesa glazētas piparkūkas: «Na jums, knirpsīši!» Māte bārās: «Tērējies par blēņām.» Viņš smējās vien: «Eh, visus nabagus nepārtrumposi, ar kapeikas svecīti dievam nepielabināsies.»

Un vēl Sergejs atcerējās, kā pēc karstas pļāves dienas Jevlampijs Nlikitičs bija gājis uz mājām... Nule vēl bija mundru balsi atvadījies no kāda brigadiera, bet nu soļoja, nenojauzdams, ka pa logu viņu vēro: seja atbaidoši stinga, pleci nošļukuši, rokas karājas kā pātagas, ar mokām velkas — cilvēks līdz nāvei piekusis; dažas stundas miega — un celies atkal pirms pirmajiem gaiļiem, pirms saules-lēkta ...

Par upuri kritāt jūs cīnīdamies,

Bij nesavtīgs jūsu gājums...

Bija arī nesavtība, nevar noliegt...

Uz mirkli uzkūsāja asaras, taču ... nenobira.

Bet Ksjuša, piespiedusies viņam pie pleca, nemēģināja asaras apvaldīt. Viņa ir sestajā grūtniecības mēnesī, taču nepalika mājās, atbrauca pavadīt priekšsēdētāju. Sergejs viņu sargāja, uzmanīja, lai burzmā nesaspiež. Otrā pusē Ksjušai stāvēja nemierīgs vīrelis. Viņš drīz slējās uz pirkstgaliem, lai redzētu šķirstu, drīz ņēmās stumdīties ar pleciem, līda uz priekšu, taču ikreiz viņu atspieda atpakaļ. Sāka spēlēt «Par upuri...», viņš pierima, tikai dvesa un nopūtas:

— Eka nu! Mēs tak, var sacīt, viena gada! Eka nu!

Ar sažuvušu, mezglainu dūri viņš ņēmās raust asaras no grumbainajiem vaigiem, strupais, uzrautais deguntelis pietvīka ķiršu krāsā, plakstiņi sasarka.

— Eka nu! Jevlampij Ņikitič! Mīlīt!...

Tas bija Paška Zorovs, kopš jaunām dienām ārdoņa, viņš bieži vien tika lamājis Jevlampiju Likovu. Taču pats Jevlampijs, dzīvs būdams, to laikam gan nezināja — pārak niecīgs bija Paška Zorovs, lai šā vai tā būtu pamanāms, kaut vai ar lamām.

Pirmāk Paška bija šķendējies, tagad, vei, ar kaulaino dūri rauš skopas asariņas. Nu kā tad, tagad Paškam ūdens virsū nepil, ir kārtīgs jumts virs galvas. Jevlampijs

Likovs mūža galā tomēr bija to nokārtojis. Un vai tad nu Paškam daudz vajag? Tāpat arī raudātājām sievām.

— Eka nu!«,,

Tauru vara skanoņa, sievu vaimanas un vīru asarās...

Ļaudis devās pie kapa bez grūstīšanās, godbijīgi, ieturot kārtību. Ikviens gaidīja savu kārtu, lai pagrābtu zemes sauju, iemestu to sasalušajā bedrē uz šķirsta vāka.

Valerijs Cistihs, svinīgi noskuvies, sērīgi savilgušām, ieplestām acīm, ar savītušu, pazemīgu seju, ar sarkanu un melnu apsēju ap roku — viens no bēru rīkotājiem — gurdeni lūdza:

— At|aujiet, pilsoņi.., Ceļu, biedri,.. Lūdzu... Ļoti, ļoti lūdzu ...

Atskatījušies, dzirdot Cistiha balsi, ļaudis redzēja viņam aiz muguras grāmatvedi uz kruķiem un steidzīgi pavirzījās malā.

Ivans Ivanovičs, ar pūlēm pārsviezdams neklausīgas kājas, tuvojās smilšu kaudzītei. Ar vienu roku viņš nocēla cepuri, atsegdams sirmo galvu ar metāla atvizmu matos, ar otru paņēma smilšu sauju, brīdi vilcinājās, iesvieda, paklausījās... Vēl domīgi pastāvēja un tikai tad, godbijīgu un līdzjūtīgu skatienu pavadīts, neveikli kūņojās projām ...

Līdz kapam aizspraucās Paška Zorovs, nevaļīgi iesvieda vienu sauju, šķita, ka par maz, iesvieda otru, pastiepa izdilušo kaklu, ielūkojās bedres dziļumā, norausa ar dūri vēl vienu asaru, atgāja nost, skaji un uzvaroši nošņaucās.

Gandrīz visiem aiz muguras, rindā pēdēja, atvadu mirkli gaidīja Aļka Studjonkina, no asarām satūkušu seju, nodurtām acīm.

Mūzika apklusa — tikai zeme, dobji dunēdama, sitās pret šķirsta vāku, tikai saspringta kustība pūlī.

Brašie puiši muzikanti lietišķi izpūta savas taures, izpurināja piemutņus.

Sergejs stāvēja malā un skatījās.

Ļaudis drūzmējās pie kapa, pāri tiem slīga zemas debesis, melnoja samitrušo koku stumbri un izvaļīgi ķērca

vārnas.

Vēl laukus klāj sniegs, taču zemē jaužas pavasara svīdums. Parasta zeme tev zem kājām, ne brīnumainā melnzeme, ne tā, kas dāvā dīvainos ananasus, vienkārši zeme,

tāda pati kā citur. Zeme ir un būs vienmēr, ir arī spēks, ko tad vēl vairāk? ...

Krīt zemes pikas uz šķirsta vāka. Zeme? pikas virsū cilvēkam, kas šo zemi uzskatīja par savu. Un drūzmējas ļaudis, apglabā vecā Likova miesas.

Dzird runājam, ka viņš pirms nāves paspējis pateikt: «Miris kņazs lētāks par dzīvu tarakānu.» Diez vai, ncap-melo jel sevi, Jevlampij Ņikitič. Mirušie bieži vien turpina dzīvi starp dzīvajiem.

Jevlampijs Likovs ir miris, Jevlampijs Likovs dzīvo. Dzīvo sievietēs, kuras nupat viņu godāja par «gādnieku», dzīvo Paškā Zorovā, kā dzīvības dzirkstele gail grāmatvedī Sļegovā ... Likovs ir kļuvis par paradumu. No saviem paradumiem cilvēki lēti un ātri neatsakās — tikai ar sāpēm, tikai ar cīņu ...

Cīņa ... Sergejs to bija sācis, kad priekšsēdētājs Likovs vēl staigāja zemes virsū. Tagad zemes pikas krīt uz šķirsta vāka. Un cīņa nav beigusies, arī ar mirušo vajadzēs pacīnīties. Cīnīties to labad, kas apraudāja «gādnieku», cīnīties pret tiem, kas domā pārtikt no Likova vārda.

Cistihs ar nomāktu seju rosās pie kapa. Runā — viņš taisoties iet projām no kolhoza. Bet vai gan tālu viņš aizies? . .. Jevlampijs Likovs ir miris, Jevlampijs Likovs dzīvo.

Kaps zem zemām debesīm. Un to apņem atkusnī svīstoša zeme.

Zeme, kas gaida pavasari..

TRIJNIEKS, SEPTIŅNIEKS, DŪZIS

1

Simtiem, bet varbūt tūkstošiem (kas gan skaitījis) upīšu, strautu un neatlaidīgu urdziņu, graužoties caur nobirušo lapu un skuju trūdāju, nes no rāvainiem purviem ūdeņus uz šo lielo upi. Tāpēc arī ūdens tanī tumšs, atzaigo brūnām putām. Tāpēc arī lietavās upei ir īpaša krāsa, nevis parasta svina, bet sasūbējuša, senlaicīga svina pelēkums.

Upe vienmēr ir ūdeņiem bagāta. Smilšu sēres krastmalās gadās retuviet. Mezdama izvaļīgas cilpas, tā plūst pa mežonīgu, neapdzīvotu apvidu uz polāro jūru. Bet pa pašu upi — dienu un nakti virzās mēms, svinīgs gājiens. Dienu un nakti pa upi peld baļķi.

Viņu ceļš nav viegls. Sēkļi (tie gadās jebkurā, pat ūdeņiem bagātā upē), rāmi līči, parastas piekrastes sekles — tās visas ir lamatas, visur var iestrēgt. Nesteidzīgs tecējums, gausa kustība uz priekšu. Daudzi no upes svētceļniekiem to neiztur. Koksne ūdenī piebriest, viens baļķa gals nogrimst, virs ūdens rēgojas tikai strupa galotne. Taču baļķis spītējas, cīnās uz priekšu, velk pa dibenu savu sasmagušo resgali, līdz sasmadzē pavisam un lēni nogulstas dibenā. Vasaras dienās zem tiem slēpsies laiskas vēdzeles, līdz tie aizsērēs ar smiltīm un dūņām. Bet citi baļķi — svētceļnieki peldēs aizvien tālāk un tālāk, līdz nonāks līdz pārkraušanas bāzes ragatai. Tur tos izvels no ūdens, ņemsies šķirot: tie būvēm — uz kokzāģētavu, tā — papīrmalka, tā stutmalka — raktuvēm, tie smalkšķied* ras — no tiem var darināt mūzikas instrumentus. Ierakstīti ailēs, sakrauti grēdās, — aizmirstība nelaiķiem, kas guļ upes dibenā, jauna dzīve tiem, kas pratuši noiet līdz galam.

Plūst ziemeļu upe — lielā kokmateriālu pludināšanas artērija. Vietām tā savu kūtri skarbo raksturu apmaina pret niknu — mutuļo starp akmeņiem, šķiež šļakatas, svaida dzeltenas putu pītes. Te ir krāces. Tādas ir vairākas pa visu upi. Un pašas lielākās — Ostrogas krāces.

2

īstenībā tās ir divas krāces: pirmās — Lielā Galva; mazliet — metrus divsimt lejāk — Mazā. Virs milzīgiem applūdušiem akmeņiem mūžīga, nekad nerimstoša viļņo* šanās un mitrajā gaisā neapklustoša rēkoņa.

Tieši pretim Lielajai Galvai izvietojies mazītiņš ciema* tiņš — pavisam tikai piecas mājas, ieskaitot nelielu veika* linu, kur pārdod maizi, cukuru un konservus.

Mežs, kas piespiedis mājas cieši pie krasta, pelēkas debesis un krācēs kūsājoša upe... Sī upe ir vienīgais ceļš, pa to reizi nedēļā ar laivu atved produktus.

Piecas mājas — tas pludināšanas meistara Dubiņina iecirknis. Iedzīvotāju — trīsdesmit divi cilvēki: divdesmit pieci strādnieki pludinātāji, apkopēja, pārdevēja Klaša, motorists Tihons, trīs meičas ēdnīcā un pats meistars Du-biņins — ciemata galva.

Peld izklaidus baļķi, trinas cits pret citu, cieši sablīvējas līčos, sasēstas uz sēkļiem.

Katru rītu pludinātāji ar ķekšiem un cirvjiem sakāpj laivās un izbrauc uz piketiem. Krūmos iedzītos baļķus viņi ieveļ atpakaļ upē, atbrīvo līčus, notīra sēkļus... Mazā ciematiņa iedzīvotāji te ir tālab, lai bezgalīgais koku gājiens pa upi neapstātos.

3

Meistars Dubiņins dzīvo tieši kantorī. Blakus ļodzīgajam galdam, pie kura viņš raksta norīkojumus, pievietojusies gultiņa. Pie sienas telefons. Zvanīt šis telefons zvana gārgdams, ķērkstošā balsī. Bet, tā kā uz vienas līnijas tādu telefonu ir sakārstīts kā ēsmas uz āķu jedas, tad ķērkstoši zvani skan vienā laidā. Viens zvans — tātad kāds laužas pie komutatora, divi — izsauc meistara Kro-tova iecirkni, trīs — kokmateriālu sagatavošanas organizācija ... Ir vēl arī Gorškova, Dimčenko iecirknis... Dubiņins nepievērš uzmanību svešiem zvaniem, var gulēt cietu miegu pie telefona gārdzošās ķērkstoņas. Bet, kolīdz atskan četri zvani, pamostas — tas ir viņaml Dubiņins ir pamaza auguma un ne visai platiem pleciem, staigā gausi, gāzelēdamies. Pludinātāji — visi broži puiši, kas augas dienas pavada baļķus veldami, — visi vienā balsī ar cieņu atsaucas par viņa spēku: «Kuru katru salieks ragā...»

Visi viņu sauc par Sašu, kaut gan viņš ir pats vecākais pēc amata un, iespējams, arī pēc gadiem. Šaurās acis zem sarauktām uzacīm miegaini padrūmas, asos rugājos ieslēpies masīvs zods, atkārusies apakšlūpa, pie tās allaž pielipināts gruzdošs smēķis, gumijas zābaki ar atlocītiem stulmiem, klumzīga nenosakāmas krāsas žakete, līdz uzacīm uzmaukta žokejcepure... Un, it kā lai papildinātu nīgro izskatu, zem žaketes malas rēgojas ārā somu duncis ādas makstī. Duncis Dubiņinam nav ierocis, ar to viņš šķērž zivis, griež maizi, drāž spīlītes ūdām, griež kārklu klūgas murdiem, kurus pats pin. Mazajā ciematiņā, kur dzīvo klusu un draudzīgi, nevienam ne prātā neienāks iegādāties ieroci.

Sestdienās ciemats parasti kļūst tukšāks. Pludinātāji garo gumijnieku vietā saaujas jēlminas zābakos, ar laivām pārbrauc uz otru krastu un pa klusām meža stidzi-ņām dodas uz savām sādžām. Visi viņi ir no tuvīnajām sādžām — Kureņevas, Zakutnajas, Jeremnajas. Svētdienas vakarā viņi pārrodas atpakaļ — pirtī izpērušies, sievu ap-mīļoti, vairums apmierināti, dažs noraizējies par mājas nebūšanām. Gadās, ka vienam otram nav vēl gluži izvē-jojis svētdienas skurbulis. Iecirknī nedzer — pārdevēja Klaša ar stipriem dzērieniem netirgojas.

Arī Dubiņinam ir mājas Zakutnajas sādžā. Vienu dienu nedēļā viņš pavada kopā ar sievu un bērniem, sešas dienas — iecirknī. Mājās viņš ir viesis, viņa īstā dzīve rit starp pludinātājiem.

Toļka Stupņins, Ivana Stupņina jaunākais brālis, starp pludinātājiem izdaudzināts par lielu grāmatnieku, atprasījās uz pilsētu mācīties. Dubiņins viņam izgādāja ceļam prēmiju, uzdāvināja pavisam nevalkātus jēlminas zābakus, rakstīja vēstules, pats paslepus sūtīja naudu, urdīja vecāko brāli puisim palīdzēt.

Pludinātāji par meistaru atsaucās:

— Saša, teikt — lāga vīrs.,. Caur un cauri savējais.

4

Strādnieki dzīvoja kopmītnē. Divdesmit sešas gultas, cita no citas atdalītas ar saplākšņu skapīšiem, savietojušās visapkārt masīvai krāsnij. Nejaukā laikā šo krāsni tik

centīgi kurināja, ka pie tās ne muguru atspiest, svilināt svilināja.

Pludinātāju darbs ir prasts darbs. Izkustināt no vietas slapjumā sabriedušu baļķi, iegrūst to ūdenī, lai mierīgi peld tālāk, — varētu likties, kāda tur nu īpaša māka. Vajadzīgs ķeksis, cirvis, izturīga kārts un spēcīgi muskuļi. Taču arī starp pludinātājiem ir sava aroda mākslinieki.

Kādudien Klaša pretēji noteikumam ar stipriem dzērieniem netirgoties, bija savā veikalā ievedusi kasti šampanieša. Vīri sameta naudu un nopirka pudeli. Ivans Stup-ņins nostatīja to uz baļķa gala, uzkāpa arī pats un, rīkodamies ar ķeksi, pārbrauca upei pāri un atgriezās atpakaļ, neļaudams spēcīgajai straumei ieraut sevi Lielās Galvas vērpetē un pudelei iekrist ūdenī. Izprieca — riskanta pati par sevi; turklāt Ivans Stupņins, visu mūžu maizi pelnījis uz upes, tik tikko prata peldēt.

Šo pudeli viņš izdzēra viens pats, ik pa brīdim nospļaudamies.

— Peripetija tā pati — kvass vien ir. Tik tās starpības, ka kniebj degunā. Bija nu ar vērts šitā dēļ izrādi taisīt.

Jebkuru savas dvēseles stāvokli — lai tas bija prieks, sarūgtinājums, izbrīns, nicinājums — viņš mēdza izteikt ar vienu pašam nesaprotamu vārdu: peripetija.

— Oščerinas ragata pārrauta. Būs mums darbiņš.

— E, ka tevi, peripetija ...

— Pa radio ziņoja: jaunu pavadoni debesīs palaiduši, sverot vairāk par tonnu.

— Ko tu neteiksi, peripetija.

— Pie Pureņovas lācis meitieti saplēsis. Aizveduši uz slimnīcu, nez vai palikšot dzīva.

— Ak tu tavu brīnumu, pe-ri-petija.

Bez Ivana Stupņina bija vēl divi mākslinieki — Jegors Petuhovs un Genka Šamajevs.

Jegoram ir uzburbusi, tāda kā sievišķa seja ar smailu, izvirzītu degunu. Arī balss viņam smalka, sievišķīga, pašķidra. Kad Jegors apģērbies, viņš ir gandrīz nemanāms, liekas pat tāds kā nomākts. Taču kad izģērbjas — plati, spēka pierietuši pleci, skaisti veidotas krūtis, kurās pie mazākās kustības rotājas muskuļi, cieti bicepsi valstās zem ādas.

Jegors ir slavens ar savu skopumu. Viņam pastāvīgi liekas, ka ēdnīcā zog.

— Pieci rubji ņem par pusdienām, bet ko dod? .,. Uden-tiņu.

— Tu laikam gan par piecnieku butu ij paša izmesto ēdis?

— Varbūt dažs labs ir bagāts, bet es piecniekus nedri-ķēju. Man katra kapeiciņa jāskaita.

Viņš ir labs pludinātājs un pelna daudz vairāk nekā meistars. Visi zina, ka Jegoram nav bērnu, ka viņa sieva strādā mežrūpniecības saimniecībā un iztiek ar savu algu. Naudu, ko vēl nav paguvis nolikt uz grāmatiņas, Jegors glabā čemodānā. Sis čemodāns, kas izskatās kā lāde, tiek aizslēgts ar lielu piekaramo atslēgu, kaut gan zādzības iecirknī neatceras pieredzējuši pat tādi ilggadēji iedzīvotāji kā Ivans Stupņins.

Bija dīvains skats, kad Jegors, mazliet sakumpis, ar vienaldzīgu, pat nicīgu seju uz baļķa šķērsoja «mazo vērpeti» — pie pašas krāces. Odcns mutuļo, ba|ķis šūpojas, bet Jegors sīksti stāv uz tā, slinki pasviež ķeksi, atgrūzdamies no akmeņiem, no baļķiem, kas dzenas virsū. Un viņš jau nu nenokļūdīsies, nepaklups, piestās pie krasta, ikdienišķi, ar cietēja kašķīgumu sāks gremzties:

— Evei, kādu nemēru baļķu pārvalstījām, bet nu redzēs, redzēs, vai tik daudz pierakstīs... Es jau gan zi-inu ...

Genka Samajevs ir stalts, plecīgs, sapinkāts ērkulis krīt pār uzacīm, seja vēju aprauta, izaicinoša. Meičas ēdnīcā allaž ielej viņam kāpostus gan biezākus, gan treknākus. Taču Genka ik vakarus sēstas laivā un, iegulis airos, straujiem vēzieniem dzen to uz viņu krastu, pamet laivu un nozūd mežā. Kilometrus sešus — meža izstrādāšanas punkts, tur strādā Katja, viņai ir gadi divdesmit pieci, ne vairāk, bet jau atraitne. Kā stāsta, viņas vīrs, piejūrietis, pernpavasar noslīcis jūrā.

Dažreiz Genka aizkavējās strēgumā, tad Katju dabūja redzēt. Viņa iznāca uz krasta, vīstīdamās lakatā, lietum sijājot, gaidīja līdz tumsai.

Genka vienmēr pārnāca vēlu. Parasti viņam gultā zem palaga mēdza sabāzt malkas šķilas un sprunguļus, viņš tos izsvieda, likās uz auss un gulēja kā nosists.

Bet rītā visi sulīgi zviedza, laida vaļā tādus jociņus, no kuriem, šķiet, būtu jāsarkst pat griestu sijām. Genka iecietīgi smaidīja, slinki un tīksmi izstaipījās — balts, lokans un ar sevi apmierināts.

Iecirkni stāstīja leģendas par kādu vecu pludinātāju Te-rentiju Kļapu, kas it kā esot, uz baļķa stāvēdams, pārbraucis pāri upei caur pašu Lielo Galvu. Arī Genka reiz sadūšojās uz pamatīga baļķa iebraukt taisni krācē. Taču pie pirmās iegrimes vilnis viņu notrieca un pāršļācās pāri. Domāja, ka ieraus virpuli un pret akmeņiem sadauzīs līdz nāvei, taču viņš izpeldēja basām kājām, slapjš, nikns — gumijas zābaki vilkuši dibenā, vajadzējis nomest.

— Muld, nelieši, par Kļapu, Nav cauri tiekams.

5

Visus šos trīs klusībā apskauda Ļoška Maļinkins. Viņam nesen palika divdesmit, iecirknī viņš strādāja pavisam tikai pusotra gada. Atnāca no kaimiņu sādžas neveikls apaļgalvis puika, briesmīgi kautrējās no Dubiņina. Pēdējā laikā sācis pieņemties platumā, atdarināt Dubiņina gāzelīgo gaitu. Un ne tikai gaitu vien ... Runājot centās būt skops vārdos kā Saša, bargi un zīmīgi rauca pieri kā Saša, sapņoja: «Pastrādāšu kādu gadiņu, atprasīšos uz kursiem, pārnākšu atpakaļ tāds pats meistars...» Iztēlojās: dūšīgie pludinātāji klausīs viņu uz vārda, aiz muguras atsauksies «savējais caur un cauri», viņš rīkosies pa iecirkni kā taisnīgs un stingrs saimnieks — kā Saša. Nav Ļoškam neviena cilvēka pārāka par Sašu!

Pirmoreiz mūžā Ļoška sajuta rokās spēku. Tas viņu pārsteidza un sajūsmināja. Ja kāds pamanīja, ka Ļoškas kārts pārāk smaga, un sauca: «Ei, jūs! Palīdziet puisim! Pārrausies!» — parasti lēnīgais Ļoška bērnišķīgā niknumā sāka lamāties.

— Eita jūs ar savu palīdzēšanu!... Es pats...

Vakaros, kad Genka Šamajevs laivā cēlas uz otru krastu

un nozuda mežā, Ļoška ņēma savu ķeksi un, zaglīgi apkārt skatīdamies, devās uz krastmalu viņpus ēdnīcas, uz dambi. Tur viņš līdz tumsai viens pats neatlaidīgi mācījās turēties uz baļķiem, kā turas Ivans Stupņins un Genka Šamajevs. Atgriezās kopmītnē slapjš līdz vidum un sašļucis.

Vienvakar, žonglēdams ar ķeksi, lēkādams no akmens uz akmeni, viņš virzījās uz dambi.

Saule bija nogrimusi aiz augstā mežainā krasta, taču mākoņi virs melnām, robotām galotnēm lāsmoja, putas, kas skalojās ap Lielo Galvu, izskatījās sārtas.

Bet viņā krastā, gandrīz pie vērpetes sākuma, sagāzusies uz viena sāna, līdz pusei no ūdens izvilkta, rāmi gu* lēja Genkas laiva.

Ļoška pēkšņi apstājās, izbrīnā pavēris muti, sāka ielūkoties: slīdēdams, klupdams, ķerdamies ar rokām pie krūmiem, pa kraujo krastu taisni uz Genkas laivu kāpa lejā cilvēks.

Kas gan tas varētu būt? Jādomā, no sādžas vai arī no meža izstrādāšanas punkta. Bez vajadzības šai lāčukaktā nemēdz iegriezties.

Tiklīdz svešais atgrūda laivu no krasta un nemākulīgi raudzīja ielikt airus dullos, Ļoška saprata — neprot airēt, upi nepazīst, viņu uzreiz ieraus krācēs. Lielā Galva laivai nav bīstama — pasvaida, pabiedē, taču allaž laimīgi aiznes garām, vajag tikai [auties straumei, mazmazdrusciņ piepalīdzot ar airi, lai nesašķiebj pakaļgalu. Pasarg dievs, ja sāks cīnīties ar krāci — savirpuļos, apšļāks, ūdenī būsi kā likts, un tad jau nu vairs neizķepurosies.

Laiva ar negaidīto viesi sāka lēkāt viļņos, vīrs ņēmās krampjaini airēt, šļakatas šķiezdams, ar airiem kulstīdams pa ūdeni.

— Laid vaļā airus! — Ļoška viņam kliedza. — Ei, tu! Nāvi meklē? Airus laid vaļā, kad tev sakal

Taču krāces rūkoņā Ļoškas balss apslāpa, neaizlidojusi līdz upes vidum. Svešais ķepurojās, straume nesa laivu turp, kur trakoja negantas bangas.

—- E-eij! Airu-us! Eh!...

Laivu sagrieza šķērsu, airi vēl pāris reižu nevarīgi pa-sviedās uz augšu, sārtu putu vīlēm rotāts vilnis uzgāzās bortam, pacēla laivu — rieta gaismā nespodri paspīdēja tās dibens ...

Ļoška, aiz šausmām sastindzis, mirkli stulbi skatījās, kā virpulis griež un svaida apgāzto laivu, tad strauji metās skriet, zābakstulmu atlokiem plakšķot, klupdams pret akmeņiem, drāzās uz ciematu.

Viena no laivām stāvēja iepretim ēdnīcai. Ļoška vienā rāvienā atgrūda to, Iesmeldams zābakā ūdeni, pāri pakaļgalam ietrausās laivā, drudžaini ķērās pie airiem...

Straume dzina laivu uz Lielo Galvu. Atpakaļ atliecies, Ļoška airēja, duļļi krakšķēja aiz piepūles ...

Akmens dambis, mežs uz krasta, kā robota grēda iegriezies kvēlajā rietā, — viss salīgojās, sagrīļojās, driz

sliedamies augšup, drīz plakdams lejup. Laiva iegriezās krācēs...

Ļoška pacēla airus un, līdz sāpēm sasprindzinājis kakla muskuļus, sāka skatīties apkārt: pa labi, pa kreisi, atpakaļ — nekas nav redzams, pat laiva ne. Šļakatas gāzās pār seju, pleciem, krūtīm. Svārki vienā mirklī izmirka caur un cauri. Krasti cēlās un plaka, trakojošā ūdens krākšana aizmigloja smadzenes ...

Grūti kaut ko aptvert, nekā nevar redzēt, pat laivu ne... Kaut gan nē, tur jau tā ir — rieta gaismā zalgo slapjais dibens. Jau aizpeldējusi bangām garām, straume nes to uz Mazo Galvu.

Laidenākas kļūst ūdens bedres, laivas pakaļgalam zemāks palēciens, šļakatas vairs nesitas sejā. Vēl mirklis, vēl viens — un Lielā Galva ir izspļāvusi Ļoškas laivu. Var ķerties pie airiem ...

Nervozi raustīdamies, it kā aizvien vēl pārdzīvodami negaidīto satricinājumu, ūdenī peldēja baļķi. Ūdens zem laivas drūms, melns, virpuļo dzeltenu putu pinkas. Pret acīm pagadījās airis ...

Un, redzot šo sērdienīgo airi, Ļoškain kļuva baisi. Bija cilvēks — un nav viņa! Kaut kur dziļumā, zem tumšā ūdens, kas patlaban nes izsvaidītos baļķus, straume laiski valsta' nedzīvu ķermeni. Nekādi nevar palīdzēt. Beigas. Tev acu priekšā. Auksti ...

Priekšā — Mazās Galvas vērpete. Tā jau svaida apgāzto laivu.

Un piepeši uz kāda baļķa kumpās un slidenās muguras Ļoška ieraudzīja slapju piedurkni, dzeltenu plaukstu.

— Ei! — viņš iekliedzās, taču balss nosmaka un aprāvās. Viņš ķērās pie airiem ...

Melns, krampjaini saraukts neskūts ģīmis, plaši ieplestas neprātīgas acis, bezkrāsainas, it kā aiz šausmām izbalējušas.

— Ei, draugs! Laidies vaļā! Uzķeršu ... Ei!

Taču cilvēks, ar neskūto vaigu pieplacis pie baļķa, blenza caur pierei pielipušām matu šķiesnām un neatbildēja. Kaulainā plauksta krampjaini turējās pie baļķa.

— Ta laidies tak vaļā, velns! — Ļoška raudādams viņam uzkliedza. — Laidies vaļā! Tūliņ atkal būsim krācē...

Mazā Galva tuvojās, laivu atkal sāka svaidīt. Ja to apgāzīs, tad Mazajā Galvā viņiem abiem kaps.

Lēkdams laivā, Ļoška pa pieradumam bija iesviedis ari savu ķeksi. Bez ķekša viņš slīcēju nebūtu izvilcis. Pierāvis baļķi sev klāt, viņš dusmās uzsita pa sastingušo roku, sagrāba aiz matiem ...

Svešais gulēja* bez samaņas, atmetis galvu uz Ļoškas gumijas zābaka, neveikli saliecis kāju sev apakšā.

Uz krasta viņš nāca pie samaņas, vārtījās pa zemi un ilgi vēma ūdeni...

6

Viņu noguldīja kopmītnē tai gultā, kur agrāk bija gulējis Toļa Stupņins, Ļoškas draugs, kas aizbrauca uz pilsētu kursos.

Galva atmesta uz spilvena, neskūtais zods izslej ies augšup, zem bārdas rugājiem blakus ādamābolam pulsē ādere, acis aizvērtas, tievās rokas nostieptas gar sāniem, pirksti nevarīgi saliekti — piekusušas rokas. Kopmītnē karsti, sega uzmesta tikai uz kājām, plakanās, ribainās krūtis kailas, uz tām ietetovēts uzraksts: «Gadi iet, bet laimes nav.»

Pludinātāji drūzmējās apkārt, pusbalsī apmainījās piezīmēm.

— Var redzēt — vīrs cietuma dzīvi nobaudījis. Va re, kā izgreznojies: «laimes nav» ...

— Šite nu, var sacīt, laimīgs. Negadījies krastmalā Ļoša, tagad barotu zivis.

— Bet tad sīksts gan — no tādas vērpetes izķepuroties,

— Laikam jau ne vienu reizi vien velnu redzējis...

Jegors Petuhovs noraizējies iebilda:

—"Neuzticams cilvēks. Tā vien skaties, ka par mūsu labadarījumu šā vai tā ... Ka neaptīra.

— Nu, viņam pašlaik tava lāde ne prātā. Šonakt guli mierīgi.

Kaktā Ļoška noslēpumaini klusinātā balsī jau kuro reizi stāstīja:

— ... Skatos, mīļo stundiņ, — apkārt gan. Kliedzu, ko jaudas. Mīļo stundiņ, bet krāce tā rēc ...

Sabāzis rokas kabatās, zodu uz krūtīm noliecis, no dziļi uz acīm uzmauktās žokejnīcas apakšas negaidīto viesi vēro Dubiņins.

Tievs kakls ar izspiedušos gāmuru, gurdi izstieptas rokas, izžulgušas rupjas tupeles nomestas zem gultas, un šis uzraksts..* Dubiņins zelēja apdzisušo smēķi, vēroja un, jo ilgāk vēroja, jo lielāku žēlumu juta pret šo nepazīstamo cilvēku.

Gadīsies tādu sastapt ceļā — paiesi garām, ne atpakaļ nepaskatīsies. Vai viņam ir tuvinieki, vai ir kaut viens cilvēks pasaulē, kas tik tiešām no visas sirds viņu žēlotu? Negadījies pa rokai baļķis — bija cilvēks un pazuda, neatstājis ne vārda, ne žēluma jausmas, it nekā. Te nu viņš ir, no nāves nagiem izsprucis — svešā gultā, sveši cilvēki ar nekautru žēlumu viņu aplūko ...

Dubiņins ar pūlēm atrāva skatienu no uzraksta, kas iete-tovēts uz kaulainajām krūtīm.

— Puiši, — viņš jautāja, — kurš ģērba nost? Vai kādi dokumenti ir?

— Ir. Viss izmircis. Izklājām uz krāsns, lai žūst. Piecpadsmit rubļu bija kabatā — nekāds bagātais nav.

— Dod visu šurp.

Dubiņins uzmanīgi paņēma slapjos papīrus, ar plecu pašķīra strādniekus un izgāja.

7

Bijis pludinātājs, kļuvis par meistaru; nav nedz notikumiem bagāta, nedz traģēdiju aptumšota dzīve, pat frontē nebija nokļuvis — necili savu līdzšinējo mūžu nodzīvojis Aleksandrs Dubiņins. Grāmatas lasīt nebija pasācis, tās viņā neiededzināja cēlas dziņas, neatklāja augstas idejas, viņš nezināja (un, ja arī zināja, tad tikai pa dzirdēšanai), ka pasaulē ir dzīvojuši cilvēki ar cēlām dvēselēm, kuri citu laimes labad kāpuši uz sārtiem, izcietuši spīdzināšanas, cauri cietumu mūriem likuši pēcnācējiem ieklausīties viņu balsīs.

Bijis pludinātājs, kļuvis par meistaru — tas arī viss.

Pirms gadiem sešpadsmit bija gadījušās nepatikšanas...

Akmeņainā caurtecē netālu no drūmā Lobovas klaja bija radies sastrēgums — pāris baļķu ieķīlējušies starp akmeņiem, straume sadzinusi tiem virsū veselu blāķi koku.

Vieta nebija pārāk bīstama, sastrēgums «neielaists», un Aleksandrs (viņš bija vecākais) negāja pats, bet sūtīja trīs puikiņas, lai «atkabina». Jādomā, tiks galā, tīšuprāt postā neskries... Viens no tiem, Jaša Sorokins, zeņķis, kuram nule bija palicis septiņpadsmit gadu — lieliem vaigu kauliem, zilām acīm, ko vienu no otras šķīra plata virsdegune. Vaļā pasprucis baļķis viņam sadragāja abas kājas...

Aleksandrs laivā veda viņu uz slimnīcu. Jaša Sorokins visu ceļu raudāja ne tikvien tāpēc, ka sāp, bet ka tēvs kritis frontē, mātei uz rokām palikušas divas viņa, Jašas So-rokina, māšeles, vecākajai tikai desmit gadu, māte pastāvīgi sirgst. Kas viņai tagad palīdzēs, kad viņš, vienīgais apgādnieks, kļuvis par kropli?

Aleksandrs klusēja un pārmeta sev:* bija sūtījis, pats kratījies vaļā — sak, varbūt tiks galā ... Te tev nu bija — «varbūt»! Ko tagad lai dara? Ņemt sev uz kakla veselu ģimeni — vecu māti, dēlu invalīdu, divus mazus meitenē-nus, dzīvot viņu labad, bet viņam taču pašam ir sieya un dēls... Ko darīt?

Nevienam ne prātā neienāca vainot Aleksandru Dubi-ņinu. Notikusi nelaime, ko tur var darīt... Žēloja, mazliet gan pārmeta: «Kā tad tu, draugs, tā nepieskatīji...» Galu galā Aleksandrs arī pats nāca pie pārliecības — viņš ne pie kā nav vainīgs, viņa sirdsapziņa ir tīra, ko tur var darīt...

Kādudien attīrīja sēkli iepretim Kostru sādžai. Viss artelis sēdās pusdienot, vārīja zivju viru, salika uz zemē paklāta lakatiņa maizi, sāli, kartupeļus, cieti novārītas olas. Blakus gadījās meitēntiņš — basas kajas dzērvju zābakos, nesukāti, saulē izbaluši mati, noplīsis lindraciņš, pa caurumiem vīd kaulainas miesiņas —, kā apburts skatās uz lakatu ar ēdamo.

— Est laikam gribas? — Aleksandrs pabildināja meitenīti. — Se, ņem, nebaidies!

Viņš sniedza maizes riecienu, pāris aukstu kartupeļu un olu, ielūkojās meitenē un sastinga ... No melnīgsnējās izģindušās sejiņas raudzījās tālu atvirzītas zilas acis, deguns kā podziņa, strupi vaigu kauli.

Meitenīte piespieda maizes gabalu pie netīrās kleitiņas — roķeles tumšas, sīkstas kā maza zvēriņa ķetnas —, paldies neteikusi, teciņus likās uz sādžu. Aleksandrs noskatījās viņai pakaļ...

Pludinātāji sasēdās ap ēdamo, ķērās klāt, pārspriezdami par to, ka, sak, karš aizslaucījis visus vīracilvēkus, ka meitieši netiek ar lauku darbiem galā un izsalcis bērns sādžas tuvumā nav nekas neparasts...

Upe mirguļoja saulē, līdz sāpēm dzalstīdama acis, svaigajā gaisā vēdīja trekna zivju viruma smarža, kupls kār-klājs pie atvara līka zemu virs ūdens. Un šai žilbajā mir-gu|ošanā, gardajā viruma smaržā, krūmājā, plostiem pieplakušajās ūdensrožu lapās jaudās tāds kā nesatricināms miers, stipra, veselīga dzīve. Bet šobrīd kaut kur tālu arī tā jau saplosīto zemi ārda mīnas, plāvo smirdīgi krāsmatu dūmi, laukos un pļavās guļ kritušie, ko nepagūst apglabāt. Kaut kur tālu ... Bet tuvumā, tepat aiz muguras, sādžā — izsalkuši bērni.

Nepieskāries karotei, Aleksandrs piecēlās, aizgāja pie sava maisa, izņēma visu maizi un, ne vārda nebildis, soļoja uz sādžu. Pie pašas pirmās mājeles pavaicāja, vai šeit dzīvo Jakovs Sorokins. Jā, šeit. Norādīja uz divdaļu māju, pēc izskata labu un izturīgu ...

Viņam bija licies, ka nokļūs verdzībā, ka diendienā strādās melnās miesās, apgādādams divas ģimenes, bet nācās karot. Viņš karoja rajona sociālās nodrošināšanas nodaļā par pabalstu Jakovam, karoja kolhozā, lai palīdz krituša frontinieka ģimenei, bet visvairāk nācās karot ar pašu Jašku. — A, nobijies! Atpirkties gribi! Sirdsapziņa nav tīra! Tu ar saviem grašiem man kājas neatdosi! Tu man tagad padancosi...

Ne gaidīts, ne cerēts, pats no sevis bija ieradies tas, kas vainojams nelaimē, kura izkropļojusi viņa dzīvi. Lai tas darītu ko darīdams, lai kā atvainotos — piedošanas nav!

— Dod naudu, nelieti! Dod visu, cik ir! Man tagad tik vien atlicis — iet pazušanā. Ja pazušanā, tad lai ar mūziku! Dzeršu, uzdzīvošu!

Bet reiz Aleksandrs sagrāba viņu aiz apkakles.

— Mēsls tāds! Pieradis, lai uz tevi raugās kā uz suni, cilvēcisku labsirdību nesaproti. Nu tad zini: tavas māšeles ņemu uz savām mājām, būs man kā meitas. Dzīvo viens, kā gribi!

Un puisis pieklusa, bija ar mieru braukt ar kolhoza komandējumu uz rēķinvežu kursiem.

Strādāt, lai būtu paēdis, lai priecātos savrupībā — ir stiprs jumts virs galvas, krāsns, kur pasildīties, mīlīga sieva —, priecāties un bailīgi skatīties apkārt, vai tikai kāds no malas neskauž, neietīko tavu silto laimi. Bet var taču, izrādās, dzīvot arī citādi. Piecelt pakritušo, nomierināt izmisušo, aizsargāt vājo, just pie tam, ka spēj iepriecināt citus, ka esi dāsns, esi stiprs — yai tā nav laime?.

Jau sen Sorokins strādā kolhozā par rēķinvedi, apprecējies, divi bērni viņam ir. Viņa māsas pieaugušas, aizbraukušas no sādžas, viena apprecējusies, otra mācās par feldšeri.

Aleksandrs Dubiņins dzīvo ikdienišķās rūpēs: jāuzmana, lai darbi tiktu sadalīti vienmērīgi, lai samaksa par darbu būtu aprēķināta taisnīgi, lai ēdnīcā barotu kārtīgi, lai kopmītnē būtu tīrība, lai palagus mainītu ik nedēļas ...

Piecas mājas, ko mežs piespiedis pie krācēs mutuļojošas upes, — mazs neizmērojami plašās pasaules ielāpiņš. Šeit strādā cilvēki, un darbs viņiem ir smags, tomēr sīkais ciematiņš iepretim Lielajai Galvai savā ziņā ir laimīga zeme. Padrūms, nerunīgs cilvēks, kas staigā pa ciematu viegli gāzelīgā gaitā, ir šās zemes likumdevējs.

Mājās, kantorī, viņš izplāja uz galda izmirkušos svešā cilvēka dokumentus. Šādas tādas izziņas pārvērtušās par papīra biezputras sauju. Pase saglabājusies labāk. Pase ir — tātad tās īpašnieks dzīvo likumīgi.

Ar naža galu Dubiņins uzmanīgi atknibināja salipušās lapiņas un izlasīja: «Bušujevs Nikolajs Petrovičs, dzimšanas gads 1919.» Pase izsniegta... Sur tur tinte izplūdusi, taču salasīt var: «Izsniegta, pamatojoties uz izziņu...» Numurs nesalasāms, taču uzminēt nav grūti — pases īpašnieks ir sodīts, noteikto laiku atsēdējis.

Svešā gultā, starp svešiem ļaudīm, visā izskatā gurds stingums — izsprucis no nāves... Jādomā, juceklīga un nemīlīga dzīve šim cilvēkam aiz muguras. Kaut kur jaunības dienās, redzams, gribējis notvert laimi — lētu, tādu, ko var nopirkt par desmitnieku. Iebraucis svešā kabatā pēc šā desmitnieka, notverts aiz rokas, aizstiepts, kur nākas. Ja arī pirmajā reizē viņam piedots, laimes tomēr nav bijis, jāmeklē. Meklēja... Gadi gāja, un laimes nebija...

8

Rītā, kad strādnieki bija izbraukuši darbā, Dubiņins ielūkojās kopmītnē. Gulta, kurā bija gulējis nelūgtais viesis, sakārtota.

«Izturīgs. Jau projām. Vai nebūs devies aldot tālāk. Bet pase taču pie manis, bez dokumentiem tālu netiks...» Dubiņins rāmā garā gāja atpakaļ.

Māja, kurā atradās kantoris, bija vienīgā divstāvu ēka iecirknī. Apakšā — kantoris un istaba, kurā dzīvoja motorists Tihons Mazajevs ar sievu Nastju, kopmītnes apkopēju. Augšā — sarkanais stūrītis, kur stāvēja neliels radiouztvērējs, plaukts ar grāmatām un galds, apklāts ar izbalējušu sarkanu drānu. Šeit pa vakariem salasījās pludinātāji, klausījās radio un klaudzināja domino kauliņus.

Iedams gar kāpnēm, kas veda uz sarkano stūrīti, Dubi-ņins izdzirdēja vīrieša balsi, kas paklusu dziedāja ģitāras pavadībā:

Kāpēc vieniem ir dzīve tik salda,

Ceļā burvīgas rozes tiem zied,

Otriem izmisums, sāpes un maldi Liek jo degošas asaras liet...

Dubiņins kāpa augšā. Tīrā kreklā, kas piederēja plecīgākam valkātājam — kārnais kakls nožēlojami slienas ārā no vaļīgās apkaklītes —, tāpat vēl neskuvies, viņš sēdēja, pieturēdams uz ceļiem ģitāru, kura jau ilgus gadus nelietota bija karājusies virs radiouztvērēja.

Kāpēc vieni ar laimīgu roku Liktens sitienus atvairīt prot...

Ieraudzījis meistaru, veikli pietrūkās kājās.

— Vēlu veselību, priekšnieciņ, — viņš uzspēlētā izlaidībā sveicināja.

Seja šaura, izvairīgs skatiens, smaids atsedz robu blīvajā sīko zobu rindā.

Dubiņins noslīga uz krēsla.

— Sēsties, kā tevi... Nikolaj Bušujev. Aprunāsimies.

— Pareizi, Nikolajs Petrovičs Bušujevs pats personiski. Gribēju doties lejāk, uz Tormeņgu, bet, raugi, nokļuvu pie jums. Lūdzu piedošanu, netiku iepriekš paziņojis, lai sagaidāt ...

— Beidz muļķoties. No kurienes pie mums ieradies?

— Meža izstrādāšanas punktā darbojos,..

— Un aizbēgi? ...

— Priekšnieks tur ir maita. Par cilvēku, zin, neturēja. Tu, sak, pēc atsēdēšanas esi krimināls elements, žuļiks, atkritums. Nesapasēja mums raksturi.

— Vai nu tā bija, ka raksturos vaina?

— Piepeši šitā riebekļa dēļ būtu nācies griezt ilksis atpakaļ. Labāk jau tālāk no grēka,,, Pāris simtu bija iepelnīts, ir tos nepaņēmu ,,.

— Par ko sēdēji?

— Stāsta, par pelnītu. Es jau arī neliedzos: ja pelnīts, tad pelnīts.

— Par slapjo?

— Pasarg dievs!

— Par zādzību?

— Neskaidrosim sīkumos, priekšnieciņ. Tikai tik daudz teikšu: punkts un āmen.

— Nu, nu?

— Tici vai netici, bet man jau vairs nav divdesmit gadu. Tā ka nav patikšanas tālāk laupītājus spēlēt.

— Un no kurienes esi pa dzimšanai? Kāpēc meža izstrādāšanas punktā salīgi, nebrauci uz mājām?

— Man mājas zem cepures. Kur to uzmaucu galvā — tur ij mājas.

— Vai tad uz dzimto pusi nevelk?

Nikolaja Bušujeva gaišās acis ar stiklaino spīdumu uz mirkli piesedza plaksti, bālā, neskūtā seja kļuva nekustīga, noslēgta, skumja. Nejaušais jautājums nodzina uzspēlēto jautrību.

— Kāda jēga? — viņš, brītiņu vilcinājies, atteica. — Zinu jau, kā dzimtajā pusē ar tukšu zutni rādīties.

— Bet es esmu dzirdējis: arī tur strādājot, naudīgi nākot ārā.

— Savs mazumiņš kabatā čaukstēja, bet vilcienā ar vienu uz kārtīm aizlaidu ...

Dubiņins stingri sēdēja uz krēsla, atpogātos svārkos, dziļi uz pieres uzmauktu žokejcepuri, savā ierastajā pa* drūmajā mierā vēroja viesi.

— Un kurp tagad? — viņš iejautājās.

— Kurp?... Uz Tormeņgu. Tur pārkraušanas bāzē darbs atradīsies.

— Specialitāte ir?

— Visu ko pieprotu: celmus esmu lauzis, pamatiem bedres racis, kokus gāzis ...

— Tātad specialitātes nav? — Dubiņins patrinās uz krēsla, aizgriezās. — Nu tad tā, — viņš kaut kurp sāņus pateica, — vari palikt pie mums. Strādāsi kā visi. Ikkurš pludinātājs šā vai tā vismaz savus pāris tūkstošus mēnesī iesit. Ģimenes tev nav, ēšanai un drēbēm izies, vislielais, simti pieci. Gada laikā sataupīsi tūkstošu piecpadsmit, astoņpadsmit. Tad — gribi, dzīvo pie mums, gribi, brauc uz

visām četrām pusēm. Tevi, muļķi, žēlodams saku. Negribi — turēt un pierunāt neiesim.

— Kas nu ko negribēt. Ja pie jums, tad pie jums, man alga viena, kur zemi mīdīt.

Dubiņins pagrūda pār galdu strupo roku, paspieda mazo, rūsganām spalvām klāto dūri, smagu kā ūdens apgludi-nātu upes oli.

— Mīdīt? Nekā, draudziņ, strādāt vajadzēs. Par mīdīšanos naudiņu nemaksā. Neceri, uz citu kamiešiem neizbrauksi. Vieta mums nomaļa, līdz milicijai tālu, paši kārtību nodibinām. Tu redzēji mūsu puišus? Kuram katram kauliņus pataustīs. Un nekur nespruksi — visapkārt meži un purvi, vietējie iedzīvotāji tur dziļi iekšā nelien. Trīs ceļi no šejienes ir — uz meža izstrādāšanas punktu, kur tevi, jādomā, ne visai mīlīgi sagaidīs, uz sādžām, kur tu ikvienam dursies acīs, un lejup pa upi uz pludināšanas iecirkņiem. Man tikai jāpazvana, un tevi, mīlīti, pagaidām aizturēs. Liec aiz auss — labāk neniekojies. Ņemu tevi ne tāpēc, ka īpaši ticētu, bet tāpēc, ka nebaidos, — pie mums neizlaidīsies! Tā jā, draugs.

Dubiņins piecēlās.

9

Nikolajs Bušujcvs ieņēma kopmītnē Toļas Stupņina gultu. No rītiem viņš ar cirvi aiz jostas un ķeksi rokā kopā ar citiem pludinātājiem soļoja uz laivām. Dubiņins taujāja_ puišiem: kā strādā? Tie raustīja plecus — bakstās pamazām.

Ļoška Maļinkins gulēja blakus Bušujevam, strādāja ar viņu vienā piketē. Pret cilvēku, kas kļuvis par cēloni ievērojamam, pat varonīgam notikumam dzīvē (vai tas kāds joks, izglāba no nāves!), nevar izturēties vienaldzīgi. Ļoška darbā centās būt līdzās: mācīja, palīdzēja, valstīja vārgā blakusgulētāja vietā smagos bluķus.

Ģitāra, kas līdz šim bija karājusies sarkanajā stūrītī, — to bija nopirkuši tāpēc, ka kultūras masu darbam tika piešķirta nauda, — tagad pārceļoja uz kopmītni. Un pa vakariem Bušujevs, atzvilis uz gultas, strinkšķināja stīgas, dziedāja par skumjām un nebrīvi, par pieviltu mīlestību, par slepkavībām aiz greizsirdības.

Varbūt kāds sprukstiņš ar šlipsīti spožu Pie vārtiem jau skūpstu uz lūpām tev spiež,,<

Pludinātāji nebija diez cik izvēlīgi, ja dziesma skumja — šūpoja galvu, šķita jocīga — pasmējās un par pateicības zīmi laiku pa laikam kāda smaga roka uzplāja Bušujevam pa plecu.

— Ak tu suņagabals! Kur tu tā samācījies? ...

Reizēm ienāca paklausīties arī Dubiņins — apsēdās,

smēķēja, klusēja, taču klusēja, šķiet, atzinīgi.

Kad Bušujevs nolika pie malas apnikušo ģitāru, pēc tās bikli sniedzās Ļoška. Viņš ilgi trinās uz gultas, ierīkodamies ērtāk, zemu nolieca galvu, ņēmās raupjiem, stīviem pirkstiem saudzīgi strinkšķināt stīgas, taču ģitāra izgrūda tikai nedrošas, nesaistītas skaņas. Ļoška godbijīgi lika to nost, plecus raustīdams, vientiesīgi brīnījās:

— Saki, viens cilvēks, ne strādājis, nekā, tikai sēdējis vien, bet muguru lauž kopā.

Genka Samajevs, tāpat kā agrāk, pa vakariem dzina laivu uz viņu krastu un nozuda mežā. Tāpat kā agrāk Je-gors Petuhovs, parakņājies savā čemodānā, aizslēdza to ar smagu atslēgu, apsēdās un sāka raudulīgi prātot:

— Padzīvošu te vēl kādu laiciņu un tad pametīšu jūs. Bakstieties veseli pa krastmalām! Nopirkšu māju rajona centrā, ierīkošu sakņu dārzus ar siltumnīcām, drošības pēc sameklēšu kādu darbiņu, kas kaulus nelauž. Kaut vai, piemēram, sacīt, kaut kur par naktssargu. īstens veču darbs ...

Par viņu nelikās ne zinis vai arī slinki uzbrēca:

— Uzvilcis meldiņu ... Vai beigsi reiz gremzties! ...

Kā vienmēr, pludinātāji svētdienās izklīda pa sādžām.

Iecirknī kļuva skumīgi. Bušujevs īsināja laiku ar motoristu Tihonu Mazajevu. Tihonam allaž šādai reizei bija noglabāta pudelīte.

Tihons — sīka auguma, šauriem pleciem, vēja appūstajā grumbainajā sejā nokarens deguns — nekad nebija apmierināts. Dusmīgā balsī lamāja visu — gan laiku, gan upi, gan iecirkni, kurā viņš te nīkst par motoristu jau piekto gadu.

— Eh, mīlīt! — raustīdams Bušujevu aiz apkakles, viņš kļuva vaļsirdīgs. — Es tak, var sacīt, esmu mehāniķis, par kombainieri esmu strādājis lai, par traktoristu... Un kāds velns mani te iedzina, šai caurumā? Caurums vien tak ir! Paveries apkārt — mežs un mežs, un tā debess spraudziņa.

Bušujevs tādos brīžos bija slābans un nerunīgs, raudzījās no lietus asarojošā logā, aiz kura nenorimdama vienmērīgi un smagi krāca Lielā Galva, un nopūtās:-

— Jā-a, pat ieslodzījumā ir jautrāk.

Reizēm, vai nu no izdzertā degvīna, vai arī tāpat vien uznāca atklātības jonītis, viņš ņēmās pārcilāt atmiņas:

— Pats es esmu no Kurskas apgabala. Tur pie mums saules daudz un lauki, lauki vien, mežu, var sacīt, tikpat kā nemaz. Biju jau aizmirsis savu ciemu. Tikai šeit lāgu lāgiem sirds sažņaudzas...

Negaidot piebilda:

— Neizturēšu, aizbēgšu no jums. Piecus gadus brīvību gaidīju. Brī-vī-ba ...

10

Kādu vakaru Bušujevs noņēma no naglas ģitāru, pa-trinkšķināja stīgas, tad piespieda tās ar delnu.

— Pie joda ar to! Viss izdziedāts, viss nospēlēts... — Atskaņas labad piesvieda neķītru teicienu, izvilka no kabatas nodriskātu kāršu kavu, veikli sajauca, uzaicināja Ļošku Maļinkinu: — Varbūt izmetīsim acīti joka pēc, ko?

Ļoška mulsi sadrūkstījās:

— Es tak nemāku.

— Neesi spēlējis — iemācīšu. Iesācējam allaž laimīga roka. Nebaidies, neaptīrīšu. Rau, lieku bankā rubli, vari iet kauču ar desmitkapeiciņu .,.

Pēcāk neviens nemācēja pateikt, no kurienes Bušujevam uzradusies kāršu kava. Tolaik, kad viņu bija izvilkuši no krāces, svārku kabatā nekā nebija bijis kā vien izžulguši dokumenti un piecpadsmit rubļu sīkās naudas zīmēs.

Vaļīgi nosēdies uz Ļoškas gultas, Bušujevs pacietīgi mācīja:

— Neaizraujies, neaizraujies, mīlīt. Kārtis dedzīgos nemīl. Piepirkt gribi vai negribi? ... Gribi. Dodu ... Skaties, arī šoreiz ķēriens. Teicu jau, ka tev no sākta gala laimēsies ...

Ļoškam nāca labas kārtis, viņš sasārta aiz uztraukuma. Pienāca Ivans Stupņins, pamirkšķināja dzeltenās skropstas, nogrozīja galvu.

— Grēka darbs... Cik tad ir bankā? Astoņdesmit kapeikas pavisaml Nu, jel ziņkārības pēc dod kārti, lūkošu sist.

Paņēma, nedroši ielūkojās, novilka:

— Pe-ri-pe-tija! Dod uzreiz divas. Ahal... Nu la ņem sev... Mana!

Pamazām nāca klāt citi — no blakusgultām, sasēdās cieši apkārt. Jegors Petuhovs, ar acīm pavadīdams kārtis, pikti vieba lūpas:

— Pa desmitkapeiciņai vien *— veries, ij sanāk apa|š rublītis. Savu mūžu sitās kārtis neesmu rokā ņēmis.

— Neņem arī, — Bušujevs atbalstīja. — Spēle skopos necieš.

Ap pulksten desmitiem «norāva» pēdējo «banku». Sarēķināja: Ļoška bija iespēlējis divdesmit rubļus, Ivans Stup-ņins un pārējie nospēlējuši un iespēlējuši pa niekam. Bušujevs samaksāja.

— Veiksme — tā, brālīši, ir liela lieta. — Ielūkojies ar savām dzidrajām acīm Ļoškam sejā, ar tikko manāmu iz-smiekliņu piebilda: — Tikai mani panākt, manu puisīt, nedzenies — varu tevi līdz kauliņiem apskrubināt. Redzi?

Viņš parādīja Ļoškam kārti. Tas, samulsis, ka vajadzējis ņemt no Bušujeva naudu, vēl neatvēsis no veiksmes, nomākts pameta ar galvu: «Redzu.»

— Vai ielāgoji kārti? Labi ielāgoji?.,. Ņem vēra, es tanī netiku ielūkojies. Ieliec to kavā. Sajauc!... Veiklāk, mīlulīt! Ek, ir nu gan tev rokas — kā grābekļi... Sajauci? Tagad pārcel. Vēlreiz pārcel.,, Un nu dod visu kavu šurp...

Nelielās, veiklās, nesen, baļķus veļot, saskrambātās Bušujeva rokas ar plakaniem, baltiem nagiem aši pāršķirstīja kārtis, viena acs zobgalīgi piemiedzās,

— Vai šitā?...

Ļoškam izbrīnā pavērās mute.

— Sit-tā.

Visi visapkārt smīnēdami nogrozīja galvas.

— Specs ...

— Tā jā, — Bušujevs nobeidza, — es kārtīm redzu cauri. Ar mani nesāc.

Un tomēr nākamajā vakarā uz Bušujeva gultas sasēdās spēlēt — ne jau pa nopietnam, tāpat vien laika nosišanai — pieci cilvēki: Ļoška, Ivans Stupņins, Bušujevs patsun vēl divi — garais Baritons Kozlovs un rudais Pjotrs Savatejevs. Apkārt sastājās ziņkārīgie,, starp tiem Jegors Petuhovs, kas ikreiz uztraucās, kad nauda pārgāja no vienas kabatas citā.

Likmes bija mazas, kapeiku laime nāca drīz šim, drīz tam. Atkal manāmi veicās Ļoškam. Viņš norāva banku. Jegors Petuhovs nokrekstējās.

— Gadās tak šitādi laimes lutekļi.

Ivans Stupņins nopūtās:

— Peripetija ... Kas ir — ir, dažs pa desmitkapeiciņām, bet es sitīšu par visu. Kazi, drošam pieder pasaule.

Pamazām spēle sāka vērsties plašumā, uz saburzītās segas nu jau čaukstēja ne tikvien rubļa gabali, bet desmitnieki, divdesmitpiecnieki, pat simtnieki.

Vinnēja Ļoška, vinnēja Ivans Stupņins. Bušujevs mierīgi vilka no kabatas naudu, nevērīgi pasvieda.

— Kas nu šitaisl... Vai tā kāda spēle? ... Atceros, bērniņi, pa desmit tūkstošu turējās bankā.

Sāka piesēsties arī citi. Pirms pāris dienām tikko izmaksāta alga, visi bija naudīgi, ikviens uzskatīja, ka var atļauties to prieku — nospēlēt vai iespēlēt kādu nieku.

Vienīgi Jegors Petuhovs, svētulīgi sakniebis lūpas, vēroja kārtis, ar acīm pavadīdams rokas, kas bāza kabatās naudu, nosodīdams šūpoja galvu, taču no spēlētājiem neatkustēja. Neviens nelikās par viņu zinis.

Pēc tam kad sarkani satvīkušais Ivans Stupņins triumfēdams uzlika savu plato ķepu bankai, Jegors iegrūda Ļoškam sānos:

— Pastumies tālāk! Man kājas nav no dzelzs.

— Vai tikai negribi saspēlēt? — Bušujevs ievaicājās.

— Un kas tad ir? Vai es sliktāks par tevi?

— Iekritīsi. Kārtis skopos nemīl.

Jegors vēl ilgi nevarēja sadūšoties, sēdēja, skatījās, knaibīja lūpas, pēdīgi neizturēja.

— Varbūt piesvied arī man kārti.

Taču Bušujevs, atiezis spraudziņu zobos, izsmējīgi ņirdza viņam sejā.

— Liec rubli galdā!

Jegors aizsvilās.

— Vazaņķis, salašņa! Neuztic! Ja nu kādam nevar ticēt, tad tikai tev.

— Ko tad lien, ja netici?

— Dod kārti! Bagātāks esmu par tevi, blandoņas utka, samaksāšu, kad paspēlēšu.

— Naudu galdā, vai arī tinies!

— Ū-ū, karātavu putns. Nospļauties man uz to tavu spēli. Tfu!

Jegors piecēlās, aizgāja pie savas gultas un apgūlās.

— Velti tu cilvēku apvaino, — Ivans Stupņins parmeta Bušujevam. — Mēs savā starpā nelietības nedzenam. Ja paspēlēs — atdos.

— Atdos? Es, brālīt, šitādus badākšņas pazīstu. Nožņaugsies. Šitādi dabū trūkties, kad nonāk mūrmuižā. Viens^ redzējiens, ka izdauza ķiskas.

— Es tās tavas ķiskas būtu pataustījis, bet negribas rokas smērēt, — Jegors, galvu nepacēlis, norūca.

— Varbūt cērtamies kopā? Tev dūres smagas, ko rausties?

— Gana nu, mazuļi! Labāk skaties, vai neesi pārķēris?

— Pušu, kā tad, kaut gailis viņam pakaļā iespēris...

Ritēja spēle, skanēja balsis, drīz apvaldīti nogaidošas,

drīz sasprindzināti vērīgas, drīz izbrīnītas. Ritēja spēle, čaukstēja nauda. Jegors piecēlās no gultas, izvilka savu čemodānu, atslēdza.

Plecus atriezis, ar tādu kā sāju nicīgumu sejā piegāja pie spēlētājiem.

— Reku, pieklīdeni, tā te nav pirtsslotas lapa, bet nauda. Dod kārti!

Bušujevs iesmējās:

— Tad ta gan gabalu nošņāpis! Cik zelta desmitnieku tad tu par šito piecnieciņu gribēsi nogrābt?

— Ņirdz vien tu man, ņirdz! Cik gribu, tik arī lieku. Dod kārti.

— Par visu papīriņu?

— Par rubli.

— Neskopojies, tik un tā paspēlēsi.

— Par rubli, — Jegors niknā spītā atkārtoja.

— Eh, gana jau meičiņa apdomīga, tik un tā ar pilnu klēpi pārnāca.

Bušujevs ņēmās veikli dalīt kārtis.

Kārts, ko pasvieda Jegoram, nogrima viņa milzīgajā sarkanajā plaukstā ar aplauzītiem nagiem, acis asi ieurbās delnās, lūpas raustījās, šķita — nupat, nupat Jegors izbrīnā iesvilpsies. Bušujevs zobgalīgi miedza savas netikli dzidrās acis, atsegdams spraudziņu blīvajā zobu rindā.

Kolīdz Jegors apsēdās, spēle uzreiz pārvērtās. Līdz šim viņi jokojās, mētājās ar nesvarīgām piezīmēm, lāgiem pasmējās, viegli laida pār galvu paspēles, varēja just, ka, nevērojot aizvien pieaugošās likmes, spēlē prieka pēc. Je-goram pienākot, likmes vairs neauga, gluži otrādi, kļuva mazākas, taču joki uzreiz it kā apsīka, visi piepeši kļuva nopietni, saburzītajām naudas zīmēm neskatījās tieši virsū, bet tā kā kaunīgi, iesāņus.

Bušujevs aizvien vēl smīnēja, taču laiku pa laikam iekoda apakšlūpu zobos, un tad kalsnajā izstieptajā sejā ar plakano zodu parādījās tāda asa, trauksmīga izteiksme, kāda mēdz būt kaķim pirms lēciena uz zvirbuli.

Jegors Petuhovs, saspringti uzrāvis plecus, pārņēma banku. Taču šī banka viņam aši vien izsīka. Bušujevs, rausdams uz savu pusi saburzīto papīru kaudzi, uzmeta skatienu Jegoram.

— Brauc jūriņā! Cauri ir tavs piecnieks.

Tie pieci rub|i, ar kuriem Jegors Petuhovs iestājās spēlē, bija nospēlēti tīri nemanot, bez īpašiem sirdēstiem. Atlika tikai nenotvertas laimes izjūta.

Sirdīgi pašņākājis, Jegors piecēlās.

—- Pagaidiet, nesāciet.

Atkal izvilka čemodānu, pagrabināja atslēgu, izlika uz gultas naudas zīmi. Ivans Stupņins novīpsnāja pār visu ģīmi.

— Peripetija tu esi, ne cilvēks. Atkal izlicis piecnieku kā nabagiem ko acis pamielot.

Bušujevs nekā neteica, tikai pārjauca kārtis un nosvieda uz gultas simtnieku.

— Kuram ir dūša? Var uz visu.

Sāka ost pēc lielas spēles. Kāds no stāvētājiem palūdza!

— Kas ir, puiši, izvelkam gultu ejā, mēs atsēdīsimies.

— Ko tur mēbeles grūstīt, sēžamies taisni uz grīdas.

— Pareizi gan, ko nu te spaidīsies! Neesam jau svētku drēbēs, nenovārtīsimies.

12

Sasēdās aplī, vieni — ar mugurām atspiedušies pret krāsni, citi — pašā ejā, kājas pavilkuši sev apakšā. Neviens vairs negulēja, spēlēja jau vairāk nekā puse no

visiem. Banka auga. Vilka ārā no kabatām, no zutcgicm saņurcītus desmitniekus, divdesmitpiecniekus, pussimtēnus.

— Situ! — Bušujevs paziņoja.

Kopmītni pāršalca nopūta, spēlētāji sakustējās, parozīja notirpušās muguras. Pēdējā kārta. Ja banku nepatukšos, Bušujevs dabūs lērumu naudas.

Jegoram Petuhovam līdz šim bija veicies. Norāva no bankas pa piecniekam, pa desmitniekam, ne reizes nenošāva greizi. Patlaban viņa sviedrainajā delnā gulēja sirds dūzis — laba kārts. Pat ja pienāktu kalps vai dāma, var piepirkt droši. Un ja nu piepeši laimējas — otrs dūzis vai desmitnieks! Laba kārts rokā!

Jegors skatījās uz naudas kaudzi — dzeltenie rubļa gabali, zaļgani vizošie pussimtnieki. Raiba kaudzei Tanī ar savu apmēru un cēlo krāsu kombināciju izceļas simtrubļu zīmes.

Bušujevam, kas tur banku, lūpa iekosta zobos, acis piemiegtas, rokas, kā vienmēr, veikli izsvaida kārtis. Kaudze naudas un šīs rokas! Veiklas, ar svaigām skrambām uz kauliņiem, garo pirkstu gali tādi kā_ apcirsti, nagi plakani, balti. Kas pazīst šo cilvēku ar rokām, kuras neiedveš nekādu uzticību? No tā var gaidīt visu ko. Krāpnieks, arī sēdējis, jādomā, par krāpšanu.

Taču, ak kungs! Kāds lērums naudas viņam blakus uz grīdas! Arī kārts laba — sirds dūzis. Un nu jau piekto reizi viņam, Jegoram Petuhovam, nāk tikai sarkanās kārtis. Četras reizes viņš ir vinnējis. Kļūmes nav bijis. Un ja nu palaiž garām ...

Kaudze naudas. Šī kaudze ir skaista, no tās tuvuma tirpas skrien pār kauliem. Visi uz to met glāstošus skatienus ... Laba kārts!

— Tev?... Par cik sit? — Bušujevs aprauti jautā, un viņa acis caur retajām skropstām raugās salti, bez zobgalības, Jegoram šķiet — naidīgi.

— Bet cik te ir? — viņš dobji noprasa, juzdams, ka kārts rokā savilgst no sviedriem.

— Vai tikai netaisies sist par visu?

— Nav tava darīšana. Cik — es prasu!

— Neesmu skaitījis.

— Saskaiti,

— Ļoška, — Bušujevs nevērīgi pamet ar galvu, — saskaiti, cik pašlaik ir bankā. Es tā kā lāgā neatceros.

Ļoška, uz ce|iem tupēdams, pieri saraucis, sāka neveikli skaitīt, pārcilādams naudas zīmes no vienas vietas uz otru.

Visi visapkārt klusēja. Jegors piedurknē rausa sviedrus no sejas.

— Septiņi simti četrdesmit pieci rubji.

Jegors vēlreiz pārvelk ar piedurkni pār seju, tikko jaudā kustināt sažuvušo mēli:

— Uz visu.

— Nekā nebija, papuci! — Bušujevam noraustās vaigs. — Noliec, visiem redzot, reku, šeit uz stūrīša septiņsimt četrdesmit pieci rubļi — tad ticēšu.

— Nolikšu, ko tu... — Jegors ne visai pārliecināti iebilst.

— Nu tad noliec! Nekavē spēli. Šķērd augšā to savu lādīti. — Bušujevam acis raugās bez parastā piemiedziena.

Jegors jūt, ka viņam jāceļas. To gaida Bušujevs, gaida visi — saspringtā uzmanībā, klusēdami.

— Nu!...

Jegors smagi ceļas. Sēžot viņam notirpušas kājas, grūti pakustināt, ikros dur. Sviedraina roka inurdza kārti. Kārts ir laba, bet ar jebkuru kārti var iegāzties. Ja nu uzreiz gadās sešnieks?... Bušujevs lielījās, ka redzot kārtīm cauri. Un arī kārtis ... Kas viņas pārbaudījis?

Jegors iet pie savas gultas, izvelk čemodānu. Smaga, izturīga piekaramā atslēga, tērauda lociņš izvērts caur resniem riņķiem. Pats šos riņķus piekniedēja. Tikai pieskaroties vien atslēgai, Jegoram izgaist jebkura vēlēšanās spēlēt. Taču čemodāns ir jau vaļā, roka ar pierastu kustību lien zem veļas, slēptā kaktiņā, kur viņam glabājas nauda — vairākas paciņas, alga par trim mēnešiem. Sen jau Jegors taisās kādā svētdienā izrauties uz rajona centru, nolikt visu naudu uz grāmatiņas. Šeit ir pieci tūkstoši simtniekos un rubļu trīssimt sīkākā. Viens tūkstotis viņam tūliņ jāizņem un jānoskaita septiņsimt četrdesmit pieci rubļi!... Kam jānoskaita? Sitam katordzniekam! Sava sūri grūti pelnītā naudiņa! Sievai rubli nav atmetis, ēdnīcā pusdienot nav nosliecies. Septiņsimt četrdesmit pieci rubļi blēdim nagos!

•— Labs ir, — Jegors ar pūlēm pagriež galvu, taču raugās grīdā, — spļauju es uz tavu banku. Situ par piecdesmit rubļiem.

— Tā gan, — Bušujevs zobgalīgi velk. — Bet vēl baidīji.

Viņa balsī Jegors saklausa atvieglojumu. Arī baidās par banku. Naudas kaudze ir viņam blakus, visa kaudze paliks viņam. Viņš, Jegors, vinnēs piecdesmit rubļus. Pavisam tikai piecdesmit! Visa pārējā ne par šo, ne par to, par baltu velti šim klaidonim uzdzīvei... Un kārts ir laba ...

Čemodāns ir vaļā, rokas caur lakatu tausta naudas paciņas.

— Nu, rāpies šurp! Ko tur esi aizspriedies? — Bušujevs steidzina.

— Par visu! — Jegors, balsij aiztrūkstot, izkliedza.

— Te ir nauda, draņķi!

Jegors izrāva sievas lakatā ietītos ietaupījumus, atšķīra tūkstoti, aizsita čemodānu ciet. Ilgi meklēja aiz čemodāna aizkritušo sirds dūzi.

Un, kamēr meklēja kārti, no jauna pazuda pārliecība.

— Par visu ...

Kārts vienā rokā (laba kārts — nu, ar dieva palīgu, ar dieva palīgu!), otrā — simtrubļu zīmju paciņa. Sūri grūti pelnīta naudiņa, melnās miesās sastrādāta, ar bargu taupīšanu sataupīta — pusdienas taču neēda katru dienu ...

— Redzi, maita? Vai tagad tici?

— Ticu, — Bušujevs nopietni un strupi atsaucās.

— Sēsties!

Visi klusē, no visām pusēm urbjas satraukti spīdošas acis. Gaida. Bet Jegoru pārņem izmisums: kā tik tas notika? Bušujevs tak viņu aptīrīs. Evei, kā izstiepusies viņa zagļa seja, līdz šim ņirdza zobus — tagad nopietns.

Taču Bušujevs jau izsvieda viņam kārti. Jegors to paņēma. Atteikties? Par vēlu. Ja kārti esi rokā paņēmis, atteikties nav brīv — sašutīs visi, ne Bušujevs vien...

Pienāca kāravu kungs.

Bušujevs urbās viņā ar dzalstīgu skatienu.

— Vēl vienu bildīti?

Var dzirdēt, kā visapkārt elpo ļaudis.

— Dod, pats vilkšu, — Jegors piesmacis lūdz.

Viņa neveiklie, resnie, sarepējušie pirksti velk no pasniegtās kavas kārti. Palīdzi, dieviņ, palīdzi!... Jegors nekā neredz, sviedri līst pār pieri, kož acīs.

— Nu?! — Bušujevs ar visu augumu sagumst uz priekšu.

Aiz kunga nāca dūzis — pušu!

Bušujevs uzliek šauro dīkdieņa delnu uz naudas, ne vārda nesakot, pievelk to pie savas kaudzītes.

— Saņem atlikumu, — viņš saka un pasviež Jegoram dažas naudas zīmes.

Jegors paklausīgi tās saņem,«.

Genka Samajevs, atgriezies no parastā brauciena pa upi, pirmo reizi atrada kopmītni nomodā.,. Visi sēdēja uz grīdas zem lampas tabakas dūmakā.

Genka piegāja pie savas gultas, atmeta segu.

— Redzu — no tiesas iekarsuši. Gan Saša dabūs zināt, sados jums visiem piparus!

Neviens viņā neklausījās. Jegors pašlaik nospēlēja sava tūkstoša atlikumu.

13

Apmācies rīts, mākoņi ķeras aiz piekrastes egļu galotnēm, sijā lietus. Pludinātāji jakās un brezenta lietusmēteļos, ar siksnām sajozušies, skurinās, iedami ārā no siltās, smacīgas kopmītnes. Sejas miegainas, sarunu nedzird. Ka allaž no rītiem, ūdens krākšana Lielajā Galvā šķiet skaļāka un izteiktāka.

Kūkumu uzmetis, lejup vērstu skatienu, kopā ar visiem uz laivām iet arī Jegors Petuhovs. Pa nakti seja viņam uzblīdusi, viņš gurdi slāj, ķeksi pa zemi vilkdams.

Pie laivām, kur mīņājas pludinātāji, gaidīdami aizkavējušos, stāv Nikolajs Bušujevs. Virs svārkiem viņam uzpūtusies veca brezenta jaka — aizņēmies no garā Hari-tona. Un, kaut gan Bušujevs ir sajozies tāpat kā visi, aiz jostas cirvis un rokās ķeksis, taču izskatā nav strādnieka nopietnības.

Jegors, galvu zemu noliecis, sāniski pievirzījās viņam klāt, paurķēja ar zābaku zemi un nedroši ieminējās:

— Paklau, puis... Tu nu tā... Vakar pajokojām. Smieklīgi, jā, nudien, ka es tā līdu,.. Paklau, atdod man naudu, un aizmirsīsim visu ...

Bušujevs smīnīgi noraustīja vaigu, samiedza acis.

— Aušojies, tēvoc. Upe pret kalnu netek.

— Paklau, atdod, kad tev saka. Ka nenotiek apgrē« čība, — Jegors jau draudīgi dzinās virsū.

— Nu, nu, atkāpies, — Bušujevs salēcās pretī.

— Maitmugural Nositīšu! — Jegors pacēla virs galvas ķeksi.

Bušujevs atlēca nost, tvēra cirvi.

— Panāc, panāci Es tev ieknābšu pa tavu resno pauri.

Genka Samajevs, īsā jakā, gumijas zābakos līdz cirkšņiem, pagrieza pret viņiem no cepures apakšas izlīdušo sauso ērkuli un uzkliedza:

— Neniekojieties! Es jums gani — Paspēris soli uz Jegora pusi, saķēra ķeksi.

— Mu|ķim tā arī vajag. Citreiz nepiņķēsies. Kāp laivāl

Jegors sašļuka, paklausīgi aizgriezās.

Līdz šim dzīve pludināšanas iecirknī bija ritējusi rāmi un vienmu| — viena diena bija līdzīga otrai, vakars — vakaram; nekādu uztraukumu, nekādu notikumu. Pat laika kavēkļi vienādi — paklausīties radio, saspēlēt vienu otru partiju domino. No tādiem laika kavēkļiem drīz uznaca miegs. Bet rītā — laivas, baļķu valstīšana, pusdienas, un tā bez gala.

Bet te nu — cieši sablīvis ļaužu aplis uz grīdas, sa« springtas sejas, satraukti spīdošas acis, aprauti vārdi, čupā samesta nauda, nauda, kas pāriet no vienas kabatas otrā, asa tuvas veiksmes izjūta, vilšanās... Un Jegors, kas bija patukšojis savu čemodānu! Vai tas nav notikums? Kauns atzīties, bet, nudien, pārdzīvot tādu vakaru ir daudz interesantāk nekā pirms gulētiešanas klaudzināt domino kauliņus.

Pienāca vakars, un visa kopmītne sasēdās ciešā aplī, dažs — vēlēdamies saspēlēt, citi — pavērot no malas, uztraukties. Nepiedalījās tikai divi — Genka Samajevs un Jegors Petuhovs, kas neizģērbies gulēja savā gultā, seju pagalvī iespiedis.

Spēle uzreiz gāja vaļā uz lielām summām. Līdz Jego-ram aizskanēja apvaldīti izsaucieni. Viņš gulēja un aiz dusmām vīstīja dūres. Bušujevu pašlaik aiztikt nedrīkst, visi spēlmaņi sasliesies uz pakaļkājām. Pagalam tūkstotis, atpakaļ nedabūs.

Bet balsis plosa sirdi.

— Situ!...

— Piesvied vel karti...

Va velns! Tad nu gan norāval

Plosa sirdi arī īsās, satrauktās pauzes. Kādam tuvojas laime. Bet viņš, Jegors, aizvainots, piemirsts guļ viens pats, nevienam ne prata nenāk viņu pažēlot. Bet ja nu vēlreiz pamēģinātu? Taču neaizrauties, bet ar prātu, ar apskatīšanos, piesardzīgi. Ja nu piepeši dabū atpakaļ savu naudu. Lielā spele piedega, kazi, var noriskēt sīkumos...

Jegors piecēlās, piesardzīgi izvilka no pagultes čemodānu, salūkoja naudu, nošķīra simtrubļu papīriņu ...

Kā daždien aizvainots cilvēks, kas pelna, lai viņam jūt līdzi un visu piedod, viņš rupji izgrūstīja sēdētājus.

— Kas ir, saspiežas ciešāk!

Apsēdās un, cenzdamies ne uz vienu neskatīties, paņēma kārti.

14

Viņpus ciemata — akmens dambja galā Dubiņins lika murdus. Ik vakarus viņš gāja tos pārbaudīt. Arī patlaban viņš nāca mājās ar spaini, kurā plīkšķinājās asari.

Gāja taisni pa dambi, kāpdams pa milzīgajiem laukakmeņiem. Dambis ir akmens krāvums turpat vai divu cilvēku augumā, izstiepies ceturtdaļkiloinetra garumā, sākdamies pie ēdnīcas, šķērsu iegriezdamies mutuļojošajā upe.

Dubiņina iecirknis pirms diviem gadiem bija pats grūtākais visā piekrastē no iztekas līdz grīvai. Lielā Galva svieda kokus uz akmeņainā sēkļa, un tur vairākkārt pa vasaru izauga milzīgi strēgumi. Kad pludināšana ritēja pilna sparā, nācās strādāt pa divpadsmit stundu dienā. Pret rudeni pludinātāji bija galīgi sabeigušies. Tolaik arī nolēma paši saviem spēkiem uzcelt dambi, kas baļķus nelaistu uz sēkļa.

Akmens pie akmens, lieli, dbbumaini laukakmeņi! Cik gan viņu tur nav! Grēda izstiepusies ceturtdaļkilometra garuma, divu cilvēku augumā, tā sver tūkstošiem un tūkstošiem tonnu. Visus šos akmeņus veda un nostiprināja ziemu nedaudz vairāk par pāris desmitiem cilvēku ar vienkāršam šļūkam, virvēm un vienu vienīgu zirdziņu. Tūkstošiem tonnu akmeņu! Tātad katram darbaroku pārim iznāca celt un pārvietot daudz simtu tonnu!...

Dubiņins tolaik kopā ar visiem vēla laukakmeņus, kas nikna spelgoņā cauri brezenta cimdiem svilināja delnas.

Patlaban, kāpdams no akmens uz akmens, viņš domāja: ja viss darbs — strēguma ārdīšana, krastu un sēkļu attīrīšana — ar kādu brīnumu pēkšņi būtu pārvērties par akmeņiem, kas sakrauti cits uz cita, tad pa šiem sešiem gadiem, kamēr Aleksandrs Dubiņins strādā par meistaru, šai iecirknī būtu izaudzis kalns, kas ar sniegoto virsotni iesniegtos mākoņos. Dambis ir apbrīnojams, bet tas na\ galvenais. Puiši pludinātāji pie tā pieraduši tāpat kā pie nerimstošās ūdens krākšanas Lielajā Galvā. Aleksandru Dubiņinu palaikam pārņem nevilšs lepnums par saviem puišiem. «Darbavīri, nav vārdam vietas. Maizi velti neēd.»

Dambis beidzās, akmeņiem bruģētā nogāze atdūrās ēdnīcas sienā. Aiz ēdnīcas stūra spīdēja kopmītnes logi. Laiks diezgan vēls, bet tur neguļ...

Lepnuma izjūta, rāmā pārliecība, ka viss ir labi, ka dzīve nokārtojusies, izgaisa: «Atkal sit kārtis!...»

Kaut kāds neveikulis, putu burbulis, ko dzīve izmet malā, patlaban uzkundzējies diviem desmitiem pieaugušu, prātīgu, apdomīgu cilvēku, kuri apzinās savu vērtību. Un viņam, meistaram Dubiņinam, visuspēcīgajam iecirkņa cilvēkam, kura vārdu tver, pirms tas izteikts, nemaz nav tik vienkārši pieiet un pateikt: «Diezgan nu, puiši! Beidziet niekoties!»

Viss labi, viss nokārtots ... Vai tad nav viss? Dzīve rit pārticībā, mierīgi, pat pārāk mierīgi — miegs un darbs, darbs un miegs ...

Dubiņins varēja likt ziemas spregoņā velt smagus akmeņus. Vajag! Viņš varēja pavēlēt pludinātājiem, kas gan nebija nekādi atturībnieki, iecirknī nedzert. Vajag! Sājā «vajag» arī slēpās Aleksandra Dubiņina spēks. Taču palūko patlaban atņemt kārtis, uzreiz būs brēka:

, — Vai mēs tev kādi vergi esam, vai? Veries, kas par kārtību — spēlēt neesot brīv. Darbu tas netraucē? Netraucē. Nu tad neķesies virsū.

Bet tik vienkārši tas nebeigsies: kur kārtis, tur ari iedzeršana un skandāli, viss kas var notikt. Lai. Saķersies — tad viņš arī ieradīsies, tad pateiks savu «pietiek». Un lai tad pamēģina runāt pretim, lai pamēģina neklausīt!

Pret krastu atdūrās laiva. Genka Samajevs izlēca, ar rāvienu izvilka laivu akmenājā, elastīgiem lēcieniem uzskrēja uz dambja,

— Buries? — viņš ievaicājās, arī pievērsdams skatienu gaišajiem logiem*

— Apsveru.

— Aptīrīs puišus līdz kreklam un aizlaidīsies, sumpurnis.

Dubiņins nekā neatbildēja.

— Atļauj man, Saša, es no viņa ir naudu izpurināšu, ir pašu aiztriekšu ratā.

— Pagūsim.

Genka mīņājās no vienas kājas uz otru, pieliecās ar seju Dubiņinam klāt.

— Ar ko tu auklējies? Tas svešā azotī laimi meklē. Tādus nevis vilkt no krāces laukā, bet gāzt pa pauri, kad uzpeld virs ūdens.

— Tad daudziem vajadzētu gāzt pa pauri.,. Bieži vien arī godīgi cilvēki — ne tādi kā Bušujevs — svešā riecienā kož.

— Briesmīgi gudri izsakies. Kurš ta kož?

— Baidos, ka pat tu ...

— Es? ...

— Kuro mēnesi jau sievišķim galvu jauc. Pamcņģēsies un pēc aizgriezīsies. Tev prieks, bet viņai asaras. Tā jā... Nevajag citus bargi tiesāt.

Genka saslējās. Zem matu cekula tumsā zibēja acis.

— B-āzies, kur nelūdz.

Akmeņus rībinādams, viņš noskrēja no dambja. Dubiņins vēl brīdi pastāvēja un nesteidzīgi sāka kāpt lejā.

15

Tabakas dūmi slāņojās virs cieši kopā uz grīdas sasēdušo vīru galvam. Daudzi ar izbīli šķielē uz Bušujevu: nevar būt, ka tādus vinnestus cilvēks rautu bez blēdīšanās, velti pūlas, to nepiedos ... Aprāvās joki, aiztrūka smiekli, biezaja, piesmēķētajā gaisā pamazām brieda kaut kas ļaunu vēstījošs, visi gaidīja — nupat izlauzīsies.

Nikolajs Bušujevs vaļīgi izlaistā apakškreklā, kājas pa turku modei sev apakšā saliecis, sēdēja pie naudas. Viņš vairākkārt sabāzīja naudu pa kabatām, bet tā atkal krājas viņam pie ceļiem. Kad Bušujevs piecēlās un gāja padzerties, visas galvas pagriezās viņu pavadīt, desmiti acu pāru aizdomīgi sekoja katrai viņa kustībai. Bušujevs nesteigdamies laida no tvertnes ūdeni alumīnija krūzītē, kāri dzēra, griezās atpakaļ un atkal apsēdās turku pozā.

Jegors Petuhovs trīsošām rokām jauca kārtis, uzburbu*

šajā sejā neparasts saniknojums, plaksti sarkani. Viņa čemodāns izvilkts ejas vidū, atvērts, tajā balti vīd saņurcīta veļa. Jegors patlaban nospēlē pēdējo.

— Uz visu, — Bušujevs nežēlīgi saka. Jau kuro reizi viņš šovakar atkārto šos vārdus.

Uz visu! Jegors ierauj galvu plecos, rokas dreb. Viņš izsviež kārti. Bušujevs to mierīgi paņem, uzmet tai paviršu skatienu, rokas sniedzas pie kavas.

— Dod, vilkšu pats.

Dreb Jegoram rokas, dreb kāršu kava, dreb pavērtās lūpas.

Kāds Bušujevam aiz muguras naidīgi izmet:

— Vinnēts!

Jegors piepeši nometa kārtis uz grīdas, pāri izsvaidītajām naudas zīmēm gārgdams klupa Bušujevam virsū:

— Smugulējies! Nožņaugšu, dergli!

Bušujevs atsperīgi uzlēca kājās. Neveikli grozīdamies starp cieši sablīvušajiem, sastulbušajiem vīriem, zvēriski atņirgtiem zobiem tumši piesārtušajā sejā, Jegors rēca:

— Nomaitāšu! Sapaisīšu lupatlēveros! Draņķis!

Pieslējās kājās, smags, neveikls, gāzās virsū Nikolajam

Bušujevam, kas ar saviem šaurajiem pleciem šķita pazū-dam platajā kreklā, — nupat samaidzīs, nospiedīs, sakropļos... Taču Bušujevs piepeši vingri pietupās un no apakšas grūdās uz Jegoru. No spējā trieciena ar galvu Jegors smagi nogāzās uz grīdas.

Tas norisinājās zibenīgi — neviens nepaguva attapt. Neviens nesatvēra Jegoru, neaizturēja Bušujevu.

Bušujevs metās pie savas gultas, atsvieda matraci, un viņam rokās pazibēja cirvis ...

Iestājās klusums... Aiz logiem dobji krāca ūdens Lielajā Galvā.

Līdz šim visi pret Bušujevu bija jutuši tikai nepatiku, tiesa gan, asu, neskaidru aizdomu kurinātu, bet tobrīd, kad ieraudzīja viņa rokās cirvi, saprata — viņš ir ienaidnieks un pats to apzinās, ne velti aizlaikus paslēpis gultā cirvi.

— Rau, — Bušujevs pavēzīja cirvi, — pamēģiniet nākt tuvumā ... Man nav ko zaudēt — uz rāviena piebeigšu.

Balts, pāri biksēm izlaists krekls, zem vaļā pasistās apkakles spiežas ārā asi atslēgas kauli, kakls izdēdējis, garš kā vistas kāja, bālajā, melnu rugāju aizēnotajā sejā patukšas gaišas acis.

Viens pret visiem. Ikkurš no pludinātājiem noteikti ir stiprāks par viņu. Pludinātāju ir vairāk par diviem desmitiem, vesels bars. Un kas par to, ka Bušujevam rokās cirvis? Cirvji ir gaitenī, nebūtu grūti izmesties pa durvīm ārā un paķert katram savu.

Šņāc krāces aiz cieši aizvērtajiem logiem. Neviens nekustas, stāv, mīņājas, raugās Bušujevā. Neož pēc dūru cīņas, nē, kuru katru mirkli var pacelties cirvis, un nav šaubu — šis cilVēks ar vieglu sirdi zvels ar to pa pirmo galvu, kas pagadīsies priekšā. Viņu nesaista ne sirdsapziņa, ne cilvēku likumi. Un pat Jegors Petuhovs, kas patlaban ir kā bez prāta aiz naida un izmisuma, nesadūšo-sies satvert cirvi, lai sašķaidītu otram galvu. Vairāk nekā divi desmiti zaļoksnēju vīru stāv apjukuši vārga, šaurkrū* taina cilvēka priekšā. Stāv un klusē... Krāc ūdens upē.

Jegors, kas sēdēja uz grīdas, sakustējās, ar rokām pret grīdu balstīdamies, sāka smagi slieties kājās. Visi viņu uzmanīgi vēroja. Salti, asā saspringtībā vēroja arī Bušu-jevs.

Jegors piecēlās, grīļodamies piegāja pie savas gultas un nogāzās uz tās. Pārējie sakustējās. Saspīlējums bija pāri, taču saspringtā vērība un neuzticība palika — vīri šķielēja uz Bušujevu, klusēja.

Bušujevs apsēdās uz gultas, atzvila pret pagalvi, nolika sev līdzās cirvi, rāmā garā izvilka papirosus, aizsmēķēja, galvu atpakaļ atmetis, pūta dūmus griestos. Uz savām guļvietām virzījās arī pārējie.

Atvērās durvis, pieliecis galvu zem palodas, ienāca Genka Šamajevs, pārlaida drūmu skatienu gultām, paklupa, pacēla atslēgu — lielu, stipru durvju atslēgu — un iesvieda to Jegora vaļējā čemodānā ar savandīto veļu.

— Kaut vai naudu no grīdas pievāciet, — viņš īgni sacīja, vilkdams nost svārkus.

Nauda juku jukām ar izkaisītām kārtīm mētājās pie krāsns. Neviens nepakustējās to uzlasīt.

16

Ļoška Maļinkins pēdējās divas dienas staigāja pagalam apdullis — naudas kaudzes, veiksmes, paspēles, cilvēki, kas stāv aiz muguras un dveš pakausī karstu elpu. Viņš neskaidri jutai viss, kas notiek, ir nelabs, biedējošs, gribētu

atiet pie malas, taču nav spēka. Arī Saša galviņu vis neglaudīs. Kaut kāds atvars, esi ieniris — ārā netiksi. Sirdij pamirstot, reizēm domāja — ar ko tas beigsies? Un te nu Jegora gārdzošais uzbrēciens, īss kautiņš, Bušujevs ar cirvi rokās pie savas gultas.

Tāpat kā visi, Ļoška juta naidu pret šo neizprotamo cilvēku. Viņš gaidīja, ka Ivans Stupņins, Jegors Petuhovs — spēcīgi vīri, kas nekad un ne par ko nerunāja ar bailēm, — klups Bušujevam virsū, salieks to ragā. Taču neviens ne-klupa, visi, tāpat kā viņš, Ļoška, stāvēja apjukuši. Var redzēt — briesmīgs ir šis cilvēks ar gaišajām, piemiegtajām acīm. Visi kā viens no viņa baidās.

Ļoška piesardzīgi tuvojās savai gultai, kas atradās cieši blakus tai, kurā izlaidies smēķēja Bušujevs, un sāka steidzīgi izģērbties. Labi ātri ar visu galvu palīst zem segas, uzgriezt Bušujevam muguru, aizmirst viņu. Līdzko viņa galva pieskārās pagalvim, viņš juta — cauri spilvena pārvalkam spiežas kaut kas ciets. Viņš grasījās pataustīt ar roku, taču Bušujeva urbjošais skatiens lika viņam pagriezties.

— Tu ... — Bušujevs tikko dzirdami caur sakostiem zobiem izspieda, — izej laukā ...

Ļoška nesapratis vērās viņā izvalbītām acīm.

— Laukā, saku, izej! It kā vajadzības pēc... Tur mani pagaidi... Nu!...

Bušujevs nevērīgi aizgriezās, pūta dūmus griestos. Ļoška aizvien vēl nesaprata.

— Nu... — Bušujevs reizē ar dūmiem tikko dzirdami izgrūda.

Un Ļoška neuzdrīkstējās nepaklausīt. Iekāpis gumijas zābakos, ar rokām pieturēdams apakšbikses, devās uz durvīm. Neviens viņam nepievērsa uzmanību.

Viņpus meža kāpa augšā gandrīz pilns mēness. No melnās upes plūda vienmērīga, varena, pret visu cilvēka nemieru vienaldzīga ūdens šalkoņa. Ļoška nostājās ēnā pie sienas, vienā apakšveļā drebuļodams no nakts dzestruma, valdīdams zobu klabēšanu, sāka gaidīt, ik mirkli skatīdamies apkārt. Šķita, ka no malas viņu aizdomīgi vēro kādas acis. Ieklausījās: vai neuztvers cauri ūdens šņākšanai tuvojošos soļus ...

Gaidīt vajadzēja ilgi. Mēness nobriedis, vienos sānos mazliet apdilis, apgaismoja plašo pagalmu, skārda mucu pagalma vidū. Kantora logā vāja gaisma. Tur sēdēja Saša.

Ja uz vietas šautos pie viņa — Bušujevam, sak, kas nelabs padomā? ... Viņš jau nu neatkāptos ...

Ļoška mīņājās, drebinājās un nevarēja saņemties izkustēties no vietas.

Viegli nočīkstēja lieveņa kāpnītes, baltā, biksēs nesa-bāztā kreklā, ar elkoni spiezdams pie sāniem cirvi, parādījās Bušujevs. Ar brīvo roku sakampa Ļošku pie krūtīm, pierāva sev klāt, apdvesdams ar tabakas dvingu, rīstīdamies čukstēja:

— Tev spilvenā ir desmit taukšķi,.. Sestdien aiznesīsi uz savām mājām sādžā. Noglabā drošā vietā, aiziešu ciemā. Vai nu drīz, vai vēlāk, bet aiziet aiziešu... Tu esi no Jaremnajas, trešā māja no labās — es visu zinu. Izmuldēsies — dzīvs nepaliksi. Bet, ja izdo.sies, — divi taukšķi tev konfektēm. Saprati, teļapakausi? Viņiem ne prātā nenāks, ka nauda pie tevis. Bet mani lai tausta.

Bušujevs nospļāvās caur spraudzinu zobos.

— Ej!

Ļoškam klabēja zobi.

— Būtu tu atdevis to naudu, — viņš lūdzās. — Puiši tak aplam nikni.

•— Nemāci, puņķutapa!

— Tad... tad ej tūliņ projām. Ņem naudu un pazūdi.

— U-ū, kucēn, zobus klabini... Ej projām? Bez pases?... Manu pasi Saša pie sevis glabā... Tinies ātrāk, citādi arī uz tevi sāks skatīties greizi. Ielāgo: kolīdz murkšķēsi — nositīšul

17

Ļoška atgriezās pierastajā kopmītnes siltumā. Kāds no puišiem jau bezrūpīgi krāca. Genka Šamajevs smēķēja, par kaut ko domāja. Nauda joprojām mētājās uz grīdas.

Jegors Petuhovs neizģērbies, ar zābakiem kājās kņūpus gulēja savā gultā, durvīm iečīkstoties, viņš nodrebēja, strauji pacēla galvu — skatiens mežonīgs, plaksti sarkani, seja pietūkusi.

— Tu biji tur? Viņu redzēji? — viņš aizsmacis ievaicājās.

— Kuru ta? — Ļoška sašļukušā balsī atjautāja.

— Kuru, kurul... It kā nu nezinātu. Tu izgāji un viņš tūliņ pēc tevis. Sadziedājušies.

— Jucis esi, vai, — pret Jegoru pagriezās Genka. — Naudas dēļ prātu zaudējis. Varbūt man ari klupsi virsū? Liecies gulēt, Ļoška.

Ļoškam drebēja ceļi. Kājas vilkdams, viņš aizšļūca līdz savai vietai, palīda zem segas. Līdzko nolika galvu uz spilvena, atkal sajuta tajā noslēpto naudas vīkšķi. Uz mirkli paplaiksnījās skaudra vēlēšanās trūkties kājās, kliegt: «Puiši! Te ir nauda! Viņš man to iebāzis spilvenā!» Viņam tic. Savējos apkrāpt! Bet taču piedraudēja: «Kolīdz murkšķēsi — nositīšu.» Un nositīs, kas tādam.

Ļoška pievilka kājas pie vēdera un sastinga — neparko nevarēja sasildīties, kratīja drebuļi.

Bet Jegors raudulīgā balsī gaudās:

— Viņš tak aizmuks... Pārsviedīsies ar mūsu naudu pāri upei, un ķer tad vēju laukā ,..

— Laikam tak bez biksēm izskrēja. Kur šis tādā paskatā — kuram katram acīs dursies, — Genka kūtri iebilda. — Rīt tu viņu labi uzmani.

— Bet ko tad viņš tur tūļājas? Viņš tātad mūsu naudu noglabā ...

— Atdos, piespiedīsim.

Kāds pacēla galvu.

— Beidziet, puišil Rīt septiņos jāceļas.

Ivans Stupņins savā kaktā nopūtās:

— Peripetija ...

Kopmītnē iestājās klusums. Tikai Jegors čīkstināja gultu.

Ļoška, piekļāvis ausi pie naudas, kas spiedās cauri spilvenam, pieklusa. Drebuļi bija pārgājuši, taču viņu sagrāba neparastas, smeldzīgas jūtas. Necik sen blakus gultiņā, kur drīz jāatgriežas Bušujevam, bija gulējis Toļa Stupņins. Tas bieži tika Ļoškam stāstījis, ko lasījis grāmatās. Stāstīja par lielām pilsētām, par institūtiem, par mācītiem vīriem, par lidmašīnām, kas var pacelt gaisā visus cilvēkus, cik vien iecirknī ir. Kad Ļoška klausījās Toļā, pasaule aiz viņu pludināšanas iecirkņa robežām šķita pasaka, kurā dzīvoja vareni un labi cilvēki. Tagad pirmo reizi atklājās: tanī lielajā pasaulē dzīvo arī Nikolaji Bušujevi. Kā apvienot Toļas stāstus un šo cilvēku ar melno dvēseli? Sarežģīta un nesaprotama ir lielā pasaule ...

Ļoška gulēja, cieši aizvēris acis, un jutās bezgala mazs, bezpalīdzīgs, dumjš tās dzīves priekšā, kura kā okeāns apņem viņam pazīstamo saliņu — starp mežiem un upi

iespiesto sīko ciematiņu. Pirmā vilšanās, pirmais samulsums, pirmās bailes, pirmā, naivā atskārsme pēc ieilgušās bērnības.

Jegors Petuhovs nevarēja nomierināties. Uzgrūzdamies gultu galiem, viņš aiztaustījās līdz Bušujeva guļvietai, ar niknu seju ņēmās izgramstīt žaketi, kas karājās uz naglas, pacēla uz augšu spilvenu, paspaidīja, atmeta matraci ...

«Naudu meklē...» Ļoška sastinga. «Tūliņ pateiks man: nu, jel celies!...» Nauda cauri pārvalkam spieda deniņus. «Ko lai dara? Pateikt?... Bet Bušujevs?... Ko viņi tam padarīs? Nu, izsviedīs ārā, nu, saliks pa kaklu, varbūt pat piekaus^— tik un tā viņš paliks dzīvs un vesels. Bet viņš zina sādžu un māju — atradīs, kaut vai no zemes izraks...»

Ļoška gulēja, piespiedis deniņus pie naudas. Un Jegors, kas patlaban_ vandījās pa Bušujeva guļvietu, viņam šai brīdī izskatījās pavisam citāds, nekā viņš to bija pieradis vienmēr redzēt. Agrāk tas bija parasts cilvēks, varbūt tikai skopāks par citiem... Tagad — seja nikna, spītīga, acis sarkanas. Būtu šobrīd uzzinājis, ka viņš, Ļoška, guļ uz naudas, laikam mestos žņaugt. Svešs, nesaprotams! Bet vairāk par gadu taču dzīvojuši plecu pie pleca.

Elpu aizturējis, Ļoška no segas apakšas vēroja Jegoru. Tas, izvandījis gultu, nolamājās un atgāja nost.

18

Izķidājis saķertās zivis, aplicis ar nātrēm, Dubiņins izlika spaini priekšiņā, vēsumā, svārkus nenovilcis, apsēdās kantorī un, neklausīdamies aizsmakušajos, mūžam nerimstošajos telefona zvanos, nogrima domās.

Atcerējās, kā Bušujevs, tikko izvilkts no krācēm, ar zaļu, sariem apaugušu seju gulēja gultā — asie ceļgali spiežas caur segu, tievās rokas gurdi izstieptas gar sāniem, uz krūtīm uzraksts ...

Laimes tev neesot, suņagabals! Roku tev pasniedzām: ķepurojies, sak,_ ārā, atbalsties pret mums. Lai mums ir pati vienkāršākā laime, taču būt ir. Ar lielāku tu, jādomā, arī netiksi galā.

Rauj no citiem. Ceri tā vieglāk izdzīvot? Ai nē. Nedz ar zemi, nedz ar ūdeni, nedz ar zvēriem iznāk karot, bet ar cilvēku. Cilvēks ir spītīgs, nekad neatdod savu laimi viegli un vienkārši. Un tāpēc tu, Nikolaj Bušujev, neesi bagāts un neesi slavens, tāpēc dzīve tevi ir tā liekusi, ka nācies atzīt: «Gadi iet, bet laimes nav.»

Bet ir taču Bušujevi arī veiksminieki. Cik gan viņu nestaigā pa pasauli! Plaša ir zeme, bet tādiem, lūk, ir šauri uz tās, viņi pūlas atgrūst kaimiņu, jāšus sēsties tam uz skausta. Šauri? ... Pat smieklīgi par to domāt. Šeit, iecirknī, dzīvo trīsdesmit divi cilvēki, tāpēc arī trūcīgi — pat kino nav. Bet dzīvojuši te trīssimt tūkstoši — krāces būtu pievaldījuši, palaiduši tvaikoņus, sacēluši teātrus, pa vakariem mūzika spēlētu... Plaša ir zeme un bagata — laimes varētu pietikt visiem.

Atplūda ūdens šņākšana, telefons pie sienas zvanīja aizvilkdamies. Dubiņins piecēlās.

Pirmoreiz satiekoties, viņš bija teicis Bušujevam, ka no pludināšanas iecirkņa aizlaisties ir grūti. Bet vai tiešām tik grūti? Var laisties projām nevis kājām, ne ar airu laivu, bet ar motorlaivu. Tā vienmēr stāv krastmalā, moto-rists Tihons nekad neņem nost motoru. Ja vakarā sēdīsies iekšā, tad pa nakti lejup pa straumi visi iecirkņi paliks aiz muguras. Un priekšā pārkraušanas bāze, tur simtiem strādnieku, starp kuriem viegli izlavīties, tur dzelzceļa nozarojums, tur šoseja... Pēc tam klusībā smīnēs, ka vientiešus apvedis ap stūri.

Kluss, noslēpumains pār upi slējās mežainais krasts — varena siena, kas nošķīra mazo ciematiņu no pārējās pasaules. Upe melna, tikai vidū neganti trīsuļoja mēness gaisma, rāvās uz priekšu kopā ar straumi un nejaudāja izrauties.

Dubiņins izcēla no laivas motoru, nolika uz krasta un ilgi stāvēja starp akmeņiem, vēroja, kā uz ūdens krampjaini raustās mēness taka, klausījās krāces rūkoņā, vieglos šļakstos pret laivas malām.

Ko viņš var izdarīt? Iedot prātu? Atrast vārdus? Kur nu, nav viņam vārdu mākas. Tīri vienkārši triekt ratā? Novelt no saviem uz citu pleciem, lai tad tur kaut vai ūdensplūdi — tas būtu gandrīz vai Bušujeva garā...

Dubiņins uzcēla plecos smago motoru un, raudzīdamies uz savu strupo ēnu, kas slīdēja pār akmeņiem, sāka kāpt pa krastu augšā, uz vājo gaismu kantora logā.

Līdz kantorim vēl bija metru desmit, kad viņš pamanīja apgaismotajā logā pazibam ēnu. «Kas tur ir? Sājā laikā?«.

Mazliet sakumpis zem motora smaguma, Dubiņins piesardzīgi tuvojās.

Pār galdu pārlicis, papīros rakņājās Bušujevs. Uz galda cirvis.

«Ko viņš tur dara? Ko viņam vajag?.,.» Un pēkšņi attapa: «Pase! Es taču to neesmu atdevis...»

Pase nebija atvilktnē, bet lauka somā, kas karājās pie sienas blakus telefonam, tieši Bušujevam aiz muguras. Viņš to nepamanīja.

Droši vien Dubiņins bija neuzmanīgi licis soli, Bušujevs spēji uzmeta skatienu logam — seja saspringta, stinga, bet acis tramīgi šaudās apkārt.

19

Viņi sagrūdās tumšajā priekšnamā.

— Saša? Tu? Es te pie tevis... — Balsī ne baiļu, ne apjukuma. Dubiņins tumsā satvēra viņu aiz elkoņa, izvilka uz lieveņa.

— Ejam.

— Uz kurieni?

Dubiņins neatbildēja.

Mēness gaismā plašais pagalms šķita it īpaši tuksnesīgs. Pusceļā uz kopmītni tumši vīdēja veca skārda muca. Kopmītnes logos spīdēja gaisma. Ir šī gaisma logos, kaut gan sen bija pāri pusnaktij, ir Bušujevs, kas bija ielavījies kantorī, ir cirvis viņam padusē — viss liecināja: kaut kas ir noticis, laiks rīkoties.

Neaizgājis līdz mucai, Bušujevs apstājās,

— Kurp tu mani ved?

— Ejam, neprāto!

— Pag, pagaidi... Gribi, lai es naudu atdodu?.,. Tad tā arī pasaki. — Balss Bušujevam miermīlīga.

— Atdosi. Bet vispirms aprunāsimies ar puišiem.

— Aprunāties būs vieglāk, kad naudu nolikšu galdā. Būs labprātīgāki...

— Tūliņ arī noliksi...

— Es taču esmu to noslēpis. — Bušujevs, satverts aiz elkoņa, pār plecu raudzījās Dubiņinā,

— Kur?,

— Neizdevās, ko tur vairs ... Iesim, parādīšu!

Dubiņins pavilcinājās un izšķīrās.

— Ved!

Bušujevs vilka meistaru projām no kopmītnes uz krastmalu aiz ēdnīcas, uz dambi.

— Atceries, Saša, — viņš kā pirmāk miermīlīgi runāja, — tu man vaicāji, vai es negribot uz mājām. Es tur septiņpadsmit gadus neesmu bijis, kopš kara sākuma... Tā nu iekrita prātā, sak, aizbraukt turp, apprecēt sievišķi ar māju. Būs nauda, kura katra pieņems. Dzīvot kā visi. Apnicis pa pasauli dauzīties, apnicis, ka tev vāravs min uz papēžiem ...

— Pastrādājis būtu godīgi — un brauc vesels! Ar labu vārdu pavadītu.

— Un tad vēl, Saša, mūsu dārgo priekšnieciņ, apnikuši man tie jūsu meži. Dzīvoju te un it kā nemaz nebūtu brīvībā. Slapjums, mākoņi, krāces — tfu! Pie mums lauki visapkārt, brīva vaļa, silts. Negribēju es tos tavus puišus cirpt, bet viņi paši, stulbeņi, bāzās virsū. Kā lai nepa-tausta? Uz šiem krastiem derdzas skatīties, uz mūlāpiem, kas dzīvo šai caurumā ...

— Labi, gudriniek, izbeidz valodas. Kur paslēpi naudu?

— Pagaidi. Tu šodien tāds kā pārlieku steidzīgs. Man nav vēlēšanās steigties.

— Nu!

— Neskubini! — Bušujevs izrāva elkoni, nostājās pretim — pāri biksēm izlaistā kreklā, gumijotos pludinātāju zābakos: apakšgalā masīvs un neveikls, augšgalā — šauriem pleciem, izstieptu seju.

Viņam aiz muguras, izzuzdams spokainā mēnesnaktī, slējās dambis, sakrauts no milzīgiem laukakmeņiem, nostiprināts ar stabiem. Gluži blakus krāca Lielā Galva, varēja just tās mitro elpu.

Bušujevs pārtvēra cirvi parocīgāk.

— Tev gribējās aprunāties, cilvēkiem klāt esot, man — šitā te, divatā vien, aci pret aci. Jauki, apkārt ne dzīvas dvēseles, — Bušujevs izsmējīgi vēroja meistaru.

— Kur nauda, sumpurni? — Dubiņins spēra soli viņam tuvāk.

— Lēnāk, lēnāk! Neredzēt taviem puišiem to naudu.

— Ar cirvi nevēzies, nenobiedēsi!

— Vai, priekšnieciņ, aplam nelien. Labāk sarunāsim ar

labu: tu man pateiksi, kur mana pase un atlaidīsi bez brēkas. Un es — lai notiek! — tevi neaiztikšu.

— Svied nost cirvi! — Dubiņins sažņaudza dūres.

Taču Bušujevs pacēla cirvi, ierunājās niknā, šņācošā

čukstā:

— Ar dūrēm pret cirvi — nāvi meklē! Reiz belzīšu un — upē iekšā, tur vietas gana... Pasi dod šurp, riebekli! Tavos papīros nav, kabatā valci līdzi. Pasi šurp, nešķīsteni!

Dubiņins atsprāga atpakaļ, gribēja noliekties, lai paceltu akmeni.

— Ak ši-itā, suņagabals! — Bušujevs dzinās viņam virsū. — Spalviņu nēsā līdzi! Nav bail. Pavicini tikai spalviņu, es t-tev gāzīšu!

Dubiņins bija pavisam piemirsis nazi, kas karājās viņam pie jostas. Viņš izrāva somu dunci... Bet tiklab ar dūrēm, kā ar nazi — vienlīdz grūti kauties ar cilvēku, kam rokās cirvis. Turēdams rokā nazi, Dubiņins kāpās atpakaļ uz upi, baidīdamies paklupt pret akmeni un nogāzties gar zemi.

Zābaks noslīdēja no akmens ūdenī — aiz muguras upe, kur atkāpties nav.

— Nekur tu nespruksi! Atdod pasi, citādi...

Dubiņins metās uz priekšu. Viņš paguva pasisties sāņus,

ar roku piesegt galvu. Jādomā, cirvis bija truls, asmens, aizķēris piedurkni, noslīdēja no plaukstas pamata uz elkoni. Taču roka uzreiz nošļuka, kļuva neklausīga, kokaina.

Un blakus — naida izķēmota seja atņirgtiem zobiem, plaši ieplestas ārpārtīgas acis. Cirvis atkal uzlidoja augšup. Dubiņins metās tieši zem tā — tik ciešā tuvumā cirvis nav bīstams —, mēģināja apķert Bušujevu, taču pārsistā roka neklausīja. Bušujevs izrāvās, aizvien vēl turēdams virs galvas cirvi.

Neapjēgdams, baidīdamies tikai, ka paceltais cirvis nupat, nupat nokritīs viņam uz galvas, Dubiņins trieca nazi Bušujevam krūtīs no augšas uz leju — vienu reizi, otru, trešo!

Cirvis, dobji klaudzēdams, nokrita uz akmeņiem, Bušujevs izstiepās, pasita zodu uz augšu un mīksti, bez trokšņa, atgāzās atpakaļ.

Ūdens rūkoņa krācē. Bez šās rūkoņas vairāk ne skaņas. Milzīgie akmeņi, smagi spiezdamies cits citam virsū, slējās kā mūris. Rokas izpletis, vaļīgā baltā kreklā gulēja Bušu-

jevs lempīgie gumijas zābaki slēja gaisā strupos purnus, ūdens rūkoņa krācē ...

Dubiņins paskatījās uz nazi, uz mēnesnīcā pazibējušā asmens ieraudzīja melnus traipus — asinis. Nosvieda nazi, kājām pinoties, paspēra soli Bušujevam klāt, pieliecās un vispirms atsprāga atpakaļ... Acis Bušujevam vaļā, kakls pulsēja — savilkās un atlaidās —, no mutes tievā, melnā strūkliņā tecēja asinis, lauzās ārā žagaina elpa. Dubiņins vēlreiz noliecās, gribēja pacelt galvu, bet zem pakauša roba sajuta ko lipīgu. Tikai no malas bija šķitis, ka Bušujevs; nokrīt mīksti un bez trokšņa, — viņš pret akmeņiem bija pārsitis pakausi. Uz krekla krūšu kreisajā pusē pletās tumšs eļļains plankums ... Dubiņins izslējās.

Viņš gāja uz mājām. Gumijas zābaku atloki ķērās viens aiz otra. Šņāca ūdens, zem zābakiem čirkstēja smiltis, atzīmēdami soli pēc soļa, švīkstēja gumijas atloki, no augšas lūkojās vienaldzīgs mēness ...

Kantorī Dubiņins nocēla telefona klausuli. Līnija, kas nesen vēl bija kūsājusi sarunās, tagad šķita biedējoši klusa. Kreisā roka necēlās, klausuli vajadzēja piespiest ar plecu, lai ar labo pagrieztu aparāta kloķīti.

Rajona milicijas nodaļā dežurēja kāds staršina Osipovs.

Te no piektā pludināšanas iecirkņa runā Dubiņins... Du-bi-ņins! Es te nogalināju cilvēku... Jā, es... Nav ko stāstīt, paši redzēsiet... Laivu aizsūtīt no rīta? Aizsūtīšu ...

Pakāra klausuli, apsēdās uz krēsla, saudzīgi novietoja uz ceļiem ievainoto roku ...

20

Nākamajā dienā ap pulksten vienpadsmitiem motorists Tihons laivā atveda trīs cilvēkus — izmeklētāju, ārsti un iecirkņa milici.

Visi mazā ciematiņa iedzīvotāji nerunīgā barā sagaidīja atbraucējus, kopā ar tiem devās uz dambi, kur uz krastmalas akmeņiem gulēja Bušujeva līķis.

Ārste, pavecāka sieviete ar savītušu un tādu kā mājasmātes seju, pārgrieza Bušujevam kreklu no apakšmalas līdz apkaklītei, ar pirkstu galiņiem saudzīgi pieskardamās krūtīm, aplūkoja brūces, pacēla mirušā galvu, appētīja pārsisto pakausi. Izmeklētājs pacēla nazi un viebdamies apskatīja to, tad lūdza iecirkņa milici paņemt līdzi cirvi.

Kantorī, atpogājusi mēteli, atmetusi lakatu no galvas uz pleciem, ārste pie Dubiņina galda ņēmās aizpildīt savus papīrus. No viņas darbīgi noliektā auguma šai istabā — pa daļai iestādes telpā, pa daļai vecpuiša miteklī — dvesa miers. Vērojot viņu, Dubiņinam likās, ka viss notikušais nav nemaz tik briesmīgs.

Izmeklētājs bija jauns — lielas, skrimšļainas ausis balsta formas cepuri, seja zem cepures apaļa, platiem vaigiem, mute kā odziņa. Ar Dubiņinu viņš runāja ļoti pieklājīgi un vēsi.

— Jūs zinājāt par nogalinātā vinnestiem?

— Zināju.

— Un jums nebija ne jausmas, kur nogalinātais varētu glabāt naudu?

— Ja bijusi jausma, nebūtu gājis kopā ar viņu to meklēt.

Dubiņins atbildēja, un viņu pārņēma šausmas par savu nojautu — ir radušās aizdomas, ka viņš nogalinājis Bušu-jevu naudas dēļ. Gribēja saskaisties, uzkliegt: «Kā tu iedrošinies, smurguli!» Bet tad apjēdza: tais gados taču ari viņš, Aleksandrs Dubiņins, nebija bagātāks nedz ar prātu, nedz ar sirdsapziņu. Atsūtīts pie noziedznieka. Bet, ja Dubiņins ir noziedznieks, tad izmeklētājs, jau laivā kāpdams, turēja viņu aizdomās un neticēja viņam. Nedz ar uzkliedzienu, nedz ar labu vārdu tāds nebija pārliecināms, būs jāpacieš.

Dubiņins padevīgi un īsi atbildēja uz katru jautājumu.

— Nopratināsim citus, meklēsim naudu, — izmeklētājs paziņoja. — Ja tā neatradīsies, man diemžēl vajadzēs jūs arestēt. Lūdzu, pasēdiet uz lieveņa un bez atļaujas nekur projām neejiet.

Dubiņins izgāja.

Bušujevu pārnesa uz kantori. Viņš gulēja pie lieveņa, izslējis zodu pret debesīm, asiņainais krekls pārgriezts, atklāj plakanās krūtis: «Gadi iet, bet laimes nav.»

21

Saruna ar Bušujevu. Nauda. Un agrā rītā kliedziens — slepkavība! Tas jau nu pagalam apdullināja Ļošku. Kauc, plēs matus, kliedz nebalsī.,, Nesaprotamil Tumsai

Visu nakti nauda gulēja zem spilvena. Briesmīgā nauda! Mutu ‘pakliedzis: «Te tā ir, atbrīvojiet, kaut tā trīskārt nolādēta!»

Te tā ir. .. Bet Jegors Petuhovs klups virsū: «Es meklēju, tu gulēji blakus, klusēji!» Un kāda Jegoram bija sveša un briesmīga seja ... Ko nu Jegors — visi klups virsū: ar zagli saostījies, par naudu biedrus pārdevis!

Un Saša?... Slepkava. So vārdu pat skaļi izteikt nav drosmes, ja padomā vien — asinis stingst. Kā gan viņš pašlaik jūtas? Un pie visa vainīgs viņš, Ļoška ... Viņš i/.vilka no krācēm šo Bušujevu (būtu tolaik zinājis!), viņš vakar nebija sadūšojies skriet pie Sašas un visu izstāstīt... Un tagad nauda ... Ja Saša par to dabūs zināt...

Saša novērsīsies, novērsīsies visi, viņu padzīs no iecirkņa, sādžā kļūs zināms: «Ļoška Maļinkins ir zaglis.» Kas nu pret to Bušujeva draudi. Briesmīgi, nesaprotami. Ko darīt?

Klādams gultu, Ļoška nemanāmi izvilka no pagalvja naudu. Tā bija iesieta netīrā mutautā. Ļoška vispirms iespieda sainīti bikšu kabatā, kabata atkārās, kļuva vēl vairāk bail — tagad jau nu katrs redzēs. No dēļiem sasistajā atejā Ļoška sainīti atraisīja, sadalīja naudu divās paciņās un iebāza tās labi dziļi aiz gumijas zābaku stulmiem — aiz katra stulma pa paciņai.

Kopā ar visiem viņš sagaidīja izmeklētāju, kopā ar visiem gāja uz slepkavības vietu, grūstījās pie kantora durvīm un nevienu mirkli nemitējās domāt — ko darīt? Paslēpt kaut kur starp akmeņiem, tad izlikties, ka nejauši atradis? Vai vēl labāk — iekārtot, lai atrod kāds cits, piemēram, Jegors Petuhovs? Taču, jau domājot vien, ka vajadzēs zaglīgi slēpt naudu, viņu sāka kratīt drebuļi. Iesviest upē, aizmirst, nezināt!

Pludinātāji sapulcējās kopmītnē, un te pirmoreiz tika izteikti vārdi — Sašu Dubiņinu tur aizdomās! Ļoška pamira. Viņš sēdēja, slēpa seju, centās neskatīties uz zābakiem, kur bija paslēpta nauda. Agrāk kaut kā nebija iedomājis, ka var apvainot Sašu. Arī bez tā mocāsar pašpārmetumiem, un te nu vēl aizdomas — nogalinājis_naudas dēļ! Kas gan tas ir? Vajag visu izstāstīt, visu tīrā, nolikt naudu, glābt Sašu no nepatiesiem apvainojumiem!...

Atnāca iecirkņa milicis, palūdza pagaidām neizklīst, izsauca pie izmeklētāja pirmo — Genku Šamajevu.

«Tiesās sēž taisnīgi cilvēki, viņiem jāsaprot. Palūgšu nevienam nestāstīt. Nauda atradusies — un tas viss. Neviens nav vainīgs, tikai Bušujevs, kuram kāda da|a, kur atradusies...»

Viņu izsauca tūliņ pēc Jegora Petuhova, un šis apstāklis biedēja. Jegors neuzticas, var izmeklētājam visu ko sastāstīt. Tas uzreiz sāks turēt viņu aizdomās, un ja nu vēl ieraudzīs naudu. Pamēģini tad attaisnoties.

«Tik un tā izstāstīšu, tik un tā ...» Ļoška atkal un atkal sev atkārtoja, piesardzīgi cilādams kājas ar Bušujeva tūkstošiem piestūķētajos zābakos.

Netālu no lieveņa gulēja Bušujeva līķis asiņainā kreklā. Uz lieveņa sēdēja Dubiņins; viņam līdzās, atspiedies pret stabu, stāvēja milicis.

Dubiņins sēdēja taisni, raudzījās sāņus uz Lielās Galvas šalcošajiem ūdeņiem, saudzīgi pieturēdams uz ceļiem slimo roku. Un Ļoškam viņš šobrīd likās mazs, vientuļš. Saša Dubiņins vairs nebija saimnieks, patlaban viņš bija tikpat bezpalīdzīgs kā Ļoška pats.

Bet iecirkņa saimnieks tagad ir svešais cilvēks: cepure ar lakotu nagu, uz krūtīm spožas pogas, no lakotā naga apakšas mierīgi un salti raugās acis. Viņš saņēma ar biedējošiem vārdiem, ka jārunā tikai patiesība, citādi «tiksiet saukts pie atbildības», «pants ...», «kriminālkodekss ...». Kas tas par pantu, kas ir kodekss, Ļoška nezināja, taču iedomājās — laikam jau kas briesmīgs. Bet viņam gribējās, kaut saprastu, pažēlotu, piedotu ...

Vērīgi lūkojas acis zem lakotā cepures naga. Nē, neticēs, nē, pateiks — bijis uz vienu roku ar Bušujevu! Bet Saša? ... Kā lai pierāda? Kā lai atklāj patiesību? Patiesību zināja vienīgi Bušujevs. Un Ļoška pirmoreiz nožēloja, ka Bušujevs ir miris, ka vairs neviens — pat šis cilvēks ar spožajām pogām —, neviens, neviens nepiespiedīs viņu runāt, neizvilks no viņa patiesību.

Izmeklētājs neticēs ... Neticēs Saša Dubiņins ... Neticēs puiši... Uz jautājumu, vai viņš nevar pateikt, kur nelaiķis Bušujevs licis iespēlēto naudu, Ļoška atbildēja:

— Nezinu.

Viņš atkal pagāja garām Dubiņinam, garām milicim, garām zodu pret debesīm paslējušajam Bušujevam, pagāja garām, galvu nepacēlis. Tikpat piesardzīgi kāpdams, ik mirkli saspringti atcerēdamies aiz zābakstulmiem nogla-

l.4lo naudu, devās nevis uz kopmītni, bet uz upes krastu, (i.ija un baidījās paskatīties atpakaļ, gaidīja, ka viņam u/.sauks: «Ei, tu! Uz kurieni?!» Taču neviens viņu nepasauca ...

22

Cits pēc cita iet garām biedri, tie, kuriem viņš dzīvoja līdzās, tie, kuru labad viņš dzīvoja. Uzmet žēlu, samulsušu skatienu un steigšus nodur acis. Cits pēc cita — uz kantori un no kantora ...

Un aiz muguras klusēdams stāv milicis. Zemē — cilvēks, ko viņš nogalinājis savām rokām.

Nav vainīgs! Citādi rīkoties nevarēja. Sirdsapziņa ir tīra. Un, kad viņš lūkojās sāņus uz baļķiem, kas nira Lielās Galvas krācē, uz stāvus izslējušos mežaino krastu, uz zemajiem, mierīgajiem mākoņiem, viņš ticēja — nav vainīgs. Taču acis pašas slīga uz zemi: vaska dzeltenas krūtis, atpakaļ atmesta galva, asiņainas krekla skrandas, sastingusi dzeltena roka uz nomīdītā maura ...

Jā, viņš bija aizsargājies, ar nazi devies pretim cirvim, jā, nebūtu viņš nogalinājis, tad pats gulētu zemē pie lieveņa ... Tā tas viss ir, taču atmestā galva, brūnie asins traipi uz krekla, krampju sarautā plauksta — nav piedošanas tam, kas atnes nāvi.

Mutuļo Lielā Galva, svaida baļķus, drūmas egles un priedes kāpj pa kraujo krastu debesīs, bet debesis ir zemas, rāmas, sola īslaicīgu lietu. Bušujevs nekad to neredzēs. Naža dūriens — un pasaule ir izgaisusi.

Naža dūriens ... Sens stāsts, tik sens kā pati dzīve — cilvēks sanācis naidā ar cilvēku. Arī pirms simt un divsimt, un daudz tūkstoš gadiem tādi paši Bušujevi ir pacēluši nazi un cirvi pret citiem, ir tos_ piespieduši pacelt nazi arī pret viņiem. Vai tiešām šis lāsts ir mūžīgs, vai tiešām nav iespējams no tā atbrīvoties?

Sakumpis uz lieveņa sēž Aleksandrs Dubiņins, vēro mežaino krastu, upi, debesis. Viss ir pazīstams,' diendienā viņš ir redzējis šo upi un šos krastus. Akmeņiem nosēta liesa zeme, taču arī no tās, no katras spraugas dzenas ārā dzīvība. Uz nomīdītās stidziņas, cietas kā dzelzs, nekautri izplājusi savas lapas ceļmalīte — redziet, kā mēs:

dzīvojam, nebēdājami Un gluži blakām •— bāla, krampju sarauta roka ...

Sēž Dubiņins ar pārakmeņojušos seju. Garām iet viņa biedri, nodur acis.

23

Motorists Tihons, kas parasti pirms katra brauciena mēdz lādēt savu likteni, patlaban bija bez jēgas rosīgs, tikai lāgu lāgiem apspiesti nopūtās:

— Ak tu kungs un dievs ...

Motoru ilgi nevarēja iedarbināt.

— Ak tu kungs un dievs, ak tu kungs...

Pēdīgi motors sāka pukšķēt. Izmeklētājs, ārste, Dubiņins, milicis sakāpa laivā.

Pludinātāji klusēdami drūzmējās uz krasta. Dubiņins pamāja tiem ar galvu.

— Nekas, puiši! Gan būs labi.

— Saša, — Genka Šamajevs panācās uz priekšu, — es gribu pateikt... Pagaidi, Tihon, nebrauc ... Mēs zemei lauzīsimies cauri, bet pierādīsim, ka tu neesi vainīgs.

— Gan būs labi.

— Bet to, ko tolaik pārmeti... Atceries, par Katju?... To tu velti... Nokārtosies šitā jezga — kāzās palīksmosim.

— Nu, nu, piedod, ja tā.

Noplādama virs ūdens zilganu dūmaciņu, laiva iestūrēja upes vidū, lūk, tā jau lēkā Lielās Galvas krācē, drīz iegrimdama bangās, drīz sliedama gaisā priekšgalu, izlauzās cauri Mazajai, pazuda skatienam... Neviens nebilda ne vārda.

Klusēdami, ikviens lūkodamies zemē sev pie kājām, vīri vilkās uz kopmītni, klusēdami izklīda pa savām guļvietām.

Nebija vienīgi Jegora. Viņš klīda pa krastmalu vakara mijkrēslī, pārcilāja akmeņus, ielūkojās zem krūmiem — aizvien vēl cerēja atrast naudu.

Pirmais ierunājās Genka:

— Nospēlējāt kārtīs cilvēku! Un kādu cilvēku — Sašku!

— Lai nu, lai, neurdi, jau tā grūti.

— Kas ir, draugi, labāk pagudrosim, kā drīzāk izpestīt.

— Vella nauda! Būtu atradusies nauda, viņam uzreiz vainu dzēstu.

— Bet varbūt sametīsim to naudu, pateiksim — te tā ir,

nlradām.

— Pareizi! Iezīmēta tak nebija.

— Nav liela gudrība — nopratīs. Vēl vairāk samudžināsim to būšanu.

— Negudrojiet nu tik daudz! Nebūs jau tā nauda kopā ar Bušujeva dvēseli aizlidojusi. Tepat ir! Akmeni pēc akmens visā iecirknī pārcilāsim, pa baļķītim, pa skaidiņai kopmītni pārmeklēsim — gan atradīsim!

Atskanēja apslāpētas raudas. Visi pacēla galvas. Ar seju spilvenā ieracies, raudāja Ļoška Maļinkins.

Aiz sienas krāca Lielā Galva. Atklāti, nekaunēdamies, skaļi raudāja Ļoška. Visi klusēja, saskatījās. Tikai Ivans Stupņins samulsis novilka:

— Peri-pe-tija ..,

PAVASARA VĒRPETĒS

Djuška Tjagunovs zināja, kas tas ir — labi, kas tas Ir — slikti, jo bija nodzīvojis pasaulē jau trīspadsmit padus. Labi ir — mācīties uz piecniekiem, labi ir — klausīt vecākiem, labi ir — ik rītus izdarīt rīta rosmi.

Mācījās viņš tā pa vidam, vecākus klausīja ne vienmēr, no rītiem nevingroja, protams, nekāds paraugcilvēks nebija — kur nu! — tomēr tādu ir daudz, kaunēties par sevi nekaunējās, un pasaule visapkārt bija vienkārša un saprotama.

Bet tad notika kaut kas dīvains. It kā pēkšņi — ne no ša, ne no tā. Un skaidrā, noturīgā pasaule sagriezās un ierāva Djušku savās vērpetēs.

Viņš ienāca no āra, vajadzēja sēsties un gatavot stundas. Vasja-kubā bija licis mājās izrēķināt uzdevumu: divi gājēji iziet vienā laikā... Iedomājās par gājējiem, un kļuva skumīgi. Izvilka no plaukta pirmo grāmatu, kas pagadījās pa rokai. Bija pagadījušies Puškina «Raksti». Dažu labu reizi Djuška aiz gara laika lasīja dzejoļus šai biezajā vecajā grāmatā, aplūkoja neparastās bildes. Vienā bildē viņš ielūkojās biežāk un ciešāk nekā pārējās — dāma gaišā tērpā, ar matu sprodziņām pie deniņiem.

Mans sapnis piepildīts, jo devis mūžīgais Man tevi, Madonna, pēc kā es esmu tiecies,

Ak skaidrais dailes tēls un veidols vienīgais.[2]

Nataļja Gončarova, Puškina sieva — kurš gan to nezina — ir skaistule, uz kuru metis acis pats cars Nikolajs. Un ne vienu reizi vien Djuškam bija licies: viņa

kādu atgādina, kādu no paziņām, bet tā arī netika izdomājis līdz galam. Patlaban ielūkojās ciešāk un uzreiz saprata: Nataļja Gončarova līdzīga ... Rimkai Brateņevai!

Rimka dzīvoja viņu mājā, bija vienu gadu vecāka, mācījās vienu klasi augstāk. Viņš redzēja Rimku diendienā savu reižu desmit. Bija redzējis nupat, pirms minūtēm piecpadsmit, — viņa stāvēja mājas priekšā kopā ar citiem meitēniem. Arī patlaban viņa stāv turpat, caur šopavasar nemazgātajiem priekšlogiem starp citu meitēnu balsīm ieplūst viņas balss.

Djuška ielūkojās vērīgāk Nataļjā Gončarovā — spro-dziņas pie deniņiem, smalki veidots deguns .,.

... jo devis mūžīgais

Man tevi, Madonna, pēc kā es esmu tiecies,

Ak skaidrais dailes tēls un veidols vienīgais.

Skaistule!... Rimkas balss aiz loga.

Djuška metās uz durvīm, norāva no pakaramā mēteli. Jāpārbauda: vai patiešām Rimka ir skaistule?

Bet ārā pa šīm piecpadsmit minūtēm kaut kas ir noticis. Debesis, saule, zvirbuļi, meitēni — viss ir tāpat kā bijis, un tomēr citādi. Debesis nav tikai zilas vien, tās velk, tās iesūc sevī, šķiet — nupat, nupat tu, cilvēks, pa-sliesies pirkstgalos un tā arī paliksi uz visu mūžu. Saule pēkšņi kļuvusi pinkaina, nesukājusies, līksma un neganta. Un, nule no sniega atbrīvojusies, kravas mašīnu izdangātā iela mirguļo vienās peļķēs, izskatās, ka tā božas, dvašo, it kā to kāds no iekšpuses urdītu. Un zem kājām kaut kas šņākuļo, plīst, kustas, šķiet, tu stāvi nevis uz zemes, bet uz kaut kā dzīva, kam tu dari gauži. Un pa dzīvo zemi lēkā sausi, pūkaini, sasiluši zvirbuļi, lamājas nešpetni, jautri, gandrīz vai saprotami. Debesis, saule, zvirbuļi, meitenēni — viss ir tāpat kā bijis. Bet kaut kas ir noticis.

Viņš uzreiz nepavērās uz Rimkas pusi, nez kāpēc piepeši sametās bail. Sirds nevienmērīgi dauzījās: nevajag, nevajag, nevajag! Un džinkstēja ausīs.

Nevajag! Taču viņš sevi uzveica ...

Diendienā viņš to redzēja savu reižu desmit... Izstīdzējusi, tievām kājām, nesamērīga. Viņa ir izaugusi no vecā mēteļa, no karstās šaurības pa īsajām piedurknēm sprau-cas brīvībā rokas, trausli lūzenas, vieglas, lidojošas. Un tievais kakls krauji krīt lejup no adītās cepurītes apakšas, nu nepaklausīgie mati izspraukušies sprogojas pie deniņiem. Viņam pašam pēkšņi kļuva karsti un šauri sava neaizpogātajā mētelī, viņš pats pēkšņi sajuta pie saviem apcirptajiem deniņiem sprogainu matu kņudīgumu.

Un Djuška neparko nespēj novērst acu no viņas viegli un bezbailīgi lidojošām rokām. Izbiedētā sirds sitas pret ribām: nevajag, nevajag!

Un apvāztā zilā debess ieskauj ielu, un negantā saule nokarājas virs galvas, un zem kājām klusi sten dzīvā zeme. Gribas atrauties no šās sāpošās zemes kaut vai par plaukstas tiesu un peldēt pa gaisu — tāds vieglums ir krūtīs.

Meitēni nez par ko pļāpā. Par ko gan? Viņu balsis sajaukušās ar zvirbuļu tērgām — līksmas, gaisīgas, vārdus nevar saprast.

Bet tad it kā iekšējs grūdiens — tūliņ meitēnu tērgas beigsies, tūliņ Rimka pēdējo reizi pavicinās vieglo roku, atvadām noskandinās: «Sveikas, meitenes!» — un pagriezīsies uz viņa pusi! Un aizies garām! Un ieraudzīs viņa seju, viņa acis, nojautīs viņā pacilājošo vieglumu. Vai nu maz ko nojautīs... Djuška samulsis pagriezās pret zvirbuļiem.

— Sveikas, meitenes! — Un viņam aiz muguras — dip, dip, dip — gandrīz neskarot zemi, aizdip viegli soļi.

Viņš skatījās uz zvirbuļiem, taču redzēja viņu — redzēja ar pakausi, cauri ziemas cepurei: skrien palēkda-mās, saudzīgi nes sev priekšā rokas, kuru katru mirkli gatavas uzlidot, mazais, strupais deguns pasliets gaisā, mirdz acis, mirdz zobi, trīso sprodziņas pie deniņiem.

Dip, dip — viegli aizdip jau pa lieveņa pakāpieniem, noklaudzēja durvis, un zvirbuļi uzspurdza ar ūdenskritumam līdzīgu šalkoņu.

Viņš kā atbrīvots uzelpoja, pacēla galvu, pameta nīgru aci uz meiteņu pusi. Visas pazīstamas: Ļaļka Sivceva, Gu-ļajeva Galka, resnā Poņuhina no ielas viņa gala. Pazīstamas, nav bīstamas, interesantas tikai ar to, ka nupat runājās ar viņu vaigu vaigā, aci pret aci — redz, ka!

Bet sakaitētā iela lēnām atdzisa — debesis kļuva parasti zilas, saule vairs nebija tik pinkaina. Un Djuška pats atguva spēju domāt»

Kas gan tas ir?

Viņš bija gribējis tikai noskaidrot: vai Rimka ir līdzīga Nataļjai Gončarovai? «...devis mūžīgais man tevi, Madonna ...» Viņš arī patlaban nezina — vai ir līdzīga? Pirms divdesmit minūtēm bija viņu redzējis.

Pa šīm divdesmit minūtēm viņa nevarēja pārvērsties. Tātad — viņš pats .,. Kas ar viņu notiek?

Varbūt viņš piepeši zaudē prātu? ..,

Kas būs, ja visi to dabūs zināt?

Visbriesmīgāk, ja uzzinās viņa.

2

Djuška dzīvoja Kude|ino ciematā Zaņa Pola Marata ielā. Šeit viņš pirms trīspadsmit gadiem bija dzimis. Tiesa, Zaņa Pola Marata ielas tolaik vēl nebija, arī pats ciemats tikko dzima — tai vietā, kur mežonīgas upes krastā atradās Kudeļino sādža.

Djuška atceras, kā tika nojauktas zemās barakas, kā tapa divstāvu namiem apbūvētas ielas — Padomju, Sila, Zaņa Pola Marata iela, kas tā nosaukta tāpēc, ka togad, kad to sāka apbūvēt, bija franču revolucionāra jubileja.

Ciematā bija kokmateriālu pārkraušanas bāze, upes piestātne, dzelzceļa stacija un baļķu grēdas. Šīs grēdas — tā ir vesela pilsēta, gandrīz vai lielāka par pašu ciematu, ar savām bezvārda ieliņām un šķērsieliņām, akliem atzariem un laukumiem, svešs cilvēks tur lēti varēja apmaldīties. Taču svešinieki ciematā rādījās reti. Un šeit pat puikas bija skaidrībā par kokmateriāliem — kluči, stutmalka, papīrmalka, materiāls mūzikas instrumentiem ...

Pāri visam ciematam pret debesīm slienas celtnis, smails kā režģots durklis. Tas ir tik augsts, ka dažudien, it īpaši tumšā laikā ar savu smaili iesniedzas mākoņos. To var redzēt no visām pusēm vairāku kilometru attālumā.

Tas ir redzams ari no Djuškas dzīvokļa logiem. Kad ģimene sēstas pie pusdienu galda, tad šķiet — lielais celtnis ir tepat blakus, kopā ar viņiem. Par to arī katru dienu pie galda risinās sarunas. Diendienā veselu gadu tēvs žēlojas par šo celtni: «Pārāk smags, sātans, upes krasts nejaudā turēt, pamazām iegrimst. Kapā iedzīs, būs man piemineklis pusmiljona vērtība!» Celtnis tēvu kapā neiedzina, tagad tēvs uz to noraugās ar lepnumu: «Mans lolojums.» Nu, bet Djuška lielo celtni sāka uzskatīt par savu brāli — mā-

jās ar to kopā, uz ielas kopā, nekad viņi nešķiras, pat miegāi laižoties, Djuška jūt — celtnis nakti gaida viņu

aiz loga.

Djuškas tēvs ir inženieris un strādā pie mehanizētas Kokmateriālu izkraušanas, māte — par ārsti slimnīcā, viņu bieži naktīs izsauc pie slimniekiem. Ir vēl vecmāmuļa — Klaudija Kļimovna. Tā nav Djuškas īstā vecmāmiņa, bet lapat — atnācēja. Viņai tai pašā maja apakšstava ir sava i labiņa, taču tanī Kļimovna tikai pārnakšņo. Bet savā laika pat nenakšņoja, auklēja Djušku. Tagad Djuška ir paaudzies, nav vairs auklējams, un Kļimovna vada saimniecību un visu ņem pie sirds: to, ka tēvam zem celtņa krasts iegrimst, ka mātes smagi slimajam Grinčenko kļuvis vēl sliktāk, ka Djuška atkal noķēris divnieku. «Ak kungs!» viņa vienā laidā bezcerīgi nopūšas. «Dzīvi nodzīvot nav vis lauku pārstaigāt.»

3

Neparastā, gluži kā sakveldētā iela atdzisa, atkal kļuva pazīstama, dubļaina, parasta.

Gaidīt, gaidīt, līdz Rimka izskries no mājas un iela atkal iekvēlosies, sakaitīs.

Nē, bēgt projām, paslēpties, jo ir taču kauns gaidīt meitēnu.

Kauns, bet viņš gatavs uzspļaut savam kaunam.

Gribi vai negribi, raujies kaut pušu!

Bet varbūt viņš patiešām ir pārtrūcis divās daļās, divos Djuškās, kas it nemaz nav līdzīgi viens otram?

Vai arī citiem tā ir gadījies? Pavaicāt? ... Nē! Nosmies.

Aiz mājas purvā skanēja bērnu balsis. Djuška devas pie viņiem. Pirmoreiz mūžā, pats to nesaprazdams, viņš izjuta vēlēšanos paslēpties no sevis paša.

Purvs aiz Žana Pola Marata ielas neizsusēja pat vasarā — palika dūkšņi, līdz malām pilni melna ūdens.

Patlaban šā purva malā kā satraukti kovārņi pa ciņiem lēkāja puikas. Starp tiem pludinātāju brezenta jakā, ar pinkainu «tīras lāčādas» cepuri — Saņka Jeraha. Djuškam uzreiz vairs negribējās iet.

Saņka skaitījās visstiprākais no puikam visā ielā: Tiesa, stiprāks par Saņku bija Ļovka Gaizers. Ļovkam, tāpat ka

Saņkam, ritēja jau piecpadsmitais gads, viņš labāk par visiem skolā «strādāja» uz stieņa, uzbriedināja muskuļus, stāsta, ka viņš protot pat džiudžitsa un karatē paņēmienus. Starp citu, Ļovka prata itin visu, it īpaši labi matemātiku. Vasja-kubā, matemātikas skolotājs, par viņu sacīja: «No tādiem te arī izaug ģēniji.» Un Ļovka nelikās ne zinis par Saņku, par Djušku, par citiem puikām, neviens nedrīkstēja viņu aiztikt, viņš neaiztika nevienu.

Djuška starp Žana Pola Marata ielas puikām, ja ieskaita Ļovku, bija spēka ziņā trešais. Tur, kur bija Saņka, viņš centās nerādīties. Arī pašlaik būtu labāk griezies atpakaļ, taču puikas, jādomā, ir jau pamanījuši, griezīsies viņš atpakaļ, domās, ka nobijies.

Saņka vienmēr izdomāja dīvainas rotaļas. Kurš visaugstāk uzsviedīs kaķi. Un, lai kaķis neaizbēgtu, lai nebūtu pēc katra sviediena jāķer rokā, piesēja to aiz kājas garā, tievā aukliņā. Kaķi svieda visi pēc kārtas, tas krita uz cieti nomīdītās zemes un aizbēgt nevarēja. Un Saņka uzsvieda augstāk par visiem. Vai arī reiz makšķerējot — kurš apēdīs dzīvu grunduli? Ar makšķeri izvilktie grunduļi sāji oda pēc upes gļotām, spirinājās rokā, Djuška nevarēja tos pat pie mutes pielikt — kļuva nelabi. Un Saņka zobojās: «Mīkstpēdiņš. Memmesdēliņš ...» Pats viņš ar kriukšķi nolocīja grunduli, ne aci nepamirkšķinājis, un uzvarēja.

Patlaban viņš bija sagudrojis jaunu rotaļu.

Purvā dēdēja vecs, pamests šķūnis, saglabājies vēl no tiem laikiem, kad Marata ielu tikko sāka apbūvēt. Uz šķūņa dēļu sienas ar krītu uzvilkts aplis, visa siena notašķīta gļotainiem traipiem. Puikas ķēra vardes, kas lēkāja pa ciņiem. Viņu te mitinājās melnais tūkstotis — gaiss vārījās, skalinājās, šņirkstēja no varžu kurkstoņas. Skali-nājās un vārījās pa malām, bet iepretim šķūnim — nāves klusums, vardes paslēpušās no vajātājiem, taču tas viņas neglāba.

Saņka savā pinkainajā cepurē, lietišķi sarauktām uzacīm saņēma pakalpīgi pienesto vardi, uzmeta tai uz ķepiņas auklas cilpu un stingri noprasīja:

— Kuram kārta? — Un no rokas rokā nodeva aukliņu ar vārgi spirinošos vardi. — Sit!

Aukliņu saņēma Petjka Gorjunovs, kluss puišelis ar sarkanu, tādu kā applaucētu seju. Viņš sagrieza piesieto vardi pār galvu, palaida no rokām aukliņas galu ,.. Varde

ar pretīgi slapju plakšķi ietriecās sienā. Taču ne aplī, bet tālu no tā.

Ķeiris! — Saņka nospļāvās. — Skrien pēc aukliņasl

Petjka paklausīgi laidās lēkšus pa ļodzīgajiem ciņiem uz šķūņa sienu.

Tikai tagad Saņka paskatījās uz pienākušo Djušku — acis zaļgani ielāsmotas, it kā purva notraipītas, reti mirkšķinošas, stingas. Uzmeta skatienu un novērsās: «Aha, esi atnācis, nu, labi jau ...»

— Ļēpuri visi. Paskatieties, kā es tūliņ... Vardi dod šurp! Ei, tu tur, ķeiri, nes aukliņu!

Koļka Liskovs, veicīgs, izkāmējis, ar mazu, grumbainu, kustīgu, tādu kā pērtiķēna ģīmīti, visiem pakalpīgs, bet Saņkam it īpaši, pasniedza noķerto vardi. Petjka aizelsies atnesa aukliņu.

— Skatieties visi!

Saņka nesteidzās, stingām, izvalbītām acīm blenza uz šķūņa pusi, laiski šūpodams piesieto vardi. Tā karājās pie aukliņas ar galvu uz leju, izpletusies kā ragata, pamirusi, gaidot izrēķināšanos. Bet viņā malā brāzmaini, brīžam iestenēdamies, kurca tūkstošu tūkstoši purvā iegrimušu varžu, kurām nebija ne jausmas, ka viena no viņām ar galvu uz leju ķepurojas Saņkas Jerahas rokā.

Kādu mirkli varde vairs neķepurojās, karājās nekustīgi. Saņka sapūta vaigos. Un Djuška pēkšņi, šai īsajā mirklī, pamanīja līdz šim garām paslīdējušu sīkumu: auklā pakārtā varde piemocījusies elpoja ar dzeltenīgi balto, mīksto vēderiņu. Elpoja un stulbi raudzījās ar izbolītu, zeltainu aci. Dzīvoja ar galvu uz leju un padevīgi gaidīja...

Saņka izslējās, vispirms lēnām, tad azartiski, trakā vēzienā sagrieza virs cepures aukliņu un... sulīgs plakšķis, mīkstam ķermenim atsitoties pret cietu, — ar krītu apvilktajā aplī palika gļotains slapjums.

— Tā! — Saņka uzvaroši noteica.

Saņkam zem pinkainās — «tīrās lāčādas» — cepures plata, plakana, sārta seja, tanī paslējies stingrs, noteikts deguns, apaļas* zaļgani ielāsmotas, tādas kā pūces acis. Djuška nevarēja izturēt viņa skatienu, zemu nolieca galvu.

Zem kājām mētājās aiz vecuma sabrūnējis ķieģelis. Djuška pamazām novērsa acis no ķieģeļa, skatiens atdūrās pret Petjkas sarkano seju — «ķeiris, netrāpīja!» — Petjka vainīgi mīņājās no vienas kājas uz otru. Un Koļka

Liskovs atiezies rādīja nelīdzenus zobus: sak, tas tik bija pamatīgi, Jeraha!

Gaiss mutuļoja no sulīgās varžu kurkstoņas. Neparko nevar dabūt no galvas laukā vardi, kas, gaisā karādamās, elpoja ar mīksto vēderu, raudzījās ar rūsaini zeltainu aci. Plats, sārts ģīmis zem pūkainas cepures, bet deguns Satīkam pelēks, kokains, nedzīvs. Vai tiešām Saņka nevienam nav pretīgs? Petjka vainīgi mīņājas, Koļka Liskovs pakalpīgi ņirdz zobus. Kliedz vardes, kliedz aklie, kas neredz, nedzird, nepazīst nekā cita kā vien paši sevi. Zēni klusē. Visi ar Saņku uz vienu roku. Saņkam ir pelēks deguns un zaļas purva acis.

— Kuram tagad kārta? Nu?

«Tūliņ liks man,» Djuška nodomāja un atcerējās par veco ķieģeli zem kājām. Viss saspringa ...

— Dod, es sviedīšu, — Saņkam taisījās klāt Koļka Liskovs, zilganais purniņš raucās nedziestošā glaimīgā smai-diņā. Viņš ir pat pretīgāks par Saņku!

— Ekur, Minka vēl nav sviedis. Viņa kārta, — atteica Saņka un atkal pašķielēja uz Djušku.

Minka Bogatovs ir augumā vissīkākais, visvājākais no puikām — liela ķirbja galva uz tievā kakla, sarkans de-guntelis kā pāksts, zilas acis. Vienos gados ar Djušku, mācās vienā klasē.

Ja Miņka sviedīs, tad pamēģini pēc tam atteikties. Ne Saņka vien — visi tad klups virsū: «Mīkstpēdiņš, mem-mesdēliņš!» Visi ar Saņku uz vienu roku ... Ķieģelis guļ zem kājām, bet pret visiem ķieģelis nepalīdzēs.

— Es negribu, Saņka, lai Koļka manā vietā. — Balss Minkām smalka, gluži kā meitenei, zilas cietēja acis, šaurā seja bāla un sašķiebta. Bet Miņka taču ir skaists!..,

Saņka pagrieza pret Minku savu koka degunu:

— Negribu-u!... Visi grib, bet tu tas tīriņais!

— Saņka, nevajag... Koļka, ek, lūdz. — Balsī asaras.

— Ņem aukliņu! Kur varde?

Kliedz varžu purvs, zēni klusē. Minkām pāršķiebta seja — aiz bailēm, aiz riebuma. Kur Miņka lai tveras no Saņkas? Ja Saņka spiedīs Miņku ..,

Un Djuška pateica:

— Liec mieru cilvēkam!

Pateica un ar skatienu ieurbās rāvainajās acīs.

Kliedz aizvilkdamies varžu dūksnis. Kliedz aklie. Saņkam stīgrajā acu zaļumā modrs redzoklis, deguns sastin-

dzis un uz vaigiem, uz plakanā zoda sāk plaukt plankumi, Petjka Gorjunovs godbijīgi atkāpās nostāk, Ko|kam Liskovam vecišķajā sejiņā priecīgs izbrīns, ik grumbiņa, ik Krunciņa kļuvusi asāka: «Nu-u, kas tik nu būs!»

— Neaiztiec viņu, nelieti!

— Tu ... jucis esi, vai? — Saņkam pat balss noplaka.

— Svied pats!

— Bet ja pa purnu? ...

— Lops! Bende! Spļauju es uz tevi!

Apliecinādams savus vārdus, Djuška patiešām nospļāvās

uz Saņkas pusi.

Nikni izbolījis netīrās zaļās acis, plecus nolaidis, rokas tālu uz sāniem, cepuri uz priekšu, Saņka dzinās Djuškam virsū, prātīgi celdams katru kāju, it kā pārbaudot zemes izturību. Djuška aši pieliecās, izčakarēja no kājapakšas ķieģeli. Ķieģelis bija smags, tik ilgi gulējis slapjumā, ka caur un cauri piesmircis ar ūdeni. Un Saņka, kārtējo reizi pataustījis ar kāju zemes izturību, neziņā apstājās,

— Nu? ... — Djuška piebilda. — Nāc vien!

Un ar visu augumu sasvērās uz Saņkas pusi. Saņka kā apburts godbijīgi skatījās uz ķieģeli. Gaiss mutuļoja un šņirkstēja no varžu kurkstoņas. Bez elpas malā stāvēja zēni, un Koļka Liskovs pamira aiz laimīgas sajūsmas: «Nu-u tik būs!» Ķieģelis bija pamatīgi smags.

Saņka neveikli, it kā viss pārvērties kokā — nupat, nupat sāks čīkstēt —, uzgrieza Djuškam muguru, joprojām tiem pašiem taustīgajiem solīšiem tuvojās Miņkam. Un Minka ierāva savu lielo galvu šaurajos plecos.

— Ņem aukliņu! Nu!

— Minka! Lai tik viņš pamēģina tevi aiztikt! — Djuška pakliedza un, svārstīdams rokā ķieģeli, paspēra soli uz priekšu.

Koļka Liskovs atlēca pie malas, taču laimīgā izteiksme sarauktajā ģīmī nenodzisa, taisni otrādi, kļuva stiprāka: «Kas tik nu būs!»

— Ņem aukliņu, riebekli!

— Miņka, šurp! Lai tikai mēģina aiztikt!

Minka nekustējās, galvu plecos ierāvis, ar skatienu urbās zemē. Saņka līka viņam pāri, vēzījās rokām, drebināja muguru, tomēr aiztikt neaiztika.

Gārgdams brēca varžu purvs,

— Miņka, ejam projām!

Miņka spieda galvu dziļāk plecos, lūkojās uz zemi.

— Miņka, nu, ko tu tā? — Djuškas balsī ieskanējās satraukums. Minka nekustējās.

— Tu esi gļēvulis, Miņka!

Miņka klusēja, klusēja zēni, Saņkam raustījās mugura, kliedza purvs.

— Paliec! Tā tev arī vajag!

Žņaugdams rokā smago ķieģeli, Djuška sāniski, klupdams pār ciņiem, virzījās projām.

Pa ielu, to dangādamas, brauca smagās koku transport-mašīnas, nošķiestas kodīgiem pavasara dubļiem. Tās, jādomā, bija augu dienu pērušās pa izskalotiem ceļiem, vilkdamas no tuvējiem meža izstrādāšanas punktiem zaļus, sulas pierietušus egļu un priežu klučus. Kopā ar baļķiem tās atveda no meža skuju smaržu, sveķu smaržu, svešu tālumu smaržu, brīves smaržu.

Virs jumtiem dziestošās vakara debesīs dežurēja lielais celtnis, Djuškas draugs un brālis. Un caur transportma-šīnu rēkoņu jaudās gaisā izkususi vāra, liega zvanoņa.

Djuška nometa nevajadzīgo ķieģeli. Viņam gribējās raudāt. No Saņkas tagad nekur nevarēs glābties. Arī Miņka bija viņu nodevis. Saņka tik un tā piespiedīs Minku nogalināt vardi. Gribējās raudāt, taču ne aiz bailēm no Saņkas un nepavisam ne aiz žēluma pret Minku — tā viņam arī vajag! — bet aiz kaut kā neizprotama. Šodien ar viņu kaut kas bija noticis.

Kas?

Kam lai jautā? Nē, nē! Nevar! Ne tēvam, ne mātei, ja nu varbūt lielajam celtnim ...

Un Djuška piepeši juta ap sevi tukšumu — nav uz kā atbalstīties, nav pie kā pieturēties, dzīvo, kā pats vari. Kā vari? ... Zeme šķiet svārstīga.

Un acu priekšā stāv Rimka — vieglas, lidojošas rokas, matu sprodziņas pie deniņiem ... Nekādi nevar izdzīt no galvas vardi ar elpojošo vēderiņu ... Viņš ienīst Saņku! Viss sagriezies jūklī. Kas ar viņu patlaban notiek? ...

Rēc koku transportmašīnas, velk smagus baļķus, klusajās debesīs snauž lielais celtnis. Ielas vidū stāv Djuška Tjagunovs, puišelis, pats sevis apdullināts.

Kā gan puišelis lai būtu varējis zināt, ka reizē ar mīlu atnāk arī naids, reizē ar negantu vēlmi pēc brālīguma — rūgta vientulības izjūta. To bieži vien nenoģied pat pieaugušie.

Koku transportmašīnas aizbrauca garām, taču palika benzīna un skujmeža smarža, palika gaisā izkususi zvanoņa. Tas ir no purva atplūstošais varžu kliedziens. Kliedziens, kurā jaužas neganta dzīvesmīla, nevaldāma kaisle uz sugas turpināšanu, un palāses no jumta, un ūdeņu strāvojums pazemē, un satraukto asiņu šalka ausīs — viss saplūda vienā dziedošā skanējumā, kas plēsa vai pušu debesjumu.

4

Mājās ritēja saruna. Kā parasti skali runāja tēvs, kā parasti, par savu lielo celtni.

— Kas to zināja, ka šogad būs tādi pali. Krastu skalo ' ārā, skaties un kod vai pirkstus nost — iegāzīsies ūdenī mūsu skaistulis. Bet kurš stāja virsū: vajag ievirzīt tālāk upē betona molu. Nē, molu nav izdevīgi. Un makšķerēt laukā no ūdens šo milzeni būs izdevīgi? Lētāk jau tad nopirkt jaunu celtnil Vienmēr tā — taupām uz drupatām, līdz izputam lupatās!...

Mātei ir stings skatiens, vērsts kaut kur iekšup, dziļi sevī. Viņa negaidot pārtrauca tēvu:

— Fedja, tu neatceries, kas notika pirms piecpadsmit gadiem?

— Piecpadsmit gadiem? ... Hm! ... Piecpadsmit... Nē, tā kā neatminos ... Jā, starp citu, kā tad šodien jūtas tavs Grinčenko?

— Kas to būtu domājis, labāk.

— Bet kāpēc tev tāda bēru noskaņa, it kā tev tur būtu kāda nelaime?

— Tāpat vien ... Piepeši ienāca prātā ... Pirms piecpadsmit gadiem, tāpat kā šodien, skrēja strauti un no jumtiem pilēja palāses.

Tēvs stāv istabas vidū rūtainā kreklā ar atpogātu apkaklīti, pinkainā galva turpat vai pie griestiem. Šķielē uz māti— netiek gudrs.

— Kas tās par mīklām? Runā skaidril

— Pirms piecpadsmit gadiem, Fedja, tu šinī dienā pasniedzi man ... baltas narcises, atceries?

— Ak jā!.,. Jā!... Skrēja strauti... Atceros,

— Ar šiem ziediem īstenībā arī sākās.

— Jā, jā.

— Tu tolaik biji tāds neveikls, sakumpis... Ziedi, strauti un tavs ziloņa pieklājīgums.

— Tiešām... Es toreiz no tevis baidījos.

— Es toreiz spiedu pie krūtīm tavus ziedus un domāju: ak kungs, vai gan iespējams, ka no rītiem mostoties redzētu šo samulsušo ziloni dienu no dienas, gadu pēc gada. Nespēju ticēt.

— Mēs esam kopā, Vera. Piecpadsmit gadus ...

— Bet vai esam kopā, Fjodor? Celtņi, vilcēji, kubikmetri, nefrīti — vesels rūpju kalns starp mums. Jo tālāk, jo tas aug augumā ... Fedja, tu nekad vairs neesi dāvājis man ziedus. Tās baltās narcises bija pirmās un pēdējās.

Tēvs smagnēju gaitu sāka soļot pa istabu, lāgu lāgiem ar visiem pieciem iebraukdams savēlušos matu kodeļā, māte raudzījās sevī nogrimušām acīm.

— Baltas narcises... — tēvs īdzīgi murmināja. — Es pat egļu čiekurus šeit nevaru tev pasniegt, pie mums nonāk tikai kaili izģērbti baļķi... Vera, tu šodien esi tādā ka nelāgā oma. Tev kaut kas noticis? Kādas nepatikšanas?

— Noticis tas, ka ir klāt kārtējais pavasaris, Fedja.

Māte un tēvs pat nepamanīja no āra ienākušo Djušku,

neviens nevaicāja, vai viņš ir sagatavojis mājas uzdevumus. Viņš tā arī nebija izrēķinājis uzdevumu par diviem gajejiem.

Vecmāmuļa Kļimovna lāpīja Djuškas svīteri, arī klausījās sarunā, skaļi nopūtās:

— Ak tu tētīt! Ņemas, visu laiku ņemas, paši nezina, ko grib.

Djušku neaizkustināja baltās narcises, vai nu par tām patlaban bija vaļas domāt, viņš klusītēm paņēma Puškina «Rakstus», aizvācās uz otru istabu, uzšķīra grāmatā Na-taļjas Gončarovas ģīmetni. Balts balles tērps ar izgriezumu, maigs kakls, smalki veidots deguns, matu sprodzi-ņas pie deniņiem — skaistule.

... jo devis mūžīgais

Man tevi, Madonna, pēc kā es esmu tiecies,

Ak skaidrais dailes tēls un veidols vienīgais.

5

Ritā viņš pamodās agri ar trauksmainām jūtām — ātrāk, ātrāk! Tikko pietika jaudas paēst brokastis, Kļimovnai purpinot, viņš paķēra savu portfeli un — laukā bija. Ātrāk! Ātrāk!

Taču, nolēcis no lievenēm, viņš saprata, ka ir pārak

steidzies.

Iela bija mēreni apdzīvota, taču cilvēku te nebija, tikai krauķi. Lielie, pompozi drūmie putni klusēdami, gāzelēdamies pastaigājās pa ceļu, ikviens savā noslēgtā vienatnībā nesa savu pelēko knābi, laiku pa laikam pieskardamies ar to zemei — domīgi, izklaidīgi, nievīgi. Lieli putni, melni kā nodeguļi, iegrimuši savās nopietnajās rūpēs. Dīvaini iedzīvotāji, un tāpēc arī pati Žana Pola Marata iela šķiet dīvaina, gluži kā fantastiskā grāmatā: cilvēki izmiruši, par saimniekiem te uzmetušies gudrie putni, vienīgi Djuška nejauši palicis dzīvs. Jau iedomājoties vien — br-r-r! — mazliet baisi.

Taču mazliet baisi, tas ir tā, starp citu. Djušku šobrīd neuztrauca vis krauķi, viņš tikai nupat aptvēra, ko gribējis, kādēļ steidzies: nepalaist garām Rimku, lai ietu viņai nopakaļ līdz pašai skolai (pasarg dievs, ne jau blakus!), iztālēm lūkotos, lūkotos... Neērtais mētelis, tievā, baltā kakla laukumiņš starp apkakli un adīto cepurīti. Baltas un siltas ādas laukumiņš ...

Taču iela ir tukša, pa to pastaigājas tikai no tālām zemēm atlidojušie krauķi. Jāgaida, taču tas ir grūti, un drīz uz ielas saradīsies gājēji, sāks aizdomīgi šķielēt: ko te tas puika mīņājas pie lieveņa, ko viņš īsti gaida? ...

Un atkal domās nelūgts ielīda Saņka Jeraha. Viņš jau nu gan atceras vakarējo atgadījumu, viņš jau nu noteikti uzglūnēs ceļā. Kailām dūrēm vien ar Saņku galā netiks. Un no jauna krūtīs kā inde ielija nevarīgs naids: kādēļ gan tāda neķītrība dzīvo pasaulē?

Djuška stāvēja pie lievenēm, skatījās uz krauķiem, uz jauno, spēcīgo bērziņu ar caurspīdīgā migliņā tīto zarotni, uz veco celmu nomīdītā pagalma vidū. Dienā šis celms it kā nav manāms, bet patlaban bezkaunīgi lien acīs. Un ne jau velti!

Piepeši Djuška sajuta: kaut kas dzīvo tukšaja iela, vēl kaut kas bez krauķiem, bērziņa, vecā celma. Saule pludoja pāri jumtiem, lika samiegt acis, garas ēnas šķērsoja

mašīnu izdangāto ce]u, krauķi klaiņoja starp ēnām saules gaismas strēlēs. Kaut kas ir, kaut kas tāds, kas piepilda visu, — neredzams, nedzirdams tas zogas pa ciematu garām Djuškam. Un tas vienmēr, vienmēr ir bijis, un neviens nekad nav to pamanījis. Neviens nekad, ne Djuška, ne citi cilvēki!

Djuška stāvēja aizturētu elpu, baidīdamies aizgainīt savu trauslo neziņu. Nupat, nupat — un atklāsies. Nupat, nupat — tas lielais noslēpums, kas nav pakļauts nevienam. Vajag tikai saspringt un — nupat, nupat...

Bērzs ... Tas tinies caurspīdīgā migliņā. Vakar šās mig-liņas vēl nebija — pa nakti vērušies pumpuri. Kaut kas ir tepat blakus, bet nedodas rokās.

Krauķi spēji, kā pēc pavēles, saderīgi, klusēdami, ar saspringtu smagnējību pacēlās gaisā. Spārnu plīkšķi, šķeļamā gaisa švīkstoņa, pelēcīgs melno spalvu lāsmojums saulē. Kaut kur ielas galā sāka dusmīgi pukstēt iedarbināts motors. Krauķi, aiznesdami līdzi savandītā gaisa šalkas, izkusa debešos. Līdz jumtiem piepildīdama ielu ar rupju mašīnas rēkoņu un izļodzīto metāla locītavu dārdiem un ar šķautnainajiem riteņiem spaidīdama jau tā iemīcītas šķembas, garām aizrāpoja smagā koku transport-mašīna ar tukšu, krateklīgu piekabi.

Mašīna aizrāpoja, nozuda aiz mājām, taču tās rešņa rēkoņa vēl ilgi dauzījās pret namu sienām, pret tumšajiem, zalgaini vizošajiem logiem. Taču arī šai atskaņai bija jā-izzud. Noteikti. Un tā izzuda.

Bērzs zaļajā migliņā, kuras vakar nebija. Nupat, nupat — noslēpums ir tepat līdzās, nupat, nupat — tūliņ!...

Iela ir tukša, krauķu nav. Iela ir tā pati, taču arī nav tā pati, iela ir pārvērtusies. Nupat, nupat... Šķiet — viņš jau uztausta tā neredzamā, nedzirdamā pēdas, tā, kas piepilda visu ielu, zogas garām.

Kaut kur noklaudzēja durvis, kāds cilvēks iznāca no savas mājas. Drīz saradīsies daudz gājēju. Un iela atkal pārvērtīsies. Drīz, pēc pavisam neilga laika ...

Un Djuškam aizcirtās elpa — viņš saprata! Viņš bija atklājis! Pats to negribēdams, viņš domās bija nosaucis to neredzamo un nedzirdamo, kas zagās garām: «Pēc neilga laika...»

Laiks! Tas zogas.

Djuška bija viņu ieraudzījis. Lai arī ne viņu pašu, lai arī tikai viņa pēdas.

Vakar bērzam vēl nebija migliņas, vakar vēl nebija plaukuši pumpuri — šodien ir! Tās ir garām aizskrējušā laika pēdas!

Bija krauķi — un viņu nav! Atkal laiks — tā pēdas, tā kustēšanās! Tas ir aiznesis tālē rēcošo mašīnu, tas drīz piepildīs ielu ar ļaudīm ...

Nedzirdami pa ielu plūst laiks, izmaina visu visapkārt.

Arī šis vecais celms — ir laika pēdas. Kādreiz, sensenos laikos te nokrita sēkliņa, izspraucās asniņš, sāka stiepties augšup, pārvērtās par koku ...

Plūst laiks, dzimst un mirst koki, dzimst un mirst cilvēki. No dziļas senatnes, no bezveida tālēm plūst uz šo te mirkli, satver Djušku, nes viņu tālāk, kaut kurp uz smeldzīgu bezgalību.

Ir baismi un līksmi... Līksmi, ka ir atklājis, baismi — ka atklājis nevis šo to, bet ko diženu, taisni elpu aizraujl

Plūst laiks... Djuška pat aizmirsa par Rimku.

— Djuška ...

Sāniski, bailīgi, noliecis uz pleca smago galvu tēva cepurē, tuvojās Minka Bogatovs — šaurajos pleciņos uzkārta nodriskāta skolas soma, rokas salīgi sabāztas kabatās.

— Djuška... — Un vainīgi nošņaukajās ar apsaldēto degunu.

— Miņka, bet es ieraudzīju laiku! Nupat, — Djuška paziņoja.

Miņka vairs nemirkšķina, acis spožas, zilas, bet skropstas pavisam baltas kā sivēntiņam, deguns kā nule nomazgāts burkāns, spīd vien. Un plānās, bālās lūpas dreb, jādomā, aiz bailēm no Djuškas. Bet Djuškam veci rēķini nav prātā.

— Redzēju! Laiku! Netici? — viņš uzvaroši izrieza plecus.

— Ko tādu, Djuška?

— Laiku, es saku! Neviens to neredz. Tas ir kā vējš. Vēju pašu redzēt nevar, bet, ja tas šūpo zariņus vai lapas, tad redzams ...

— Laiks šūpo zariņus?

— Muļķis. Laiks nupat sašūpoja ielu. Visu[ Te nav, te uzreiz ir... Lūk, piemēram, bērzs... Un kovārņi bija un aizlaidās... Un vēl šis celms. Paskaties, kā laiks to...

Miņka raudzījās Djuškā, lūpas viņam sāka šķobīties.

— Djuška, par ko tu? — viņš čukstus jautāja.

— Par ko, par ko? Saproti taču — celms agrāk ir bijis koks, bet vēl agrāk krūmiņš, un vēl, vēl agrāk — mazs asniņš, sēkliņa... Vai tad laiks nav iztaisījis šo celmu?

— Djuška, bet vakar tu uzreiz Saņkam ... ar ķieģeli. — Minka uztraucies šņaukāja degunu.

— Nu, un tad?

— Un nu uzreiz — celmā kaut kāds laiks... Vai, Djuška!...

— Ko — vai? Kas par — vai? Ko tu uz mani tā boli acis?

Acis Miņkam žēlas, gluži kā Maratkam, bezsaimnieka sunim, kas klimst apkārt pa visu Zaņa Pola Marata ielu; vai nu tev kabatā ir cukurs, vai nav, viņš tik un tā veras tevī asarainām acīm, un nevar saprast, vai viņam sevis žēl vai tevis.

— Vai tu neesi slims, Djuška?

Djuška nekā neatbildēja. Pats jau vakar pie sevis bija nomanījis — kaut kas nav lāgā! Vakar pats, šodien Miņka, rīt zinās visi.

Iela kā daždien iela, bērzs kā jau bērzs, un vecais celms nav nekas vairāk kā vecs celms. Nupat vēl bija priecājies, elpa aizrāvās... Labi, ka Miņka nekā nezina par Rimku.

Un, sevi glābdams, niknā balsī uzklupa Miņkam:

— Ja es pret Saņku, tad jau nu tūliņ slims. Jūs laikam visi kopā ar Saņku esat prātā pajukuši — vardes bendēt ne par šo, ne par to!... Ko jums vardes nodarījušas?

— Saņka tev nepiedos. Tu viņu pazīsti — par kropli pataisīs, kas viņam.

— Nospļauties, man nav bail!

— Vai tad var no Saņkas nebaidīties? Pats zini — viņš pat ar nazi... Kas viņam.

Miņka drebinājās, mirkšķināja acis, mīņājās no vienas kājas uz otru, klaji ciezdams Djuškas dēļ. Un acis draugam Miņkam kā bezsaimnieka Maratkam.

Djuška kļuva domīgs.

— Ķieģelis vajadzīgs. Lai būtu tīrs, — viņš apņēmīgi sacīja.

— Ķieģelis? Tīrs? ...

— Nu jā, es taču nevaru netīru ķieģeli likt portfelī. Tagad es vienmēr staigāšu pa ielu ar portfeli. Seņka uzklups, es — portfeli vaļā un ... tur ķieģelis. Toreiz viņš no ķieģeļa nobijās, nobīsies atkal.,.

Miņka vairs nemirkšķināja vainīgas acis, godbijīgi no-lūkojās Djuškā: baltas skropstas, deguns — pusauga bur-kanelis.

Pie mūsu mājas ir vesela grēda, — viņš ieminējās. - Labi ķieģeļi, tīri, ar papi apjumti.

— Ejami — Djuška apņēmīgi pateica.

Viņi izvilka no papes apjuma sausu ķieģeli. Djuška ar mēte|a piedurkni norausa tam sarkanos putekļus, piekasīgi aplūkoja to no visām pusēm — uz godal — un ielika portfelī. Ķieģelis nogula blakus algebras uzdevumu grāmatai un literatūras hrestomātijai. Portfelis uzpūtās un kļuva smags, toties ap sirdi uzreiz tika vieglāk — lai nu tagad Saņka palūko bāzties virsū. Izrādās, cik gan tas vienkārši: lai varētu dzīvot bez bailēm, vajadzīgs tikai krietns ķieģelis. Pasaule atkal kļuva labvēlīga. Miņka ar cieņu noraudzījās uz Djuškas portfeli.

Viņi devās uz skolu. Gaidīt Rimku, kad viņš ir kopā ar Minku, būtu muļķīgi. Un vai nu kāda vajadzība? Bet tomēr gribējās viņu redzēt. Gribējās, kaut arī ar prātu apjēdza — nekādas vajadzības nav! Saņku viņi ceļā nesastapa.

Rimku viņš paguva ieraudzīt īsi pirms zvana skolas gaiteņa drūzmā un burzmā. Un patlaban stundā klusu izbaudīja šo savu mazo laimi.

— Tjagunov! Fjodori Vai esi aizmidzis?

Zeņķa Kļujevs, sola biedrs, iebikstīja Djuškam sānos,

— Izsauc. Pie tāfeles.

Matemātikas skolotāju sauca par Vasiliju Vasiļjeviču, un arī uzvārds viņam bija Vasiļjevs, tāpēc bija radusies iesauka — Vasja-kubā. Viņš ir jau vecs, gadu no gada grasās aiziet pensijā, taču neiet. Gara auguma, kalsns, spurainām uzacīm, pliku pauri, kas satvīcis kā nokaitēta krāsns poda sāns, prāvu nokarenu degunu un basa balsi. Viņa bass, bargās uzacis, garais augums biedēja jauniņos, kas nāca no pamatskolām. Mazliet vecākie labi zināja, ka Vasja-kubā ir bīstams tikai pēc izskata.

Viņš allaž par kādu rūpējās: te pūlējās izgādāt savārgušam skolēnam ceļazīmi uz pionieru nometni dienvidos,

te pensiju tēvam. Gandrīz vienmēr pie viņa mājās, viņa maizē mitinājās kāds lauku puišelis, kurā Vasja-kubā sa-skatīja lielu talantu un rūpējās par tā attīstību.

Viņš ticēja, ka talantīgi ir visi cilvēki, tikai paši to ne« apzinās, un tāpēc talanti paliek neatklāti.

Stāsta, ka tad, kad Ļovka Gaizers, tolaik vēl piektās klases skolēns, sācis atrisināt ļoti grūtus uzdevumus, Vasja-kubā esot aiz prieka raudājis īstām asarām, visiem redzot un nekautrēdamies.

Arī Djuškā viņš saskatīja neatklātu talantu, ar ko stipri vien indēja viņam dzīvi. Matemātika-Djuškam nepadevās, un par to Vasja-kubā skuma nepiekusis.

Patlaban Djuška stāvēja pie tāfeles, un Vasilijs Vasiļ-jevičs garām kājām mēroja klasi platumā no durvīm līdz logam un atpakaļ.

— Kas tad nu, Tjagunov? — dārdēja sarūgtināts bass. — Kas tā par izlaidību, es prasu? Kurp tu ripo, Tjagunov? Ir taču pēdējais ceturksnis. Pēdējais! Tev ir divi divnieki, tūliņ ielikšu trešol Un iznākumā? ... — Vasjas-kubā kuplās uzacis uzraucās tepat vai līdz pieres plikumam. —- Iznākumā tu paliksi otrgadniekos, Tjagunov.

Djuška arī pats saprata, ka vakar to nolādēto uzdevumu par ceļotājiem, kas kājām bija izgājuši viens otram pretim, viņam būtu vajadzējis izrēķināt, lai tur vai kas. Nu, sliktākā gadījumā no kāda norakstīt. Neiznāca. Djuška satriekts klusēja.

— Ko lai dara ... — Saviebies it kā no stiprām sāpēm krustos, Vasilijs Vasiļjevičs noliecās pār žurnālu: divnieks!

Djuška devās uz savu solu.

— Uz kurieni? — Vasja-kubā bargi noprasīja un ar platu, kaulainu roku pamāja uz garenu plastmasas kārbiņu uz sava galda: — Notīrīties!

— Es taču krītu netiku aizticis.

— Notīrīties!

Vasju-kubā nepavisam nevarēja dēvēt par pārliecīgi akurātu — bikses uz ceļgaliem pā pūšļi, nogumzīta žakc-tīte, savazāta kaklasaite —, taču viņš nez kāpēc necieta krīta pēdas uz drēbēm ne sev, ne citiem. Kopā ar klases žurnālu viņš uz stundām nesa līdzi kārbiņu ar drēbju suku. Ikvienam, kas bija izsaukts pie tāfeles, tika pasniegta šī kārbiņa ar uzaicinājumu uz brītiņu atstāt klasi un nosukāt no drēbēm krīta putekļus. Tiem, kas bija atbildējuši labi, laipnu balsi: «Saved sevi kārtībā, mīļais!» — kas at-

bildēja slikti — asi un strupi: «Notīrīties!» Un labāk jau nestrīdēties, citādi Vasja-kubā zaudēja savaldu.

Djuška ar kārbiņu rokās izgāja no klases. Tukšajā gaitenī, ko pieskanēja ārpasaules balsis, atzvilis ar plecu pret sienu, stāvēja Saņka Jeraha — seja apmākusies, salmu krasas mati krīt pār miegainajām acīm, redzams, par kaut ko izraidīts no stundas.

Saņka un Djuška — vaigu vaigā, viens pret vienu tukšā gaitenī. Portfelis ar ķieģeli ir klasē...

Taču Saņka nepakustējās, neatvirzīja plecu no sienas, viņš tikai blenza Djuškā no savēlušos matu apakšas miegaini un salti. Un Djuškam sametās kauns, ka viņš nobijies. Stundu laikā gaitenī Saņka kauties nelīdīs.

Djuška nesteigdamies atvēra kārbiņu, izvilka suku un ņēmās tīrīt savas bikses, centīgi, nepalaizdams nemanītu nevienu gruzīti, it kā sukāt vecas bikses būtu tīrā bauda.

Viņš sukāja un gaidīja, ka Saņka sāks runāt. Tad Djuška viņam atbāzis, parādā nepaliks. Viņš sukāja, bet Saņka klusēja, skatījās. Apstrādājis vienu staru, Djuška ķērās pie otras — Saņka klusēja un skatījās noņēmies. Un tad Djuška saprata, ka Saņka klusē ne jau velti — pārāk stipri viņu nīst, citādi nebūtu nocieties, būtu izlamājies. Klusē un skatās pūces acīm, klusē un skatās.

Djuška ņēmās sukāties pa otram lāgam — ja nu Saņka pēkšņi neiztur — nolamāsies kaut vai čukstus. Tomēr — klusums. Un prātā ienāca vienkārša doma: bet kāpēc īstenībā Saņka viņu nīst? Viņš taču labi zina, ka Djuška viņam, Saņkam, neuzglūnēs, ka no Djuškas nav ko baidīties, tas viņam dzīvi nebojā, omu neindē, kā to dara Saņka pats, un tomēr nīst. Tikai par to, ka viņš, Djuška, negribēja sviest vardi, neklausīja? Pat Minku aizstāvēt viņam neizdevās. Vai nu maz ko kuram negribas. Viņš, Djuška, piemēram, nebija* gribējis izrēķināt uzdevumu par ceļotājiem, Vasjam-kubā tas nepatīk, Vasja-kubā ir sarūgtināts, taču iedomāties, ka par to varētu nīst... Nē, tas jau nu par daudz!

Un tad uzreiz attapa: arī viņš taču nīst Saņku ne tikvien par to, ka tas saindē viņam dzīvi, spiež nēsāt līdzi ķieģeli. Nīst tāpēc, ka Saņkam patīk mocīt kaķus, bendēt vardes. Varētu likties, kas gan tev daļas — lai jau, ja patīk. Nē, viņš nīst Saņkas paradumus, Saņkas izbolītās acis, Saņkas degunu, Saņkas plakano ģīmi, nīst tīri vienkārši par to, ka viņš tāds ir.

Saņka raudzījās ar stingu skatienu, un Djuška mēģi-nāja iedomāties, kādu Saņka pašreiz redz viņu. Taču nepaguva, jo nupat izbeidzās otra stara, un uzsākt sukāt vēl trešo reizi būtu taisni smieklīgi, sazin jods, ko Saņka tad var nodomāt.

Djuška ielika suku kārbiņā, pašās beigās vēl palūkojās uz Saņku, un viņu skatieni sastapās ... Nekustīgas, saltas, dujķaini zaļas acis. Jā gan, viņš nebija maldījies. Jā gan, Saņka klusē ar savu ziņu. Uz ķieģeli tomēr nevar paļauties.

Tā klusēdami arī šķīrās. Djuška atgriezās klasē.

Starpbrīdī viņam vairs nebija vaļas uzmanīt Rimku, viņš meklēja Ļovku Gaizeru. Uz ķieģeli nevar paļauties, palīdzēt varēja vienīgi Ļovka.

Viņš sameklēja Ļovku pie fizikas kabineta durvīm un pasauca malā. Ļovkam ir pelēkas, mierīgas acis ar augšup uzliektām skropstām kā meitenei. Viņam sāk jau dīgt ūsas, pagaidām tik tikko manāmas, kā viegla dūmaciņa virs sārtajām, pilnīgajām lūpām. Skaists puisis ir Ļovka.

— Iemāci man džiudžitsu, Ļovka, vai arī karatē. Ļoti vajag, citādi nebūtu lūdzis.

— Bet varbūt man labāk iemācīt tev dejot kā Maija Pļisecka?

— Ļovka, vajag! Ļoti! Tu zini paņēmienus, visi saka.

— Paklau, tarakān: neesmu es pazīstams ar šīm blēņām. Jūs tur velns sazina kādas pasakas par mani pūšat,

Nošķindēja zvans, Ļovka uzplāja Djuškam pa plecu.

— Tā jā, kukainīt! Nevaru palīdzēt.

Un aizgāja atsperīgu sportista gaitu.

Vienīgā cerība — ķieģelis.

7

— Minka! Skaties, zālīte izdīgusi, zaļa, nomazgāta. Kāpēc, Miņka, viņa ir tāda nomazgāta? Viņa taču izlīda no netīras zemes. No zemes, Miņka! No slapjuma! Saulē! Viņai ir silti, viņai tīkami... Viņa taču dzer saules starus. Augi pārtiek no saules. Stari viņiem tikpat kā piens... Tu paskaties, Miņka, tu tikai paskaties apkārt! Viss uz zemes kustas, pat tas, kas nav dzīvs,.. Rau, šis akmens, Miņka,

tas Ir vecis. Sensenos laikos viņš ir bijis klints. Klints sašķēlusies akmeņos, Minka... Un pēc tam te bijuši ledi, mūžīgi, tie slīdējuši un rāvuši akmeņus sev līdzi. Šis aklums no tāluma pie mums atvilkts. Viņš ir pats vecākais ciematā, vecāks par visiem cilvēkiem, par visiem kokiem. Un viņam, Miņka, ir bijis garš mūžs, taču skumīgs. Vai, cik skumīgs! Viņam taču alga viena — vai ziema vai vasara, sals vai siltums ...

Piepildījās! Pa priekšu gāja Rimka Brateņeva — adīta reminte, zem tās kaila kakla svītriņa. Un uzspīlēts brūns izbalējis mētelis, un garas kājas — gaita tāda kā paslinka, gurdena. Pašā Rimkas gaitā, kas parasti ir viegla, lidojoša, jaužas pār mēru dāsnā saule, kas zemei liek margot un zaļot un vieš laisku gurdumu miesās. Djuškam gan gurdums ne prātā. Pa priekšu, citu meitēnu bariņā gāja Rimka, un viņa laime kūsāja pāri malām. Djuška viegli nesa smago portfeli — glābjoši smago! — viņš nebaidījās sastapties ar Saņku, un tāpēc pašlaik nekas neapēnoja viņa laimi. Djuška runāja un runāja, vārdi no viņa plūdin plūda, slavinot zāli un miklo zemi, saules starus un drūmo laukakmeni ceļmalā. Un cik labi, ka bija, kas klausās, — Miņka Bogatovs cilpoja līdzi sīkiem kazlēna lēcieniem ar savu nodriskāto somu uz muguras.

— Miņ-ka-a! — Djuškā paloja maigums pret biedru. — Tas ir labi, ka mēs esam piedzimuši! Ņēmuši un uzreiz piedzimuši... Un augam un visu redzam! Jauki ir dzīvot, Miņka!.,. Bet es ienīstu, Miņka... Es Saņku Jeraliu ienīstu! Dzīvo varde, neviena neaiztiek, bet viņam vajag to nosist. Dzīvojam mēs, viņam vajag, lai mēs no viņa baidītos. Bet es nebaidos! Iešu, kurp gribu, skatīšos, ko gribu. Tikai portfeli nēsāšu līdzi, kamēr uztrenēšu muskuļus un iemācīšos paņēmienus. Un tad kam man vairs portfelis ar ķieģeli, tad es arī bez ķieģeļa ... Arī tev pāri darīt neļaušu. Turies tikai pie manis, Minka!

Pa priekšu gāja Rimka Brateņeva, meitene ar adītu cepurīti, viņa lika pasaulei kaist baltā kvēlē, viņa lika kvēlot Djuškam. Viņš runāja, runāja tā, it kā dziedātu, un nespēja sevi apvaldīt. Dziesma zālei, dziesma saulei, dziesma pavasarim un dzīvei, dziesma, kurā skanēja cildens naids pret tiem, kas traucē dzīvot.

— Redzi, kur slienas celtnis, viņš man ir tikpat kā brālis, Miņka! Tāpēc ka to ir uzstādījis tēvs. Es, Miņka, tēvu mīlu, viņš — redzēsi gan! — te ciematā vēl ko tādu

ierīkos, ka visi mutes vien iepletīs. Arī māte man, Miņka, ir laba. Ļoti, |oti, ļoti laba! Viņa cilvēkiem neļauj nomirt. Pati piekūst, naktīs neguļ, lai citi dzīvotu. Tas taču ir labi, Miņka, saki, vai ne? Labi ir piekust, lai citi dzīvotu. Vai nav tiesa, Miņka?... Kas tev notika, Miņka... Miņ-ka! Djuška tikai nupat pamanīja, ka Miņkam pār vaigiem rit asaras. Viņš iet, klūp un raud, un seja viņam tāda pelēcīga ar ādai cauri redzamiem vaigu kauliņiem.

— Miņka, ko tu tā? ...

Bet Miņka strauji pasviedās, salīcis zem savas somas, raustīgiem lēkšiem laidās projām no laimīgā Djuškas.

— Mi-iņ-ka!

Miņka neatskatījās. Djuška samulsis apstājās.

Zeme visapkārt bija žilbinoši ruda. Kopā ar meitenēm attālinājās Rimka Brateņeva — adīta cepurīte starp krāsainiem lakatiņiem, beretēm, starp citām adītām cepurītēm.

Un sametās kauns, ka viņš ir tik pārvarīgi laimīgs. Un neizpratne: ar ko tad viņš īpaši varējis Miņku aizvainot?

Saule paloja pār brūngano, kā daždien pavasarī vēl kailo zemi. Djuška stāvēja karstas, gaišas, svētdienīgas pasaules vidū, nenojauzdams, ka pasaule griež viņu savās vērpetēs.

8

Samaitātā noskaņā viņš tvēra durvju rokturi un piepeši izdzirda aiz durvīm dārdošu basu. Mājās viņu gaidīja viesis, tik nepatīkams, ka sviedies kaut vai apkārt un skrej atpakaļ uz ielas. Kādu brītiņu Djuška mīņājās uz vietas, portfelis, no kura viņš lejā bija izlicis ķieģeli, atkal šķita smags. Varbūt tiešām pastaigāties, līdz nelūgtais viesis būs aizgājis? ...

Viesis jau nu aizies, bet liksta paliks, un vai gan viņš kāds zaķpastala. Djuška atvēra durvis un nolemtības apziņā spēra soli pāri slieksnim, pretim basa dārdiem.

Istabas vidū, pliko pauri turpat vai pie griestiem, stāvēja Vasja-kubā un, garo roku vēzīdams, kaut ko plaši klāstīja. Tēvs un māte, tikko pārnākuši no darba pusdienās, un norūpējusies vecā Kļimovna sēdēja pie apklātā galda un godbijīgi klausījās. Vasja-kubā skaitījās viens no visgudrākajiem cilvēkiem ciematā.

Māte neatskatījās uz dēla pusi, tēvs tikai pazibsnīja niknu aci. Kļimovna nopūtās un nokāra sirmo, gludi pie-sukāto galvu, bet Vasja-kubā pašķielēja, taču savu runu neaprāva.

- Nav no dabas sliktu cilvēku, ir slikti audzinātāji!

- Vasilijs Vasiļjevičs dārdināja, un logu rūtis atsaucās viņa balsij. — Mēs, skolotāji, netiekam galā ar audzināšanu, dodam brāķi... Piekritu! Tā tas ir! Bet!... Bet skolā taču skolēns pavada pavisam stundas sešas dienā, pārējās astoņpadsmit stundas — mājās! Likumīgi ir jautāt: kura ietekme uz bērnu ir stiprāka? Mūsu, skolotāju, vai jūsu, vecāku? ...

- Jūs, Vasilij Vasiļjevič, gribat sacīt... — Djuškas

tēvs iesāka.

— Gribu sacīt, Fjodor Andrejevič, — Vasilija Vasiļje-viča balss kļuva cieta, seja majestātiska, — ja jūs uz ģimenes pienākumu rēķina no agra rīta līdz vēlam vakaram pazūdat darbā, tad neiedomājieties, ka tas jau nu, sak, ir tik pārlieku noderīgi sabiedrībai. Sabiedrībai, godājamo Fjodor Andrejevič, vajag, lai jūs vairāk laika veltītu savam dēlam, aizrautu viņu ar to, kas bagātīgi piemīt jums pašam. Jā! Jūs esat strādīgs, ar lielām darbaspējām, bet dēls, ak vai, nav no jums to aizguvis. Nav viņš no jums aizguvis arī jūsu pāri plūstošo enerģiju un jūsu atbildības sajūtu par darāmo darbu. Neņemiet ļaunā manu atklātību.

— Ko tur ņemt ļaunā — jums ir taisnība, dēlu redzu tikai vakarā, kad jau pats no kājām krītu nost, — tēvs sarūgtināts atmeta ar roku. — Arī mātei darba līdz kaklam. Kapitolinas Kļimovnas ziņā viņš ...

Kļimovna atsaucās ar nopūtu, māte neteica ne vārda.

— Saprotiet mani, — Vasilijs Vasiļjevičs no jauna iedu-cinājās, — es nepavisam negribu, lai ikviens ... ikviens tēvs ietekmētu savu bērnu. Ir vecāki, no kuriem es labprāt norobežotu bērnus. Ņemsim to pašu visiem pazīstamo Bo-gatovu... Kas viņš ir, šis Ņikita Bogatovs? Hronisks neveiksminieks! Un tas atsaucas uz zēnu — iebiedēts, bikls, nelaimīgs! Var tikai nožēlot Bogatova ietekmi uz savu dēlu.

Līdz šim brīdim viss, ko runāja Vasja-kubā, bija Djuš-kam nevajadzīgs un nepatīkams, patlaban viņš saausījās: Ņikita Bogatovs — tas ir Minkas tēvs, nelaimīgais zēns — pats Minka. Un Djuška nupat bija redzējis Miņkas asaras...

Taču Vasja-kubā nelūkoja iedziļināties Miņkas liktenī, viņu interesēja Djuškas liktenis. Viņš pievērsās Djuškam:

— Es gribu no tevis vienīgi to: lai tu vairāk saietos ar Ļovu Gaizeru. Viņš jau nu palīdzēs... Vairāk! Saproti?

Viņš, Djuška, saprata Vasju-kubā, taču tas lāgā nesaprata Djušku. Kāda interese Ļovkam noņemties ar Djušku, kas ir gandrīz divus gadus par viņu jaunāks. Ļovka tādus sauc par tarakāniem. Sauks par tarakānu un mācīs rēķināt uzdevumus par gājējiem... Tad jau labāk Djuška pats kaut kā. Taču dzirdami viņš to nepateica.

Toties Klimovna pasūdzēja:

— Viņam Miņka, Bogatova dēls, pats pirmais biedrs. Ak vai!

— Vasilij Vasiļjevič, paldies jums, — ierunājās māte. — Darīsim, kas mūsu spēkos. Lai nu vai kā, viņš mums ir vienīgais.

— Nu, jauki! Nu, lieliski!.,. Un es no savas puses katrā ziņā arī,,. Būsi man redzes lokā, mīlīt, redzes lokā!

Vasja-kubā manāmi atmaiga. Viņš vispār neprata ilgi dusmoties, bet, kad bija izrunājies, gari un plaši izteicies, skaļi pēc sirds patikas izrājies, tad jau nu allaž kļuva rāms un laipnīgs. Visi skolēni to zināja un klusēja, kad viņš bārās.

Viņš aizgāja nomierinājies un augstsirdīgs, vecāki pavadīja viņu līdz durvīm.

Kļimovna, lūpas sakniebusi, ar tādu izteiksmi, ka, sak, pazudis cilvēks tu esi, sāka klāt pusdienu galdu.

Tēvs atgriezās istabā, paspēra krēslu, kas pagadījās ceļā, un uzklupa Djuškam:

— Tad tik tālu gan! Jāsarkst tevis dēļ. Nē-e, es tevi saņemšu stingri — tu man aizmirsīsi ielu, Miņkas un Saņ-kas!... Gan es pratīšu tevi nosēdināt pie darba!...

Māte atslīga uz krēsla un pasauca:

— Panāc šurp pie manis, Djuška.

Tēvs uzreiz apklusa, un Djuška nedroši piegāja. Viņš vairāk baidījās no mātes klusās balss nekā no tēva kliegšanas.

Māte uzlika roku viņam uz pleca un klusēdama raudzījās viņā ilgi, ilgi, lūpu kaktiņos iegula bīstamas grumbiņas.

— Djuška... — Un apklusa, atkal sāka lūkoties Djuškam sejā. Beidzot ierunājās: — Man pašlaik slimnīcā cilvēks pie miršanas. Es tūliņ iešu pie viņa un pārnākšu vēlu... Arī rītu man jābūt tur, slimnīcā, arī parīt,., Cilvēks ir pie miršanas, Djuška, vai man vajag viņu glābt

vai nevajag?

— Vajag, — Djuška izspieda klusu, pieskaņodamies mātei.

— Es izglābšu Šo, būs atkal cits slimnieks, un man atkal vajadzēs glābt... Bet varbūt man labāk neglābt slimos un nodarboties ar tevi? Tu esi vesels, nāve tev ne« draud, bet tu esi tik dumjš un slinks, ka tevi vajag uzma-nīt, ņemt pie rokas un ar varu vest pie galda, lai tu gatavotu stundas.

— Velnsl — Pār sevi nevaldīdams, tēvs paspēra krēslu, bija skaidrs, ka ar tādu pašu patiku viņš būtu devis spērienu Djuškam.

— Mām ... — Djuškam aizžņaudzās kakls. — Mām ... Es visu ... Es pats ... Nevajag par mani... do-māt.

Māte noņēma no pleca roku, novērsa acis, teica gurdi, it kā žēlodamās:

*— Man nupat būs sarežģīta operācija. Operēsim Grin* čenko. Es ļoti uztraucos, Djuška.

— Mām! Nedomā par mani. Es pats... Tu redzēsi.

— Es tomēr rīkošos! Nē-e, es to pašplūsmei neatstāšu! — Tēvs apņēmīgi devās pie telefona, uzgrieza numuru. — Hallo! Gaizers? ... Paklau, Aleksej Jakovļevič, man pie tevis lūgums. Nē, ne pie tevis, bet pie tava dēla. Lai viņš padarbojas ar manu stulbeni, lai piepalīdz matemātikā ... Lūdzu kā vīrs vīru, tā arī pasaki — kā vīrs vīru... Nu, paldies... Kā — platformu nav? Apturēt izvešanu?! Ko tu runā, Gaizer? Šādā ūdenī turēt kokus ragatā! Un ja nu naktī ragatu pārrauj?... Nē, draudziņ, nē, nemēģini izlocīties! Gādā platformas — lai tur plīst vai lūst!...

Un tēvs aizmirsa par Djušku.

Kļimovna, galdu klādama, pukstēja:

— E-eh! Vista raiba no ārpuses, cilvēks iekšpusē.

Pēc pusdienām Djuška nekur negāja, sēdās pie galda, izplāja priekšā mācību grāmatas un nogrima domās... Vispirms par māti, kas droši vien šai pašā brīdī glābj no nāves nepazīstamo Grinčenko. Pēc tam atmiņā uzpeldēja Miņka. Kāpēc viņš tā uzreiz?..» Minka, jādomā, bija apraudājies tāpēc, ka Djuška sāka lielīties ar tēvu. Miņkas tēvu, Ņikitu Bogatovu, ciematā lāgā neieredzēja. Miņkas māte skraidīja pie kaimiņiem un sūdzējās par vīru: nekā nenopelna, par ģimeni nerūpējas.». Un tā jau ir, Minka nak uz skolu noplīsušos zābaķeļos.

Djuška tikai iztālēm bija redzējis Minkas tēvu. Tas nemaz neizskatījās kā diez kāds ļaundaris — parasts cilvēks, valkā sagumzītu platmali, vecu mēteli garām stērbelēm, kas viņam ejot pinas pa kājām, un nekad nevar saprast, vai viņš ir piedzēries vai arī no dzimšanas tāds. Arī seja Minkas tēvam tāda pati sagumzīta kā viņa cepure, bezkrāsaina, tikai acis zilas, uz mata tādas kā Minkām. Turklāt vēl Minkas tēvam ir dīvains paradums — iedams viņš vienmēr nez ko murmina. Bet reiz Djuška ieraudzīja viņu mežā — stāv viens pats klajumiņā, vēcina rokas un skaļi skandē:

Es saucu tevi, bet tu nepavēries,

Es lēju asaras, bet tu ...

Kaut kas nesaprotams. Dzejoļus — kokiem! Viņš pafs raksta dzejoļus, agrāk dzīvojis pilsētā, strādājis avīzē, tanī, kas katru dienu pienāk Kudeļinā. Avīzi visi lasa, Bo-gatova dzejoļus neviens nepazīst. Un tagad Bogatovs strādā par vienkāršu darbvedi kantorī.

Zēl Minkas. Zēl, šķiet, vairāk nekā pašam sevis.

Uzdevums par ceļotājiem neparko nepadevās.

9

Ļovka Gaizers pats pienāca pie Djuškas.

— Pēc stundām aprunāsimies, tarakān.

Un tā nu pēc stundām viņi soļo cieši blakus. Porolona jaciņa, labi pieguļoši džīnsi, sārti vaigi, pelēkas acis zem meitenīgām skropstām, rokās mape un vēl kaut kāda gudra grāmata, kurai mapē nav pieticis vietas. Blakus Djuška ar savu savazāto portfeli. Tas novelk roku, portfelī ir ķieģelis — lai justos drošāks pret Saņku Jerahu.

Ļovka iet laisku soli, runā negribīgi, it kā tādi kā Djuška, kukaiņi, viņam, nodarbinātam cilvēkam, uzbāztos katru dienu.

— Vasja-kubā uzskata, ka tevi matemātikā vajagot vilkt aiz ausīm. Man šai ziņā ir savas domas.

Djuškam savu domu nav: tēvs liek, un... viņš ir devis vārdu mātei.

— Es uzskatu, ka matemātikā cilvēku vajag sviest kā 310

t

ūdenī: izpeldēsi — tātad peldēsi ari turpmāk, neizpeldēsi — velns ar tevi, slīksti nost, tā tev arī vajag.

Djuška pacieš, ka viņu sauc par kukaini, gaida, kad Ļovka sviedīs viņu matemātikā gluži kā ūdenī.

— Še... — Ļovka sniedza Djuškam grāmatu. — Ienirsti

tanī, pacīnies ar galvu. Populāra, viegli lasāma. Izpeldēsi līdz galam — tad es ar tevi runāšu. Neizpeldēsi... Kas tur liels, staigā pa sauszemi, kā staigā visi. Tad es ne ar ko nevarēšu tev palīdzēt, tarakān.

Djuška paņēma grāmatu un palūdza:

— Ļovka, nesauc mani par tarakānu.

Ļovka pirmoreiz ar interesi palūkojās uz Djušku, negaidot bija ar mieru:

— Labi, nesaukšu, ja nepatīk.

Nē, viņš tomēr ir nekaitīgs cilvēks, dažs cits, redzēdams, ka nepatīk, būtu uztiepis: «Tad tu taču tarakāns vien esi, blakti pāraudzis, līdz kaķim neesi izaudzis!» Aiz pateicības iegribējās ar Ļovku padalīties domās.

— Ļovka, bet vai tā var būt — es te ieraudzīju laiku.

— Laiku? Ieraudzīji?!

— Saproti, šorīt es izgāju ārā un piepeši... Krauķi aizlidoja, mašīna aizbrauca garām, bērzā saplauka pumpuri. Visi to redz, un neviens nesaprot, ka tas ir laiks, kas visu tā pārvērš. Krauķi bija un vairs nav, mašīna bija un pazuda, pumpuru nebija — un radās. Ja gribi — stāvi, gribi — ej, gribi — guli mierīgs, bet laiks iet, visu pārvērš.

— Hm...

Ļovka nesāka smieties, gluži otrādi — samulsis pašķielēja sāņus.

— Interesanti. Tikai tu nevis laiku redzēji, bet kustību, ' Pumpuri bērzā — arī ir kustība.

— Nu jā, kustība. Vējš kustas, un var redzēt, ka viņš šūpo zarus. Tāpat arī laiks ...

— Hm ... Kustība arī ir laikā... Bet tu nemaz neesi tāds vientiesis, tarakān... Ai, atvaino, aizmirsu.

— Nekas. — Djuška tagad bija gatavs Ļovkam augstsirdīgi piedot arī «tarakānu».

Pāri dubļainajai Zaņa Pola Marata ielai laipoja kaķis, ar riebumu cilādams ķepas pa slapjo zemi. Un Djuška ar Ļovku aizrautīgi noskatījās tam pakaļ. Kaķis sasniedza ietvi otrpus ielas.

— Divdesmit piecas sekundes! — Ļovka paziņoja.

— Kā — divdesmit piecas? — Djuška nesaprata.

— Pagāja divdesmit piecas sekundes, kamēr kaķis pārlaipoja pāri ielai. Viņš kļuva par divdesmit piecām sekundēm vecāks, mēs abi kļuvām vecāki par tikpat daudz, visa zeme vecāka, visa pasaule ...

Djuška kļuva domīgs, vēlreiz iedomājās kaķi, kas tīrām, nolaizītām peciņām ar riebumu laipoja pa dubļaino zemi, un negaidot iebilda:

— Nē, Ļovka, kaķim nepagāja divdesmit piecas sekundes.

— Es skaitīju.

— Tu mūsējās, cilvēku sekundes skaitīji, nevis kaķa sekundes.

— Kāda starpība — mūsu vai kaķa?

— Kaķi dzīvo pasaulē īsāku mūžu nekā cilvēki. Kamēr viņš laipoja pāri ielai, viņam pagāja vairāk laika.

— Virs zemes laiks visiem ir viens.

— Kā tad nu viens? Man ir trīspadsmit gadu, bet es vēl esmu jauns. Kaķis ar trīspadsmit gadiem ir vecs vecis. Ja gadi cilvēkiem un kaķiem ir dažādi, tad arī sekundēm jābūt dažādām.

Ļovka brīdi klusēja, raukdams uzacis un ļaudams skatienam aizklīst sāņus, tad sāka smieties.

— Velns tevi sazina kas tev galvā! Kaķa laiks! Ein-šteins plīstu aiz smiekliem.

— Kas tāds?

— Alberts Einšteins, vislielākais divdesmitā gadsimta, bet varbūt pat visu gadsimtu lielākais zinātnieks. Viņš

# atklāja laika relativitāti.

— Laika — ko? ...

— Nu, to tu pašlaik nesapratīsi. Izlasi grāmatu, tad parunāsim.

— Labi. — Djuška atvēra portfeli un ņēmās bāzt iekšā grāmatu.

— Kāpēc tev tas tāds uzpūties? Ko tu tur esi sastūķējis?

— Nieki vien — tur ir ķieģelis.

— Ķieģelis? Kādēļ?

Djuška saminstinajas — vai teikt Ļovkam patiesību? Un sakautrējās.

— Muskuļus trenēju.

— Tu nu gan esi joks... Muskuļus. Ķieģelis portfeli.

— Re, būtu tu man džiudžitsa paņēmienus ierādījis.., Ļovka tikai atmeta ar roku:

— JocīgaisI Viņi šķirās.

10

To, ka pasaulē ir mīlestība, Djuška labi zināja. No kino, no grāmatām. D’Artaņjans aiz pārskatīšanās iemīlējās milēdijā. Griņovs mīlēja kapteiņa meitiņu, arī Toms Soi-jers nez kādu meitenēnu bikšelēs. Un Djuškas tēvs kādreiz pirms Djuškas dzimšanas bija dāvinājis mātei baltas narcises. Bet cik gan reižu mīlējis Puškins, un ne tikvien savu sievu Nataļju Gončarovu. «... jo devis mūžīgais man tevi, Madonna...» Rimkai pie deniņiem mati cirtojās kā Nataļjai Gončarovai.

Droši vien arī viņam kādreiz vajadzēs iemīlēties. Kādreiz? ... Bet ja nu jau! Ja nu piepeši Rimkā Brateņevā?.

Taču gan filmās, gan grāmatās tie, kas mīl, satiekas un satikušies atzīstas viens otram: «Es jūs mīlu.» Un tad skūpstās... Djuškam turpretim gribas Rimku redzēt, tikai redzēt, labāk jau iztālēm, bet satikties — nē, nepavisam nav obligāti. Lai satiktos, ir taču jāpieiet pavisam tuvu. Agrāk pieiet Rimkai tuvu nebija grūti, tagad — nē, gan kauns, gan bail. Un ne no šā, ne no tā pasacīt: «Es jūs mīlu!» — tad gan vieglāk zemē iegrimt. Bet noskūpstīt jau nu ... Domāt negribas.

Taču kaut kas ir noticis, kaut kas dīvains ar pašu Djušku. Un Rimkai tur nav nekādas daļas, viņa ne zināt nekā nezina, smieklīgi uzvelt vainu viņai. Ir noticis! Pat Miņka bija pamanījis: «Vai tu neesli slims, Djuška?» Un ja nu patiešām, piepeši un bīstami? Nav iemīlējies, nē! Mīlestība nav slimība, cilvēkus nebendē.

Ak kungs! Cik slikti, ja neesi tāds kā visi! Cik slikti un cik briesmīgi! Tik vien cerības, ka pamodīsies kādā jaukā rītā un jutīsi — viss ir pārgājis: uz Rimku skatīties negribas, iela atkal ir parasta iela un pret Saņku Jerahu nav naida, kas sirdi rauj no krūtīm laukā, ar Saņku var pat līgt mieru, izmest nevajadzīgo ķieģeli.

Necerēts mierinājums — satikšanās ar Ļovku Gaizeru. Ļovka nesmejas, nevaicāja — vai neesi slims? Ļovka ir pats gudrākais no zēniem.

Djuška ar bailēm vēra vaļā Ļovkas grāmatu, ne pārāk biezu, bet zinātnisku. Laikam jau viena vienīga matema-tika, Djuška noslīks tanī, neizpeldēs malā, un tad Ļovka no viņa novērsīsies.

Taču nekādas āķīgas matemātikas nebija. Pašā sākumā uzdots vienkāršs jautājums: «Cik liela ir pasaule?» Un tālāk runāts par... mata resnumu. Izrādās, tas ir pats mazākais, ko var saskatīt cilvēka acs. Izstieptas cilvēka rokas garums desmittūkstoš reižu pārsniedz mata resnumu. Izstiepta roka ir desmittūkstoš reižu īsāka par attālumu līdz kalniem pie apvāršņa. Attālums līdz apvārsnim ir tikai nedaudz vairāk kā tūkstoš reižu mazāks par Zemes diametru. Un Zemes diametrs atkal ir desmittūkstoš reižu mazāks par attālumu līdz Saulei...

Melnā tukšumā karājas caurspīdīgs dzirksteļu mākonis, plakans kā plācenis. Katra dzirkstelīte ir saule, tās nevar saskaitīt. Starp tām ir arī mūsējā — puteklītis.

Bet nomaļus ir cits tāds pats sīksīku dzirksteļu mākonis — saules, saules, saules! Jau svešas, tālas — mūsu kaimiņienes Andromedas Miglājā!

Un aiz Andromedas jauni un jauni miglāji, nevar tos saskaitīt. Zvaigžņu tūces, sauļu-puteklīšu dūmaka vāliem veļas pa visu lielo tukšumu. Pa visu, visur, bez gala!,..

Pietiek! Pietiek!...

Lappusi pēc lappuses pasaule nežēlīgi pieauga.

Bet Djuška sarāvās, saruka aizvien niecīgāks — lappusi pēc lappuses — līdz nekam, līdz tukšumam! Kopā ar Ku-deļinas ciematu, kopā ar dzimto Zemi, ar savu mīļo Sauli... Pietiek! Nu, pietiek taču! Visums nepadodas, visums grandiozi aug...

Naktī viņš nevarēja iemigt.

Gulēja māja, gulēja ciemats, varēja dzirdēt, kā šalc no krastiem izkāpusī upe. Dīvaini, ļaudis var mierīgi gulēt, nejuzdami šausmas par nemīlīgo milzu pasauli.

Guļ... Ļaudami Djuškam vienam pašam mocīties par to, cik niecīga ir cilvēce, kas dzīvo uz pamestās Zemes. Un Djuška neizturēja, klusītēm piecēlās no gultas. Kā lai iemieg, ja tepat aiz sienas ir milzīgais visums. Viņš izslī-(lēja no istabas, pie durvīm sataustīja savu mēteli, basām kājām iekāpa zābakos.

Šalca upe viņpus mājām, zem zābakiem žļadzēja slapjā zeme, virs ciemata karājās zvaigznes. Uz tām tad arī, pacēlis seju, skatījās Djuška, ielūkojās neaptveramajā bezgalībā, kas pilna izklaidus pakaisītām starojošām pasaulēm.

Un kaut kur, kaut kur šā viņam pavērtā bezdibeņa dziļumā stāv kāds cits Djuška un, galvu atmetis, tāpat raugās un droši vien mokās — nepazīstamais brālis, nomaldījies bezgalīgajā pasaulē.

— Brāli, vai tev ir bail, ka pasaule tik liela?

— Bail.

— Labāk būtu to nezināt?

— Labāk, mierīgāk.

— Neko nezina tarakāns. Vai gribi būt tarakāns?

— Nē.

— Arī es negribu.

— Tātad tomēr gribi zināt?

— Tomēr gribu.

— Bet bailes, bet miers?

— Lail

— Vai tu izlasīji līdz galam savu grāmatu?

— Nē, līdz galam ne.

— Es arī ne.

Bezdibenis virs galvas, bezdibenis bez gala, pilns starojošām pasaulēm. Tur kaut kur ir brāļi... Vai viņi sastapsies skatieniem? Vai viņi sadzirdēs cits citu? Vai viņi apvienosies pret biedējošo visumu?

Šalca upe, zvaigžņota debesjuma segts, dusēja Kudeļi-nas ciemats. Viens otram pretim stāvēja — mazs, nakts drēgnumā salstošs cietējs cilvēks un vienaldzīgais pasaules visums. Vaigu vaigā — briestošs, vēl trausls saprāts un neizsmeļamā esības mīkla.

U

Rītā viņš kā parasti izgāja no mājas, lai pa labi pazīstamo 2ana Pola Marata ielu ietu uz skolu. Bērzs, vecais celms, izdangātais ceļš. Znobišinas vecāmāte, kas velk pie valga atspērušos kazu. Nekas nav mainījies pazīstamajā pasaulē, un tomēr viņš ir kļuvis cits, atkal iekļuvis vērpetē.

Bērzs, celms, vecīte ar kazu ..,

Viss šķiet sīks, nav uzmanības vērts._ Pat Rimku negribas redzēt. Kas nu Rimka? Tāpat cilvēks. Ar paļām acīs Djuška raugās uz pavīdējušo ielu un... jūt neparastu cieņu pret sevi. Neviens nezina, cik pasaule liela, cik ļaudis sīki, viņš zina, viņš nav tāds kā visi.

Ķieģeli Djuška tomēr izvilka no patrepes un iebāza portfelī — ko var zināt! Kāda daļa Saņkam Jeraham, ka pa šo nakti Djuška ir kļuvis gudrāks, atklājis visumu, sācis nicināt cilvēkus, — ņems un piekaus. Nē, labāk jau paķert līdzi ķieģeli... drošs paliek drošs.

— Sveiks, Djuška.

Kā vienmēr bikli, sāniski, rokas mēteļa kabatās, vecā soma plecos — Minka. Djuška nepakustējās, neturēja par vajadzīgu paskatīties, neatsaucās, glabādams sejā pasaules sāpes, klusēja kādu minūti, varbūt pat ilgāk, beidzot izteica:

— Saki — kādēļ cilvēki dzīvo pasaulē?

Miņka vainīgi pašņaukāja degunu, patrinās, neizdvesa ne skaņas.

— Nezini?

— Nē, — Miņka atzinās.

— Bet es zinu.

Miņka ne drusciņas neizbrīnījās, nīgri, bez intereses, pieklājības pēc izspieda:

— Kādēļ tad?

— Tāpat vieni — Djuška svinīgi paziņoja. — Dzīvo un cauri.

Un atkal nekāda iespaida, Miņka vienaldzīgi pavirināja bālganās sivēna skropstas.

— Sadzimuši kā tādas blaktis — gan es, gan tu, gan itin visi pasaulē. Tā arī dzīvojam. Ja labi padomā, pat dzīvot negribas.

Miņka krampjaini nopūtās, nolieca seju un klusu, dobji kā no pazemes, pēkšņi atzinās:

— Man, Djuška, arī.

— Ko — arī? — Djuška kļuva uzmanīgs,

— Arī negribas dzīvot.

Viena lieta ir, ja tā runā viņš, Djuška, kas vakar izlasījis gudru grāmatu, ieguvis tiesības uz visu cilvēku cilti raudzīties no augšas, pavisam cita — ja Miņka, kas tādu grāmatu nav lasījis, nekā nezina, un tātad viņam nav arī tiesību ciest, kā patlaban cieš Djuška.

— Kāpēc tad tev, Miņka?

— Nu, tēvs ar māti vienmēr ... Nevaru izturēt, Djuška.

Miņka pacēla acis, valgas, taču ne tādas kā sunim, bet

tramīgas ievainota putna acis. Kaut kas no putna, tāda kā bezpalīdzība jaužas arī zilgani bālajā sejā, smailajā degunā. Un Djuškam ienāca prātā, ka viņš līdz pat šim brīdim par lāgu nezina, kāpēc Miņka tolaik bija sācis raudāt. Pat piemirsis bija par to... «Kādēļ cilvēki dzīvo pasaulē?»

— Māmuce katru dienu raud. Tēvs viņai dzīvi sagandējis, Djuška.

— Kā — sagandējis?

— Nu, apprecējis viņu.

— Apprecējis un nemīl, vai?

— Mīl, ļoti mīl. Tur jau tā nelaime, Djuška, mīl tik ļoti, ka bez mātes nomirs.

— Tas taču ir labi, Miņka.

— Slikti, Djuška. Tēvs aiz šās mīlestības skaidri kā saslimis, darīt nekā negrib. Man, palūk, zābaki noplīsuši, mātei jaunu drēbju nav, bet viņš... mīl, vai redzi.

— Vai viņš ir nelabs, vai?

— Labs, Djuška. Bet tas vienalga slikti. Labsirdības dēļ viņam viss arī iznāk citādi nekā citiem cilvēkiem. Es viņu ienīstu, Djuška!... — Asaras zilajās acīs un šņukstoša, aiztrūkusi balss. — Tu domā, par labsirdību nevar ienīst? Var!... Viņš ir labs, bet slikts. Viņa dēļ visi par mums smejas, par māti arī. Māte katru dienu raud, Djuška. Tēvs viņai dzīvi sagandējis. Viņa arī tagad vēl ir skaista, bet viņš? ... Paskaties, kā mēs dzīvojam, māmuce sev kleitu nevar nopirkt. Bijis nu vēl dzērājs kā citi, nebūtu tik aizvainojoši.

Te noklaudzēja ārdurvis: dip, dip, dip — nobira pa lieveņa pakāpieniem. Pa ielu, šķiet, aizšalca svaiga vēsmiņa — garām aizskrēja Rimka Brateņeva, skriedama uzsauca:

— Čivināt, čivuļi! Nokavēsiet skolu!

Viņa šodien nometusi šauro ziemas mētelīti, īsā jaciņā, atbrīvota, lidojoša. Dip, dip, dip! — dzidri aizskan pa dēļu ietvi. Dip-dip — pa visu ielu gluži kā mūzika. Atbrīvota un mazliet neveikla. Patlaban lidojošiem auļiem aiznes savu aizkustinošo neveiklumu. /

«Civuļi!» — ko tu neteiksi, vīzdegunel

No Miņkas vārdiem saruka, apdzisa vakar iededzies visums. Nospļauties par to, ka Saule ir puteklītis, ka Zeme neizdibināma, uzspļaut, ka pats neesi nekas, uzspļaut jautājumam — kādēļ cilvēki dzīvo pasaulē? Tikai nespļaut uz Miņku, uz viņa asarām. Gribas mīlēt un žēlot visu, kas vien ir pasaulē — šo brūngano pavasarīgo ielu, lielo celtni par jumtiem, nomīdītos ietves dēļus, kurus nupat vēl skāra Rimkas ašās kājas.

Mīla un žēlums izgāzās pār Miņku:

— Miņka! Neuzdrīksties kaukt! Tu paskaties — cik jauki ir visapkārt!... Tev taču ir draugs, Minka! Es! Es esmu tavs draugs! Es tev vienmēr palīdzēšu! Godavārds — nemeloju! Tu esi labāks par visiem zēniem... Mitējies kaukt! Mitējies, kad tev saka, citādi kraušu!...

Taču Minka vairs nekauca, asaras vēl mirdzēja acīs, bet viņš jau kautri smaidīja.

12

Djuškam gāzās virsū tāds nemērs visāda darāmā, ka viņa paša visam vairs nepietika — dzīve tik šaura un saspiesta, vai gan bija kur izvērsties.

Beidzās stundas, visi steigšus devās uz mājām. Uz mājām steidzās arī Rimka. Djuškam gribējās mesties viņai pakaļ. Ejot cieši blakus ar uzticamo Miņku, vērot viņas šauro muguru, just neredzamo, sastiepto stīgu — no viņas uz viņu — un ļauties izbrīnam par zāli, kas aizgūtnēm līda ārā pa visām spraugām, par ceļmalā gulošā laukakmens cieto stūrgalvību, sasilušajiem jumtiem, zilgmaino dienu un paša esību šai pasaulē.

Viņš nepaguva parunāties ar Ļovku. Saruna bija tik nopietna, ka to nevarēja iespiest kādā nieka starpbrīdī.

Stundas beidzās, Rimka aicināja līdzi. Un aicināja... Nē, Ļovka ne. Aicināja nule atklātais visums. Ko lai dara, ja to pazīst vienīgi Ļovka. Visums ņēma pārsvaru pār Rimku.

— Ļovka, kāpēc tu man iedevi tādu grāmatu? Tā taču nav par matemātiku, bet pavisam par ko citu.

Viņi ierīkojās tukšajā sporta zālē uz kaktā sakrautiem paklājiem. Ļovka tikko bija beidzis vingrinājumus uz stieņa — viņš bija griezis «saulīti», taisījis «atslēgu», «pārsviedienu» un pat stāju uz rokām ar galvu uz lejuj meistars, nenoskatīties. Djuška nolēma, ka vajadzēs arī viņam sākt vingrot uz stieņa, uztrenēt muskuļus. Ļovka uzmeta virs sporta krekla uz kailajiem pleciem jaku un atlaidās blakus.

— Kā, vai tu jau izlasīji? — viņš neticīgi vaicāja.

— Pagaidām visu ne, visu nepaspēju. Bail, Ļovka.

— Bail? Kāpēc?

— Pasaule taču — palūk, kāda! Bet es? Un tu? Un mēs visi — cilvēki?... Es, Ļovka, lasīju tavu grāmatu un vienā gabalā aptaustīju sevi: vai es esmu pasaulē, vai tā tikai liekas?

— Nu, un kā, vai sataustīji?

— Esmu, bet ļoti, ļoti maziņš, tikpat kā neesmu.

— Un savu galvu aptaustīji?

— Nesmejies, Ļovka. Es nopietni.

— Arī es nopietni: lūdzu, aptausti galvu!

Nē, Ļovka nesmaidīja, ar skadru, pelēku aci iesāņus vērās Djuškā.

— Galva kā galva, Ļovka. Kas tad ir?

— Tas, ka salīdzinājumā ar zvaigznēm un galaktikām tā ir maza. Vai tā nav?

— Tad nu gan salīdzināji.

— Bet tanī ietilpst viss pasaules visums, miljardiem zvaigžņu, miljardiem galaktiku. Mazajā galvā. Kā tad nu iznāk?

Djuška klusēja.

— Iznāk, ka šī te lietiņa, ko tu nēsā uz pleciem, tarakān, — ai, atvaino! — ir pats lielākais no visa, kas vien ir pasaulē.

— Es ... Es par to netiku padomājis, Ļovka.

— Tur jau ir tas joks. Nevērtē lietas pēc apmēriem!

Djuškam patiešām uzreiz pat rokas ieniezējās, kā gribējās aptaustīt savu lielo galvu, kurā šobrīd ietilpa visa pasaule. Tiešām gan! Taču viņš kautrējās no Ļovkas, nomākts stāvēja, nedrīkstēdams priecāties.

Bet Ļovka uzvaroši turpināja:

— Tu jautāji, kāpēc es tev tādu grāmatu iegrūdu — ne par matemātiku. Kad redz izraktu bedri, par lāpstu neviens vairs neatceras. Bez lāpstas, kailiem pirkstiņiem, lielu bedri izrakt nevar. Tā arī zinātnieki visumu atklāja ar matemātikas palīdzību.

— Un es atkal domāju, ka viņi, zinātnieki, to visu teleskopā saskatījuši, — Djuška nedroši pabilda.

— Vai tad visu var ieraudzīt pat ar teleskopiem?

— Ar teleskopiem nevar?

— Tu redzi naktī zvaigznes?

— Redzu, protams, — Djuška atbildēja.

— Bet vai attālumu no Zemes līdz šīm zvaigznēm tu redzi?

— Kā — attālumu?

— Nu tā, attālumu — cik kilometru vai gaismas gadu? ... Saskatīt to nevar, vajag aprēķināt. Un vai var teleskopā saredzēt, kas notiks izplatījumā pēc gada, pēc desmit, pēc simt gadiem?

— Nu jau gan!

— Saredzēt nevar, bet aprēķināt var.

— Nu-u ...

— Saules vai mēness aptumsumi, piemēram... Pajautā — atbildēs par simt gadiem uz priekšu: tai un tai dienā, tai un tai stundā, tai un tai minūtē sāksies, tad un tad beigsies, no tās un tās vietas būs vislabāk redzams. Burvji un zīlnieces salīdzinājumā ar matemātiķiem ir smurguļi. Pēdīgais muļķis, kas neciena matemātiku.

— Es viņu cienu, Ļovka, tikai...

— Tikai matemātika mani neciena?

— Es, Ļovka, esmu neapdāvināts. Lai ņemu kādu uzdevumu ņemdams — grūti, nespēju.

— Tāpēc ka nav interesanti.

— Bet vai tad uzdevumi mēdz būt arī interesanti?

— Se tev nu bija! — Ļovka iesmējās. — Kurš katrs, izņemot jau nu pavisam* vienkāršos.

— Pavisam vienkāršie ... nav interesanti?

— Pats par sevi saprotams.

— Bet es līdz šim domāju, pats par sevi saprotams, ka neinteresanti ir grūtie.

— Bet tu iedomājies: uzdevums — tas ir noslēpums. Jo dziļāks noslēpums, jo stiprāk gribas to atminēt.

— Ceļotāji iet viens otram pretim. No punkta A un no punkta B — kas tad tas par noslēpumu, turklāt vēl interesantu?

— Bet ja nu no punkta A lido komēta, un no punkta B virzās mūsu Zeme. Vai tad ir vai nav interesanti zināt, vai šie ceļotāji, Zeme un komēta sastapsies, kādā punktā un kad? Ja sastapsies, tad taču tā būs katastrofa.

— Bet vai tā var būt, Ļoška?

— Ir jau bijis.

— Ei nu! Katastrofa?

— Par Tunguskas meteorītu esi dzirdējis? Šī — tiesa gan, nelielā — komēta uzdrāzās Zemei. Labi, ka nokrita neapdzīvotos mežos.

— Un ja nu uzreiz atlido liela?

— Tad mēs to sagaidīsim ar bumbnesēju raķeti, lai satriec gabalos! Redzi, te tev atkal neliels uzdevums ar diviem cejotājiem — raķeti un komētu ...

Djuška brītiņu klusēja, tad nopūtās:

— Laimīgs tu esi, Ļovka. Visu jau iepriekš dabūsi zināt.

Un Ļovkam, no visa redzams, patika skaudība, kas

ieskanējās Djuškas balsī, viņš sasārta no prieka.

— Visu jau nu ne, bet šo to gan, — viņš kautri atbildēja.

— Ļovka, bet vai ar matemātiku var uzzināt, cik gadus es nodzīvošu un kad miršu?

— Kam tev tas vajadzīgs?

— Interesanti! Pat ļoti. Noslēpums tačul

Ļovka pašķielēja sāņus.

— Es te esmu uztaustījis ko svarīgāku... noslēpumu ... — viņš teica. Un apklusa, un sāka vēl ciešāk blenzt sāņus.

— Svarīgāka nekā nav, Ļovka.

— Es negribu zināt, kad miršu. Es gribu zināt, v a i e s no jauna atdzimšu pēc nāves.

Pēdējos vārdus Ļovka izteica dobjā aizkapa balsī. Lielajā, tukšajā, krēslainajā sporta zālē uz brīdi iestājās īpašs klusums, kas slēpa kaut ko draudīgu, kam cilvēki nedrīkst pieskarties.

Cenzdamies neaizbaidīt šo klusumu, Djuška čukstus izdvesa:

— Ļov-ka-a, vai tad tā var būt? ...

— Var vai nevar, jādabū zināt.

— Lai pēc nāves? ...

—■ Pēc nāves.

— Tā kā spoks? Jā?

— Spoki ir pasakas!

— Bet kā tad?

— Pa īstam, tā kā tagad.

— Ļovka, vai tu neesi slims?

— Ne druskas.

Piktā un nepavisam ne mulsā atbilde sajūsmināja Djušku līdz sirds dziļumiem.

— Re, tas tik nu gan — jā-a!... Nomirt un — atkal no jauna!... Tikai — ieraks taču kapā, Ļovka.

— Lai!

— Bet varbūt tu tomēr esi slims?

— Paklau, tarakān... Kaut gan diez vai tu sapratīsi.

— Es pacentīšos, Ļovka. Es centīšos no visa spēka!

— Vispirms vajag atrisināt vienu problēmu...

— Ko tādu?

— Problēmu. Zinātniski. Lielu. Ap kuru patlaban cīnās visi pasaules zinātnieki. Es dzīvību nežēlošu, bet izdibināšu.

— Kāda tad tā ir, Ļovka?

— Pēc skata vienkārša: vai mūsu pasaule ir bezgalīga vai galīga?

— Ā-a, — Djuška vīlies novilka. — Kam tas vajadzīgs?

— Tā ir atslēga noslēpumam, vai mēs pēc nāves dzīvosim vai ne.

— Bezgalīga ... Pasaule ... Atslēga?

— Pasaki: no kā es sastāvu?

— No kauliem, no miesas, kā visi.

— Es sastāvu no atomiem. No pašiem parastākajiem atomiem, kas sagrupēti zināmā kārtībā.

— Nu, un tad?

Ļovka tik interesanti bija iesācis, taču patlaban kaut ko putroja: bezgalība, pasaule, atomi, velns zina kas!

— Atomu manī ir ļoti, ļoti daudz, taču to skaits ir aprobežots. Saproti?

— Nē, Ļovka.

— Es esmu galīgs, bet pasaules visums bezgalīgs. Ņem vērā, Djuška, divkārt bezgalīgs — laikā un telpā.

— Un kāds tev no tā labums?

— Liels, Djuška. Ja mūsu pasaules visums nekur nebeidzas un nekad nebeidzas, tad kaut kur, kaut kad, agri vai vēlu, bet noteikti... Saproti, no-teik-ti! Notiks neticamais — atomi nejauši sagrupēsies tā, kā tie pašlaik ir manī.

Ļovka apklusa, izbrīnījies un saviļņots triumfējoši vērās Djuškā. Bet Djuška nomākts uzdeva aizvien vēl to pašu jau apnikušo jautājumu:

— Un kas tad ir?

— Kas ir?! — Ļovka drebošā balsī atsaucās. — Tad tas taču būšu esi Atkal no jauna būšu es! Es radīšos kaut kur visumā, kaut kad, jau pēc nāves! Iznāk, ka esmu nemirstīgs! Saprati?

— Nē, Ļovka.

Un Ļovka uzreiz apdzisa.

— Stulbs tu esi, tarakān.

— Nu, bet es — pēc nāves?

— Tu arī. — Atbilde jau bez entuziasma.

— Un citi? ...

— Arī citi. Visi. Es neesmu izņēmums.

Djuška apsvērdams brīdi klusēja, pēdīgi iebilda:

— Nē, te kaut kas nav tā. Nu, labi — tu viens. Nu, vēl arī es — lai jau būtu. Bet visi... Nē, kaut kas nav pareizi.

— Labi, tarakān, izbeigsim šo sarunu, pieliksim punktu. — Ļovka piecēlās, nometa jaku un sāka vilkt kreklu pār galvu.

Djuška ņēma savu portfeli ar ķieģeli. Laiks bija iet uz mājām.

13

Mājās viņš pēc pusdienām atvēra uzdevumu grāmatu: «Divi ceļotāji...» Noslēpums, pat divi nelieli — cik nogāja pirmais un cik otrais. Noslēpumi — ne šis, ne tas, paši draņķīgākie, taču treniņam noderēs. Djuška pārlika pār uzdevumu grāmatu un sāka domāt.

Ceļotājiem nebija ne savas sejas, ne vārda, ne rakstura, viņi atšķīrās viens no otra tikai ar to, ka viens devās ceļā pusstundu agrāk. Pusstundu — trīsdesmit minūtes ... Minūtes palīdzēja atklāt noieto kilometru noslēpumu. Citā uzdevumā leņķa grādi palīdzēja aprēķināt rūpnīcas dūmeņa augstumu. Trešajā — ūdenstorņa tvertnes platums un garums pateica priekšā, cik pionieru atpūtās pionieru nometnē.

2ana Pola Marata ielā iedegās logi. Lielais celtnis peldējās zaļā rietā. Vecā Znobišina atkal aiz valga vilka kazu, šoreiz uz otru pusi — uz mājām. Djuška izgāja pastaigāties.

Viņš bija atrisinājis vairākus uzdevumus pēc kārtas, un neieradusī galva kļuvusi smaga, šķita pat mazliet piepampusi, taču ap sirdi — mierīgi. Djuška bija tik apmierināts ar sevi, ka pat gaita viņam kļuva lēna un domīga.

Dīvaina gan tā matemātika. Sasaista kopā lietas, kurām, kā varētu likties, nav nekāda sakara — grādus ar rūpnīcas dūmeni, ūdenstorņa tvertni ar pionieriem nometnē! Vai arī visuma bezgalība — varētu likties, kuram gan kāda daļa gar to! — nē, tā sola Ļovkam Gaizeram jaunu dzīvi... pēc nāves. Neko sacīt!

Aiz mājām klusumā kurkstēja vardes, ne tik skaļi kā pirmāk, ne tik skanīgi, bet joprojām skaudri, centīgi. Ienāca prātā Saņkas aukliņā piesietā varde ar rūsaini zeltīto aci, kā tai elpojot cilājās dzeltenais vēderiņš. Neaicināta viņa ielīda Djuškas svarīgajās un gudrajās domās par matemātiku. Šī varde lika Djuškam nēsāt portfelī ķieģeli. Varde un ķieģelis — arī dīvaina saistība. Un ar matemātiku tam nav nekāda sakara. Izrādās — ne vien uzdevumu grāmatā, bet arī pašā dzīvē ir šīs līdz nejēdzībai dīvainās sakarības.

Varde un ķieģelis, bezgalīgais visums un otra dzīve kā velte... Bet veclaiku skaistule, sen, sen mirusī Nataļja Gončarova pēkšņi un negaidīti bija iztraucējusi Djuškas dzīves mieru. Vēl vairāk, ja šī Nataļja Gončarova pirms simt un vēl dažiem gadiem būtu nēsājusi citādu sasuku — nevis ar sprodziņām pie deniņiem —, ar Djušku nekas īpašs nebūtu noticis: viņš nebūtu pievērsis uzmanību Rim-kai Brateņevai, nebūtu vardes dēļ saskrējies ar Saņku, nebūtu saķēris kārtējo divnieku pie Vasjas-kubā, nebūtu tik tuvu sagājies ar Ļovku Gaizeru, nebūtu no viņa dabūjis grāmatu par galaktikām, nebūtu pamanījis dīvainības uzdevumu grāmatā, nebūtu atklājis pārsteidzošas sakarības pasaulē. Ja tikai padomā, viss izrietēja no tā, ka Puš-kina sieva Nataļja Gončarova nēsājusi tais gados moderno sasuku ar sprodziņām.

Un ja nu piepeši... Djuškam aizrāvās elpa no minējuma. Ja nu piepeši Nataļja Gončarova un Rimka Brate-ņeva!... Pat ļoti vienkārši, Ļovka Gaizers visu bija izskaidrojis: atomi Rimkā nejauši sagrupējušies gluži tā kā agrāk Puškina sievā. Piedzima meitenīte, nevienam pat prātā neienāca, ka tā jau vienu reizi bija dzimusi. Aiz pārskatīšanās viņu nosauca par Rimku. Arī Rimka pati nekā nezina, tikai Djuška nupat nejauši atklājis viņas noslēpumu ...

Ļovka Gaizers nez vai maz atdzims, bet Nataļja Gončarova jau ir klāt.,. Un kur? Kudeļino ciematā! Tepat līdzās Djuškam!

Pār krēslaino ciematu izplūda zaļš riets. Klusu un tuksnesīgi ir Žana Pola Marata ielā. Nesaskanīgā varžu kurk-sloņa nejauc klusumu. Ir miers, ir izbrīns, ir godbijīgas bailes, ir Djuškas jūsma par pasauli. Pazīstamā pasaule atkal ir sagriezusies vērpetēs — atklājusies no negaidītas puses, elpu rauj ciet.

Un šinī otrādi apgrieztajā, negaidītajā pasaulē Djuškam priekšā negaidīts iznira nepavisam ne dīvains, bet pazīstams un apnicīgs Koļkas Liskova stāvs. Saņurcītā žoke-nītē, plats smaidiņš rauc grumbās pērtiķa ģīmīti, atsedz nelīdzenus zobus, kājas nestāv uz vietas, iet danceniski.

— Djuškal Hi-hi! Sveiks... Pastaigājies, Djuška?

— Ko tev vajag, makak?

— Nekā, Djuška. Man — nekā... Hi-hil Kas tas tāds, es domāju, nāk? Bet tas ir viņš, viens pats... bez portfe-līša. Kur tad portfelītis, Djuška? Hi-hi! Tu taču no tā nekad nešķīries...

Koļka Liskovs vaibstīdamies atskatījās pār plecu, un Djuška ieraudzīja Saņku.

Tas stāvēja malā — plats un stūrains, kājas iepletis, rokas kabatās, stingas acis, masīvs deguns — Saņka Je-raha, kas traucē dzīvot pasaulē.

Viņš nekustējās, viņš nesteidzās. Bet purvos aiz mājām neatlaidīgi un neskaidri kvarkstēja paši nerimtīgākie varžu dziedoņi, pa ielu zagās bikls mijkrēslis, mājīgu siltumu izstaroja namu logi, un virs Saņkas galvas vēl neaotum-sušajās debesīs līpēja divas trīs bālas, nenobriedušas zvaigznes. Un šai mūžam neaptveramajā pasaulē, kur ūdenstorņa tvertne saistīta ar pionieriem, bezgalība ar jaunu dzīvi, Nataļja Gončarova ar Rimku Brateņevu, — pašā šās pasaules centrā, aizsegdams ar sevi pasauli, — stāv Saņka. Un šai īsajā mirklī, kamēr Saņka vilcinājās, bet Koļka Liskovs dīdījās apkārt, Djuška vēlreiz pārdzīvoja atklājumu.

Vai gan Saņka dzīvo viņa pasaulē? Saņkam taču nav ne jausmas, ka bālās zvaigznes virs galvas ir tālas saules ar planētām, viņš nekā nezina par bezgalīgo visumu, ne-noģied, ka varde var likt cilvēkam nēsāt ķieģeli skolas portfelī. Saņka dzīvo blakus Djuškam, taču ap Saņku viss ir pavisam citādi nekā ap Djušku, — cita pasaule, bez mazākās līdzības. Tūliņ Saņka spers soli... Djuškas pasaulē.

Kājām šķeterēdams, Koļka Liskovs paskrēja sāņus.

— Saņka, viņš šodien ir tukšā, bez portfelīša! Dzirdēji, Satika, viņš jautā: ko tev vajagot? ... Hi-hi! Pasaki viņam, Saņka, lai saprot. Hi-hi!

Saņka, rokas no kabatām neizvilcis, paspēra soli uz Djuškas pusi, piesmacis uzbilda:

— Nu!

— Ko — nu?

— Neko — esam satikušies. Nepriecājies?

Viņi bija satikušies, Saņka pavisam tuvu Djuškam, ne* lūgts viesis no citas pasaules: apaļas, stingas acis, nedzīvs deguns, smaga elpa sejā.

Ķieģelis bija mājās zem kāpnēm. Nevarēja taču Djuška iziet vakarā pastaigāties ar portfeli. Iela tukša, namu logos mierīga gaisma.

— Priecājies vai nepriecājies, es tev prasu?

— Dienā baidījies klupt man virsū.

Koļka Liskovs, turēdamies nomaļus, atbildēja Saņkas vietā:

— Redz kāds gudrinieks! Dienu tu ķieģeli portfelītī valci līdzi. Zi-i-nam!

— Bet ko tu, Saņka, nēsā kabatā? Parādi!

— Gan dabūsi redzēt, pagūsi.

Djuška paspēja pietupties, Saņkas dūre notrieca viņam cepuri no galvas. Piesedzis seju ar piedurkni, Djuška grasījās Saņkam spert, kad negaidot atskanēja Koļkas Lis-kova balss:

— Sargās!

Bija dzirdama Saņkas tusnīšana:

— L-laid v-vaļā, maita! L-laid!

Viņš rāvās ārā kādam no rokām, tas, ar pakumpo muguru piesegdams Djušku, grūda Saņku nost:

— Pievaldies, puišel, pievaldies!

— L-laid! R-riebekli!

— Negānies, pagāns, ausis noraušu!

Saņka bija stiprāks par visiem puikām šai ielā, bet te viņam pretim stāvēja pieaugušais, kaut arī lempīgi mīņādamies, neveikls, tomēr cits cilvēks, ne no puiku gājuma.

— Rimsties labāk, rimsties, nepalaid rokas!

Un Saņka atkāpās, nevarē kliegdams:

— Nu, Djuška, piemini! Rīt tiksimies! Plīkšķēs asintiņš!

— Asintiņš? ... Ak tu nejaucēnl Nule sācis dzīvot, bet jau par zvēru kļūsti.

— Tevi arī, nodeguli! Arī tevi! Gan jau ar akmeni no stūra!...

— Eh, neprotu es cilvēkus sist, bet derētu gan! — Garāmgājējs sāka virzīt Djušku pie malas. — Ejam projām no šejienes, puikiņ, tālāk no grēka!

Gabaliņu nostāk lēkāja Koļka Liskovs, gorījās un jautri

klaigāja:

— Oi, Saņka, samīcīja tevi! Oi, Saņka, izpurgāja sastapšanos! Un cik jauki bijāt sastapušies!

— Gan sastapsimies vēl! Dabūsi raudāt, Djuška. Un arī Miņka asarās pamērcēsies.

— Eh, neprotu cilvēkus sisti... Ejam, puikiņ, ejam!

Pavadīšu līdz mājām ...

Djuškas glābējs bija Minkas tēvs Ņikita Bogatovs ar pakausī atmestu platmali, piņādamies savā pārmēru platajā mētelī, īgnu, kā zobu sāpēs saviebtu šauru seju. Viņš gāja kopā ar Djušku, vicināja garās piedurknes, murmināja, nebēdādams, vai Djuška viņu dzird vai ne:

— Kā izdziedināt cilvēkus no niknuma? Sieva neciena vīru, gājējs gājēju, kaimiņš kaimiņu ... Kaut varējis atrast ko tādu, lai cilvēks cilvēkam tuvojas ar izpratni: saproti tu mani, es — tevi. Bet šitā te, jau no bērna kājas — plīkšķēs asintiņš! Tādi tad arī maitā dzīvi. Tādi, jādomā, arī karus pasaulē vieš ...

Neizprotams cilvēks. Iet cieši blakus, taču pats ir nez kur tālu. Arī murmina ko nesaprotamu un vispār, pats sev lasa dzejo|us, sev un kokiem ... Atkal viss ir gluži citādi nekā ap Djušku — iet līdzās, dzīvo līdzās, taču dažādās pasaulēs. Arī Djuškas tēvs ir gluži, gluži blakus, un tomēr Djuškam ir kaut kas viens, bet tēvam kas cits. Arī mātei kas cits, kas nepavisam neatgādina ne to, kas ir Djuškam, ne to, kas tēvam, nedz arī Ņikitam Bogatovam ... Vai tiešām, cik cilvēku, tik arī dažādu pasauļu? Ļovkas Gaizera pasaulē Djuška ir tikai mazmazdrusciņ ielūkojies. Tā taču arī dīvaina pasaule, tur pat nāvi uzskata par kaut ko neīstu ... Gribētos ielūkoties arī šajā — Ņikita Bogatovs ir Minkas tēvs, labs cilvēks, tomēr pats Miņka viņu nez kāpēc nemīl.

Un Djuška ar visu vari cenšas ieklausīties murmināšanā.

— Kāpēc nesaprotam cits citu? Tāpēc, ka nevaram atrast vārdu, kas aizietu līdz sirdij ... Kas ir vārds? Skaņa, gaisa vibrācija? Nē — spēks! Pasaki cilvēkam labu vārdu — un viņš ir laimīgs. Labo mēs nespējam radīt,

lamas mūsos dzimst vieglāk, Iamas allaž jau gatavas kurā katrā snauž ... Asintiņu nolaidīšu! Tfu! Bet tu, pui-sēntiņ, vai tu zini labus vārdus?

— Zinu, — Djuška nedroši atbildēja.

— Nu pasaki — kādus?

Un Djuška apjuka, kādus īpaši no labajiem vārdiem pašreiz lai saka, visi tie uzreiz bija izkūpējuši no prāta. Ņikita Bogatovs nopūtās:

— Labi jau, labi, ar varītēm nepūlies, par tevi vecāki [audis tos nezina. Labs vārds kā tīrs dimants reti sastopams. Teci nu mājās, šeit laikam tu dzīvo. Teci vien, nekā no tevis negaidu. Ne no viena negaidu. — Un pēkšņi aizlūzušā balsī izjusti noskandēja:

Ne es vairs no dzīves kaut ko gaidu,

Ne tā žēl, kam paiet bij un nīkt;

Labprāt nokratītu viņas spaidu,

Vēlētos uz mūžu miegā slīgt.. ,[3]

Jā-a, vārds .«.

Bogatovs pagriezās un devās projām, pīdamies kājām mēteļa stērbelēs un joprojām murminādams. Djuška satriekts stāvēja, raudzījās viņa kumpajā mugurā, tad pēkšņi salēcas un drāzās paka).

— Tēvocīt Bogatov! Tēvocīt!... Paldies jums!

— Ā, — tas, negribīgi atskatījies, gļēvi novilka. — Ir jau labi.

Likās, «paldies» viņš neuzskatīja par diez kādu labo vārdu. Bet labāku vārdu Djuška nezināja.

— Saki, Miņka, — ko tēvs tev ļaunu nodarījis?

Klusums.

— Varbūt viņš tevi sit, Miņka?

— Nē, ko tu runā!

— Un nedzer?

— Arī nedzer.

— Un nelamājas?

— Arī nelamājas.

— Ko tad? Ko?!

— Viņš ... Viņš nav tāds kā visi, Djuška.

— Bet vai tu esi — kā visi? Un es — kā visi? Un Ļovka Gaizers — kā visi? Bet vai tad ir tādi, kas būtu — kā visi?

— Djuška, es viņu gan ļoti mīlu, gan neieredzu.

— Tā nemēdz būt, Miņka.

— Mēdz gan, Djuška, mēdz. Man tā ir.

14

Mātei uz ceļiem ieadīts svīteris un lūpas cieši sakniebtas. Kad mātei ir nepatikšanas, Kļimovna parasti pagrūž viņai adīkli: «Tas nomierina.» Dažreiz māte sāka darboties ar irbjiem un patiešām nomierinājās, taču biežāk gan tas nelīdzēja — māte sēdēja nekustīgi ar ieadīto svīteri klēpī un, lūpas sakniebusi, raudzījās vienā punktā.

Svīteris nepalīdzēja arī šoreiz. Māte baiļojās par Grin-čenko dzīvību, bet šodien negaidot nomira meitene, kas bija atvesta uz slimnīcu no tālas sādžas.

Tēvs staigā pa istabu uz pirkstgaliem, jauc ar visiem pieciem matus, mēģina dusmoties, taču piesardzīgi — ka nesakaitina māti.

— Tu taču nevarēji zināt, ka tik maziņai ir slima sirds.

— Vajadzēja zināt. Nepārbaudīju.

— Bet viņai taču bija plaušu karsonisl

— Jo vairāk tāpēc vajadzēja iztaisīt kardiogrammu.

Kļimovna nopūtās:

— Oho-ho! Viena vien katram galva, un tā pati diedziņā karājasl

Djuška paminstinājās, paminstinājās un neizturēja, palīda mātei zem rokas un ielūkojās iekritušajās acīs.

— Mām, vai es esmu vainīgs?

— Tu? ... Kādā ziņā?

— Tu droši vien daudz domāji par mani?

Māte novērsa acis.

— Nē, dēliņ, tu it nemaz neesi vainīgs.

Nezinādams, kā vēl palīdzēt, Djuška izšķīrās pateikt:

— Mām, šī meitene varbūt nav pavisam nomirusi.

Māte vieglītēm pastūma Djušku nost.

— Ej, dēliņ, kādēļ tev domāt par nāvi.

Tēvs mitējās staigāt uz priekšu un atpakaļ, kļuva uzmanīgs. Bet Kļimovna nopūtās:

— Ak kungsl Ak kungs! Kur nu ne pavisam, Tagadiņ pat mēs, vecie, debesu valstībai neticam.

— Mām, meitenīte var vēl kādreiz atdzīvoties.

— Tā nemēdz notikt, dēliņ.

— Mām, ir tikai jāzina, ka visums ir bezgalīgs. Ja bezgalīgs, tad noteikti... Ir tu, ir es, ir visi, ir meitene.

— Kas par aplamībām? — Tēvs norībināja krēslu. — Kas tev to sapūtis?

Būtu tēvs pajautājis citādi, Djuška droši vien ari būtu atklājis, kas. Ļovka Gaizers nebija teicis, ka tas ir noslēpums. Taču «aplamības», taču «sapūtis», un krēslu pagrūda, un balss dusmīga. E-ē, nē, Djuška netaisās Ļovku iegāzt.

— Neviens. Es pats.

— Pats tu nevarēji.

Māte raudzīja Djušku aizstāvēt.

— Es arī pati labprāt noticētu, ka no nāves ir izeja. Labprāt, ja vien varētu.

— Kā tu vari tā runāt: tu taču esi ārste, tu taču diendienā saskaries ar zinātni!

— Tāpēc arī saku, ka gandrīz vai ik dienas saduros ar savas zinātnes bezspēcību, un, ja nu arī ne katru dienu, tad bieži vien ... Kā, lūk, šodien — ar nāvi. Bezjēdzīgu. Vienaldzīgu. Ja spētu noticēt — ir kāda spraudziņa uz nemirstību!

— Un tad? Vai tavs «noticēt» tev palīdzētu cīnīties ar nāvi?

— Nē. Taču man pašai būtu daudz vieglāk.

— Un kas tev liedz? Ņemies un notici! Tavā rīcībā ir pat vecas receptes: paradīzes dārzi, nemirstīgas dvēseles, eņģeji zēravi un pārējie murgojumi.

— Pārāk vecas receptes, naivas — tur tā nelaime. Nevaru noticēt.

— Personiski mani nāve nebaida! Cik nu man no dabas atmērīts — sešdesmit, septiņdesmit vai vairāk gadu? Tikai tie man ir svarīgi. Un tos jau nu es centīšos likt lietā. Es savas dzīves laikā pagūšu iesliedēt pēdas uz zemes. Bet pienāks nāve — nu, ko tur... Aizsaules dzīvē glābties nedomāju.

Tēvs stāvēja istabas vidū, platos plecus izriezis, atmetis lielo izspūrušo galvu ar vēja appūstu, stingru, kā no vara izlietu seju — pats sev dievs. Un mātei pirmoreiz šovakar atmaiga sakniebtās lūpas, notrīsēja vārā smaida.

— Laimīgais, — viņa noteica.

— Ja! — tēvs dedzīgi atsaucās. — Jā! Savā dzīvē, kāda man tā padevusies, esmu laimīgs.

— Taču vecmāmuļas Znobišinas kaza ir laimīgāka ari

par tevi. Tā dzīvo vienā mierā un pat nenojauš, ka ir arī tādas nepatikšanas kā nāve.

Tēvs iespurdzās, ar kāju atgrūda krēslu, kas stāvēja pārāk tuvu, bet māte ar vāru smaidu noliecās pār adīkli.

Un tad tēvs pievērsās Djuškam:

— Es zinu, no kurienes tev šīs blēņas! Tavs drauģelis tev tās atnesis, šis Minka! Tēvs viņam ne no šīs pasaules, samuldējis dēlam ...

— Pareizi gan, — Kļimovna apstiprināja. — Viņējais pie mūsējā liptin līp.

Un taisni tobrīd pie durvīm atskanēja bikls pusklauvē-jiens, pusskrapstējiens.

— Kas tur ir? Nāciet iekšā! — tēvs pakliedza.

Ienāca Minka. Gluži jaunā jakā ar rāvējslēdzi kā Ļov-

kam Gaizeram — tas bija visu zēnu sapnis, arī Djuškas sapnis. Palika stāvam pie durvīm ar gaišu, mulsu smai-diņu sejā, bet tad uzdūrās ar skatienu Djuškas tēvam un sakautrējās — smaidiņš apdzisa.

— Man šodien... Dzimšanas diena man ir... Tad es domāju — Djušku ... Mamma izcepa torti, pie tējas.

— Mām, es iešu! — Djuška pielēca kājās, gatavs strīdēties un pārliecināt.

— Tikai uzvelc tīru kreklu. Un labi būtu dāvanu...

— Minka! Es tev uzdāvināšu savu konstruktoru!

Minka atkal bikli pasmaidīja, bet tēvs klusēja. Tēvam

tīri vienkārši nebija balss tiesību.

Konstruktora kasti Djuška iebāza portfelī, izkratījis no tā mācību grāmatas, bet, lejā nokāpis, atdeva konstruktoru Minkām un tā vietā iestūma no patrepes izvilkto ķieģeli. Nav jau no mu|ķu mājām — ja atkal ieskrien Saņ-kam ķetnās.

— Minka, viena meitene... Bet tas ir noslēpums, Minka! Nevienam!

— Nē. Mēms kā kaps.

— Viena meitene dzīvo otro reizi.

— Kā tas ir, Djuška?

— Ļoti vienkārši. Dzīvoja, dzīvoja kādreiz un tad nomira, bet pēc tam piedzima otrreiz.

— Djuška, ko tu runā?

— Pajautā Ļovkam Gaizeram — tā mēdz būt, ar zinātni pierādīts.

— Ļovka... Viņš zina. Bet es tik un tā neticu, Djuška.

— Vai tu zini, kas šī meitene agrāk bija?

— Kas tad?

— Puškina sieva.

— D-djuš-kal...

— Dzirdēji, nevienam pašam, tas ir noslēpums!

15

Uz galda divas tortes — viena jau sagriezta, ēšanai, otra liela, apaļa, skaista, ar svecēm. Trīspadsmit tievas eglīšu svecītes dega nespodrām, blāvām liesmiņām. Minkām paliek trīspadsmit gadu, viņš ir divus mēnešus jaunāks par Djušku. Djuškam uz dzimšanas dienu tāda torte ar svecēm netika likta galdā — ne mātei, ne Kļimovnai nebija ienācis prātā.

Un vēl uz galda bija pudele, nevis kaut kāda limonāde, bet īsts vīns, tumšsarkans, gandrīz melns — svinīga tumsa zem spīguļojoša stikla —, uzreiz var redzēt, ka svinības nav pa jokam.

Miņka negribēja vilkt nost jauno jaku, tāpat ar visu sēdās pie galda — svīst, trinas aiz tīksmes, piemiegtām acīm aplūko trīspadsmit sveces un smaida tik plati, ka var redzēt spraudziņu zobstrapā, ko Djuška agrāk nebija pamanījis.

Minkas mātei ir mežģīņu apkaklīte ar lielu piespraudi, resnās bizes apvītas ap galvu, seja prāva, balta, uz priekšu pastiepta apakšlūpa. Arī agrāk Djuška bija no viņas mazliet baidījies, patlaban viņas klātbūtnē jutās tā kā neveikli, prātā no pašiem dziļumiem peldēja augšup aizmirstas pamācības, tādas kā: neliec elkoņus uz galda, nazi turi labajā rokā, nesmejies pārāk skaļi. Un Djuška centās: nelika elkoņus uz galda, smaidīja kā pieaudzis cilvēks, muti neatvērdams, ar lūpu kaktiņiem vien, smalki, zīmīgi, augstprātīgi, gluži kā tāds grāfs Montē Kristo.

Minkas tēvs tuvumā, mājas apstākļos, vairs neizskatījās tik dīvains, kāds bija licies uz ielas: tievs, garš, kusls, nemierīgs, ar zēnisku cekulu galvvidū, sausu, drudžainu, nepavisam ne zēnisku spīdumu satumsušajās acīs. Viņš visu laiku dzīrās palīdzēt sievai, taču redzēja, ka traucē, sakaunējās, uz brītiņu iekrita grūtsirdībā, tomēr drīz vien atplauka un no jauna sāka šaudīties un rosīties.

Beidzot viņš trausliem, neveikliem pirkstiem attaisīja svētku pudeli un, piesardzīgi balansēdams, ielēja tumšo viņu — pilnu glāzi sievai, pilnu glāzi sev, iepilināja Djuš-kam glāzītes dibenā, iepilināja Minkām, cienīgi izslējās, svarīgi noklepojās.

— Mans dēls! Mēs visi vēlam tev laimi. Bet kas tad nu, dēls?...

Miņka uzmeta skatienu mātei, un spraudziņa zobstarpā pazuda, viņš sabozās un sāka lēni līkt pār galdu. Bet māte — neko, sēdēja augstu paceltu galvu, raudzījās taisni uz priekšu, un viņas baltā seja bija mierīga.

— Tu, dēls, priecājies par jauno jaku. Priecājies, taču atceries — ne jaka, ne jebkura cita lieta nedara cilvēku laimīgu. Cilvēki ir izgatavojuši daudz lietu, derīgu, tādu, kas palīdz ērti dzīvot, taču laimīgāki no tā nav kļuvuši..,

— Ņikita ...

Māte joprojām mierīgu seju raudzījās uz priekšu.

— Kas ir? ... Vai es kaut ko? r.

— Kaut vai šodien gudri nespriedelē, Ņikita. Te taču ir bērni. Ko viņi sapratīs?

Un Minkas tēvs ilgi un domīgi vēroja savu glāzīti, sarkanos smagā vīna atspulgus.

— Jā... — viņš teica. — Jā... tad dzersim. Dzersim, dēls, par to, kā nekad nav bijis tavam tēvam — par cieņu.

Izmeta glāzīti, apsēdās, un palso matu cekuliņš mulsi rēgojās viņa galvvidū.

— Bet es, dēliņ, — māte pacēla savu glāzīti, — dzeru par to, lai tu izaugtu par normālu cilvēku, dzīvotu normālu dzīvi kā visi. Tā droši vien arī ir laime.

— Kas tas ir — nor-mā-li? — Minkas tēvs iejautājās.

— Nestrīdēsimies šodien, Ņikita.

— Jā ... Jā ... Labi, Ļusja. Nestrīdēsimies.

Izdzēra. Arī Djuška — pilienu salda, stipra vīna no glāzītes dibena. Pie galda iestājās klusums. Djuška nelika elkoņus uz galda, smaidīja ar lūpu kaktiņiem. Laime, jādomā, ir kaut kas ļoti patīkams, taču Djuška bija ievērojis, ka sarunas par laimi pieaugušajiem gandrīz vienmēr mēdz būt nepatīkamas. Arī Djuškas tēvs nesen bija runājis par laimi ērcīgi: «Savā dzīvē, kāda man tā padevusies, esmu laimīgs.» Bet Djuškas māte viņam neticēja: «Vecmāmuļas Znobišinas kaza ir laimīgāka.»

Ierunājās Miņkas māte, skumji, mīlīgi, šoreiz lūkodamās taisni uz Miņkui

— Es vēlos, dēliņ, lai tev dzīvē būtu vairāk mazu prieku, kaut vai tādu kā šī jaunā jaka. Un lai tu arī citiem dāvātu tādus mazus ...

— Nē! Nē! — Miņkas tēvs atkal satraucās. — Vēlēties mazumu — jaciņas, tīrus palagus, gardus pīrāgus... Nē! Nē! Pazemojoši!

Miņka savā jaunajā, greznajā jakā nolīka pār galdu, slēpa seju. Miņkas tēvs nemierīgi trinās uz krēsla, lūdzošam acīm vērās Miņkas mātē, gaidīja iebildumus. Taču māte klusēja, tikai seja viņai kļuva nekustīga, tāda kā smaga.

— Tu sevi apmelo, Ļusja.

— Es esmu vienkārša sieviete, Ņikita. Vēlos mājīgumu, spodrību, mieru, nelidinoties diez kādos augstumos.

— Nē, nē, tu neesi tāda! Tu neesi perētāja.

— Biju... Meitenes gados ticēju: ar mīļu cilvēku arī būdā ir paradīze. Tagad tas neapmierina.

Miņkas tēvs pagriezās pret Djušku.

— Zēn, netici viņai. Tā ir cildena sieviete!

— Liecies mierā, Ņikita, nevajag!

— Četrpadsmit gadus mēs dzīvojam līdzās, vienās telpās. Es viņu redzu diendienā ... Katru dienu daudz, daudz reižu. Un ikreiz, kad viņu redzu, manī kaut kas pārtrūkst. Visa dvēsele man ir saplosīta, zēn. Viss mans iekšējais cilvēks vienās skrandās. Un es... es esmu viņai par to pateicīgs. Par plēstām nedzīstošām brūcēm... Galu galā neganta sāpe liks man atrast tādus vārdus, no kuriem visi nodrebēs!

Ir citus mīlēt smaga nasta,

Bet tu tik atklāta un skaista,

Un tava daile neizprastā Kā dzīves atminējums saista.

Tie vēl nav mani vārdi. Es pagaidām neesmu līdz tādiem izaudzis. Bet es izaugšu, izaugšu! Pasaule nodrebēs, kad es izteikšu to, kas manī sasāpējis!

— Pasaule? ... No tevis?! Es vairs neprotu smieties, Ņikita.

— Bet ja nu es pēkšņi, ja pēkšņi, Ļusja! Pēkšņi parādīsies Dante no Kudeļino ciemata, Dante, kas apdzied savu Beatriči. Cik nav bijis pasaulē tādu, kuri šķituši smieklīgi, par kuriem ņirgājušies, tiem dzīviem esot, bet pēc nāves cēluši tiem pieminekļus.

— Ak kungs! Pēc nāves — pieminekli. Ar ko tu sevi ieaijā? Kāda cena ir šiem murgiem? Cena — tā ir mūsu ! īve, mana, viņa! — Māte pamāja uz Minku. — Viņš šodien pirmoreiz saņēma dāvanu. Bet es gribētu kaut reizi, kaut uz vienu nedēļiņu izrauties no šā slapjo koku lēveņa, no šās baļķiem piegāztās Kudeļinas... Es ne reizi mūžā neesmu redzējusi jūru ... «Ir citus mīlēt smaga nasta.» Meli! Tikt mīlētai ir smaga nasta, ja tevi mīl nevis tāpat vien, bet ar aprēķinu, cerot uz ... pieminekli pēc nāves.

Minkas mātei sasarka piere, acīs mirdzēja asaras, mirdzēja un neplūda pāri, bet Minkas tēvs sarāvās čokurā, ievilka galvu plecos, uz galvvidus kā izšauts slējās neizskatīgs cekuliņš.

— Es esmu vergs. Es nevaru sadumpoties, — viņš sacīja.

Miņkas māte nekā neatbildēja, sēdēja stalta, skaista, sašutumā pietvīkušu pieri zem smagajām bizēm, raudzījās kaut kur tālu caur neizlijušām asarām.

— Ļusja, brauksim projām no šejienes.., uz pilsētu. Es atkal sākšu strādāt avīzē.

Viņa nepakustējās.

— Ļusja, es aizmirsīšu, ka nicināju avīžniecību. Es rakstīšu apskatus ...

— Neviens mūs pilsētā negaida. Kur mēs tur dzīvosim? Un no taviem apskatiem mēs paēduši nebūsim... Ja braucam, tad bez tevis, man pietiek ar vienu slogu — dēlu.

Miņka sēdēja, pārlicis pār galdu, jaunajā jakā, kāda pa visu ciematu ir vienīgi Ļovkam Gaizeram. Minkas mātei pilnas acis neizlijušu asaru, bet Minkām... nevar redzēt. Sarunas par laimi.

Uz apaļās tortes, gausi notecēdamas, līpēja tievas sveces — trīspadsmit sveces, trīspadsmit gadu.

— Viņš raksta dzejoļus, Djuška. Viņš visu laiku grib kļūt slavens.

— Miņka, viņš ir ļoti nelaimīgs.

— Bet vai māmuļa nav nelaimīga, Djuška?

— Viņš to mīl, tā viņu ne. Kurš ir nelaimīgāks?

Vakara gaiss Zaņa Pola Marata ielā bija klīstošu

smaržu pievārstīts — te jaucās zemes miklums, jaunplau-kušo lapu sūrums, saldenīga koksnes tvīksme, ko izdvašoja nule no upes izveltie baļķi. Un no pašas upes pāri

visam ciematam spēcīgi vilka pliekans drēgnums. Taču visstiprāk smaržoja vientuļa jauna apsīte pie Minkas m jas stūra. Dienā nemanāma, neizskatīga, aizmirsta, tā patlaban mijkrēslī aumaļoja, šķiezdama ap sevi tādu svai gumu, ka gribējās dzert un neatdzerties šo gaisu, pielij ar spirgtu spēku. Visa smaržojošā pasaule tikai vieg! dvesmoja līdzi šai mazajai barvedei.

— Tātad māmuce ir slikta, Djuška?

— Vai tad es teicu, ka slikta?

— Nemīl taču, tātad vainīga.

— Bet vai tad var mīlēt, ja sirdij netīk, Miņka? ir tikpat kā dzert ūdeni, kad neslāpst.

— Tātad māmule ir laba, Djuška?

— Jā.

— Un arī tētucis labs?

— Jā.

— Ka tad tā, Djuška: māmule laba, tētucis labs, be mājās tik slikti, ka vai jābēg?

Djuška apjuka: vai gan gadās, ka labi cilvēki rīkoja slikti? Daudz vienkāršāk būtu, ja atrastu vainīgo.

Izskrējis pavadīt, Miņka satriekts mīņājās Djuškai priekšā. Gaisā klaidoja nemierīgas smaržas. Neizskatīgā pazemīgā apsīte — galvenā nemierniece nemierīgo vid

16

«Kādam zinātniekam vajadzēja noskaidrot, cik dīķī ir zivju. Tālab viņš iemeta tīklu un noķēra trīsdesmit gabalu. Katru zivi viņš apgredzenoja un ielaida atpakaļ. Otrā dienā viņš atkal iemeta tīklu un izvilka četrdesmit zivis, no kurām, kā izrādījās, divas bija apgredzenotas. Un zinātnieks aprēķināja, cik aptuveni zivju ir dīķī. Kā viņš to izdarīja?»

Vasja-kubā laiku pa laikam kontroldarba vietā mēdza iekārtot «viena uzdevuma» stundu. Tādās dienās viņš bija stingrs, mazrunīgs, cienīgs — viņš gaidīja uzvarētāju. Un šo uzvarētāju jau nu tad Vasja-kubā ierakstīja atsevišķā grāmatā, slavēja kur vien varēdams: «Asu prātu. Izcilām spējām. Skolas cerība.»

Djuška par uzvarētāju kļūt nesapņoja — vairāk par trijnieku viņš matemātikā nekad nebija norāvis. Taču pēdējā laikā viņš bija iemācījies atrisināt uzdevumus.

katrs uzdevums ir neatklāts noslēpums. Noslēpums ir ari

klāt.

Pa dīķi šaudās zivis. Vai nu tās var saskaitīt? Ar rokām nevar apčamdīt — sak, viena, divas, trīs, četras.. ;in-te-re-san-ti!

Djuška, kā paradis, pierakstīja: «Cik zivju dīķi = X.» ikss noslēpumu neatklāja, un Djuška to uzreiz aizmirsa. pašā pirmajā reizē zinātnieks izvilka trīsdesmit zivis. loms — nekas, tātad zivtiņas dīķī ir. trīsdesmit zivis klaido pa dīķi ar gredzeniem uz astēm.citas no tām — tikai divas. — zinātnieks izvilka starp nākamajām četrdesmit. Ir dīķī zivtiņas, ir. Pamaz izvilkts gredzenoto. Cik reižu vairāk tad būs negredzenoto? Četrdesmit, un starp tām tikai divas. Nu, skaidrs taču — divdesmit reižu!... Ha! Un to dēvē par grūtu uzdevumu! trīsdesmit apgredzenotās pareizināt,,. Bet ikss? Kam tas te vajadzīgs? Kur to pielāgot? ...

Tas viss kaut kā ļoti strauji izšāvās Djuškam caur galvu — varbūt minūtēs piecās. Vasja-kubā vēl nebija spējis nopurināt krīta putekļus.

— Ko teiksi, Tjagunov? — viņš sāji jautāja, ieraudzījis, ka Djuška paceļ roku.

Protams, viņš nodomāja, ka Tjagunovam pēkšņi savajadzējies iziet no klases — pašā laikā, tālāk no uzdevuma,

— Es izrēķināju.

Vasjam-kubā bargās uzacis raucās uz augšu pret pieres plikumu, bet klase pieklusa.

— Parādi! — Pavēle nelaipnā balsi.

Ko rādīt Djuškam nekā nebija, burtnīcā pēc tā, kas uzdevumā dots, tikai viens ieraksts: «Cik zivju dīķī = X», Un nav saprotams, kam šis ikss vajadzīgs.

— Es izrēķināju galvā, Vasilij Vasiļjevič.

— Jo tālāk, jo trakāk, — Vasja-kubā atkal sājā balsi norūca. — Nu labi, Fjodor Tjagunov, nāc pie tāfeles, paklausīsimies tavu atrisinājumu.

Djuška pats nobijās par savu pārdrošību, tomēr gāja., nostājās, kā pieklājas, ar seju pret klasi un stāstīja:

— Trīsdesmit zivis ar gredzeniem. Divas iekļuva starp četrdesmitām. Tātad neapgredzenoto ir divdesmit reižu vairāk. Trīsdesmit reiz divdesmit — pavisam sešsimt.

Un viss, apklusa, ciezdams no tā, ka viņa stāstījums aizņēmis tik maz laika.

Klase neuzticīgi klusēja. Vasja-kubā cēla uzacis pret pieres plikumu un pētīja Djušku.

— Jā!... — viņš pēdīgi izdabūja. — Jā!... Viss pareizi. Vienkārši un skaidri. Tev ir skaidrs prāts, Tjagunov! Bet tu esi slaists, Tjagunov! Divus gadus tu esi vazājis mani aiz deguna, slēpis aiz slinkuma savas spējas. Izcilas spējas! — Vasja-kubā pagriezās pret klusējošo klasi. — Redziet, kā vajag domāt, draugi. Zibenīgi! Ielauzties uzreiz pašā būtībā.

Un pērkonīgā basā, gandrīz draudīgi Vasja-kubā ņēmās slavēt Djušku. Djuška stāvēja pie tāfeles un, kā daždien neieradis, jutās ļoti slikti — zemē būtu ielīdis no tādām uzslavām.

Beidzot Vasja-kubā svinīgi apklusa, svinīgi izvilka no krūšu kabatas pildspalvu, svinīgi atskrūvēja uzgalīti, svinīgi noliecās pār žurnālu. Šaubu nevarēja būt — piecnieks.

— Mīlīt, ņem suku un saved sevi kārtībā!

Valodas par Djuškas zinātnisko varoņdarbu zibenīgi izplatījās pa visu skolu: neba tas kāds joks, piecās minūtēs — galvā! — izrēķināt uzdevumu un kļūt par uzvarētāju ...

Starpbrīdī pie viņa pienāca Ļovka Gaizers.

— Vecais, tu ātri iemācījies peldēt.

Kā līdzīgs pie līdzīga, nesauca vairs par tarakānu.

Un to dzirdēja visi, kas tobrīd bija gaitenī. Nejauši tur stāvēja Rimka Brateņeva. Stāvēja, dzirdēja, skatījās uz Djušku. Ar cieņu.

Viņš kļūs liels matemātiķis un padarīs slavenu savu skolu, Kudejino ciematu, tēvu, māti, Minku, ar ko draudzējas, vecmāmuju Kļimovnu, kas viņu izauklējusi.

Kopā ar Ļovku viņš atklās, ka visums ir bezgalīgs. Un, kaut gan viņš nezina, kāpēc no bezgalības atkal jāatdzimst jau nomirušam cilvēkam, tik un tā atklās. Ļovka no jauna ieradīsies pasaulē, viņš, Djuška, arī, un Miņka, un tēvs ar māti — visi, visi dabūs zināt, ka neviens nenomirst pavisam.

Turklāt viņš zina to, par ko pat Ļovkam nav ne jausmas: Rimka Brateņeva kādreiz ir bijusi Puškina sieva.

Viņš prot redzēt to, ko neredz neviens,

Viņš ir saskatījis, ka Miņkas tēvs nemaz nav tik slikts cilvēks.

Viņš ies pie Miņkas mātes un sacīs: iemīli viņu — viņš kļūs laimīgs.

Un arī Miņka...

Bet ciematā visi brīnīsies: cik gan labs cilvēks ir Djuška Tjagunovs.

Un cik gudrsl

Un Rimka pirmā pienāks viņam klāt: kas ir, Djuška, draudzēsimies!

Bet tad viņš tai pavaicās: «Vai tu zini, kas tu esi?» «Nē.» — «Nataļja Gončarova, Puškina sieva, vispārākā skaistule — «visskaidrais dailes tēls un veidols vienīgais».»

Djuška bija laimīgs un nenojauta, ka laime ir untumaina.

Pēc stundām viņš viens no pirmajiem ar portfeli rokā izdrāzās no skolas. Portfelī, kā parasti, gulēja ķieģelis. Dzīvo taču šai pasaulē Saņka Jeraha, un ar to gribot negribot jārēķinās.

Minkām viņš noteikti pasacīja:

— Ej viens pats, man ir darīšanas.

Viņš gribēja redzēt Rimku. Nez kāpēc cerēja: šodien viņa ies uz mājām viena pati, bez citām meitenēm. Un viņš tad pagadīsies viņai acīs. Nejauši, protams. Un viņa sāks runāt, un viņi reizē ies uz mājām. Un, kas zina, varbūt viņš jau šodien, tūliņ, pēc maza brītiņa sacīs: «Visskaidrais dailes tēls un veidols vienīgais.» Vakar viņš par kaut ko tādu pat sapņot nedrīkstēja. Vakar viņš bija parasts zēns, kādu skolā ir daudz.

Djuška ilgi grozījās uz Žana Pola Marata un Padomju ielas stūra, pirms viņu ieraudzīja.

Viņa nāca bez meitenēm, taču ne viena pati. Nāca lēni, soli pa solim, raudzījās uz zemi, tieva, it kā saistīta, pa-zīstama — elpu rauj ciet. Un viņai līdzās — porolona jaciņa plaši vaļā — soļoja Ļovka Gaizers. Un arī soli pa solim, bez steigas, domīgi. Viņš tai kaut ko stāstīja, viņa, galvu noliekusi, klausījās, un iztālēm varēja redzēt — negrib iet ātrāk, patīk. Pazīstama un sveša.

Pirms brītiņa viņš bija ticējis, ka padarīs slavenu skolu, ciematu, tēvu, māti, veco Kļimovnu, pat Miņku. Patlaban viņš iedomājās — kāds gan viņš izskatītos no malas, ja

Rimka piepeši paceltu galvu un viņu ieraudzītu. Ielas vidū puišelis biksēs ar izvalkātiem ceļgaliem, ar biezu portfeli rokā. Viņš valča līdzi ķieģeli, jo baidās no Saņkas Jerahas. Viņam pastāvīgi velns sazina kas liekas, velns sazina par ko viņš sapņo. Nejauši atrisinājis uzdevumu un slien degunu gaisā. Viņš neprot uz stieņa griezt «saulīti», viņam nav uztrenētu muskuļu, nav skaistas jakas.

Rimka ar Ļovku nesteigdamies virzījās uz viņa pusi. Vajadzētu aiziet, vajadzētu paslēpties, taču kājas neklausīja ...

Pirms brīža viņš bija juties gandrīz vai pats laimīgākais cilvēks pasaulē. Bija maldījies — ir pats nelaimīgākais.

Pasaule grieza Djušku savās vērpetēs.

17

Nākamajā dienā Vasjas-kubā stundā, klusā brīdī, DjuŠ-kam, velkot no portfeļa burtnīcu, nejauši izkrita uz grīdas ķieģelis. Dobjais trieciens droši vien bija dzirdams visos stāvos.

Ķieģelis nokļuva rokās Vasjam-kubā.

— Tjagunov, ko tas nozīmē? Kālab tev šī mantiņa?

Djuška nevēlējās sacīt.

— Noskaidrosim.

Pēc stundas Vasja-kubā svinīgi aiznesa ķieģeli uz skolotāju istabu.

Izsusēja peļķes, apžuva taciņas, dīga zālīte, atrotījusies lapa meta uz zemi caurspīdīgu ēnu, strazdu būros jau skanēja nule izšķīlušos putnēnu čiepstēšana. Viss, ko pavasaris varēja veikt, bija paveikts, — viss dzīvais kā ik gadus bija radīts no jauna. Dzīvajam nu ir jāaug un jānobriest. Cauri pavasara plauksmei vīdēja vasara.

Arī bērni līksmoja: tagad pa starpbrīžiem visi bez mēteļiem, bez cepurēm sabira pagalmā — tur klaigas, kņada, smieklu šaltis —, ikviens ir mazdrusciņ apskurbis no saules un gaisa. Pat uzticamais draugs Miņka kaut kur nomaļus ik pa brīdim iekviecas kā sivēns un ir aizmirsis Djušku.

Meitēni, ciešā bariņā sablīvuši pie apsilušās sienas, tērgā. Tur ir arī Rimka,.*

Nav prieka par to, ka viņa tik tuvu, ka acis viņu redz. Ka ausis viņu dzird.

Nav prieka par siltumu, par sauli, par spilgto, margoto

zaļumu.

Un vispār, jebkurš prieks ir māns. Vienubrīd ir, pēc mirkļa — zudis.

Un priekšā grūta izskaidrošanās ar Vasju-kubā, varbūt ar pašu direktori Annu Petrovnu: «Kāpēc ķieģelis? Kādai vajadzībai ķieģelis?»

Un Saņka droši vien jau zina, ka viņš, Djuška, ir at bruņots.

Saņka stāv pie staba, no kura kādreiz bija karājušās virves «milža soliem». Kā parasti, Saņkam apkārt pielīdēji, tādi kā Ko|ka Liskovs. Djuška redz viņa salmiem līdzīgo matu kumšķi, dzird viņa piesmakušo balsi. Ap Saņku patlaban skan smiekli. Jādomā, Saņka gvelž par viņu, Djušku, laikam jau kaut ko aizvainojošu.

Un iespējams, ka Saņkas runāšanu dzird Rimka. Viņa šobrīd atrodas tuvāk pie Saņkas nekā Djuška, var labāk dzirdēt...

No Saņkas grupas nošķīrās Koļka Liskovs, kumelēna riksī atjoza pie Djuškas, acis miegdams, viebj visu savu vecišķo dūrītes lieluma purniņu.

— Djuška... — Balss saldena, līdzjūtīga (tūliņ pateiks ko derdzīgu). — Kā tad tu šodien bez ķieģeļa uz mājām? ...

Djuška neskatās uz laimīgi samiegušos Koļku, viņš raugās garām un klusē. Bet Koļkam tas bijis nebijis — pieradis, ka viņu tā sagaida, sak: «Riebj uz tevi skatīties.»

— Dju-uš-ka... Saņka saka, lai tu labāk neejot ārā no skolas. Viņš tevi arī ar visu ķieģeli gribēja... Tev ķieģelis, bet viņam nazis. Hi-hil... Tagad viņš tevi arī bez naža .,. Hi-hil Ne mammīte nepazīs.

Par nazi — to Koļka piemelo. Bet varbūt arī ne. Vai nu velti Saņka toreiz kliedza: «Asinis nolaidīšu!»

Koļka smaidīgi miedz acis, Koļkam prieks, ka drīz redzēs, kā Saņka nodarīsies ar Djušku. Koļka pats nekad ne ar vienu nekāvās, bet skatīties, kā citi kaujas, tas viņam tikpat kā medusmaize. Djuška neizturēja, ņēmās aplūkot smaidīgo Koļku. Kraut viņam, vai? Noslaucīsies un aizskries, bet Saņkam Djuška tik un tā garām netiks. Saņka žēlastību nepazīst, bet Djuškas rēķins tagad nav mazais — sitīs līdz nāvei.

Priecīgi, taisni viņam sejā, smaida Koļka Liskovs. Un Djuškā piepeši kaut kas uzmutuļoja no dziļumiem, no vē-dera sakāpa kaklā, aizžņaudzās elpa. Ne tik daudz aiz naida pret Saņku, cik aiz kauna par sevi: baidās taču, baidās, un to patlaban redz Koļka, tīksminās par viņa bailēm. Kā stulbenis viņš bija valcījis to savu ķieģeli un slēpies aiz Ņikitas Bogatova muguras. Bogatovs nav nekāds varonis, taču no Saņkas nebija nobijies. Bet, ja Saņkam ir nazis, tad kas viņu būtu kavējis iedurt ar nazi arī pieaugušajam. Un ne reizi viņš, Djuška, nav tā pa īstam sacirties ar Saņku. Saņka bija gatavs atklāti mēroties spēkiem, iznāk, ka Saņka ir godīgāks ...

Koļka Liskovs ņirdz taisni sejā. Tālāk malā meiteņu balsis. Meiteņu balsis un smiekli. Iedūrās sirdī — noskanēja Rimkas smiekli, zvanīgi, dzidri, sudrabaini, tos ne ar ko nevar sajaukt.

Djuška paspēra soli uz priekšu. Koļka Liskovs atrāvās tik spēji, ka grumbainais smaidiņš nepaguva nodzist.

Nolaistiem pleciem, galvu pieliecis, Djuška virzījās uz stabu, pie kura rēgojās Saņkas salmiem līdzīgais, nesukātais matu ērkulis. Saņku apstājušie puikas sakustējās, saskatījās un ... pašķīrās, dodami Djuškam ceļu.

Saņka atrāva plecu no staba, nostājās taisni: purva zaļums acīs, pelēks, kokains deguns, uz plakanajiem vaigu kauliem un zoda sāka pamazām plesties sarkani plankumi. Tomēr mazdrusciņ viņš baidās, tomēr Djuška viņam kaut kādā ziņā ir bīstams — plešas plankumi un acis kļūst apaļas. Djuška ar skatienu ieurbās Saņkas acu zaļumā.

— Bende! Zvērs! Domā, man no tevis bail?

— Ak nē? ... Varbūt palūkosi aiztikt ar pirkstiņu?

Skolas pagalmā skaļa, jautra kņada. Nekad vēl Djuška

nebija juties tik nelabi: nevienam nav gar viņu daļas, nevienam, tikai Saņkam. Saņka nīst viņu, viņš — Saņku!

No malas atkal atskanēja bezrūpīgie Rimkas smiekli, tādi īpaši, dzidri, virmojoši kā sasilis gaiss, kas ņirbošā dūmakā plīvo pār zemi.

Un smiekli visu izšķīra«.. Ilgi krājušos naidu, savas nelaimes, savu kaunu — to visu plankumainajā ģīmī, duļķainajā acu zaļumā, greizajā, šaurajā smaidiņā! Djuškas dūre ietriecās ar žļākstošu skaņu, Saņka sagrīļojās, taču noturējās kājās. Djuška zvēla otrreiz, bet trāpīja pa cieto kā akmens Saņkas plecu.

Taisni viņam priekšā divas apaļas, dziļi iedubušas acis.

DjuŠka nepaguva izgrūst tām pretim dūri. Viņš nejuta sāpju, viņš tikai juta sejā ko noņirkstam, un spožais, saulainais pagalms un zilā debess salīgojās, peldēja projām, sāka vietvietām iegrūt veseliem gabaliem, bet galva šķita uzvāzts čugu .a pods. Laikam viņš paspēja iespert Saņkam ar kāju, tas ievaidējās un salīka ...

Pēc tam viņš atcerējās tikai kaut kādus atsevišķus raibus lēverus: uz viņu vērsto Saņkas iespaidīgo degunu; uz krūtīm pārplēsto kreklu; krampjaini sažņaugto dūri, savu dūri, kas notriepta svaigām asinīm, paša vai Saņkas — nav zināms; Saņkas sašķiebto muti, aiz pārbīļa nopietnās zēnu sejas, kas apņem viņu kā mūris... Un pagalmā klusums, saule un klusums, un Saņkas smagā sēkšana... Djuška klupa virsū, zvēla, reizēm netrāpīja. Saņka atkal un atkal atsvieda viņu nost, taču Djuška no jauna klupa virsū, no jauna zvēla... Saņkas izvalbītās acis, Saņkas sašķobītās lūpas, krampjaini sažmiegtā dūre...

Kāds nedroši mēģināja satvert Djušku, viņš ar elkoni to atgrūda, ar acs kaktiņu paguva pamanīt baiļu pāršķiebto Minkas seju ...

Un negaidot nīstamā Saņkas degunainā, acainā, greiz* lūpainā ģīmja vietā viņa priekšā parādījās satraukta, sārta Lovkas Gaizera seja ar bargi sarauktām uzacīm. Viņš sagrāba Djušku aiz krūtīm.

— Ei! Ei! Pietiek!

Taču aiz Ļovkas rēgojās Saņkas matu ērkulis, Djuška lauzās uz to, Ļovka ar visu spēku spiedās viņam pret krūtīm.

— Pie-tiekl

Tad Djuška atvēzienā gāza Ļovkam un... attapās.

Spožs, saules pielijis pagalms un klusums. Sastingušas, platacainas zēnu sejas. Virs viņu galvām zilgmē iegriezies lielais celtnis. Ļovka ar sausu, nelabu spīdumu acīs taustīja vaigu.

— Mēsls tu esi galu galā, — viņš teica.

Djuška neiebilda un nejuta nožēlu. Naida vairs nebija, bija nogurums.

Un te kā no zemes izauga Vasja-kubā, pieres plikums mākoņos, augstu pāri lielajam celtnim, un no neiedomājamiem augstumiem Djuškā raudzījās satumsusi seja. Vasja-kubā ar smagu roku satvēra viņu aiz pleca, pagrieza.

— Ejami

Apburtais mūris, ko veidoja zēnu sejas, salīgojās un pāršķēlās divi daļās, pavērdams izeju. Kā pelēks kaķis pār ceļu pārsviedās Koļka Liskovs.

Bet Djuška tikai nupat sajuta, ka viņam pazudusi seja, ka tās vietā ir kaut kas smags, plakans kā no slapjuma sabriedis ozola dēlis. Visiem redzot nesdams savu kokai-nību, viņš ļoganām kājām turējās pie zvalstīgās, nedrošās zemes.

Priekšā bariņā stāvēja meitenes, aizvien vēl sastingušas, kā apburtas. Viņu vidū Rimka — uzrauktas uzacis, acis apaļas kā pogas, sprodziņas pie deniņiem. Rimka — gluži parasta, šobrīd gluži nevajadzīga.

Taču kad Vasilija Vasiļjeviča stumjošā roka un viņa paša grīļās kājas pievirzīja Djušku meitenēm tuvāk, barā atskanēja spiegšana, un viņas ar baiļu un derdzīguma izteiksmi sejā visas kā viena atsprāga sāņus. Arī Rimka — ar bailēm un derdzīgumu ieplestajās acīs.

Tas galīgi atsauca Djušku pie samaņas. Viņš saprata, kāds izskatās — krekls vienos lēveros, asinīm notašķīts, sejas nav, ir kaut kas kokains, plakans, svešs... Visi raujas no viņa sānis, arī Rimka.

Un atcerējās, ka iekrāvis Ļovkam Gaizeram...

Asiņaino, skrandās saplēsto kreklu novilka un aizsūtīja tēvam tieši uz darbu. Viņu pašu pie krāna apmazgāja, nozieda ar jodu un lika paskatīties spogulī.

Seja tomēr palikusi un nemaz nebija plakana, taisni otrādi — mežonīgi uztūkusi, vienos brūnos joda traipos, vidū, kur agrāk bija deguns, rēgojās duļķaini zils bez* veida paugurs. Tas tad arī bija tas koka gabals.

18

Māte apskatīja Djuškas degunu, pataustīja to aukstiem, spēcīgiem pirkstiem, sāpīgi — dzirksteles pašķīda gar acīm! — uzspieda, ka noņirkstēja vien, un pateica gandrīz vienaldzīgi:

— Sadzīs. Kādu nedēļu nostaigās tāds izrotāts.

Un iegāja guļamistabā, atgulās neizģērbusies. Vecmāmuļa Kļimovna ridāja traukus no galda, pūta un

skundēja:

— Oi, mūžiņ, tu manu nedieniņ! Truls sirpis rokā griež slimāk par uztrītu.

Un arī iegāja savā pusē.

Djuška palika viens — aci pret aci ar tēvu. Tēvs staipīja pa istabu, spārdīja — ne stipri, ne dusmīgi — krēslus, ar visiem pieciem neganti mudžināja matus, nerājās, tikai lāgu lāgiem izmeta:

— Jā...Jā ...

īsi un smagi — par atbildi savām domām.

Bet aiz loga rēgojas lielais celtnis, zem tā, jādomā, tāpat kā parasti, rosās cilvēki, šķiro kokus, priecājas par pavasari, iet cits pie cita viesos, mīl — nemīl. Djuškam viņu vidū vairs nav vietas. Rimka atsprāga nost no viņa. Un viņš ne par šo, ne par to bija iesitis Ļovkam Gaize-ram. Un sejā viņam ir koka deguns, tas traucē, ar tādu degunu uz ielas nevar rādīties ...

Bet Ļovka grib atklāt bezgalību, un nav saprotams, kāpēc šī bezgalība sola Ļovkam otru dzīvi. Kālab otru, ja arī vienu nodzīvot ir tik grūti.

Tēvs pārtrauca staigāšanu, paņēma krēslu, nolika iepretim Djuškam un jāteniski apsēdās. Tēva seja pa šo dienu bija sakritusies, kļuvusi stūraina, piere izvirzījusies uz priekšu, acis paslēpušās, raugās it kā no alas, ar saspringtu vērīgumu, nogaidoši, ar bažām, taču, šķiet, bez dusmām,

— Mums, Djuška, šķirotavā reizēm pagadās tādi sagriezušies kluči, kas ne būvkokos liekami, ne stutmalkā, ne taras materiālā. Tos izsviež malkā, taču arī malka no tiem slikta — skaldot neplīst, tīrā mocība. Koks kā koks, bet nekam nav derīgs ...

Djuška saprata, uz ko tēvs tēmē, taču klusēja.

— Arī cilvēks, Djuška, var augt šķībi un greizi, — tēvs turpināja. — Bieži vien starp cilvēkiem slaistās tāds nejēga — lai kur piemetas, visus traucē, visi pūlas viņu atgrūst. Un, ja tas ietiepjas, — rīkojas bez žēlastības.

Tēvam skatiens iejūtīgs, arī balss apvaldīta, var redzēt, ka saņēmis visus spēkus, grib no sirds paskaidrot no ceļa nogājušajam dēlam. No sirds, bez dusmām. Taču Djuškam mazāk par visu vajadzīgi tādi paskaidrojumi. Viņš arī bez tēva zina, ka ir nenormāls, uz augšu pasists, ka ir grūti dzīvot. Labāk nekā tēvs viņam to paskaidroja Rimka Bra-teņeva — pacirtās sānis. «Truls sirpis rokā griež slimāk par uztrītu.»

Tēvs sašutis nočīkstināja krēslu, sasvērās uz priekšu, ierunājās dedzīgāk:

— Tev acu priekšā ir piemērs — Ņikita Bogatovs. Aizlauzts cilvēks, tīrais pārpratums. Pats nelaimīgs, sievu padarījis nelaimīgu, dēlu ... Tāds tu gribi kļūt?

Djuška beidzot pavēra lūpas, ievaicājās:

— Tēt, Bogatovs ir slikts, nu, bet vai Saņka Jeraha ir labs?

— Es viņam par vēju, viņš man par dzirnavām. Kāds sakars tam ar Saņku?

— Es ar viņu kāvos.

— Tad par to man vajadzētu viņu pulgot? Nu, vai zini!

— Bogatovs slikts, Saņka labs?

— Nospļauties man uz tavu Saņku. Uz tevi es nevaru nospļauties.

— Saņkam patīk nogalināt... vardes.

— Vardes?... Pie velna! Kas man daļas gar to?

Patiešām — kas kuram daļas, ka Saņka nogalina vardes? Kāpēc tāds naids pret viņu? Kāpēc Djuška tik daudz domā par Saņku? Tikai par viņu. Piedzimis citāds nekā pārējie — moca kaķus, sit vardes. Un ne jau kaķi vai vardes ir svarīgākais, bet tas, ka viņam patīk mocīt un nogalināt. Un šis briesmīgais «patīk» nez kāpēc nevienu nebiedē. «Un kas man daļas gar to?» Nevienam nav daļas par to, kas Saņkam patīk. Par Bogatovu ir daļa, Bo-gatovu nosoda ... kopā ar Minku.

Un Djuška, aizrīdamies ar vārdiem, izdabūja:

— Viņš arī cilvēkus būtu nogalinājis, ja varējis.

— Nu, zinil

— Viņš ir zvērs, šis Saņka, bet Bogatovs nav zvērs. Ko Bogatovs tev sliktu nodarījis? Par ko tu viņu neieredzi? Par ko? Par ko-o?!

— Ko tu kliedz?

— Man bail! Bail! No jums visiem baill

— Ei, kas ar tevi notiek?

— Nevienam nav daļas gar Saņku? Nevienam! Viņš izaugs liels un ir tevi nogalinās, ir mani!...

— Djuška, atjēdzies!

— Atjēdzies tu pats! Nogalināt viņam patīk, bet jums visiem par to ne silts, ne auksts. Jums nospļauties! Dzīvo ar viņu, mīli viņu! Es negribu! Negribu! Redzēt tevi negribu!

Djuška, pietrūcies kājās, kratīja dūres virs galvas, spiedza, spārdījās kājām.

— Ne-gri-bu!...

Tēvs sastinga jāteniski uz krēsla, no apakšas raudzīdamies sadauzītajā, pāršķiebtajā, baismajā dēla sejā.

Uz kliedzienu ienāca māte, bāla, stalta, apņēmīga, šķiet, pastiepusies garāka.

— Vera, kas ar viņu notiek?

— Atnes glāzi ūdens.

Djuška nokrita kņūpus uz dīvāna un sāka raustīties raudās.

— Kas ar viņu ir, Vera?

—- Parasta histērija. Pāries.

Māte nekad nezaudēja galvu, arī patlaban viņas balss bija mierīga. Djuška skaļi raudāja: neviens viņu nesaprot, neviens viņu nežēlo — pat māte ne.

Viņam lika iedzert baldriāna pilienus un likties gultā. Viņš gulēja un ne par ko nedomāja. Viss visapkārt bija kļuvis tāds kā tāls un nevajadzīgs — Ņikita Bogatovs, Saņka, Rimka, tēvs, kas viņu nesaprata, Ļovka Gaizers, kam viņš bija iesitis... Un laikam gan visnevajadzīgākais un tālākais no visiem — viņš pats, pazudis cilvēks.

19

Djuškas ķieģelis nogula uz skolas direktores Annas Pet-rovnas galda. Sarkans ķieģelis uz zaļās rakstāmgalda vadmalas...

Anna Petrovna Kudeļino ciematā bija ieradusies reizē ar jauno skolu. Šķita — viņu kaut kur bija speciāli sagatavojuši skaistai skolai ar platiem, mirdzošiem logiem — jaunu, skaistu direktori kupliem matiem, skaļu, noteiktu balsi un universitātes nozīmīti pie krūtīm.

Ar Annu Petrovnu nav nemaz tik grūti sastapties skolas gaiteņos, pat ciemata ielās, taču kabinetā pie viņas nokļūst tikai īpaši svarīgos gadījumos.

Sarkanais ķieģelis uz zaļās vadmalas ir īpašs gadījums. Galdam pretim novietojušies skolotāji un skolēni: tiesneši, liecinieki un vainīgie — Djuška un Saņka. Ir uzaicināts pat Ko)ka Liskovs, pat Minka pierāvies uz krēsla maliņas pie pašām durvīm.

Ja jau uz galda uzmanības centrā ir ķieģelis, tad, pats par sevi saprotams, visi piemin Djušku: «Tjagunovs, Tja-gunovs...» Saņku gandrīz nemaz neaiztiek, tas sēž sabo-zies, degunu nokāris, blenž grīdā, drūms, aizvainots: sak, kas gan cilvēkam jāpacieš par baltu velti.

— Gaizer, tu kādam esot teicis, ka jau agrāk redzējis Tjagunovam šo ķieģeli? — Anna Petrovna pratina.

Piecejas Ļovka. Zem kreisās acs viņam izplūdis dzeltenīgs plankums, izbalējis zilums, kas radies no Djuškas dūres belziena.

Ļovka atbild bez īpašas centības un pūlas neskatīties uz Djuškas pusi:

— īstenībā, es šo ķieģeli redzējis neesmu,*«

— Kā tā — īstenībā?

— Es reiz pamanīju, ka viņam... Tjagunovam ir stipri piebāzts portfelis, apjautājos: kas tev tur iekšā? Viņš atbildēja — tur ir ķieģelis.

— Un vairāk nekā nejautāji?

— Painteresējos, protams, kādai vajadzībai ķieģelis. Atbildēja: muskuļus attīstu.

— Vai tas bija sen?

— Apmēram pirms nedēļas.

— Un visu šo laiku Tjagunovs nēsāja.,, attīstīja muskuļus?

— Es viņa portfeli netiku ielūkojies, par ķieģeli neinteresējos.

— Viņš nēsāja! Nēsāja līdzi ķieģeli! Es zinu! Nešķīrās no tā! — Koļka Liskovs iesaucās. Viņš arī šeit, direktores kabinetā, bija rosīgs un priecīgs, it kā gaidītu interesantu kautiņu.

Vasja-kubā nomākts un sadrūmis ierunājās:

— Dīvaini! Neparocīgs priekšmets pat kautiņam.

— Kā nu neparocīgs? Ļoti parocīgs! Smags ... — Koļka labprāt atsaucās. — Gāzīs pa pakausi — blāc! — un beigas ir. Ar ķieģeli pat vērsi var nosist.

Anna Petrovna bargi pašķielēja uz Koļku, un tas atkal ar tādu pašu patiku, gandrīz vai gavilēdams, taisnojās:

— Atvainojos. Es tikai — lai būtu saprotamāk...

— Tjagunov, — Anna Petrovna jautāja, —- saki, bet tikai atklāti: kālab? ... Kādam nolūkam tev šis ķieģelis?

Djuška ilgi klusēja, pēdīgi izspieda:

— Ja Saņka piepeši māksies virsū ... Tāpēc,

— Un tu būtu viņam sitis... ar ķieģeli?

Melot nebija jēgas, Djuška atzinās:

— Ja būtu mācies — sistu.

— Bet tu nepadomāji, ka patiešām... ar tādu — var vērsi? Nepadomāji, ka ar to var nosist cilvēku?

Vasja-kubā pagaidīja, pagaidīja Djuškas atbildi un nesagaidījis pikti nokrekstējās, bet viena no apspriedē pieaicinātajām skolotājām, gluži jauniņa, kas strādāja skolā pirmo gadu, Zoja Ivanovna, izdvesa:

— Kādas šausmasl

Vasja-kubā nolēma doties palīgā.

— Bet tu taču pašaizsardzības nolūkā šo mantiņu nēsāji līdzi? — viņš ievaicājās.

— Lai aizsargātos, — Djuška gandrīz vai pateicīgi atzinās. Viņš negribēja, ka viņu uzskata par slepkavu, pat par Saņkas slepkavu ne. — Drošības dēj, kad Saņka māksies virsū ...

— Māksies?.., — Anna Petrovna pārjautāja. — Pirmais tev virsū?

— Jā.

— Bet te visi stāsta, ka pirmais kautiņu esot uzsācis tu. Tu pirmais esot iesitis Jerahovam. Vai varbūt tevi apmelo? Vai tas nebija tā? — Un Annai Petrovnai aiz sašutuma acis kļuva bīstami caurspīdīgas, saltas.

Djuška atkal apklusa. Viņš klusēja un saprata, ka viņa klusēšana pašlaik runā viņam par sliktu. Tā arī kinofilmās klusē notverti spiegi, kad tiem vairs nav kur sprukt.

— Kād-das šausmasl — jauniņā Zoja Ivanovna atkal smagi nodvesās.

Bet Vasja-kubā vēlreiz nokrekstējās.

Uz galda visu acu priekšā gulēja sarkanais ķieģelis — izrādās, briesmīgs priekšmets, ar ko var nosist cilvēku. Djuškas ķieģelis, speciāli Saņkam sagatavots ķieģelis. Un viņš, Djuška, pirmais uzbruka Saņkam ...

Aizvainots, sabozies sēdēja Saņka, par brīnumu, izglābies no briesmīgā ķieģeļa.

Djuška ari pats sāka ticēt, ka ir noziedznieks.

Palīdzība nāca negaidot no tās puses, no kuras ne Djuška, nedz ari kāds cits to gaidīja.

Pierāvies pie durvīm, Minka, kas bija nejauši nokļuvis uz tiesāšanu, kuram patlaban neviens netaisījās kaut ko jautāt, pietrūkās kājās un spiedzīgi, aizgūdamies, gluži kā gailēns, kas pirmoreiz iemēģina balsi, iekliedzās:

— Djuška! Ko tu gaidi? ... Djuška! Pasaki visiem! Izstāsti par Saņku! Viņš taču lielījās, ka nogalinās tevi! Es pats dzirdēju! Ar nazi draudējal

Saņka uzšāvās kājās, sejā viņam plāvoja sarkani plankumi.

— Melo! Melo! Neesmu lielījies!.,, Man pat naža nav! Pārmeklējiet! Nav naža.

— Par kādu nazi jūs runājat? Ko tu? — Annas Petrov-nas acis vairs nešķita caurspīdīgas, tās bija parastas — izbiedētas acis.

Taču Minka, lēnīgais Miņka, nikni klupa Saņkam virsū:

— Tu visu vari, tu — ar nazi! Par tavu nazi Ko|ka lielījās!

— Nekā es neesmu lielījies! Nekā nezinu! — Kojka Lis-kovs sāka locīties kā zutis.

— Godavārds! Djuška ir labs. Djuška pat vardi... Djuška nekad vājākam pāri nedarīs! Bet Saņka arī ar nazi, kas viņam!

— Ko viņš man uzklupis? Nu, ko?... Nekāda naža nav... Rau, skatieties, rau ... — Saņka ņēmās, visiem redzot, griezt uz āru tukšās kabatas.

— Viņš ir gļēvulis! Viņš tikai uz vājiem. Tāpēc Djuška to ķieģeli... Zināja, ka tad Saņka viņam virsū nedzīsies, nobīsies. Un pareizi, pareizi — Djuška sen to ķieģeli nēsāja portfelī. Sen, bet nesita taču ar to Saņkam. Nogalināt varēja? Djuška? Saņku? Tikai atbaidīt. Saņka ir gļēvulis: pret stiprāko viņš nekad!...

— Nu-u, Miņka, n-nu-u!

— Dzirdat? ... Viņš arī pašreiz ... Tagad viņš mani... Man arī ķieģeli.,. Dzīvot Saņka neļaus! Man arī ķieģelis vajadzīgs...

— Nu-u, Miņka, n-nu-u!

Saņka stāvēja kabineta vidū sapinkājies, izvalbītām zaļām acīm, uz āru izgrieztām kabatām.

Sarkans ķieģelis uz zaļa galda. Visi klusēja, pārsteigti par mazā, klusā, vājā Minkas niknumu. Un tikai Zoja Iva-novna, jaunā skolotāja, izbrīnā izdvesa savu:

— Kād-das šausmas!

20

Aleksandrs Matrosovs ar savām krūtīm aizsedza ložmetēja ambrazūru, lai glābtu biedrus. Aleksandrs Matrosovs ir varonis, cilvēks ar cēlu dvēseli, par viņu sarakstītas grāmatas.

Līdz Šim cilvēki ar cēlu dvēseli — tie, kas savām krūtīm, kas savu dzīvību biedru labā! — Djuškam dzīvojuši tikai grāmatās. Kudeļinā tādu nemanīja. Cilvēkiem ar cēlu dvēseli, šķiet, katrā ziņā vajadzēja būt arī stalta auguma, platiem pleciem, skaistu seju.

Miņkam ir šauri pleci, pīkstoša balss. Un Miņka visu laiku dzīvoja tepat līdzās, Žana Pola Marata ielā, nekā varonīga viņā nebija — visvājākais no zēniem, visbailīgākais.

Un nu Miņka — pret Saņkul Saņka vājos nežēlo. Saņka viņu garām nelaidīs. Miņka no brīva prāta izmaitāja sev dzīvi, lai glābtu Djušku. Ar savām krūtīm aizsedza.

Bet viņš, Djuška, taču vienmēr bija mazliet nicinājis Minku — vājāku, nevarīgāku.

No Djuškas bija atrāvusies Rimka, no Djuškas novērsies Ļovka Gaizers, mājās Djuška bija sarīkojis histēriju. Viņš pats sev derdzās. Vai tādam maz vērts dzīvot pasaulē? Kam viņš vajadzīgs?

Izrādās, ir vajadzīgs! Viņu aizstāv ar visu krūti,

Miņka, Miņka ...

Rītā Djuška negāja vis uz skolu, bet pagriezās uz Miņ-kas mājām. Saņka var uzglūnēt Miņkam. Miņkam līdzās vienmēr būs viņš, Djuška.

Portfelis nepierasti viegls, plāns — ķieģelis vairs nav vajadzīgs. Lai tikai Saņka bāžas virsū, viņam nav bail! Lai tikai aiztiek Minku!

Miņka nemaz nebrīnījās, ka Djuška viņu sagaida pie lievenēm. Lumzīgs, rūpīgi līdz kaklam aizpogāts svārciņš, liela, nodriskāta skolas soma, šaurā sejiņa caurspīdīga un barga. Sis bargums Miņkam tik neparasts, ka Djuška labrīta vietā satraukts iejautājās:

— Ko tu tā?

■— Neko, Djuška.

— Nē, Miņka, kaut kas ir, es redzu.

— Tu dzirdēji, kā viņš vakar, kādā balsī: «N-nu-u, Miņka?» Nogalinās, kas viņam.

— Tad lai iepriekš mani.

— Bet tu taču vienmēr nestaigāsi man līdzās.

— Vienmēr, Miņka.

— Bet es arī pats gribu... Pats sevi aizstāvēt! Tāpat kā tu, Djuška.

Minka krampjaini atpogāja svārkus, pavēra vajā — aiz bikšu siksnas rēgojās naža koka spals.

— Ko tu?l

— Gribēju ķieģeli, bet ar ķieģeli Saņka mani uzreiz... No tevis viņš, kad tev ķieģelis, bīstas, no manis — ne. Tādu riebekli es tikai tā — ar dzelzi.

— Tu esi prātu zaudējis, Minka.

— Jāzaudē ir, ja visu nakti nevar iemigt.

— Nes nazi atpakaļ, Miņkal

— Nē!

— Ar varu atņemšu, Miņkal

— Nē, Djuška, to tu nedarīsi.

— Tad lūdzu tevi, Miņka ...

Miņka paminstinājās, pabozās, samirkšķināja acis un piekāpās:

— Es to pagaidām zem kāpnītēm... Ar tevi kopā iešu bez naža. Bet bez tevis, Djuška... Gribu pats sevi aizstāvēt, kā tu.

Muļķīgais virtuves nazis ar koka spalu biedēja Djušku, Taču Miņka uzreiz bija kļuvis stūrgalvīgs.

21

Pievakarē pēc darba māte un tēvs uzņēma viesi. Pareizāk sakot, viesis bija atnācis tikai pie mātes. Tas pats Grinčenko, par kuru Djuška tik bieži bija dzirdējis: tikko dzīvs, pie miršanas. Aizvakar Grinčenko bija izrakstīts no slimnīcas, patlaban viņu cienāja ar tēju.

Tas nepavisam nebija nekāds vārgulis, bet liels un smagnējs vīrs ar dobju, dziļu, sulīgu balsi, tumšu seju, biezām lūpām, koku pludinātājs, svētdienīgi ģērbies tumšzilā svītrainā uzvalkā, kaklasaite sasieta tik apjomīgā mezglā, ka traucēja kustēties viņa masīvajam zodam. Un tikai iedubušās acis un neasie vaigu kauli, kas spiedās caur melnīgsnējo, poraino ādu, atgādināja par slimību, kas vēl nebija pilnīgi atstājusi vareno ķermeni.

Grinčenko bija atnācis viesos pie mātes, taču runājās tikai ar tēvu.

— Es jums, Fjodor Andrejevič, teikšu, kas par cilvēku ir Vera Nikolajevna, jūsu laulātā draudzene. Sacīt, ka svēta — tas ir par mazi Kas es viņai esmu? Ne draugs, ne rads, pat pie galda neesam kopā sēdējuši, sāli, maizi, degvīna lāsi neesam uz pusēm dalījuši. Un bijis nu vēl es, Stjopka Grinčenko, mūsu valstij diez kāds noderīgais cilvēks. Ta nav jau tā. Parasts darbarūķis. Mīlēju iesist lielo rubli, šnabuli mīlēju, meitiešus un tā visu ko bezidejisku. Un raugi, manis bezidejiskā dēļ šī sieviete naktis negulēja, savu veselību šķieda, var sacīt, sitās visvaronīgākajā kārtā.

Māte neveikli vīpsnāja, bet tēvs nopietni piebalsojas

— Kas ir, tas ir, nav ko apstrīdēt — pašaizliedzīga.

— Tūkstošiem gadu ļaudis dievmāti slavinājuši. Bet par ko, atļaujiet jautāt? Tikai par to, ka Kristu dzemdējusi un izauklējusi. Kura katra sieva, es teikšu, uz to ir spējīga. Bet lai tā dievmāte, ek, šitādus kā mani paauklē. Ne dižā dieva dēļ, lai pēc tam šai gadusimteņiem aleluja dzied, bet vienkārša cilvēka labad, bez jebkādas cerības, ka tev tur mūžīgu slavu atmetīs vai zelta medāli pie krūtīm. Tur vis ar dievmāti vien nepietiek, tur jau augstāk jāpaķer.

— Dievmāte — tā ir māņticība, Stepan, — tēvs pamā-cīgi atbildēja. — Bet senas māņticības mēs dzīvē uzveicam — šī nav pirmā reize. Tā ka nekas ārkārtējs nav no ticis.

— Vai, nesakiet vis, Fjodor AndrejeviČ, nesakiet vis. Jūs domājat, Vera Nikolajevna man tikai iekšas izārstēja — nē, dvēseli viņa man izdziedināja. Man kļuva skaidrs: ja jau es, Stepans Grinčenko, varonīgi turos, tad arī turpmāk man attiecīgi jāturas, neputinot sevi sīkumos. Nē-e, tagadītēs es vairs tā nedzīvošu, kā līdz šim dzīvoju. Lūkošos visapkārt — un labi vērīgi. Cik gadus es vēl nodzīvošu, Vera Nikolajevna?

— Es neesmu zīlniece, Stepan Afanasjevič. Droši vien jums vēl ilgam laikam spēku pietiks.

— Lai nu dzīvošu cik dzīvodams — visu atdošu ļaudīm. Jūs, Vera Nikolajevna, manu iekšējo cilvēku ar skaidru gaismu apgaismojāt.

— Ļoti priecājos par tādu blakus parādību.

— Eh, ko es varētu jūsu labā izdarīti Tā tik būtu laime. Laikam jau nepratīšu — niecīgs esmu. Jā-al

Grinčenko piecēlās un svinīgi, roku sniegdams, saka atvadīties, bet Djuška metās pie loga, lai noskatītos, ka cilvēks, ko māte izglābusi no nāves, pats savām kājām ies pa ielu starp citiem veseliem cilvēkiem.

Djuška piekļāvās pie loga un ieraudzīja nevis Grin* čenko, bet... Rimku. Vieglā rūtainā kleitiņā, tumšajos matos kā saules lāsīte māllēpes ziediņš, un sprodziņas pie deniņiem, un maiga, bāla piere virs uzacīm — cik viņa gan pavisam citāda nekā visi pārējie cilvēki, piedzimst taču pasaulē tādas! Ziediņš, saules lāsīte matos...

Rimka nozuda vārtos, parādījās Grinčenko, kas nepievērsa Rimkai nekādu uzmanību. Nesamērīgi liels un smagnējs, uzcirties savā svītrainajā uzvalkā, viņš soļoja piesardzīgi, ar saudzīgu uzmanību nesdams savu saglābto veselību, savu Djuškas mātes izdziedināto dvēseli — gluži nogrimis sevī.

Pēc Rimkas Djuška no jauna bija atguvis spēju redzēt to, ko nepamana citi. Patlaban viņš raudzījās, kā Grinčenko iet saudzīgu soli, un redzēja viņā to, par ko pašam Grinčenko nebija ne jausmas: pārāk lielu noņemšanos ar sevi, ar savu vēl nenostiprinājušos veselību, ar savu izdziedināto dvēseli.

Grinčenko, tāpat nepamanījis, aizsoļoja garām arī Miņ* kas tēvam, kas piņājās sava garā mēteļa stērbelēs. Bet Miņkas tēvs steidzās. Djuška ielūkojās ciešāk, un pār muguru viņam pārskrēja šermuļi — kaut kas bija noticis. Ņikita Bogatovs skrēja ko jaudas — vēcina piedurknes, sejā ne asins lāsītes, mute vaļā, pats bez elpas. Šķērsoja viņu mājas pagalmu, nāca uz lievenēm. Kaut kas ir noticis! Kaut kas briesmīgs!

Tēvs ar māti joprojām runāja par Grinčenko, par to, cik veiksmīgi tas «sprucis ārā no slimības».

Durvis bez klauvējiena atsprāga visā platumā, Ņikita Bogatovs bāls, nosvīdis, bezspēcīgi piekļāva vaigu pie stenderes«

— Vera Nikolajevnal

— Ko? ...

— Ar nazi...

Un Djuška visu saprata, Djuška iekliedzās:

— Miņ-ku-u!

— Jā, Miņku,.. ar nazi. Un nazis ir mūsu,,. Nezinu, kā tas ...

— Saņka — Miņku! Saņka — Miņkul

— Djuška, paliec klusu! Kur viņš ir?

— Uz slimnīcu aizveda ... Es pie jums ... Glābiet, Vera Nikolajevnal

— Saņka — Miņku! Māmiņ, glāb Miņku! Glāb, māmiņl

22

Viņi divatā sēdēja pie telefona, gaidīja zvanu no slimnīcas. Djuška paskaidroja tēvam, kā Bogatovu virtuves nazis gadījies Saņkam rokās.

— Es teicu Miņkam: neuzdrīksties, neņem! Bet viņš man — Saņka nogalinās, tikai ar nazi izglābšos. Nu, Saņka ir atņēmis viņam nazi un ar to... Miņkam kurš katrs būtu atņēmis. Miņka ne mušai pāri nedarīs.

— Velnsl — Tēvs šo vārdu izteica bez savas parastās enerģijas, pat grūtsirdīgi. Viņš patlaban bija tāds kā pierimis, nesojoja pa istabu, nespārdīja krēslus, sēdēja iepretim Djuškam, vēroja viņu neparasti uzmanīgi. — Tu stāstīji — Saņka reizēm vardes nogalinājis? — viņš iejautājās.

— Vardes nogalināja, kaķus mocīja.

— Kādēļ?

— Tapat vien. Viņam patika.

— Patika? Vai viņš slims ir, vai?

— Ko tu, tēt! Vesels. Veselāks par Saņku ir vienīgi Ļovka Gaizers, viņš uz stieņa «saulīti» griež.

— Bet kāpēc tad, kāpēc viņš ir tāds nenormāls? Patika ...

— Tāpat vien. Tāds ir piedzimis.

— Piedzimis? ... Hm ... Vecāki Saņkam it kā būtu normāli. Tēvs pludinātājs kā pludinātājs, godīgi valsta kokus, iedzer, protams, pabieži, bet, pat pilnā būdams, par zvēru nekļūst. Ne kaķus, ne suņus, ne cilvēkus nemoka.

— Tēt, bet arī Ļovka Gaizers taču nav līdzīgs savam tēvam. Ļovkas tēvs savā mūžā, jādomā, nav neviena uzdevuma atrisinājis.

— Hm, pareizi. Visnepatīkamākais, Djuška, ir tas, ka šo izdzimteni var vēl attaisnot.

— Saņku? Attaisnot?

— Redzi, iznāk, ka tavs Miņka pret Saņku ir jau iepriekš pagādājis nazi, ar nolūku. Un droši vien kautiņā šo nazi izrāvis. Bet Saņka bija bez ieroča. Iznāk, ka Saņka aizsargājies, bet uzbrucis Miņka.

Djuška pamira no tāda pavērsiena.

— Tēt, Miņka pat mušai... Tēt! Kurš gan ticēs, ka Miņka — Saņku? ...

— Tic, dēls, faktiem ...

— Fakti... Djuška bieži tika dzirdējis šo vārdu. Tēvs,

māte, skolotāji to izrunāja vienmēr godbijīgi. Fakti — nekas godīgāks, nekas neuzpērkamāks nevar būt. Tas ir tas, kas ir, kas patiešām ir bijis, tas ir — īsta patiesība, tas ir — pati dzīve. Un te nu, lūk, īsta patiesība ir netaisna, pati dzīve — pret dzīvi, aizstāv slepkavību. Vai tad ir pasaulē kaut kas tāds, kam var ticēt līdz galam, bez domāšanas? Viss ir svārstīgs, ne uz ko nevar paļauties.

Djuškam bija tikai trīspadsmit gadu, viņš vēl nebija izaudzis līdz tam laikam, kad neskaidras domas un miglainas bažas tiek ietērptas noteiktos vārdos. Viņš nebūtu varējis izstāstīt, kas viņu patlaban baida — pārāk sarežģīti! — viņš tikai izjuta nomāktību un sāpīgu apjukumu. Un tēvs, viņa pieaugušais, stiprais tēvs, kas varēja pār ciematu pacelt milzīgo daudztonnu celtni, nespēja viņam palīdzēt. Būtu gribējis, cieš, skatienā grūtsirdība. Ir kaut kas stiprāks par tēvu, kaut kas tāds bez vārda, bez sejas — neredzamais!

— Tēt, — Djuška aizlūzušā balsī izteica, — vai tiešām Saņkam būs labi, kad viņš izaugs liels?

Tēvs pacēla galvu, ar mulsu skatienu urbās dēlā, acu zīlītes viņam noraustījās.

— Ja Saņkam labi, man, tēt, būs slikti.

Tēvs gausi piecēlās no krēsla, izslējās visā augumā, paspēra soli uz priekšu, saņēma platajās, siltajās delnās uz augšu pavērsto Djuškas seju, brīdi lūkojās tanī, pēdīgi sacīja:

— Jā ... Jā, tev taisnība. Tas nedrīkst notikt.

— Tēt, Miņka nav vainīgs, pat ja fakti... Visi, visi lai zina.

— Jā ... Jā, tev taisnība.

Viņi abi sarāvās — spalgi iezvanījās telefons. Tēvs atrāvās no Djuškas, paķēra klausuli.

— Klausos!... Tā ... Tā ... Asinis? ... Un vecāki? .,. Nevar. Kā tad tā, viņi ir vecāki, bet asinis neder? Aha ... Nu, labi, Vera, nu, labi. Es pateikšu, es viņam visu pateikšu.

Un nolika klausuli atpaka].

— Ir tā, Djuška: tavam Minkām vajag pārliet asinis. Ne māte, ne tēvs asinis dot nevar. Vecāki, bet nevar, tā kādreiz gadās. Arī te Ņikita Bogatovs izrādījies nepiemērots ...

— Es došu Minkām asinis! Es!

— Asinis dod tava māte. Pēc tam viņu uzreiz no slimnīcas ārā nelaidīs. Tātad mēs viņu varam gaidīt tikai uz rīta pusi.

— Es zinu, zinu — mamma izglābs Minku!

— Izglābs, nebēdā. Saņkam — labi! Nu, nē-e!... Tavu Miņku uzmanīs, acu nenovērsdami. Viņa mātei atjāvuši palikt slimnīcā pa nakti.

— Un Minkas tēvs?

— Aizsūtījuši mājās. Nevar taču visa ģimene rēgoties slimnīcā.

— Tēt!... Tēt, viņam ir grūti.

— Var iedomāties.

— Tēt, es aizskriešu, pasaukšu viņu šurp.

— Kādēļ?

— Viņam grūti vienam. Kopā ar mums būs vieglāk. Es aizskriešu, jā?

Tēvs atkal ar tādu pašu nopietnu vērību bridi pētīja dēlu, beidzot pateica:

— Sauc. Es šeit pa to laiku uzvārīšu tēju.

23

Pie galda satikās divi tēvi, atšķirīgāku cilvēku Kude-ļinas ciematā laikam gan nebija.

Djuškas tēvs — no viņa mazliet baidās, viņu ciena, viņš pastāvīgi ir vajadzīgs, visu laiku viņu meklē: «Tepat bija, kaut kur aizgāja.» Viņš piedalās sēdēs, viņš komandē, pārvieto, remontē, rājas, slavē, krīt izmisumā, sola piemaksas; Fjodors Tjagunovs, vecākais, ir visiem pieejams cilvēks.

Minkas tēvs nevienu nekomandē, neko nerīko, vairāk sarunājas ar sevi nekā ar citiem, viņš arī parasti ir nomākts, bet patlaban — seja pelēka, acis sarkanas, no atpogātās krekla apkakles redzams izspiedies atslēgas kauls kā tievs skrimslis, nožēlojams, no tā var redzēt, cik viņš viss ir trausls, vāji sadiegts, it īpaši līdzās platkaulaina-jam, kā no māliem samestajam Djuškas tēvam.

Ņikita Bogatovs nebija tūliņ ar mieru nākt Djuškam līdzi. Djuška atrada viņu ar visu mēteli sagumušu pie galda. Viņš ar pūlēm atrāva skatienu no tukšā galda, sasarkušām acīm blenza Djuškā, ilgi nesaprata, ko no viņa grib, pēdīgi apjēdza un noprasīja:

— Kādēļ?

Djuškam bija grūti paskaidrot, kādēļ viņš to aicina līdzi.

— Tētis lūdz ... tēju padzert.

Ņikita Bogatovs raudzījās Djuškā, virinādams sasarkušos plakstus, beidzot klusu noskandēja:

Nemiera ugunīs, spelgoņā asā Paies mums dzīve. Lai pieminam to...

Tad pēkšņi seja un pleci viņam noraustījās, viņš it kā pamodies, aizrīdamies ierunājās:

— Neklausies manī, zēn. Es esmu klauns, ākstsl Es dzīvoju ar citu domām, citu vārdiem. Dzīvoju nevietā un nelaiķa. Mani nav ko žēlot.

— Mamma izglābs Minku, mamma noteikti izglābs! Viņa savas asinis deva.

Miņkas tēvs satraucās:

— Jā, jā, mani aicina. Mani bieži vis neaicina, bet es pa paradumam ākstos, tēloju neatzītu ģēniju.

— Iesim.

_— Jā, jā... Esmu pateicīgs. Neatceros, kad mani kāds būtu aicinājis.

Un tā nu Miņkas tēvs sēž iepretim Djuškas tēvam. Djuška kopa ar viņiem pie galda.

Djuška.s tēvs bažīgi šķielē uz sakumpušo Ņikitu Boga-tovu, iesāk ar neveiklu piesardzību:

— Dīvains cilvēks tu esi, Ņikita. Es nesaku, ka slikts, bet dīvains.

— Nevajag ar mani ceremonēties, Fjodor Andrejevič,

— Ceremonēties netaisos, taču negribu arī velti aizvainot. Kas tu esi? Man tā ir mīkla. Izglītots, daudz lasījis, gudrs taču, bet savu dzīvi iekārtot neesi pratis. Vai tev kadas atsperes trūkst, vai?

— Atspere ir... Tas ir, bija atspere, taču negudra, ar ko uzvelk nevis spēkus, nevis enerģiju, bet iedomību.

_— Iedomīgie gan parasti izsitas augstāk, nekā tiem pienāktos, bet tu, piedod, cik es tevi pazīstu — kā akmens ej dibenā. Apgabala avīzē strādāji — pameti. Kāpēc?

— Aiz iedomības.

— Hm.

— But avīzē dienas strādniekam, labot rakstus par skābbarību, par mēsliem — nē! Man taču «ogle gailējoša ir dziļi šķeltās krūtīs likta», no varas augstākas man lemts «sirdis dedzināt ar vārdu kvēli». Avīze — tā ir nāve cildenai dvēselei, Vajag dzīvot tautas dzīlēs, no tās smelt

iedvesmu. Es pārliecināju sievu, es savācu savas burtnī-(as, pilnas ar atskaņotiem ķēpājumiem, un ierados pie jums Kudeļinā. Un tālāk?... Tālāk arī jūs pats redzējāt, sludināšanā baļķus velt spēka nepietiek, gāju uz kantori... Kā akmenim iet dibenā. Kaut gan nē, ķepurojos un smērēju papīru, kalu rīmes, uzvilktā atspere darbojas:

« Un sirdis dedzini ar vārdu kvēli!» Es mīlēju citu vārdus un cerēju — kāds iemīlēs manējos, baidījos atzīties: mani vārdi ir negatavi, pelēki, nodeldēti, nav par ko tos mīlēt.

Bogatovs runāja svaidīgā, aiztrūkušā balsī, pie katras atzīšanās noskurinājās aiz derdzīguma pret sevi. Djuškas tēvs klausījās viņā ar klaju neizpratni, gandrīz vai izbailēm.

— Bet varbūt tomēr... — viņš nedroši iebilda.

Ņikita Bogatovs pārtrauca viņu ar krekšķīgu smiekliņu:

— Tā, tā, varbūt tomēr man ir talants. Es... ar šiem vārdiem es sevi esmu iežūžojis daudz gadu. Gan sevi, gan sievu ... Kā akmens eju dibenā. Bijis tikai es viens tas akmentiņš, bet es taču arī viņu un dēlu... Viņi taču saistīti ar mani. Es viņu mīlēju: viņas drēbju krokas, viņas uzacu kustību, viņas soļu skaņu, viņas smaidu, viņas nogurumu! Visa pasaule ir nepanesama, vienīgais prieks — viņa. Prieks un sāpe! Un es viņu gremdēju!...

Djuškas tēvs nokremšļojās un nez kāpēc vainīgi pavērās Djuškā, bet Ņikita Bogatovs svaidīgā balsī turpināja:

— Un cerēju uz brīnumu — pēkšņi mani atzīs, pie manis atnāks slava, gods, nauda. Visu nolikšu viņai pie kājām. Pēdējā laikā rakstīju tikai par viņu, cildināju tikai viņu — sonetus, elēģijas, vēstules vārsmās. Un apniku viņai, apniku līdz nelabumam. Viņa jau sen atklājusi, kas es par vārda varoni. Radās nepatika, pirmāk slēpta, tad atklāta, pēdīgi kareiviska. Un drūmais kantoris, nožēlojamais darbveža atalgojums, dēls bez ziemas mēteļa ... Bet viņai rodas mānija, fiksa ideja — kaut reizi mūžā nokļūt dienvidos, redzēt jūru ...

— Dosim ceļazīmi! — Djuškas tēvs saslējās, beidzot juzdams, ka var ar ko palīdzēt.

Bogatovs atmeta ar gļēvu, ļenganu roku, balss noplaka, vairs nešaudījās — dobja, nespodra.

— Vakar ... ar Minku ... Man tikpat kā zibens iesvēla, attapos: slēpjos no patiesības — netalantīgs, niecība, šitāds literārs narkomāns ... Pietiek! Pietiek!

— Ko — pietiek? — raudzīja piekļūt Djuškas tēvs.

— Pietiek karāties kā akmenim kaklā.

— Tas tiesa.

— Laiks viņus atbrīvot no manis.

— Tas ir kā — atbrīvot?

— Vai nav vienalga — kā.

Djuškas tēvs uzgula ar krūtīm uz galda, tasītes no-šķindēja.

— Atkal?! — Apspiests nodvesiens.

— Kas — atkal, Fjodor Andrejevič?

— Pa jaunam sastulbis. Pirmāk — uz slavas virsotnēm, tagad — bezdibenī ar galvu uz leju. Bet varbūt aizķersies pusceļā, ne vairs uz galvas, uz kājām nostāsies, pa līdzenu zemi pastaigāsi?

— Staigāt pa zemi, apnikt cilvēkiem ar savu personu, raudzīt sevi pārliecināt, ka labošos? ... E-ē, Fjodor Andrejevič, kam gan vajadzīga šī pasaciņa par balto vērsīti?

— Sagandējis sievietei dzīvi un pamet, bet vēl runā — drēbju krokas, pat nogurumu... Un nevis vienkārši, bet dižodamies — sak, redziet, kāds es esmu pašaizliedzīgs, ar galvu uz leju, pieminiet un cietiet. Un tā arī būs — pieminēs, cietīs! Suņagabals tu esi, Ņikita!

Ņikita Bogatovs nemierīgi sakustējās, šķiet, sāka nez ko meklēt ap sevi.

—_ Bet ko tad? ,,. I\o? ... Ko tad es spēju? Vienīgi to. Nekā cita!

— To mēs, draugs, vēl paskatīsimies. Vainīgi esam, raudzījāmies garām. Tagad saskatījām, ķersimies pie lietas. Es ķeršos! Es no tevis iztaisīšu cilvēku!

Un Djuška saausījās. Viņš sēdēja, klusēja, klausījās, uzmanīgi klausījās. Tēva pēdējie vārdi — «iztaisīšu cilvēku» — viņam atgādināja mātes teikto: «Mūsu tēvs mīl laimi kalt nelaimīgajiem uz viņu pašu galvām. Nepamanīs, kā iedzīs cilvēku zemē aiz tīras centības.» Ka tikai tēvs neviļus neiedzen zemē Minkas tēvu.

— Iekārtošu tevi darbā. Mūsu darbs ir rupjš, ar kokiem, slavu tas nesagādā, toties ļauj dzīvot. Es tevi iebāzīšu tādā vietā, kur nebūs vaļas mākoņos lidināties, — ej, kusties veicīgāk! Arī ar tavu sievu kārtīgi aprunāšos...

— To vien tik ne, Fjodor Andrejevič!

— Klusē! Balss tiesības esi zaudējis!

— Neaiztieciet viņu, Fjodor Andrejevič!

— Nebaidies, ļaunu viņai nedarīšu!

— Tēt! — Djuška iejaucās.

— E-ē, tu ari tepat! Tu vēl neguli?

— Tēt! Tevi lūdz — nedari!

— Ej nu gulēt! Te pieaugušu vīru valodas, nav tavam prātam domātas!

— Es iešu gulēt, tēt, tikai paklausi, kad tevi lūdz, Tu arī ar mammu tā — viņa lūdz, bet tu nedzirdi.

— Ko tu runā? Lūdz, un es nedzirdu. Vai neesi sapnī

noredzējis?

— Atceries vien, mamma žēlojās, ka tu viņai vienu vie-nīgu reizi esot puķes dāvājis?,.. Kādēļ tad viņa to teica!... Bet tu nesaprati.

Sašutums — nupat, nupat izlauzīsies! — tad nepatika, dziestoša neapmierinātība, pēdīgi samulsums — kā vara-vīksnes krāsas noplaiksnīja pār tēva seju.

— Labi, Djuška, ej gulēt. Mēs te bez tevis izlemsim, — tēvs teica.

Djuška piecēlās, piegāja pie Bogatova:

— Ja Miņkam vēl vajadzēs asiņu, tad es došu.

— Labs dēls jums ir, Fjodor Andrejevič.

— Miņka ir labāks par mani, — Djuška pārliecināts iebilda.

Izģērbdamies blakus istabā, Djuška pa vaļējām durvīm redzēja, kā tēvs apsēdās pretim Bogatovam, uzlika roku tam uz ceļgala un sāka runāt bez uzstājības, lietišķi:

— Man vajadzīgi celtņa vadītāji. Darbs nav gluži vienkāršs, bet par to maksā labi. Aizsūtīšu tevi uz kursiem, mēnešus trīs pamācīsies un — lien būdā. Bet šitā — klimsti apkārt, tausties, meklē sevi...

Tēvs tomēr gribēja nelaimīgo Ņikitu Bogatovu darīt laimīgu — uzreiz, uz līdzenas vietas.

Djuška vēl nebija paspējis iemigt, kad tēvs, pavadījis viesi, pienāca, noliecās pie viņa un pačukstēja:

— Paklau, man tagad jāaizbrauc. Nekavējoties! Tātad guli viens pats. Bet no paša rīta centīšos tikt atpakaļ, pirms pārnāks māte.

Taču māte pārnāca agrāk.

Djuška pamodās no tā, ka izdzirdēja blakusistabā viņas klusos soļus, mājīgos, ik rītus pierastos soļus, kas atsvieda atpakaļ laiku un lika Djuškam justies gluži, gluži maziņam.

Viņš izslīdēja no segas apakšas.

— Māmiņl

Māte vēl nebija novilkusi jaku, staigāja ap galdu, kas bija palicis nenokopts pēc divu tēvu un Djuškas tējas dzeršanas.

— Māmiņ! Kā ir?...

Mātei ir bāla un gurdena seja — parasta, kāda allaž mēdz būt pēc nakts dežūras. No tās nav redzams, ka viņa būtu devusi savas asinis.

— Kā ir, mamm?

— Viss labi, dēliņ. Briesmas vairs nedraud.

— Bet vai bija briesmas?

— Bija.

— Ļoti lielas?

— Gadās ari lielākas ... Kur tēvs?

— Viņš aizbrauca, mām. Jau vakarā.

— Uz kurieni?

— Nezinu.

Māte pastāvēja, raudzīdamās pa logu uz lielo celtni un noteica:

— Atkal viņam kaut kur ragata pārrauta.

— Viņš neteica, mām. Nav pārrauta.

Māte domīgi vēroja lielo celtni.

— Vai tev patīk, kad tevi uzslavē? — viņa vaicāja.

— Jā, mām.

— Man arī, Djuška ... Nez kāpēc man gribējās, kaut viņš šodien mani paslavējis... un noglaudījis galvu.

— Tu taču neesi maziņa, mām.

— Reizēm gribas būt maziņai, Djuška, kaut uz brītiņu.

Atnāca Kļimovna, gludi sasukājusies, saldi smaržodama

pēc zemeņu ziepēm, ņēmās vaidēt un skundēt par Saņku:

— Negrib, suņakāja, bļodā gozēties, lai tad palāvē nomētājas.

Par Miņku viņa šoreiz nekā slikta neteica, aizgāja uz virtuvi un lietišķi sāka grabināt traukus.

Uz ielas ierēcās pirmās koku transportmašīnas. Diena sākās, bet tēva aizvien vēl nebija. Māte staigāja no istabas istabā, nenovilkusi darba jaku. Djuška domāja par viņas vārdiem: gribas būt maziņai, un lai tēvs noglaudītu viņai galvu. Domāja un raudzījās logā, gaidīja tēvu, kas patlaban tik vajadzīgs mātei. Kļimovna klāja galdu brokastīm, un Djuškam vajadzēja atrauties no loga.

Tēvs izauga uz sliekšņa ar kaut kādu avīzē ietītu vīstokli, ko saudzīgi turēja abām rokām. Sejā viņam staroja tik plats un līksms sm^ids, ka sāka smaidīt arī Djuška.

— Na! Saņem! — Tēvs tuvojās mātei un ielika viņai rokās vieglo sainīti.

Māte ielūkojās zem papīra un — pietvīka.

— No kurienes?

Bet tēvs staroja, mīņājās uz vietas un izskatījās kā uzvarētājs.

— Lai notiek, palielīšos: naktī ar kuteri aizdrāzu līdz pilsētai.

— Pilsētā taču arī nakts laikā nevar dabūt.

— Bet es... — Tēvs pamirkšķināja Djuškam. *— Es no puķu dobes... Milicijas tuvumā nav, es — viens divi — un kājas pār pleciem!

Līdz pilsētai pa upi bija ne mazāk par simt kilometriem, nav brīnums, ka tēvs bija nokavējies.

— Mām, kas tur ir?

Viņa uzmanīgi iztina no saburzītās avīzes puķu pušķi — vāri drebošus ziedus, baltus ar iezīmētu viducīti. Uņ Djuška uzreiz saprata — narcises! Kaut arī ne reizi mūžā nebija tās redzējis. Kudeļinas ciematā narcises neauga, un tolaik, kad tēvs tās bija dāvājis mātei, Djuškas vēl nebija pasaulē.

24

Par visievērojamāko cilvēku ciematā pēkšņi bija kļuvis... Koļka Liskovs. Viņu tagad apturēja uz ielas, ap viņu blīvējās pieaugušie, klausījās viņā, mutes iepletuši. Koļka Saņkam nav palīdzējis, Koļka vispār Saņkam nav nekāds draugs, pat tuvs paziņa ne, viņš nepagalam to ciest nav varējis, tikai baidījies: «Kas tādam, tāds ij nokniebt var!» Koļka bija visu pats savām acīm redzējis, kā Saņka Miņku... Koļkam patika noskatīties kautiņos, pats viņš nekad tur iekšā nejaucās, to zināja visi puikas. Un Koļka stāstīja aizrīdamies, gānīja Saņku, plātījās, ka viņu, Koļku, izsaukuši uz nopratināšanu milicijā, ka viņš tur godīgi, nekā neslēpdams, vārdu vārdā...

Koļka kļuva slavens, taču spēkā no tā nepieņēmās un tāpēc sāka tiņāties Djuškam apkārt gan starpbrīžos, gan pa ceļam no skolas.

— Djuška, bet man ir makšķeraukla, ārzemju, nudien... Vai gribi, Djuška, es tev no Petjkas veclaiku pieckapeiku iemainīšu?... Djuška, ta Saņka taķ no tevis baidās, jā nudien, es zi-i-inul

Saņku tagad, jādomā, aizvāks no ciemata, Djuška tad būs pats stiprākais starp Zaņa Pola Marata ielas zēniem Neskaitot, protams, Ļovku Gaizeru.

Djuška gainīja Kolku nost:

— Ej projām, makak, ka nedabū pa kaklu!

Koļka paklausīgi nozuda, taču ļaunu prātu neturēja, tik un tā slavēja Djušku: «Godīgs, drosmīgāka par viņu neviena nav ... Viens pats pret Saņku!»

Djuškam atļāva apmeklēt Miņku slimnīcā. Slimnīcas gultiņā, līdz zodam apsegts, Minka nez kāpēc likās liels, gandrīz vai pieaudzis, nepavisam ne tāds knēvelis, kāds izskatījās uz ielas. Varbūt tāpēc, ka no segas apakšas rēgojās ārā tikai Minkas galva, bet tā ir prāva, turklāt vēl arī tāpēc, ka viņa šaurā, kaulainā sejiņa bija stipri pār* vērtusies.

— Minka, — Djuška viņam teica paša pirmā apmeklē* juma laikā, — mēs tagad esam brāļi, mums abiem ir vie* nas asinis.

Kādudien uz ielas pienāca klāt Ļovka Gaizers, vieglā tenistērpā, muskuļainās rokas jau viegli iedegušas, zem izliektajām skropstām jaužas mulsums.

— Kas ir, vecais, kā saka, noskaidrosim attiecības. Personiski mani kremt sirdsapziņa, ka es pie direktores izstāstīju par tavu ķieģeli. It kā būtu nosūdzējis, samuldējis aplamības.

— Bet man, Ļovka, sirdsapziņa nepavisam nedod miera — ne par šo, ne par to es tev toreiz iegāzu.

— Viss skaidrs, vecais... Es te par tavām kaķu sekundēm domāju. Ar laiku bioloģijā rodas tāds kā juceklis. Lācis un zirgs aptuveni vienādu mūžu dzīvo pasaulē. Taču lācis caurām ziemām guļ. Bet, kad guļ, laiks saraucas, pat izgaist. Iznāk, ka zirgam vairāk laika dzīvošanai nekā lācim. Bet ja pārslēdzas uz cilvēkiem... Es nejauši dabūju zināt, ka vecā Znobišina dzimusi vienā gadā ar Ein-šteinu. Einšteins ir miris, bet vecmāmuļa dzīvo un droši vien izvilks vēl dažu labu gadu. Salīdzini viņu laiku! Te jau nu tāda relativitāte, ka prātu var zaudēt. Re, ka varētu noskaidrot, atrast vispārēju likumu.

— Ļovka, ko tu runa? Tu taču gribēji meklēt bezgalību, lai cilvēki pa otram lagam dzīvotu.

— Es, Djuška, pret šo problēmu sāku tā kā atsalt.

— Kā nu tā var, Ļovka? Svarīgāka par to taču nekā navl

— Mani kaut kas tā kā atgrūž, vecais. Pārāk mehānistiski.

— Mehānistiski!... Nu, nospļauties! Toties svarīgāka par to pasaulē nekā nav! Bet es, Ļovka, ko tādu esmu at-klājis... — Un Djuška saminstinājās, bet tikai uz mirkli: kad jau, tad jau, pateica taču Minkām, teiks arī Ļovkam. — Atklāju, ka viena meitene ir līdzīga Puškina sievai!

— Nu, un tad?

— Kā — un tad, Ļovka? Varbūt viņa otrreiz... Varbūt viņa pirmajā dzīvē Puškina sieva ...

— Blēņas, — Ļovka nopietni iebilda.

— Tu arī par kaķa sekundēm sacīji — blēņas. Bet tagad to dēļ pamet tādu cilvēkiem svarīgu problēmu.

— Es taču tev toreiz paskaidroju — ir vajadzīga bezgalība. Bet Puškina sieva pavisam tikai pirms simt gadiem dzīvoja — tas ir acumirklis!

— Simt gadi — acumirklis? Nu jau gan!

— Līdzās bezgalībai arī tūkstoš gadu ir acumirklis, ari miljons gadu!

— Vienalga, bet ja nu piepeši... atomi, vai tiem daudz vajadzīgs! Vai tad tā nevar būt?

Ļovka sastomījās, sāji nomurmulēja:

— Teorētiski, protams, nav izslēgts. Taču varbūtības iespēja pārāk maza. Niecīga.

— Aha! Tomēr var! — Djuška gavilēja.

— Teorētiski tu vari piepeši ne no šā, ne no tā pacelties gaisā.

— Nu, tas nepavisam nav tas.

— Tas pats. Varbūtība aptuveni tāda pati,.. Kas ir šī meitene, ja nav noslēpums?

Djuška bija gaidījis šo jautājumu un baidījies no tā. Un tomēr tas viņu pārsteidza nesagatavojušos, asinis viņam iesitās sejā, vajadzēja steigšus novērsties. «Ja nav noslēpums?» Nenosauks — sazin ko iedomāsies. Ļovka nav Miņka, no viņa neatkratīsies. Un Djuška, sāņus novērsies, pateica, gribēja cik iespējams vienaldzīgi, taču neizdevās — balss nodevīgi aiztrūkai

— Rimka ... Brateņeva.

— Ā-a. — Ļovkam balss nenodrebēja. — Nē, Djuška. Rimka — Puškina sieva... Nē, meitēns kā daždien meitēns.

Kļuva uzreiz apnīkstami skumji. «Meitēns kā daždien meitēns» — tas apvainoja Rimku. Labāk lai jau tad Djušku pašu. Muskuļainas rokas, uz augšu uzliektas skropstas, viegla pūciņa uz virslūpas — skaists puisis ir Ļovka Gaizers. Skaists un ļoti gudrs.

25

Bet pa to laiku ritēja pavasaris. Pilnīgi izplauka lapas kokos. Skolā beidzās mācības. Minkām slimnīcā atļāva celties no gultas, iziet pagalmā.

Baltās narcises sensenim bija novītušas un sakaltušas.

Djuška izplēsa no Puškina rakstiem Nataļjas Gončaro-vas ģīmetni un pakāra virs gultas. Laikam jau Ļovkam bija taisnība: Rimka nebija dzīvojusi pirms simt gadiem, nebija mirusi, bet piedzimusi tāpat kā visi un droši vien, tāpat kā visi, nodzīvos tikai vienu dzīvi. Kā visi, bet kāda gan tam nozīme?

Vairākas reizes dienā viņš sastapa Rimku, un vienmēr sirds viņam it kā pārtrūka. Katru dienu vairākas reizes.

Notika neticamais. Bet varbūt tam arī bija jānotiek agri vai vēlu.

Djuška pirmoreiz šogad izpeldējās. Upe vēl nebija izsilusi, un Djuška miesai pielipušā kreklā, slapju galvu skrēja no krasta mundru riksi, lūkodams sasildīties. Un uzgrūdās viņai. Viņa stāvēja uz taciņas un ar kurpes purngalu rušināja zemi. Nevarēja taču aizšauties garām it kā neredzējis, un arī kājas pēkšņi vairs neklausīja.

Djuška apstājās, viņa pacēla galvu, un viņu skatieni sastapās. No skropstām viņai krita caurspīdīga ēna, un vaigos dziļš sārtums, tāds kā pūkains sārtums, un matu gredzentiņi pie maigajiem deniņiem.

Viņa vaicāja:

— Vai ūdens ļoti auksts?

— Ne visai.

— Bet kāpēc tad tu drebi?

— Tas nav no aukstuma.

— No kā tad?

Sev pašam negaidot, viņš izgrūda:

— Tāpēc, ka redzu tevi tik tuvu.

Viņa nemaz neizbrīnījās, viņa tikai nolaida skropstas, paslēpa zem tām acis. No skropstām krita mīkstas ēnas, kvēloja sārtums, neredzamas pūkas skarts, sastinga pavērtās lūpas. Viņa gaidīja, ko viņš teiks tālāk, gatava klausīties aizturētu elpu.

Balss klupdama, ar mokām lauzās no rīkles, kad viņš

teica:

— Rimka ... es ... es ... nekur no tevis nevaru paslēpties ... Es ... es... tevi... mīlu, Rimka.

Ēnainas skropstas, sastingusi seja, viņa klausījās, taču netaisījās palīdzēt, ļāva Djuškam ķepuroties. Un Djuška svieda viņai dobjus, izmocītus vārdus:

— Es zinu, ka tu ... Ka Ļovka... Es to zinu, Rimka,.. Ļovka ir labs puisis. Ļotil Viņš ir labāks par mani,., zinu...

Pār viņas stingo, noraidošo seju pārvēlās nemierīgs vilnis.

—- Ja gribi zināt, es pat esmu priecīgs, Rimka... tāpēc ka tas nav kāds cits, bet ir Ļovka... Gudrāka par viņu nav neviena ... Priecājos, ka viņš...

Viņš pēkšņi juta, ka viņa nesakarīgā runa atgādina iesprūdušu skaņu plati, un apklusa, urbdamies Rimkas skropstās.

Bet pār viņu galvām, virs upes, kas šūpoja sašķīdušas saules drumslas, lidinājās kaija, manierīgi — gan šā, gan tā! — izlauzīdama spārnus, viena zilajā okeānā, untumaina savā brīves pārmērā.

Rimka parušināja ar kurpes purnu zemi un izdvesa:

— Viņš mani — ne ...

— Kas, Rimka? Ļovka, Rimka? Tevi, Rimka? Nēl

Viņa tikko manāmi pamāja, grūtsirdīgi mazliet skaļāk

izmocīja:

— Viņš tikai savas grāmatas mīl.

Zem nolaistajām skropstām radās skaudra dzirkstelīte, pazibsnīja biklu stariņu un atbrīvojās no gūsta — dzidra lāsīte neviļus noslīdēja pār dziļo, pūkaino sārtumu.

Asara — ne viņa labad. Asara, lieta citam, laimīgajam, kas neapzinās savu laimi. Taisni jābrēc! Un viņš vēl nepaguva pateikt, ka viņa ir līdzīga skaistulei Gončaro* vai — «visskaidrais dailes tēls un veidols vienīgais». Un nav zināms, vai tikai līdzīga, vai ir parasta? Vai viņa nav no laiku dzīlēm? Vai nav no tām, kuras gadsimtu no gadsimta apbrīnojuši dzejnieki?

Pār galvu slējās žilbinoši zilas debesis. Zilgmē kā balta ziedlapiņa virmuļoja brīvā kaija. Nomaļus, raustīdamās līksmā drudzī, acis dzalstīdama, meta mirgas upe. No ze< messpraucās ārā svaigs zaļums. Brīnum skaista pasaule ieskāva Djušku, brīnum skaista un viltīga pasaule, kurai patika griezt viņu savās vērpetēs.

NAKTS PĒC IZLAIDUMA

I

Kā jau pieņemts, izlaiduma vakaru atklāja ar svinīgām runām.

Sporta zālē stāvu zemāk — varēja dzirdēt — stumdīja galdus tur ritēja pēdējie sagatavošanās darbi banketam.

Bijušie desmitās klases audzēkņi patlaban vairs neizskatījās kā skolēni: meitenes modernās kleitās, kas reljefi izcēla nobriedušā auguma līnijas, zēni gandrīz vai nepieklājīgi stīvi iegludinātās biksēs, žilbinošos virskreklos ar kaklasaitēm, tādi kā apmulsuši par piepešo iekļūšanu pieaugušo kārtā. Visi viņi šķita kautrējamies paši no sevis — gaviļnieki savās svinībās allaž ir viesi, pat lielākā mērā nekā pārējie viesi.

Skolas direktors Ivans Ignatjevičs, diža auguma vīrs ar cīkstoņa pleciem, teica izjustu runu: «Jums paveras tūkstošiem ceļu ...» Ceļu ir tūkstošiem, un visi tie pavērti, taču, jādomā, ne visiem vienādi. Ivans Ignatjevičs, kā paradis, sarindoja absolventus atbilstoši viņu līdzšinējām sekmēm skolā. Pirmā nāca tā, ne ar vienu nesalīdzināma, kura visus desmit gadus bijusi citiem priekšā, — Juļečka Studjonceva. «Ar viņu varēs lepoties jebkurš institūts mūsu zemē...» Tūliņ pēc viņas tika virzīta blīva «neapšaubāmi spējīgo» kohorta, ikvienu tās locekli saucot vārdā, ikvienu vērtējot pēc nopelniem. Starp tiem tika minēts Genka Goļikovs. Tika izcelti, taču īpaši necildinot, «sav* dabji» — raksturojums pats par sevi visai nenoteikts —, Igors Prouhovs un citi. Kas īsti ir šie citi, direktors netu* rēja par vajadzīgu iedziļināties. Un tad pēdējie — visi pārējie, vārdā nesauktie, «kuriem skola novēl visvisādus panākumus». To skaitā, izrādījās, bija gan Nata Bistrova, gan Vera Zēriha, gan Sokrāts Onučins.

Juļečkai Studjoncevai, kas bija izvirzīta rindas priekšgalā ceļā uz cerību pilno nākotni, vajadzēja teikt atbildes runu. Kurš gan cits, ja ne viņa, lai pateiktos savai skolai par gūtajām zināšanām (sākot ar ābeci), par desmit gadus ilgo gādību, par šeit baudīto sirsnību, ko gribot negribot paņems līdzi ikviens.

Un viņa izgāja pie prezidija galda — sīka meitenīte balta tērpā ar muslīna lencītēm, ar baltām lentēm apajiski uzsietajās stīvajās bizītēs, pusaudze, nepavisam ne absolvente, smalki veidotajā sejiņā skarba, raižpilna izteiksme, pārāk skarba pat pieaugušam cilvēkam. Kā uzvilkta stīga, apņēmīga, galvas pacēlumā atturīgs lepnums.

— Mani aicināja runāt visas klases vārdā, bet es gribu runāt tikai savā. Vienīgi savā vārdā!

šis paziņojums, izteikts ar nekad un nekur nekļūdīgās pirmās skolnieces kategoriskumu, neizraisīja iebildumus un nevienam nelika saspringt uzmanībā. Direktors smaidīja, pamāja ar galvu un patrinās uz krēsla, ierīkodamies ērtāk. Ko gan citu, ja ne pateicību, varēja izteikt viņa, kas skola bija dzirdējusi vienīgi uzslavas, vienīgi jūsmīgus izsaucienus. Tāpēc viņas klases biedru sejas pauda parasto iecietīgo uzmanību.

— Vai es mīlu skolu? — Balss skanīga, saviļņota. — Jā, mīlu! Ļoti!... Kā vilcēns savu alu ... Bet nu ir jālien ārā no alas. Un izrādās — priekšā uzreiz tūkstošiem ceļu!... Tūkstošiem!...

Pa aktu zāli pārskrēja viegla šalka.

_— Pa kuru man iet? Jau sen man pašai radies šis jautājums, taču es to atvairīju, slēpos no tā. Tagad nu ir cauri — slēpties vairs nevar. Jāiet, bet es nevaru, nezinu ... Skola lika man zināt visu, izņemot vienu — to, kas man patīk, ko es mīlu. Sis tas man patika, un šis tas nepatika. Bet, ja nepatīk, tad arī padodas grūtāk, tātad šim nepatīkamajam jāveltī vairāk spēku, citādi nedabūsi piecnieku. Skola prasīja piecniekus, es klausīju un... un nedrīkstēju stipri mīlēt... Tagad nu palūkojos atpakaļ, un izrādījās, ka nemīlu neko. Neko, izņemot māmiņu, tēti un... skolu. Ir tūkstošiem ceļu — un visi vienādi, visi vienaldzīgi... Nedomājiet, ka esmu laimīga. Man ir bail. Ļoti!

Juļečka pastāvēja, tramīgām putna acīm raudzīdamās klusējošā zālē. Varēja dzirdēt, kā lejā stumda galdus banketam.

— Tas man ir viss, — viņa pateica un sīkiem, raustī-giem solīšiem virzījās uz savu vietu.

2

Pirms diviem gadiem bija izdots aizliegums vidusskolu Izlaiduma vakaros likt uz galda vīnu.

So aizliegumu skolas mācību daļas vadītāja Olga Oļe-govna uzņēma ar sašutumu: «Skandinām — izlaiduma vakars, slieksnis uz briedumu, pirmie patstāvīgie dzīves brīži. Un tai pašā laikā turam jauniešus aizbildniecībā kā maziņos. Droši vien viņi to uztvers kā aizvainojumu, droši vien vai nu slepus, vai atklāti atnesīs līdzi vīnu un, nav izslēgts, ka, pauzdami savu protestu, arī šo to stiprāku.»

Olgu Oļegovnu skolā aiz muguras sauca par Viedo Oļegu: «Viedais Oļegs sacīja... Viedais Oļegs pieprasīja ...» Par viņu vienmēr runāja kā par vīrieti. Un direktors Ivans Ignatjevičs viņas neatlaidības priekšā ikreiz piekāpās. Šodien Olgai Oļegovnai bija izdevies pārliecināt vecāku komitejas locekļus — uz banketa galdiem stavēja sausā vīna un saldā kagora pudeles, kas lika direktoram smagi nopūsties, paredzot nepatīkamu sarunu pilsētas izglītības nodaļā.

Puķu tomēr uz galdiem bija vairāk nekā pudeļu: atvadu vakaram vajadzēja būt skaistam un pieklājīgam, izraisīt jautrību, taču atļautā robežās.

It kā Juļečkas Studjoncevas dīvainās uzstāšanās nemaz nebūtu bijis. Skanēja tosti skolai, skolotāju veselībai, glāžu šķinda, smiekli, trokšņainas sarunas; laimīgas, piesārtu-šas sejas — kā daždien svētkos. Nebija jau pirmais izlaiduma vakars skolā, arī šis sākās tāpat kā parasti.

Un tikai gluži kā viegls caurvējš siltā istabā iekvēlojušos jautrību pāršalca vēsinoša saspringtība. Direktors Ivans Ignatjevičs ir mazliet izklaidīgs, Olga Oļegovna noslēgti nerunīga, bet pārējie skolotāji met uz viņiem pētījošus skatienus. Juļečka Studjonceva sēdēja pie galda, acis nodūrusi, nomākta. Laiku pa laikam pie viņas pieskrēja kāds no zēniem, saskandināja, pārmija pāris vārdu, izteikdams savu solidaritāti, un atkal aizsteidzās.

Kā parasti, svinīgā sēdēšana pie galdiem drīz pajuka. Bijušie desmitās klases audzēkņi — dažs pametis savu krēslu, dažs ar visu krēslu — pavirzījās pie skolotājiem.

Vislielākais, vistrokšņainākais un ciešākais bariņš sa-blīva ap Ņinu Semjonovnu, pamatskolas skolotāju, kura pirms desmit gadiem bija šos bērnus sagaidījusi pie

skolas durvīm, sasēdinājusi solos un likusi viņiem atvērt ābeces.

Ņina Semjonovna grozījās starp saviem bijušajiem skolēniem un ik pa brīdim klusinātā balsī iesaucās:

— Natočka! Vera! Ak kungs!

Un ar mutautiņu piesardzīgi slaucīja asaras zem krāsotajām skropstām.

— Ak dievs, kādi jūs man esat lieli izauguši!

Nata Bistrova bija savu pusgalvas tiesu garāka par Ņinu Semjonovnu, arī Vera Žēriha šķita viņu pāraugusi.

— Jūs mums esat visvisvecākā skolotāja, Ņina Semjonovna!

«Vecajai skolotājai» ir tikko pāri trīsdesmit, viņa ir gaišmate, baltu vaigu, izteikti slaida. Tā pirmā tagadējo absolventu stunda pirms desmit gadiem bija arī viņai pati pirmā patstāvīgā stunda.

— Man tik lielas skolnieces! Es patiešām esmu veca..,

Ņina Semjonovna slaucīja mutautiņā asaras, un meitenes tiecās viņu apskaut un arī raudāja — aiz prieka.

— Kas ir, Ņina Semjonovna, sadzersim tubrālības! Saucamies uz «tu», — ierosināja Nata Bistrova.

Un viņas roku rokā izdzēra, apkampās, saskūpstījās.

— Ņina, tu... tu esi lieliska! Ļoti! Mēs visu laiku tevi atcerējāmies!

— Natočka, bet kāda tu esi kļuvusi — ne acu novērst. Biji patiešām nesmukais pīlēns, kas to būtu domājis, ka izaugsi tāda skaistule... Un Juļečka ... Kur tad Juļečka? Kāpēc viņas nav?

— Juļka! Ei! Nāc šurp!

— Jā, jā, Juļečka... Tu nezini, cik bieži es par tevi domāju. Tu esi pati apbrīnojamākā skolniece no visām, kādas vien man bijušas ...

Ap izstīdzējušo fiziķi Paveļu Pavloviču Rešņikovu un matemātiķi Inokentiju Sergejeviču ar greizu briesmīgas rētas sašķiebtu seju pulcējās nopietnie zēni. Skūpstīties, apkampties, aizgrābti izpaust jūtas viņi turēja zem sava goda. Šeit saruna bija apvaldīta, bez sentimentalitātes.

— Fizika ir notikušas divas revolūcijas pēc kārtas — relativitātes teorija un kvantu mehānika. Trešās droši vien tik drīz nebūs. Vai tad ir kāda jēga tagad ziedot savu dzīvi fizikai, Pavel Pavlovič?

— Maldies, draudziņ, revolūcija turpinās. Jā gan! Tikai šodien ta parsviedusies uz citu kontinentu — uz astrono* miju. Astrofiziķi gadu no gada izdara graujošus atklājumus. Rīt fizika uzliesmos kādā citā novadā, teiksim, kristalogrāfijā ...

Genka Goļikovs, saposies kā parādei, vienu kāju pār otru pārmetis, pārpilns cieņas pret sevi un saviem sarunu biedriem, svarīgi un nosvērti prātuļo.

Ap direktoru Ivanu Ignatjeviču un mācību daļas vadītāju Olgu Oļegovnu izveidojusies īsta burzma. Tur ārdās Vasja Grebeņņikovs, maza auguma zeņķītis, uzcirties — bilde kas bilde — melnā uzvalkā, rakstainu kaklasaiti, lakādas kurpēs. Viņš, kā parasti, vai plīst no principialitātes — klases labākais aktīvists, cīnītājs par disciplīnu un kārtību. Arī patlaban Vasja Grebeņņikovs aizstāv skolas godu, ko Juļečka Studjonceva iedragājusi.

— Mūsu alma mater! Pat Juļečka, lai kā slien degunu gaisā, to neaizmirsīs... Nē! Skolu no atmiņas neizdzēsīs! ...

Iepretim sašutušajam Vasjam — smīnīgais Igors Pro-uhovs. Šis pat ģērbies nevīžīgi — krekls nav vairs gluži spodrs, bikses sagumzītas, vaigus un zodu sedz tumšs, skuvekļa neskarts, jauneklīgs bārdas biezoknis.

— Savai augstajai priekšniecībai dzirdot, es teikšu...

— Bijušajai priekšniecībai, — ar piesardzīgu smaidu viņu izlaboja Olga Oļegovna.

— Jā, bijušajai, taču joprojām cienījamai priekšniecībai... Ar sirds drebēšanu cienījamai! Es teikšu: Juļkai taisnība vairāk nekā jebkad agrāk! Mēs gribējām priecāties par zilajām debesīm, bet mums lika raudzīties uz melno tāfeli. Mēs lauzījām galVu par dzīves jēgu, bet mūs spieda domāt par vienādsānu trīsstūriem. Mums patika klausīties Vladimiru Visocki, bet mums lika iekalt galvā vecās derības stilā: «Mans krusttēvs goda vīrs ir bijis...» Mūs cēla debesīs par paklausību un sodīja par nepaklausību. Tev, Vasja, tas patika, bet man nel Es esmu no tiem, kas ienīst kakla siksnu un valgu ...

Igors Prouhovs direktora ziņojumā bija ierindots savdabīgajos raksturos, viņš ir skolas labākais mākslinieks un atzīts filozofs. Viņš tīksmi izgaršo savu atmaskojošo runu. Ne Olga Oļegovna, ne direktors Ivans Ignatjevičs viņam neiebilst — iecietīgi smaida. Un saskatās.

Sev sarunu biedru atradis pat visjaunākais no skolotājiem, ģeogrāfijas pasniedzējs Jevgeņijs Viktorovičs — virs bezrūpīgi tīrās pieres nesolīds, kā govs nolaizīts matu sukājums, autoritāti graujoši sārti vaigi. Viņa priekšā Sokrāts Onučins.

— Mums tagad ir vienādas pilsoņtiesības, tāpēc atjaujiet paņemt no jums cigareti.

— Es nesmēķēju, Onučin.

— Aplam. Kāpēc liegt sev sīkas ikdienišķās baudas? Es personiski smēķēju kopš piektās klases. Nelegāli, protams, — līdz šaidienai.

Un tikai literatūras skolotāja Zoja Vladimirovna sēdēja pie galda gluži vientuļa. Viņa bija visvecākā skolotāja šai skolā, neviens no pedagogiem nebija nostrādājis ilgāk — četrdesmit gadus ar uzviju! Viņa stāvēja klases priekšā jau tad, kad skolas vēl iedalīja pilnās un nepilnās, kad divniekus dēvēja par coberiem un plakāti aicināja jaunās Padomju zemes pilsoņus likvidēt kulakus kā šķiru. Kopš tiem laikiem visu mūžu viņa bija saglabājusi skarbu prasīgumu pēc kārtības un paradumu ģērbties tumšā, gan drīz vai vīriešu piegriezuma kostīmā. Šobrīd pa labi un pa kreisi no viņas rēgojās tukši krēsli, neviens pie viņas nepienāca. Taisna mugura, kalsns, izsliets vecišķs kakls, sirmi mati ar apsūbējuša alumīnija nokrāsu un blāvi dzeltenīga seja, kas atgādināja apvītušu saulpurenes ziedu.

Sāka spēlēt radiola, un visi sarosījās, blīvie bariņi pašķīrās, zālē, šķiet, cilvēku kļuva otrtik daudz.

Vīns izdzerts, sviestmaizes apēstas, dejas sāka atkārtoties. Vasja Grebeņņikovs parādīja savus trikus ar pulksteni, ko paslēpa zem apgāzta šķīvja un tad pieklājīgi izvilka direktoram no kabatas. Vasja šos trikus veica ar svinīgu seju, taču visi tos jau zināja — neviena pašdarbnieku uzstāšanās nepagāja bez visu acu priekšā nozudušā pulksteņa.

Nonākuši līdz trikiem — tātad no skolas vakara vairāk nav ko gaidīt. Zēni un meitēni drūzmējās pa kaktiem un. galvas kopa sabāzuši, čukstējās.

Igors Prouhovs sameklēja Sokrātu Onučinu.

— Vecais, vai mums nebūtu laiks izrauties svaigā gaisā, iegūt pilnīgu brīvību?

— Gluži manas domas, frater. Vai Genka nāks?

— Gan Genka, gan Natka, gan Vera Zēriha,., Kur ir tava kokle, bard?

— Kokle man ir klāt, bet vai tu esi pagādājis lielgabala lodi?

— Ierosinu paķert līdzi Juļku. Lai tur šā vai tā, taču šodien viņa satricināja pamatus.

— Man personiski iebildumu nav, frater.

Skolotāji cits pēc cita virzījās uz izeju.

3

Vairums skolotāju aizgāja uz mājām, palika tikai seši cilvēki.

Skolotāju istaba bagātīgi pielijuši ar elektrisko gaismu. Aiz plaši atvērtajiem logiem, vasarīgi aizkavējusies, brieda nakts. Vēdīja pilsētai raksturīgās smaržas: atdziestoša asfalta dvaka, benzīna dvinga, svaigs, tik tikko jaušams papeļu aromāts — nožēlojamas, padilušas aizgājušā pavasara pēdas.

No lejas aizvien vēl plūda deju mūzikas skaņas.

Olgai Oļegovnai skolotāju istabā bija sava iesildīta vieta — mazs galdiņš pašā tālākajā kaktā. Skolotāji savā starpā to dēvēja par prokurora vietu. Pedagoģiskās padomes sēdēs no šejienes bieži skanēja apsūdzības un dažkārt arī kategoriski spriedumi.

Fiziķis Rešņikovs ar Inokentiju Sergejeviču apsēdās pie vaļējā loga .un tūliņ uzvilka dūmu. Ņina Semjonovna piemetās uz krēsla pie pašām durvīm. Viņa šeit ir viešņa — skolas otrā galā ir vēl viena skolotāju istaba, mazāka, vienkāršāka, jaunāko klašu skolotājiem, tur ir arī savs mācību daļas vadītājs, sava kārtība, tikai direktors ir viens, tas pats Ivans Ignatjevičs. Pats Ivans Ignatjevičs neapsēdās, bet sadrūmušu un nosvīdušu seju, šūpodams pilnīgos cīkstoņa plecus, sāka staigāt pa skolotāju istabu, uzgrūzdamies krēsliem. Viņš klaji centās parādīt, ka par ko runāt te nav, ka jebkādas debates būtu nevietā — laiks ir vēls, vakars beidzies. Zoja Vladimirovna apsēdās pie garā galda, kas sniedzās pāri visai istabai, — nedabiski taisna, atpakaļ atmestu sirmo galvu ... atkal savrupa. Viņai, kā liekas, ir iedzimts talants — starp cilvēkiem palikt vientuļai.

Kādu brīdi Olga Oļegovna visus noskatīja. Viņai ir sen pāri četrdesmitiem, nelielais tuklums nepiešķir viņai impozantu izskatu, gluži otrādi, atstāj iespaidu, ka viņa ir maiga un pakļāvīga — parasta sieviete, kas mīl mājīgumu, — arī seja zem nevaldāmi cirtainajiem matiem šķiet mānīgi maiga, gandrīz vai gļēva. Enerģija slēpās tika! lielajās, tumšajās, nevīstoši skaistajās acīs. Turklāt viņas spēcīgā krūšu balss lika uzreiz sasprindzināt uzmanību.

— Nu ko jūs teiksiet par Studjoncevas uzstāšanos? — Olga Oļegovna jautāja.

Direktors apstājās skolotāju istabas vidū un pateica, jādomā, jau iepriekš sagatavotu frāzi:

—- Bet kas tad īstenībā ir noticis? Meitenei uznāca acumirklīgs mulsums, blakus minot, gluži attaisnojams, un viņa to izteica mazliet pārspīlētā veidā.

— Par mūsu pūlēm mums kārtējo reizi samazgāja galvu, — vēsi piebilda Zoja Vladimirovna.

Olga Oļegovna ar ilgu skatienu pakavējās pie Zojas Vladimirovnas novītušās sejas. Viņas viena otru lāgā neieredzēja, taču slēpa to pat pašas sev. Arī patlaban Olga Oļegovna, palaidusi gar ausīm Zojas Vladimirovnas piezīmi, tīri lēnprātīgi ievaicājās:

— Tātad jūs uzskatāt, ka nekas sevišķs nav noticis?

— Ja uzskata, ka melna nepateicība nav nekas sevišķs, — Zoja Vladimirovna dzēlīgi iesprauda un sašutumā uzplāja ar kalsno, trauslo delniņu pa galdu. — Un kas visvairāk aizskar — saukt pie kārtības, sodīt mēs vairs nevaram. Tagad mums rokas līdz šai Studjoncevai nesniedz.

Ņina Semjonovna, šos vārdus dzirdot, aizsvilās, tumši, līdz asarām pietvīka.

— Saukt pie kārtības? Sodīt?! Nesaprotu! Es... Es nebiju sastapusi tādus bērnus... Tik iejūtīgus, tik atsaucīgus kā Juļečka Studjonceva. Viņas dēļ... Jā, galvenokārt vērojot viņu, es, jauna meitene, muļķe, nepraša, sāku sev ticēt: varu mācīt, varu gūt panākumus!

— Bet man šķiet, ir noticis kaut kas sevišķs, — Olga Oļegovna mazliet pacēla balsi.

Direktors Ivans Ignatjevičs paraustīja plecus.

— Jūlija Studjonceva bija mūsu lepnums, cilvēks, kurā iemiesojās visas mūsu ieceres. Mūsu ilgo gadu pūles liecina pret mums? Vai tas nav iemesls satraukumam?

Virs tumšajām acīm izslējies nevaldāms matu vilnis, bāla seja — Olga Oļegovna no sava kakta prasīgi uzlūkoja gaišajā skolotāju istabā izklaidus sēdošos skolotājus.

4

Pagādāta liela, apa|a gamzas pudele plastmasas pilni — «lielgabala lode». Sokrāts Onučins paķēris līdzi ivu ģitāru. Trīs zēni un trīs meitenes no desmitās «a* klases nolēma pavadīt nakti zem klajas debess.

Pats ievērojamākais šai grupā ir Genka Goļikovs. Gcnka ir pilsētas slavenība, atklātu seju, gaišām acīm un gaišiem matiem, augums simt deviņdesmit, plecīgs, muskuļains. Pilsētas sambo sekcijā viņš sviež pār galvu pieaugušus kombināta puišus, viņš ir zēnu dievs, visa piepilsētas ciemata Indijas pašpuiku bara bieds.

Šis eksotiskais nosaukums bija radies no visai parastiem vārdiem — «individuālā celtniecība», saīsināti «Indija». Savā laikā, kad kombinātam tikko lika pamatus, asa dzīvokļu trūkuma dēļ tika pieņemts lēmums veicināt individuālo būvēšanos. Iedalīja vietu — nomaļus no pilsētas aiz bezvārda gravas. Un sāka tur rasties mājas — gan šā tā uz ātru roku sameistarotas, sakaustītas no nomaļiem un apjumtas ar papi, gan pamatīgas, vērienīgi iecerētas — ar skārda jumtiem un stiklotām verandiņām, ar saimniecības ēkām. Sen jau izaugusi pilsēta, ne mazums Indijas iedzīvotāju pārcēlušies uz piecstāvu namiem ar gāzi, ar kanalizāciju, taču Indija nav kļuvusi tukšāka un netaisās izmirt. Tanī saradušies jauni iedzīvotāji. Indija ir «vēj-riteņu» patvērums. Indijā ir sava kārtība un savi likumi, kuri dažkārt dzen izmisumā miliciju.

Nesen tur uzradās kāds Jaška Topors. Klīda baumas, ka viņš atsēdējis termiņu par «slapjo». Jaškam pakļāvās visa Indija, pilsētā no Jaškas baidījās. Genka Goļikovs nesen bija ar viņu saskrējies. Jaška tika glīti nosviests uz asfalta savu pārbijušos «spēkamitriķu» acu priekšā, tomēr uzsvempās kājās un pateica: «Nu, skaistulīt, dzīvo un piemini — Cirvis pa skaidiņām necērt!» Lai nu piemin vien Jaška pats un iet apkārt ar līkumu. Genka ir pilsētas lepnums, vājo un aizskarto aizstāvis.

Igors Prouhovs ir Genas labākais draugs. Un droši vien ir šās draudzības cienīgs, jo arī pats savā ziņā ir slavenība. Pilsētas iedzīvotāji pazīst ne tik daudz viņu pašu kā viņa darba bikses, kurās Igors iet gleznot studijas. Tās ir parasta buraudekla bikses, taču Igors jau ne vienu gadu vien slauka tanīs savas otas un ziedņus, un tapec bikses

zied neiedomājamiem krasu ziediem. Igors ar tam lepojas un dēvē tās: «Mans popārts!»

Igora gleznas pagaidām nekur nav izstādītas, vienīgi skolā, toties tur tās izraisīja dedzīgus strīdus, reizēm pat kautiņus. Dažiem zēniem Igors šķiet ģēnijs, citiem — niecība. Jāsaka gan, ka lielum lielais vairākums nešaubījās — ģēnijs! Igora gleznās koki ir saldi rožaini, bet rieti indīgi zaļi, cilvēku sejas bez acīm, bet ziedi — ar lieliem, skropstu ieskautiem redzokļiem.

Turklāt vēl Igors Prouhovs skolā ir slavens ar to, ka prot viegli pierādīt: laime — tas ir sods, bet bēdas — labums, meli ir patiesīgi, un melns ir balts. Nekad nevar paredzēt, ko viņš spers vaļā nākamajā mirklī. Graujoši!

Nata Bistrova ... Jau pretimnācēji vīrieši ielās sastul-bušām sejām atskatās uz viņu: «Vai traks!» Seja ar stingri iezīmētām uzacīm, slaidi izliekts kakls, slīpi pleci, enerģiska gaita, izriestas krūtis — griez ceļu!

Vēl nesen Natka bija parasts izstīdzējis, stūrains, jautrs meitenēns, kas nievīgi izturējās pret zinātnēm. Nevienam nav noslēpums, ka Genka Goļikovs tvīkst ilgās pēc viņas. Bet, vai arī Natka tvīkst pēc Genas, — par to neviens netiek gudrs. Arī pats Genka ne.

Vera Žēriha, Natas draudzene, ir mazliet paburbusi un plata, cienīga, lielu, maigu, sārtu seju. Viņa neprot ne dejot, ne dziedāt, ne dedzīgi strīdēties par augstiem tematiem, bet vienmēr gatava noraudāties par citu bēdām, samierināt strīdniekus, aizrunāt par kādu, kas nogrēkojies. Un neviens saviesīgs vakars neiztiek bez viņas. «Sabiedrisks skuķis» — Sokrāta Onučina mutē tā ir visaugstākā uzslava.

Par sevi turpretim Sokrāts Onučins mēdz izteikties: «Mamma padarījusi mani smieklīgu pēc ģīmja un pēc izkārtnes — papa uzvārdu pielaulājusi sengrieķu līgavainim. Unikāls hibrīds — antīks ar plenderi. Lai cilvēki, uz mani skatoties, neplīstu aiz smiekliem, man jābūt stilīgam.» Un tāpēc Sokrāts, par spīti skolas aizliegumam, izmanījās ataudzēt matus līdz pleciem, nekad tos nesukāja, ap nemazgāto kaklu valkāja raibu sieviešu lakatiņu, uz krūtīm — amuletu, važiņā ievērtu akmeni, vistu elku. Un nekad nemazgātus, neiespējami šaurus, apakšā bārkstaini nospurušus džīnsus. Pār plecu ģitāra. Pats rosīgs un apsviedīgs, seja šķiet samontēta no asiem leņķiem, pelēka,

valkstīga, ar jautrām bezskropstu ačelēm. Nepārspējams Visocka dziesmu izpildītājs.

Gcnka tiek uzskatīts par Indijas ienaidnieku, Sokrātu Iur pieņem kā draugu — visiem vienādi dzied viņa ģitāra. Visiem, kas vien grib klausīties. Pat Jaškam Toporam.

Sestā bija Juļečka Studjonceva.

Sokrāts ākstījās, ģitāras pavadībā klāstīdams par žirafi, -^dzeltenās, karstās Āfrikas» žirafi, kas iemīlējusies antilopē:

Gāja vaļā negants tracis,

Tikai vecais kakadū Kr-r-rūmos br-rēca neaizsmacis:

«žir-rafei ir kakls gar-rš,

Tā vistālāk r-redzēt var-r!»

Juļečka iet, saķērusies rokās ar Natu un Veru, viņai ir skarba, kā akmenī cirsta sejiņa.

Pilsēta pēkšņi izbeidzās ar krauju, kas stāvā kritumā nolaidās līdz upei. Šeit ir pati augstākā vieta. Šeit kraujas galā ierīkots skvēriņš. Tā centrā līdz jauno liepiņu galotnēm paceļas obelisks ar marmora plāksni, kas pavērsta pret pilsētu. Plāksni no vienas vietas klāj kritušo karavīru uzvārdi:

ARTJUHOVS PAVELS DMITRIJEVICS — ierindnieks

BAZAJEVS BORISS ANDREJEVICS — ierindnieks

BUTIRINS VASILIJS GEORGIJEVICS — vecākais seržants ...

Un tā tālāk, cieši cits pie cita, divās slejās.

Nē, karavīri nav krituši šeit un neguļ zem pieminekļa skvēra vidū. Karš šai pilsētai nebija pienācis ne tuvumā. Tie, kuru vārdi iecirsti marmora plāksnē, nezināmi aprakti Pievolgas stepēs, Ukrainas laukos, Baltkrievijas purvos, Ungārijas, Polijas, Prūsijas zemē, dievs vien zina kur. Šie cilvēki ir kādreiz šeit dzīvojuši, no šejienes aizgājuši karā un nav vairs pārnākuši. Obelisks augstajā krastā ir kaps bez mirušajiem; tādu mūsu zemē ir daudz.

Pasaule aiz krasta kores slīga pirmatnējā, netraucētā tumsā. Tur, viņpus upes, ir purvi, koku skupsnas, neapdzīvotas vietas, pat sādžu tur nav. Caur blīvo, valgo nakts sienu nespraucas neviena uguntiņa, bet tai iepretim tālē aizsliecas mirgojošu namu stāvi, līdzenas ielu laternu rindas, klīstoši, sarkani šaudīgu mašīnu spīguļi, salts neona blāzmojums virs tālās stacijas ēkas — ugunis, ugunis, ugunis, vesela zvaigžņu galaktika. Obelisks ar tālās malās kritušo un nezināmos kapos apbedīto vārdiem stāv uz divu pasauļu — apdzīvotas un neapdzīvotas — dāsnas gaismas un neuzveiktas tumsas robežas.

Tas uzcelts jau sen, šis obelisks, pirms vēl bija nākusi pasaulē visa cienījamā kompānija, kas šeit ieradās ar ģitāru un gamzas pudeli. Šie puiši un meitenes to ir redzējuši jau mazotnē, pirms daudziem gadiem, tikko ielauzījušies iespiesta raksta gudrībā, viņi šeit pa zilbēm saburtoja pirmos vārdus: «Artjuhovs Pavels Dmitrijevičs — ierindnieks, Bazajevs...» Un droši vien tolaik viņiem nepietika pacietības garo sarakstu izlasīt līdz galam, bet pēcāk tas kļuva pierasts un vairs nesaistīja uzmanību tāpat kā pats obelisks. Vai nu par to bija vaļas domāt, kad apkārtējā pasaule pilna daudz interesantāku lietu: ir saldējuma būda, upe, kur vienmēr ķeras grunduļi un darbojas laivu stacija, skvēra galā kinoteātris «Kaija», kur par trīsdesmit kapeikām — lūdzu — parādīs tev gan karu, gan spiegu tvarstīšanu, gan «Pagaidi tik!» ar manīgo zaķi — nenosmieties! Pasaule ar saldējumu, grunduļiem, laivām, filmām ir mainīga, nemainīgs tanī paliek tikai obelisks. Varbūt ikviens no šiem puišeļiem un meitenēniem, mazliet paaudzies, nejauši uzgrūdies ar skatienu marmora plāksnei, kādu brīdi arī padomāja, ka, lūk, kāds Artjuhovs, Bazajevs un līdz ar viņiem pārējie krituši karā ... Karš — tas ir tāls, tāls laiks, kad viņu vēl nebija pasaulē. Un vēl agrāk bija cits — pilsoņu karš. Un revolūcija. Bet pirms revolūcijas valdīja cari, starp kuriem visslavenākais bija Pēteris Pirmais, arī viņš karoja ... Pēdējais karš jauniešiem šķiet gandrīz vai tikpat sens kā visi pārējie. Ja obelisks piepeši būtu pazudis, viņi to uzreiz pamanītu, bet, kad tas nesatricināmi stāv savā vietā, nav iemesla to ievērot.

Patlaban viņi atnākuši pie obeliska tāpēc, ka šeit ir skaisti pat naktī — lejā guļ uguņiem piebārstīta pilsēta, šalko gaismas piestrāvotas liepiņas, un nakts mundrinoši smaržo pēc upes. Un tukšs te ir šai vēlajā stundā, neviens netraucē. Un ir sols, ir gamzas pudele, smaga un apaļa kā lielgabala lode. Nedzīvajā, vienaldzīgajā, bezkrāsainajā neona laternu gaismā sarkanais vīns izskatās melns kā pati nakts, kas mācas virsū stāvajam krastam.

Gamzas pudele un viena glāze par visiem.

Sokrāts pasniedza ģitāru Verai Zērihai un lietpratīgi ņēmās korķēt vaļā «lielgabala lodi».

— Frateril Tukšojam pēc kārtas miera kausul

Igors bikli palūdza:

— Ja nav iebildumu, tad es...

Iebildumu nevarēja būt, Igors Prouhovs ir visu atzīts augsta stila meistars, viņa pienākums ir uzsaukt pirmo tostu.

Sokrāts, maigi apskāvis pudeli, pietecināja pilnu glāzi ar nakts valgmi.

— Rauj vaļā, Ciceron, — Genka mudināja.

Igors ir spēcīgi noaudzis, kudlains, starp plati izvirzītajiem vaigu kauliem rupji veidots deguns, stūraino zodu sedz tumša pūka — nule aizmetusies mākslinieka bārda, kuru uzaudzēt Igors bija nozvērējies jau pirms eksāmeniem. Viņš pacēla glāzi, sapņaini notēmēja uz to ar degunu, izturēja mazu klusuma mirkli, lai visi noskaņotos šim brīdim, lai atklāsmes gaidās izjustu dvēselē tādas kā svētsvinīgas trīsas.

— Draugi ceļinieki! — viņš ar patosu uzsauca. — Kam mēs šodien esam pārkāpuši pāri? Ko mēs esam sasnieguši? ...

Sokrāts Onučins pauzes laikā paguva izdarīt vienkāršu apmaiņu — pudeli Verai, sev ģitāru. Un par atbildi uzsita pa stīgām un noblējās:

— Brī-vība viens! Brī-vī-ba divi! Brī-ī-īvī-ī-ba!

Igoram to vien tikai vajadzēja — atbalsta punktu.

— Šis Heidelbergas cilvēks vēlas brīvību! — viņš svinīgi pavēstīja. — Bet varbūt jūs visi vēlaties to pašu?

— Un kāpēc gan ne? — Genka, piesardzīgi smaidīdams, pasvieda.

— Brīvību visiem vai tikai sev vien?

— Neturi mūs par uzurpatoriem, bārdaino puisīt.

— Visiem! Brīvību?! Atjēdzies, pūli! Nelietim brīvība — dari nelietības! Slepkavam brīvība — slepkavo! Visiem!... Vai jūs, brīvdomīgie aunapieres, uzskatāt, ka cilvēce sastāv vienīgi no nekaitīgām aitiņām?

Nicīgumā pret klausītājiem parasti slēpās Igora Pro-uhova spēks. Plecus iztaisnojis, ar tumšu zodu un gaišu pieri viņš ņēmās graut:

— Vai jūs, nejēgas, zināt, ka pat peles, šie nožēlojamie radījumi, salasījušies baros, nodibina kārtību: vieni pakļauj, citi pakļaujas? Gan peles, gan brāļi pērtiķi, gan mēs, cilvēkil C’est la viel Dzīvē tev vai nu jāpakļauj, vai jāpakļaujas! Vai — vai! Vidusceļa nav un nevar būti

— Tu, protams, gribi pakļaut? — Genka ievaicājās.

Atkārtojās tas, kas tūkstošiem reižu bija noticis skolas

sienās — Igors Prouhovs sludināja, Gēna Goļikovs oponēja. Desmitās «a» klases filozofam bija tikai viens pastāvīgs oponents.

— Prot-tams, — Igors ar majestātisku iecietību pie« krita. — Pakļaut.

— Un ko tad tu vēl ķēpājies ar otiņām, Kaj Jūlij Cē-zar? Met tās pie malas, apbruņojies ar ko smagāku. Lai redz un bīstas — vari ielauzt galvaskausu.

— Ha! Vai dzirdat, ļaudis? — Igora deguns piesarka aiz tīksmes. — Vai visi šeit ir tādi vientieši, kas domā, ka mākslinieka ota ir viegla, sitamais riņķis smagāks un vēl smagāks ir lielgabals, tanks, ar ūdeņraža bumbām pildītu bumbvedēju eskadriļa? Mietpilsoņu alošanāsl

— Vivat Cēzaram ar paleti vairoga vietā!

— Jā gan, dārgie mietpilsoņi, jūs apdraud Cēzars ar paleti. Viņš jūs iekaros... Nē, nebaidieties, viņš, šis Cēzars, neies dragāt jūsu kvalitatīvos galvaskausus un netaisās arī plosīt jūs lupatlēveros ar atombumbām. Jūsu aizmirsts, jūsu nicināts līdz savam laikam, viņš kaut kur mansardā trieps krāsas uz audekla. Un caur jūsu monolītajiem galvaskausiem iespiedīsies viņa daudzkrāsainā inde: jūs sāksiet priecāties par to, kas iepriecina jauno Cē-zaru, nīst to, ko nīst viņš, paklausīgi mīlēt, paklausīgi paust sašutumu, izrādīsies, ka esat pilnīgi viņa varā...

— Bet ja nu tā nenotiks? Ja izrādīsies, ka mietpilsoņu galvaskausi ir necaurlaidīgi? Vai tā nevar būt?

— Var, — Igors mierīgi un ar cieņu piekrita.

— Un ko tad?

— Tad pasaulē notiks mazs atgadījums, pavisam niecīgs, — sētmalī izlaidīs garu kāds Igors Prouhovs, kas neprata kļūt par dižo Cēzaru.

— Lūk, to es iedomājos tā kā skaidrāk.

Igors pacēla glāzi augstu pāri galvai.

— Es, skolas numur trīs bijušais vergs, patlaban uzdzeru varai pār citiem! Vēlu jums visiem valdīt, kā kurš var!

Svētbijīgi nokāris degunu pār glāzi, Igors vienā paņēmienā to iztukšoja, ar valdonīgu žestu, neskatīdamies pa-slicpa glāzi Sokrātam, kas jau turēja pudeli gatavībā, pa* gaidīja, līdz pielies to pilnu, un sniedza Genkam.

— Vecais, vai tu atstumsi pasniegto roku?

Genka saņēma glāzi un brīdi padomāja. Mīklains smaids plaiksnījās viņa sejā. Pēdīgi viņš sapurināja matus:

— Par varu?... Lai notiek! Taču atvaino, Cēzar, ar tevi es nesadzeršu.

Un viņš paspēra soli uz Natas pusi.

— Dzeru par varu! Jā! Uzdzeru varai pār sevi!... — Genka izdzēra līdz dibenam, kādu brītiņu savilgušām acīm raudzījās uz nesatricināmi mierīgo Natku. — Sokrāt! Piepildi.

Taču Sokrāts skopi iešļāca pusglāzi — meitēnam pietiks, pudele jau nav bez dibena.

— Nu, Natka ... — Genka palūdza. — Nu!

Nata piecēlās, izslējās, paņēma glāzi — kustībās izteiksmīgs laiskums. Viņas seja bija ēnā, apgaismota tikai piere un spilgtās uzacis. Un roka — līdz plecam kaila, maiga un balta, šķiet, plūstoša, tikai bālie pirksti nemierpilnā, lauztā kustībā kļāvās ap glāzi ar melno, it kā sarecējušo vīna malku.

— Natka, nu!

Igors Prouhovs vēroja no malas ar tikko jaušamu iecietīgi gudru smaidu.

Nata sakustējās — dzedra migla ielija satumsušajās acīs — un pacēla glāzi:

— Kādreiz, Gēna, par varu ... Ne par savējo. Par kāda cita ... pār sevi. Patlaban par agru. Patlaban ... — Augstu pacelta glāze baltā, vijīgā rokā. — Par brīvību!

Un, atmetusi galvu, uz mirkli atsedza žilbinošo kaklu.

Genka uzreiz sadrūma, bet Igora gudrajā smaidā pavīdēja jauna nianse — tikpat iecietīga līdzjūtība.

Bet Sokrāts jau rosījās ap Veru.

— Es lai par varu? — Verai svētlaimīgi paplauka sārtie vaigi.

— Nekautrējies, vecenīt, nekautrējies.

— Pār mani vienmēr kāds cits valdīs.

— Par viņiem, vecenīt, par viņiem tad arī iemet. Vajag,

— Par viņiem! Lai viņu vara nebūtu pārāk smaga.

— Vivat, vecenīt, vivat! Godīgs gājiens... Juļka, tagad tava kārta ... Ei, Cēzar ar paleti, klausies, kā Juļka tev iegriezīs ķirķi!

Juļečka saņēma glāzi, ilgi vēroja melno vīnu.

— Vara ... — viņa ierunājās, — tu, Igor, teici, ka pat peles pakļaujot cita citu. Un tu taisies tam sekot — sak, dzīvo kā peles, stiprais lai apspiež vājo? ... Negribu!

Juļečka atrāva skatienu no glāzes, ieurbās Genkas sejā — nemierīgas, satrauktas nenotverta putna acis, sakniebtas lūpas. Genka neviļus sarāvās, bet Juļečka pavirzījās viņam tuvāk. Viņai vajadzēja pamest likumu apkārt Natai, kas stāvēja nekustīgi un majestātiski kā dieviete muzejā.

— Gēna ... — pieiedama cieši klāt, ar paceltu seju, drebošā balsī. — Redzi, es šodien visu priekšā ... atzinos, ka nezinu, kurp iet. Bet arī tu taču vēl nezini. Kas ir, izraudzīsimies vienu ceļu. Ko? Es būšu labs ceļabiedrs, Gēna, uzticams ...

Genka mulsi klusēja.

— Iesim kopā, ieņemsim Maskavu, jebkuru institūtu. Jā?

Genka stāvēja, slēpdams acis, sasārtušiem vaigiem. Pat Igors neizpratnē sastinga. Sokrāts mīņājās ar pudeli rokās. Juļečkas atklātība visiem bija pārsteigums.

Bet bālajā sejā satraukumā mirdzošas, prasīgi gaidošas acis.

Genka urbās ar skatienu zemē, klusēja. Un Nata stāvēja malā kā statuja.

— Labi, Gēna... — Balss sasala. — Es zināju — tu neatbildēsi. Pateicu to, lai sevi pārbaudītu: vai varēšu ta, visiem dzirdot, vai nenobaidīšos, nezaudēšu dūšu ...

Un Juļečkas izaicinošā, apņēmīgā sejiņa saviebās, viņa aizgriezās. Smalkā rociņa ar neveiklu, krampjainu kustību aptvēra glāzi.

— Kāpēc?! — apspiests izsauciens sāņus. — Kāpēc es visus šos gadus — viena, viena, viena?! Kāpēc jūs no manis vairījāties? Baidījāties, ka nodarīšu ļaunu? Nebiju pa prātam? Vai tīri vienkārši nebiju vajadzīga?... Bet kā-pēc?!

Vera Zēriha virzījās Juļečkai klāt ar visu savu kuplo, maigo augumu, apskāva.

— Juļečka!... Tevi lai kāds aiz rociņas... Bet kādēļ? Tu taču pati citus vedīsi.

Igors no malas izmeta:

— Tu, Juļka, izrādās, esi pārgalvīga. Nezinājām.

Sokrāts kļuva steidzīgs.

— Asaras, frateril SodienI Es jums uzdziedāšu ko Jautru!

— Nevajag. Nu jau viss...

Juječka atstūma Veru un pasmaidīja, un šis smaids, Jēls, drebošs, padarīja gaišāku viņas nopietno seju.

— Vai drīkst, es izdzeršu par tevi, Natka? Par tavu laimi, kuras man nav. Uz tevi tiecas visi un tieksies vienmēr ... Apskaužu. Neslēpju. Tāpēc arī dzeru ...

Nata nepakustējās. Nata neiebilda. Sokrāts uzsita pa stīgām.

8

Zoja Vladimirovna bija pagurusi skaitīt, cik reižu savā mūžā pavadījusi absolventus no skolas, un gandrīz ikreiz šie svinīgie izlaiduma vakari atstāja viņā tik smagas nogulsnes, ka šķita — viss ir pagalam, tālāk dzīvot nav

jēgas.

Viņu bijīgi apbrīnoja: mača jau četrdesmit gadus! īstenībā vēl ilgāk, gandrīz pusgadsimtu, kaut arī viņai pašai nemaz jau nebija tik daudz — sešdesmit pieci.

Viņas dzimtajā sādžā, nātnā un vīžainā, pirms revolūcijas bija tikai divi rakstu pratēji — bijušais pagasta skrīveris, kas no zemniekiem prasīja, lai viņu godā par kungu, un nodzēries ķersteris — padzīts mācītājs. Pat vietējais bagātnieks Pankrats Kuzovjevs, kas plaši tirgojās ar liniem un ādām, neprata parakstīties uz kroņa papīriem.

Divdesmito gadu sākumā uz sādžu atsūtīja skolotāju, ņipru puisi ar po|u frontē sakropļotu roku. Viņš sāka noņemties ne vien ar bērneļiem, bet arī ar pieaugušajiem, un sadzīvē ieviesās jauns teiciens: «analfabētisma likvidēšana».

Bērne|i ātrāk par sievām un tēvaiņiem ielauzījās ābeces gudrībā un paši k|uva par skolotājiem. Zojka, Volodjkas Ržavoja — sādžas vārdotāja un traka balalaikas spēlmaņa sešpadsmit gadus vecā meita, dīdīja piepūlē svīstošus bārdaiņus lasīt pa zilbēm: «Mēs neesam vergi. Vergi mēs neesam.»

Pēc diviem gadiem ciema padome viņu aizsūtīja mācīties par skolotāju, pēc tam viņa nonāca mazā ciematā, vēl tumšākā nostūrī nekā dzimtā sādža. Tur viņu gaidīja tukša ēka, izsūtīta kulaka divdaļu māja, ko vajadzēja ierīkot par skolu.

Sākumā šai skolā bija viena vienīga — pirmā — grupa, tanī līdzās mazuļiem sēdēja ciemata puiši un meičas, kuri stundās raudzīja lakstoties. Vēlāk bija jau četras grupas: visas vienā istabā, pie vienas tāfeles, un skolotāja visām viena — Zoja Vladimirovna.

Pēc papildināšanās viengadīgos kursos viņu pārcēla uz strādnieku ciematu. Tas viņas acu priekšā izauga par pilsētu. Nojauca vecās ēkas un vecās skolas, uzcēla jaunas, gaišas un plašas, sabrauca pedagogi ar institūta izglītību. Bet Zoja Vladimirovna, tāpat kā agrāk, mocījās ar skolēniem, visvairāk spēku veltīdama pašiem lielākajiem sliņķiem un stūragalvām, kuri nemīlēja ne skolu, ne skolo-tājus-mocītājus.

Pedagogi ar institūta izglītību raudzījās viņā no augšas, taču viņa tos pārspēja ar savu apzinīgumu, kas robežojās ar pašaizliedzību. Viņa neizgāja pie vīra, neapgādājās ar ģimeni: vai nu prāts bija uz to, ja viss laiks, visi spēki tika ziedoti skolēniem, tikai tiem! Nepakļāvīgajiem — visupirms tiem!

Un ikreiz, kad šie skolēni beidza skolu, atnāca uz atvadu vakaru — uzcirtušies, šķiet, izauguši pēc pēdējā eksāmena —, Zoja Vladimirovna palika vientuļa. Skolēni drūzmējās ap citiem skolotājiem, apkampās, skūpstījās, sadzēra, strīdējās ar citiem, un nevienam ne prātā neienāca pieiet pie viņas, apskaut, sirsnīgi parunāties, kaut vai steidzīgi pasviest: «Palieciet sveiki!»

Visus spēkus, visu laiku gadu no gada, desmitgadi pēc desmitgades, nedomājot par sevi, — visu skolēniem! Bet skolēni viņu aizmirst, nepaspējuši vēl pārkāpt skolas slieksni. Tad kālab gan viņa sitas kā zivs zem ledus? Kā labad viņa ir ziedojusi visu savu dzīvi?... Negribas dzīvot.

Taču viņa dzīvoja, negāja pensijā, tāpēc ka bez skolas nevarēja. Bez skolas būtu galīgs tukšums.

Skolēnu necieņu pret viņu Zoja Vladimirovna vēl šā tā pacieta — pieradusi tais ilgajos gados. Nu, bet necieņu pret skolu... Jūlijas Studjoncevas uzstāšanās Zojai Vla-dimirovnai šķita drausmīga. Ja ko tādu būtu gāzis vaļā cits, varētu nenoskumt, bet Studjonceva! Uz rokām viņu bija nēsājuši, slavējuši gan visi vienā balsī, gan katrs atsevišķi, aizkustināti jūsmojuši, — nodevība tā ir, kā citādi lai sauc. Bet Olga Oļegovna aizstāv, saskata nez kādus īpašus cēloņus: «Iemesls bažām ..,»

Zoja Vladimirovna pārtrauc klusumu.

— Varbūt jūs, Olga Oļegovna, — viņa uzsvērti, ar ap-• lapotu naidīgumu ierunājās, — uzskatāt, ka vainīgi esam nirs, nevis pati Studjonceva?

Un Olga Oļegovna sirsnīgi nobrīnījās:

— Kādā ziņā tad vainīga būtu viņa? Tikai tāpēc, ka pateica, ko domā?

— Es te saredzu vienīgi spļāvienu skolai.

— Bet es — bailes un mulsu: viņu nekas neaizrauj, viņa nezina, kurp doties, ko dzīvē izraudzīties, kam pielāgoties.

— Viņai taču ir brīva izvēle.

— Viņai?... Vai tikai viņa, Studjonceva, vienīgā ir tāda? Visi citi ir mērķtiecīgi raksturi? Vai Vera Zēriha zina, pa kuru ceļu traukties, vai Bistrova zina? ... Mēs taču no visa izlaiduma, šķiet, varam minēt tikai vienu vienīgu cilvēku, kam ir sava aizraušanās, — Igoru Prouhovu. Taču viņa aizraušanās ir radusies neatkarīgi no mūsu pūlēm, pat par spīti tām.

— Es personiski te savu vainu nesaskatu! — Zoja Vla-diinirovna noskaldīja.

— Vai jūs nekad neesat no skolēniem prasījusi — iemācies to un to, neņemot vērā, vai viņiem patīk vai nepatīk? Vai neesat spiedusi veltīt nepatīkamam priekšmetam jo vairāk spēku un laika?

— Jā, bērniem patīk dauzīties pa ielām, kvernēt pavārtēs, labākā gadījumā lasīt brāļus Strugackus un nevis Tolstoju vai Beļinski. Jūs gribējāt, lai es atbalstu muļķī-gumu, dārgā Olga Oļegovna?

Olga Oļegovna tumšām, mīklainām acīm pētīja Zojas Vladimirovnas seju, kas nemainīgi saglabāja rāmo vītušas saulpurenes krāsu.

— Nu, ko tad .. * — Olga Oļegovna noteica. — Vajadzēs izrunāties pilnīgi atklāti.

— Jūs tātad kaut ko no manis slēpāt? Redz, kā!

— Jā gan, slēpu. Es sen jūs vēroju, un esmu nākusi pie secinājuma, ka jūs, Zoja Vladimirovna, ar savu mācīšanu īstenībā vairojat nejēgas.

— Kā-a?!

— Ļoti atvainojos, taču tā tas ir.

— Padomājiet, ko jūs runājat, Olga Oļegovna!

— Mēģināšu tūliņ pierādīt, — Olga Oļegovna pievērsās direktoram, — Ivan Ignatievič, vai jūs neiebilstat, ja es eksperimenta pēc sarīkošu jums nelielu eksāmenu?

Direktors gurdeni noslīga uz krēsla: viņš saprata, ka īsa saruna vairs neiznāks — vajadzēs izturēt garu strīdu, vienu no tiem, kas izraisa savstarpēju sapīkumu, lauž nodibinājušās attiecības un gandrīz nekad nedod jūtamus rezultātus.

— Vai jūs, Ivan Ignatjevič, neatceraties, kurā gadā dzimis Nikolajs Vasiļjevičs Gogolis?

— M-m... Nomiris piecdesmit otrajā, bet dzimis... iedomājieties tik, neatceros.

— Bet kurā gadā Levs Tolstojs pabeidza savu kapitālo romānu «Karš un miers»?

— Tiešām nevaru precīzi pateikt. Ja aptuveni parēķina .,,

— Nē, man patlaban vajadzīgas precīzas atbildes. Bet varbūt jūs no galvas nocitēsiet zināmo vietu no Dobro-ļubova raksta, kur minēts, ka Katerina ir gaismas stars tumsas valstī?

— Pasarg dievs, — direktors gurdi atmeta ar roku.

Un Olga Oļegovna ar agrāko noteiktību atkal pievērsās Zojai Vladimirovnai:

— Mēs abi ar Ivanu Ignatjeviču esam aizmirsuši Go-goļa dzimšanas gadu, kāpēc to vajadzētu paturēt atmiņā mūsu skolēniem? Bet no šādām zināšanām taču sastāv astoņdesmit, ja ne visi deviņdesmit deviņi procenti no ta, ko jūs, Zoja Vladimirovna, neatlaidīgi dzenat viņiem galva. Jūs un daudzi no mums. Dzīvē šīs zināšanas katru dienu nav vajadzīgas, bet dažkārt gadās, ka ir pat pilnīgi nevajadzīgas, tāpēc arī aizmirstas. Deviņdesmit deviņi procenti no tā, ko jūs mācāt! Vai jums nešķiet, ka tā ir nākamas gara tumsības garantija?

Zojas Vladimirovnas novītušajā sejā ievilkās sāpīgas grumbiņas.

— Es veltīgi mācu... — viņa ar sažņaugtu balsi izdabūja.

— Nesen vēl arī es tā domāju, — nelabi gruzdošu skatienu nenolaizdama, Olga Oļegovna atbildēja.

— Dīvaini... Un tagad vairs tā nedomājat?

— Tagad esmu guvusi pārliecību, ka šāds mācīšanas veids nepaiet nesodīts. Un tā sekas nav tikai gara tumsība vien.

Zoja Vladimirovna, saspringti izslējusies, sastapa Olgas Oļegovnas atklāto skatienu un — gaidīja.

— Piedāvājam nenoturīgo, gaistošo, turklāt visai kategoriski, gandrīz piespiedu kārtā — proti, lai tur vai kas, veltī tam visu laiku, visus spēkus, aizmirsti savas paša intereses. Aizmirsti to, uz ko tev visvairāk spēju. Iznāk la: mēs vairojam paviršus cilvēkus, kas nevērīgi izturas pret sevi. Nu, bet, ja cilvēks ir nevērīgs pats pret sevi, tad diez vai viņš būs uzmanīgs pret citiem. Zināšanas, ar ku-i am mēs piebāžam skolēniem galvas, izgaist, bet trula nevērība paliek. Vai jūs tas nebiedē, Zoja Vladimirovna? Man, jāatzīstas, nav visai lādzīgi ap sirdi.

Zojas Vladimirovnas plānās lūpas metās baltas.

— Un uz mani... — viņa klusu, ar iekšējām trīsām iebilda. — Nez kāpēc uz mani vienu rāda atmaskojošais pirksts, it kā mana vaina būtu vislielākā! Bet varbūt jiis... jūs tomēr esat galvenā vaininiece? Jūs taču esat mācību daļas vadītāja jau ilgus gadus. Kuram citam, ja ne jums, ir visas iespējas?

— Jūs ļoti labi zināt, kādas ir manas iespējas. Jums, Zoja Vladimirovna, ir lielāki trumpji rokās. Jebkurus manus aizrādījumus jūs viegli atvairāt: sak, stingri turos pie apstiprinātām mācību programmām. No vienas puses — novecojušas programmas, no otras — pašu skolotāju iesīkstējušie paradumi, bet vidū — mācību daļas vadītājs. Bezpalīdzīgākas personas mūsu pedagogu saimē nav.

— Jūs esat pat pret programmām! Jūs gribat mainīt mācīšanas sistēmu mūsu valstī? Vai jūs negribat pārāk daudz?

— Es tikai gribu, lai skolotāji, ar kuriem es strādāju, atvērtu acis un saskatītu briesmas... Nopietnas briesmas, Zoja Vladimirovna! Es tās manīju arī agrāk, taču patlaban tās man kļuva redzamas it īpaši skaidri. Vai tas notiek tik reti, ka mēs izlaižam dzīvē cilvēkus, kuri ne par ko neinteresējas, ne ar ko neaizraujas? Bet ar kaut ko taču viņiem jāizklaidējas, jāpiepilda savs brīvais laiks. Labi, ja viņi nositīs laiku ar nekaitīgo domino spēli, bet ja nu ar sīvo?... Vai maz ir dzirdēts par piedzērušiem pusaudžiem! Atcerieties sensacionālo tiesas prāvu pirms pāris gadiem. Trīs iereibuši smurguļi, septiņpadsmit astoņpadsmit gadu veci, gaišā dienas laikā autobusa pieturā ar nazi sadūra sievieti. Tāpat vien, greiza skatiena, nosodoša vārda dēļ trīs bērni palika bez mātes.

Direktors neapmierināti nokrekstējās:

— Nu, vai zināti

— Viņi taču nebija no mūsu ielas, nāca no citas skolas. Tā jūs gribat sacīt, Ivan Ignatjevič?

— Ari saulei ir plankumi. Nesaistiet patoloģisku kroplumu ar mūsu mācīšanas metodēm.

— Bet vai jūs esat aizmirsis, ka pērn mūsu skolnieku Sergeju Petuhovu milicija aizturēja piedzērušos? Viņš nebija nogalinājis, nē! Taču pēc sīvā tiecās! Kāpēc? Ģimene samaitājusi? Nē, ģimene ir kārtīga: māte — ārste, tēvs — inženieris, abi cienījami cilvēki, reibinošus dzērienus neņem ne mutē. Slikti biedri noveduši no ceļa? Taču izrādījās, ka arī šie biedri ir bijušie skolnieki, kas tad samaitāja viņus? Puika bija piedzēries, nokļuva milicijā. Vai var galvot par piedzērušu pusaudzi, ka viņš neizdarīs noziegumu?

Ivans Ignatjevičs nekā neatbildēja, raudzījās grīdā, saspringti šņākuļoja. Ņina Semjonovna stingām acīm vērās Olgā Oļegovnā. Fiziķis Pavels Pavlovičs rauca pieri un smēķēja. Matemātiķa Inokentija Sergejeviča rētas izkropļotajā sejā pulsēja artērija — droša pazīme, ka viņš ir uztraucies.

Zoja Vladimirovna vispārējā klusumā gausi, gausi cēlās no krēsla.

Juļečka Studjonceva iedzēra par Natas laimi, un Nata neprotestēja, nenosprauslājās, tātad pieņēma. Un, ja jau tā, vai gan vērts maitāt omu, ka viņa, Natka, neatbalstīja viņa, Genkas, tostu. Gluži vienkārši, rāda raksturu, muļķojas kā parasti. Lai jau ...

Un Genka atvieglots paraudzījās apkārt.

Ap viņu biedri. Visi viņi dzimuši vienā gadā, vienā dienā atnākuši uz skolu, desmit gadus — no nodzīvotajiem septiņpadsmit — pazīst cits citu — veselu mūžību! Genka atcerējās kuslu puišeli — liela skolnieku cepure slīd uz smailā deguna, īsas bikšeles, tievas kājas ar noskrambātiem ceļgaliem. Tas ir Igors Prouhovs, kam tagad jau sāk augt bārda. Atceras, turklāt labi, Sokrātu Onučinu: sīks, kustīgs puisēntiņš, čīkstīgs, trokšņains, visur bāzās iekšā, plūcoties koda. Arī Juļečku atceras, viņa, šķiet, nav pat pārvērtusies, pat paaugusies tīro nieku, bija nopietna, tāda pati arī palikusi. Bet, rau, Natu, lai cik tas dīvaini, tajos tālajos laikos, pirmajā skolas gadā, Genka it nemaz neatceras. Veru Zērihu tāpat... Grūti ticēt, ka Natu ilgu laiku varēja nepamanīt.

Genkam apkārt stāvēja biedri, un tikai tagad viņš asi izjuta, ka drīz būs jāšķiras, citi cilvēki ienāks viņa dzīvē, citāda kļūs pati dzīve. Kāda? ... Kas zina, kāds ir šis lielais noslēpums. Sirds sažņaudzas, taču nē, ne jau aiz bailēm. Genka ir pieradis, ka visi no viņa mazliet baidījās un viņu cienīja. Lielais noslēpums — tās jau ir tās nepazītās veiksmes, kas slēpjas nezināmajā. Dīvaini, ka Juļka Studjonceva, kurai taču vienmēr veicās, šodien tāda kā grīstē sagriezta. Uzplijās uzreiz par ceļabiedri.., Genka bija Juļečkai pateicīgs un žēloja viņu.

— Tas taču ir labi, labi! — viņš sparīgi ierunājās.

— Tūkstošiem ceļu! Uz kāda taču tik un tā nokļūsim, garām jau nepaiesim. Ne tu, Juļka, ne es, ne Natka .., Rau, Igoram ir grūtāk — vienu pašu ceļu izraudzījies. Tur var arī nokļūdīties.

— Vecīt! Kas neriskē, tas nevinnē! — Igors sita pretim.

Juļečka dedzīgi iebilda:

— Pat ja Igors arī nošaus greizi... Tad viņam būs tas pats, kas mums, — tūkstoš ceļi bez viena. Laimīgs kā visi. Viņš it kā negrib tādas laimes, arī es negribu! Arī es gribu riskēt!

— Cilvēks — vai esat aizmirsuši, frateri? — radīts laimei kā putns lidojumam! — Sokrāts svarīgi atgādināja.

— Lido vesels, kurp spārni nes! — Viņš patrinkšķināja stīgas. — Eh, pa jūrām, jūrām, jūrām! Šodien šeit un rītā — tur... Tā redz!

— Putns jau gan lido arī pret vēju, — Igors iebilda.

— Bet tu neesi putns, tu esi pieneņu pūka.

•— Pūciņām ir sēkliņas klāt. Lai kur nokritīsim — saknes laidīsim ... — Genka tīksmīgi izstaipījās. — Un izaugsim!

— Sēkliņa var nokrist uz akmens, — Juļečka ieminējās.

Nata klusēja ka parasti, nesatricināmā mierā, sastingusi atpūtas pozā — visa tvirtā auguma svars balstās uz vienas kājas, roka atmesta uz gurna. Viņa laiski sarozījās, laiski pateica:

— Lidot, mētāties apkārt. Labāk gaidīt.

Vera nopūtās:

— Tev, Natočka, ilgi gaidīt nevajadzēs. Tu esi kā gaiša laterna, pa gabalu redzama, pie tevis laime pati atlidos.

— Cik gan bezgala dažādi mēs esami — Ju]ečka brīnījās.

Sokrāts negaidot sparīgi uzsita pa stīgām.

— Par ko jūs Vaņkam virsū klūpat? Viņš taču ne pie kā nav vainīgs! Vai mums, frateri, šodien ir svētki vai dvēseles aizlūgums?

— Gan viens, gan otrs, — atsaucās Igors. — Apglabājam pagātni.

Vera Zēriha atkal skaļi nodvesās:

— Drīz aizlidosim katrs uz savu pusi. Pazinām cits citu līdz pēdējai vīlītei, saraduši bijām — un nu uzreiz...

— Bet vai tiešām pazinām cits citu līdz pēdējai vīlītei? — Igors apšaubīja.

— Ko tu runā? — Vera brīnījās. — Desmit gadus kopā — tad nu nepazīsim.

— Vai tu zini visu, ko es par tevi domāju?

— Vai tiešām ko sliktu? Par mani? Ej nu ej!

— Bet vai tu dažkārt neesi par mani domājusi ko sliktu? .. t Desmit gadus taču kopā.

— Nav gadījies. Es ne par vienu slikti...

— Apskaužu tavu svētumu, madonna. Genka, tu esi man draugs, — vai es vienmēr esmu bijis tev labs?

Genka mirkli padomāja.

— Ne vienmēr.

— Redzi nu. Dzīves brīžos grūtajos kas gan negadās.

— Brīžos grūtajos ... Bet vai tādi mums ir bijuši?

— Pareizi! Pat grūtu brīžu nav bijis, bet domas ir bijušas dažādas.

Juļečka noskurinājās.

— Zēni! Meitenes!... Es ļoti, ļoti gribu zināt... Es jūtu, ka jūs visi mani... Jā, klasē nemīlējāt. Sakiet atklāti, lūdzu. Un nevajag žēlot, un nekautrējieties.

Acis lūdzošas, rokas nervozi burza kleitiņas malu.

Genka sacīja:

— Vai mēs esam draugi vai neesam? Šķirsimies tā, lai nekas nepaliek apslēpts.

— Nesanāks, — Igors paziņoja.

— Nesanāks, neesam tiktāl sadraudzējušies, lai būtu atklāti?

— Bet ja atklātība nepatiks? ...

— Nu, tad mūsu draudzība graša vērta.

— Es varbūt negribēšu teikt, ko domāju. Piemēram, par tevi, — Nata pasvieda Genkam.

—- Neko darīt, ar varu piespiest nevar.

— Kas negribēs runāt, tas lai pieceļas un aiziet! — Juļečka ierosināja.

— Par aizgājušajiem nerunāsim. Tikai acīs! — Gēna brīdināja.

— Bet man personiski viens pīpis, paļājiet mani, mazgājiet, tikai uz zoba nelieciet. — Sokrāts Onučins ar visiem pieciem pārbrauca pa stīgām. — Pār-cie-tī-šu!

— Man nav viens pīpis! — asi pasvieda Juļečka.

— Man, kā liekas, arī ne, — atzinās Igors.

— Arī man ... — klusu pievienojās Vera.

— Bet es pārcietīšu un piedošu, ja teiksiet par mani sliktu, — paziņoja Genka.

— Piedot nāksies visiem.

— Es palieku, — Nata izlēma.

— Teiksim visu līdz pēdējam sīkumam un pilnīgi atklāti.

— Nemāci mani, Genočka, kā vajag dzīvot.

— Ar kuru sāksim? Kuru pirmo pie tiesas?

— Ar mani! — Juļečka izaicinoši atsaucās.

— Sāksim ar Veru. Tu, Verķa, esi paimeitiņa, no tevis būs vieglāks ieskrējiens, — Igors ieteica.

— Vai, man bail pirmajai!

— Var sākt ar mani, — pieteicās Genka.

— Frateri! — Sokrāts raudulīgi ievaimanājās. — Mēs taču sanāksmi atklājam. Jau skolā sanāksmes bija līdz kaklam!

Eh, pasviediet suņiem gaļu.

Kas zina, tie saplūksies!

Un paļaujiet dzērājiem vaļu,

Tie laikam gan sakausies!

— Aizveries!.,. Neko neslēpt, draugi. Visiem visu kā uz delnas!

— Tā taču ir un ir sanāksme, frateri, ar personiskām lietām dienas kārtībā! Tas vilksies ilgi! Visa nakts bez jautrības!

Genka nostājās pie sola.

— Zvērināto piesēdētāju kungi, lūdzami ieņemt vietas!

Genka par sevi ne drusciņas nešaubījās — skolā visi

viņu labi ieredzēja, draugu priekšā viņš ir tīrs un svēts, lai Natka dzird, ko par viņu domā.

7

Zoja Vladimirovna piecēlās no savas vietas, plakana, sažuvusi, stīva, ar atpakaļ atmestu sirmo galvu, dūrītes lieluma seja kļuvusi gluži pelēka, un tajā blāvi spīguļo mazas actiņas.

— Jūs esat sacēlusies pret skolu, Olga Oļegovna, bet sākāt ar mani. Tā nav nejaušība, jā, jā, es saprotu. Un jums taisnība, jums trīskārt taisnība: tā skola, ar ko jūs patlaban esat neapmierināta, tā skola un es — mēs esam viens vesels. Visai skolai, kāda tā ir, pilnīgi pārvilkt krustu jums neizdosies, bet man... Mani nosvītrot laikam nebūs visai grūti...

Olga Oļegovna viņu nepārtrauca un pat nepakustējās, sēdēja kaktā, uz priekšu sasvērusies, acu dobumi līdz malām ēnu pielijuši. Un Zoja Vladimirovna klusu čukst:

— Jūs droši vien atceraties Seņečku Lukinu. Kā var neatcerēties — visiem bija apnicis kā rūgta nāve, katrā klasē sēdēja pa divi gadi un ikreiz tēmēja palikt vēl trešo. Par viņu vien visi runāja, slavenāka persona nekā Studjon-ccva. Kā es vilku šo Seņečku! Aiz ausīm, aiz ausīm pie grāmatām un burtnīcām, diendienā pēc stundām vēl stundas divas ar viņu noņēmos. Ja saskaitītu kopā, kādu gabalu no dzīves šis Seņečka man norāvis. Gan dusmojos uz viņu, gan žēloju ... Jā, jā, žēloju: kā gan, domāju, tāds nejēga savu mūžu nodzīvos? Divus vārdus neprot kopā sasaistīt, trīs vārdus nevar bez kļūdas uzrakstīt, izlasa lapaspusi — viss vienos sviedros aiz piepūles. Nebijis likuma par vispārējo izglītību, Seņečku sen būtu izmetuši no skolas, bet tā ar lielām mokām izvilkām līdz astotajai klasei. Nesen sastapu viņu uz ielas... Pazina, kā nu nepazīs, smaida pār visu ģīmi, zelta zobs vien spīd, sāka runāties, saka: «Jums, Zoja Vladimirovna, mētelītis tāds nemoderns, atvainošanu, cik jūs mēnesī iesitat? ... Es tagad uz traktora, iznāk, ka ierauju otrtik kā jūs, motocikls man ir, taisos māju celt...» Viņš priecājās, priecājās, ka nav tāds kā es. Un tiešām — mani nav par ko apskaust. Pa sešpadsmit stundu diendienā esmu strādājusi gadu no gada, desmitgadi pēc desmitgades, bet ko esmu saņēmusi pretī? ... Slimības un nogurumu. Ai, kā es esmu piekususi! Nav rocības, nav miera. Arī cieņas ne... Godājama skolotāja, ko vecumdienās apņem audzēkņu mīlestība, tāda tikai filmās mēdz būt. Taču šķita — ir kaut kas tāds, ko

nekāda vara nevar atņemt, neviens! — ticība, ka mūžu neesmu nodzīvojusi velti, esmu atnesusi cilvēkiem labumu un ne gluži niecīgu! Šā vai tā tūkstošiem skolēnu ir izgājuši caur manām rokām, prātā pieņēmušies. Pastāv uzskats, ka cilvēkam pats briesmīgākais esot — tikt nogalinātam. Bet slepkava taču var atņemt tikai tās dienas, kas turpmāk vēl būtu dzīvojamas, bet atņemt jau nodzīvotās dienas un gadus tam nav varas. Bet jūs, Olga Oļegovna, visu manu pagātni gribat nogalināt, visam pārvilkt krustu!

Olga Oļegovna nekustējās — sakniebtas lūpas, nemirkšķinošas, ēnā slēptas acis.

— Bet ja nu kāds arī jūs tāpat kā jūs patlaban mani kopā ar visu pagātni! — Zoja Vladimirovna apslāpēta balsī iesaucās. — Paskatieties uz mani, ielūkojieties labi vērīgi! Te jūsu priekšā stāv jūsu liktenis — grumbaina, pārguris, pa stāvām tālu ceļu pakalnēm nodzīts pedagoģijas kleperis. Reiz būsiet man līdzīga. Ielūkojieties vien — vai tas nav jūsu attēls?

Zoja Vladimirovna krampjaini sāka meklēt piedurknē mutautiņu, atrada, piespieda pie sasarkušajām acīm.

— Visbeidzot teikšu: esmu savu skolu mīlējusi un mīlu! Jā gan! Tādu, kāda tā ir! Un citu nevaru iedomāties! Izglītības avots, zināšanu avots. Un šo mīlestību un lepnumu uz skolu neviens, neviens man neatņems! Nē!

Viņa vēlreiz piespieda saņurcīto mutautiņu pie acīm, aprauti nopūtās, iebāza mutautiņu šaurajā piedurknē.

— Palieciet sveiki.

Un, kājas vilkdama, devās uz izeju, šaurā, kaulainā mugura sagumusi.

Un neviens neiedrīkstējās viņu apturēt, klusuciešot pavadīja ar acīm ... Tikai Ņina Semjonovna, kas sēdēja pie durvīm, piecēlās no krēsla apjukušu un mulsu seju, izslē-jusies palaida garām veco skolotāju.

8

Uz sola — cieši rindā visi pieci: Sokrāts ar ģitāru, Igors, uz priekšu saliecies, elkoņus pret ceļiem atspiedis, Vera ar Natku apskāvušās, Juļečka neērtā pozā uz sola maliņas.

Un Genka viņiem priekšā — ar smaidiņu seja, vienu kāju sāņus atmetis.

Būtu viņš apsēdies līdz ar visiem, atradies kopus bariņā, varbūt viss būtu iznācis pavisam citādi. Viņš pats sevi nostādīja visiem pretim — viņi apsūdzēs, viņš aizstāvēsies. Un tāpēc ik vārds skanēja nozīmīgāk, nopietnāk, tātad vieglāk spēja ievainot. Taču tas atklājās tikai vēlāk, patlaban Genka stāvēja ar smaidiņu sejā, gaidīja. Jaunā rotaļa viņam nešķita riskanta.

Visi raudzījās uz Igoru, viņš prata runāt tieši, skarbi, taču tā, ka par to neapvainojās, viņš ir Genkas tuvākais draugs, kurš gan cits, ja ne viņš, lai saka pirmo vārdu. Taču šoreiz Igors noņurdēja:

— Es atturos. Vispirms paklausīšos.

Sokrāts muļķīgi smīnēja, Nata vienaldzīgi klusēja, un Juļečka dzedri raudzījās sāņus.

— Es runāšu, — pēkšņi pieteicās Vera 2ēriha.

Dīvaini tomēr, — Vera nav no tiem, kas iesliedē citiem

ceļu: vienmēr viņa turas kādam aiz muguras, kādu atdarina, kādam piebalso. Viņa uzdrīkstējusies! — Visi sasēdās ciešāk, sagatavojās klausīties, Gēna stāvēja, kāju atmetis, un iecietīgi smaidīja.

— Genočka, — Vera iesāka, piešķīrusi nopietnību savai platvaigu sejai, — vai tu pats zini, ka esi laimesbērns?

— Labi jau, labi, nesmērē nu medu uz lūpām!

— Vai, Genočka, pagaidi... Jāsāk ar to, ka tu esi piedzimis laimes krekliņā — tavs tētis ir kombināta direktors, var sacīt, pilsētas saimnieks. Vai tev, Genočka, jebkad ir kaut kā trūcis? Vai māte ir tevi bārusi par saplēstu mēteli, par nomītiem zābakiem? Tev vajadzīgs jauns uzvalks — lūdzu, nepatīk vecais velosipēds — nopērk citu. Laimesbērns kopš dzimšanas.

— Nu, un tad, vai man to vajadzētu nožēlot kā savu vainu?

— Arī skaists tu esi un vesels, un gudrs, arī raksturs tev labs, tāpēc ka nevienu neapskaud. Taču... Nemaz nezinu, vai sacīt visu. Ņemsi vēl un apvainosies.

— Runā vien. Pacietīšu.

— Tātad, Gēna, tu esi bezjūtīgs kā visi laimīgie cilvēki.

— Tiešām?

Gēna sāka justies neveikli — pagaidām tā bija viegla neizpratne: bija gaidījis atzinīgus vārdus, gaidījis uzslavas, bija sagatavojies pat apturēt, ja kāds pārcentīsies, — nesmērē, sak, medu uz lūpām, — taču slavēt pat netaisās.

Un atmestā kāja un smaidiņš, nudien, ir nevietā. Taču apdzēst šo nepiedienīgo smaidiņu, izrādās, nav iespējams.

— Pūt vaļā piemēriņus! — viņš pavēlēja.

— Piemēram, es ziemā izmežģīju kāju, gulēju mājās — vai tu atnāci mani apraudzīt? Nē.

— Vera, tu mums viena pati esi tāda ... mīlestības pārpilna. Nevar taču visi būt tādi kā tu.

— Labi, būt tādam kā es nemaz nevajag. Un, ja tā padomā, kam nu es tev vajadzīga? Tik vien ir, kā vienas klases gaisu elpojuši, pa reizei tā te bariņā pasēdējuši, ja es nomiršu — asaru nenobirdināsi. Mani tev nav ko žēlot, un man līdzināties nav interesanti — tu esi gan gudrāks, gan patstāvīgāks. Taču tu arī Igoram Prouhovam, teiksim, neesi līdzīgs. Atceries, Sokrātu māte izdzina no mājas?

— Precizēsim, vecenīt, — Sokrāts viņu pārtrauca. — Nevis izdzina, bet es pats aizgāju, aizstāvēdams savus principus.

— Pie kā tu toreiz nakšņoji, Sokrāt?

— Pie Igora. Es viņam pozēju, kad viņš gleznoja savu Šedevru — hipija portretu.

— Bet kāpēc negāji pie Genkas? Viņam ir pašam sava istaba, brīvs dīvāns.

— Man tur nav visai komfortabli.

— Pareizi, Sokrātiņ, nav komfortabli. Grūti pat iedomāties tevi par Genkas viesi. Tevi — tādu nesukājušos, nemazgājušos.

— N-na! Lūdzu, bez izlēcieniem!

— Tu taču esi nelaimīgs, bet tur ir laimīgo mājas.

— Ko tu man to laimi bāz acīs? Kādā ziņā es pie tās esmu vainojams?

Gcnka joprojām smaidīja, taču valdīt pār savu smaidu vairs nejaudāja — tas bija ieēdies sejā, greizs, mākslots, lien kaut vai zemē iekšā. Un visi to redz — tikpat kā uz delnas. Viņš smaidīja, bet jau cēlās dusmas... Uz Veru. Ko viņa tā uzreiz? Vienmēr gatava pakalpot — un še tev nu! Kas viņai lēcies?

— Jā, Genočka, jā! Tu it kā nebūtu vainīgs, ka esi bezjūtīgs. Bet, ja zaglis, nelaimes spiests, zog, vai viņu tāpēc attaisno? Ko?

— Nu, vecenīt, jokainīt, tu nu gan šodien dod vaļā! — Sokrāts sirsnīgi nobrīnījās.

— Bezjūtīgs tāpēc, ka pirms pusgada tevi neapmeklēju, nenobirdināju asaru par tavu izmežģīto kāju! Vai tāpēc, ka Sokrāts nevis pie manis, bet pie Igora devās pārnakšņot? Nu, vai zini...

— Bet atceries, Genočka, kad Slavka Paņuhins bija pazaudējis pārgājiena naudu.

— Bet vai tu neatceries, kas toreiz Slavkam izlīdzēja? Varbūt tu?!

— Aha-a! Zināju jau, ka atgādināsi mums to pārdoto velosipēdu! Kā tad, velosipēdu uzsitis gaisā, nav biedra labad žēlojis... Bet vai tu pats atceries, kā sākumā pret to izturējies? Tu taču lamāji nabaga Slavku no panckām laukā. Bet, kad mēs viņam ne ar vārdu nepārmetām, sākām pa rublītim mest kopā, tikai tad jau nu arī tev pieleca. Vēlāk par visiem.,. Nē, es jau nesaku, Gēna, ka tu būtu alkatīgs, tev tikai ir pabieza āda. Tev tas neko nemaksāja, šis cēlais žests — nē, Slavka, man nekā nav žēl, redzi, kāda man vērienīga daba! Bet tu taču neatdevi pēdējo, kas tev piederēja, Genočka. Vecais velosipēds tev jau bija apnicis, gribējās dabūt jaunu, sacīkšu ...

Genkam asinis iesitās galvā un ieēdies smaidiņš beidzot pazuda no sejas. Viņš paspēra soli uz Veras pusi.

— Tu!... Atjēdzies! T-tā ir cūcība!

Vera neizbijās, bet sapūtās, it kā nevis viņa Genku, bet tas viņu būtu apvainojis.

— Nepatīk? Atvaino. Pats taču gribēji, lai pilnīgi atklāti ...

Un apklusa.

Igors ir nopietns, Sokrāts rosīgi trinas, Nata vēsi mierīga, atmetusies pret sola atzveltni līdzās sapīkušajai Verai — seja ēnā, izceļas stingrās uzacis.

— Meli! — Genka iekliedzās. — Salti meli! Sevišķi par velosipēdu!

Un apklusa, jo biedru sejās nekas neatspoguļojās — Igors, tāpat kā iepriekš, noslēgts, nopietns, Sokrāts nemierīgs, Natka mierīga un Vera sapūtusies. It kā viņa vārdus nebūtu dzirdējuši. Kā lai pierada, ka esi gribējis paglābt Slavku, žēlojis viņu? Pat velosipēds nav pierādījums! Klusē. Un viņš kā izģērbts visu acu priekšā.

— Beigsim šo jezgu, draugi, — Igors nīgri ieminējās. — Saiesim vēl ragos.

Beigt? Izklīst? Pēc tam kad apmelojuši! Natka tic, Igors tic, un Verķa pati sapūtusies. Saspringtā vērībā, nogaidoši mirdz acis Juļečkas Studjoncevas bālajā sejā ... Beigt ar to, samierināties ar meliem, palikt apspļaudītam! Un kas apspļaudījis? Vera Zēriha!

— Nē! — Genka izgrūda caur sakostiem zobiem. — Nu nē ... Nebeigsim vis!

Igors īdzīgi ieklepojās, sāņus norūca:

— Tad norunāsim — nesliet spuras gaisā. Lai katrs izsaka, ko domā, — tās ir viņa tiesības, paciet.

— Es vairs neteikšu ne vārda! — Vera aizvainota paziņoja.

Genkā viss sagriezās: sarunāja cūcības — un vairāk ne vārda. Bet neviens pat nedomā izrādīt sašutumu — Igors ir drūmi nopietns, Natka mierīga. Bet tu paciet, neslien

spuras gaisā ...

Genka līdz šim bija dzīvojis kā uzvarētājs — nevienam nepiekāpās, nepazina sakāves, pat aizstāvēties viņam nevajadzēja, viņš aizstāvēja citus. Un, raugi, tagad pret Veru Zērihu, kura pat nemācēja sevi aizstāvēt un vienmēr pieslējās kādam citam, viņš, Genka, ir bezpalīdzīgs. Un visi skatās uz viņu ar ziņkāri, taču bez līdzjūtības. It kā izģērbts būtu — neērti, zemē varētu ielīsti

— Vai drīkstu? — Juļečka, kā skolā paradusi, pacēla roku.

Genka pagriezās pret viņu ar cerību un bailēm — cik ļoti viņam patlaban vajadzīgs atbalsts!

— Nav apmeklējis slimnieci, nav piedāvājis naktsmājas bez pajumtes palikušajam Sokrātam, vecais velosipēds... Kādi tie visi ir niecīgi sīkumi!

Nopietna, bāla seja, tanī izbailēs mirdzošas acis. Tik ļoti vajadzīgs palīdzīgs vārds! Viņš, Genka, teiks par Ju-ječku tikai labu vien — arī viņu taču klasē uzskatīja par bezjūtīgu, neviens viņu nesaprata — zubrītāja, grāmatu tārps. Kā gan viņa varēja visu to izturēt! Genka klusībā pat nošausminājās — viņš patlaban tikai mazu brīdi cieš netaisnību, Juļečka cietusi turpat vai visus desmit gadus!

— Es ticu, ticu, Gēna, tu neatteiksies dot naktsmājas, arī velosipēdu nežēlosi biedra dēļ... — Mirdzošās acis urbās viņam tieši sejā. — Pat pēdējo kreklu atdosi. Ticu! Un, ja kādu sit, vai tad tu nesteidzies glābt? Tu vari pat dzīvību upurēt. Taču... Taču kā vārdā? Vienīgi tādēļ, lai izskatītos skaisti — arī dzīvību nežēlosi. Jā! Bet, lūk, spitālīgo, piemēram, tu ne tikvien neārstētu, kā ārstēja Alberts Sveicers, bet pat pāri ceļam nepārvadītu, tev dergtos.

arī vienkārši nelaimīgu cilvēku tu neatbalstīsi, tāpēc ka ar to liela noņemšanās un neviens neaplaudēs. Vai tas ir aiz bezjūtības? ... Nē! Te ir kas nopietnāks. Krekls, vēlo-stpēds, dzīvība uz spēles — ne kāda cita labā, bet sev pašam. Jūties drosmīgs, cēls! Tu tā vēlies sev pašam patikt, ka par citiem aizmirsti. Tā nav bezjūtība, bet ļaunāk — patmīlība! Bezjūtīgo kurš katrs saskatīs, bet pat-mīli ne, tāpēc ka viņš tikai par to vien rūpējas, lai izskatītos labs. Bet taisni grūtā brīdī patmīlis iegāzīs. Viņa dāsnums nav īsts, cildenums uzspēlēts, skaistums mākslots kā krāšļi un pūderi... Tu esi jāņtārpiņš, Gēna, — skaisti spīdi, bet sildīt nesildi.

Juļecka nolaida plakstus, apdzēsa acis un apklusa. Un seja uzreiz kļuva gurda, vienaldzīga.

— To tu tāpēc... ka atteicos ar tevi kopā braukt uz Maskavu? ... — Genka ar mokām izspieda.

— Domā vien tā. Man tagad vienalga.

Genkarn neviļus noraustījās zods. Viņa priekšā sēdēja draugi. Citu tuvāku draugu viņam nebija. Un viņi, tuvie, kopš bērnības pazīstamie, izrādās, nemaz nedomā par viņu labi, it kā viņš būtu ienaidnieks.

Viņš saņēma sevi rokās un dobji novaicāja:

— Vai tu to jau agrāk... ka esmu jāņtārpiņš? Vai tikai nupat ienāca prātā?

— Sen sapratu.

•— Bet kā tad tu ... uz Maskavu? ...

— Jāņtārpiņam var pa kaklu pa galvu sekot biezoknī, patmīlim līdzi braukt ne tikvien uz Maskavu, bet uz Sibī-* riju. Šai ziņā jau nu cilvēks nav noteicējs pār sevi, — Ju* ļečka, acu nepacēlusi, klusu atbildēja.

Nakts spiedās virsū kraujai. No tās dvesa drēgnums. Visu priekšā kā izģērbts... Jāņtārpiņš, ko tu neteiksi!

Lai tikai nevilktu garumā mokošo klusumu, Genka aizsmacis palūdza:

— Igor, tagad tu.

— Varbūt tomēr beigsim. Tā mes vēl šķirsimies kā ienaidnieki.

— Glābt taisies, labdari?

— Man tā kā negribas rakņāties tevī, vecais.

— Graizi vien, neizvairies!

— N-jā-a.

Igors Prouhovs... Ar viņu Genka sēdēja vienā solā, aizstāvēja viņu visos puiku kautiņos. Cik bieži viņi tika gulējuši zvejas reizēs pie nakts ugunskuriem un stāstījuši viens otram pašu slēptāko! Viņi daudz strīdējās, bieži vien nevarēja vienoties, dažkārt dusmojās, pat salamājās, taču nekad nenonāca līdz naidam. Igors nav Juļečka Studjon-ceva. Būtu Igors sapratis, cik viņam, Genkam, pašlaik ir grūti: izskatās pēc muļķa, netaisni apmelots, pat it kā ar kauna zīmi apzīmogots — jāņtārpiņš, ko tu neteiksi... Būtu Igors sapratis un pateicis labu vārdu, atcirtis Verai, apstrīdējis Juļku — Igors to var, viņam nav grūti —, viss uzreiz nostātos savā vietā.

Taču, visiem dzirdot, lūgt palīdzību, atzīties, ka ir vājš, Genka nespēja un tāpēc gandrīz draudīgi pateica:

— Graizi! Tikai ņem vērā, ka arī es tevi nežēlošu.

Eh, būtu Igors sapratis, nenoticējis draudam, pasaule būtu palikusi tāda kā agrāk — draudzība būtu svēta, taisnība svinētu uzvaru un meli saņemtu sodu ...

Taču Igors pakasīja neskūto zodu un, Genkam acīs neskatīdamies, drūmi pateica:

— Nežēlosi?... Pats par sevi saprotams. Nu, ko tur...

9

Durvis aiz Zojas Vladimirovnas aizvērās. Kādu brīdi neviens nekustējās.

Krēsls zem Ivana Ignatjeviča nočīkstēja, direktors apņēmīgi piecēlās, pagriezās tieši pret Olgu Oļegovnu, uzacis saraucis, bargs un noslēgts.

— Vai jums neliekas, ka jūs nupat aizvainojāt cilvēku? Stipri aizvainojāt un nepelnīti!

Olgai Oļegovnai nemirkšķinošas, plaši atvērtas acis, tomēr nekustīgā seja liekas tāda kā akla. Smags kuplo matu kūlis un iztaisnoti pleci.

— Man ļoti žēl, ka tā iznāca. — Balss dzedra, bez izteiksmes.

— Neuzskatiet par apgrūtinājumu viņai atvainoties.

Ivans Ignatjevičs reti dusmojās, bet, kad sadusmojās,

allaž kļuva ceremoniāli pieklājīgs: «Neuzskatiet par apgrūtinājumu ... Vai drīkstu cerēt... Atļaujiet gaidīt, ka ...»

— Atvainoties? Par ko?

Olgas Oļegovnas nekustīgā seja atdzīvojās, skatiens atkal kļuva aizdomu pilns un saspringti vērīgs.

— Jūs, mīļā Olga Oļegovna, tikko teicāt — atļaujiet atgādināt: «Man ļoti žēl, ka tā iznāca.» Ceru, ka nožēla ir patiesa. Tad speriet taču nākamo soli — atvainojieties!

— Man žēl... Jādomā, tāpat kā ikvienam no mums* Zēl, ka Zojas Vladimirovnas garais mūžs noslēdzas pie sasistas siles.

— Atļaušos aizrādīt: sasista sile ir diezgan riskants apzīmējums.

— Bet vai tad viņa pati nule to neatzina?

— Nesāksiet taču, cienījamā Olga Oļegovna, mums iegalvot, ka Zojas Vladimirovnas garais mūžs nav devis nekāda labuma?

— Labuma?... Četrdesmit gadus viņa māca: Gogolis dzimis tādā un tādā gadā, Jevgeņijs Oņegins ir lieko cilvēku pārstāvis, Katerīna «Negaisā» ir gaismas stars tumsas valstī. Četrdesmit gadus vienas un tās pašas gatavās formulas. Visa literatūra — sausu formulu komplekts, ko nevar ne mīlēt, ne nīst. Literatūra, kas nesaviļņo, — padomājiet tikai! Tā ir tāda pati ačgārnība, kā, teiksim, krāsns, kas nesilda, laterna, kas nedod gaismu. Iznāk tā: četrdesmit gadus Zoja Vladimirovna ir literatūrai laupījusi jēgu. Puškins, Dostojevskis, Tolstojs, Cehovs ar vārda spēku ir iekvēlinājuši cilvēku sirdis. Visā pasaulē cilvēki deg viņu liesmās — mīl, nīst, cieš, sajūsminās. Un, lūk, šie kvēlie vārdi ir nonākuši apzinīgajās, bet tik tiešām gan aukstajās Zojas Vladimirovnas rokās ... Četrdesmit gadu! Cik tūkstošiem skolēnu viņa pa šo laiku ir atņēmusi dievišķo uguni! Nozagusi spēju izjust saviļņojumu! Vai jūs te saskatāt labumu, Ivan Ignatjevič?!

Ivans Ignatjevičs dusmīgi nosēcās, slēpdams acis zem cerainajām kviešu krāsas uzacīm.

— Bet viņa bija arī krievu valodas skolotājā, iemācīja tūkstošiem bērnu pareizi rakstīt. Atzīstiet kaut vai to, ka tas ir liels nopelns.

— Iemācīt pareizi uzrakstīt vārdu un — atradināt to mīlēt. Tas ir tas pats, kas iedvest kādam sajēgu par augsto morāli un izraisīt viņā vienaldzību pret to.

— Dīvains cilvēks jūs esat, Olga Oļegovna, *— Ivans Ignatjevičs apbēdināts sacīja. — Pēkšņi eksplodējat, gatava dragāt un šķaidīt galvas tikai tāpēc, ka absolvente aizskārusi jūs vārīgā vietā.

— Pēkšņi?... Vai tiešām jums Studjoncevas uzstāšanās nāca negaidīta?

— Jā gan, atzīšos: no kura katra cita gaidīju izlēcienu, tikai ne no viņas.

— Un jūs uzskatījāt, ka mūsu skolā viss ir ideāli, nevajag atbrīvoties no vecām iemaņām?

— Pieņemsim, ne jau viss ir ideāli, no šādiem tādiem paradumiem mums vajadzētu atbrīvoties.

— Bet tad vajadzēs atbrīvoties arī no tiem, kas bezcerīgi iestiguši šais vecajos paradumos.

— Atbrīvoties no Zojas Vladimirovnas? ... Tūliņ uz vietas? Vai var mazliet pagaidīt, kaut vai līdz tai ne visai tālajai dienai, kad viņa pati nolems atstāt skolu?

— Netālajai dienai? Bet kad tā pienāks? Pēc gada, pēc diviem, bet varbūt pēc pieciem gadiem? ... Pa to laiku simtiem skolēnu izies caur viņas rokām. Es noliecu galvu jūsu labsirdības priekšā, Ivan Ignatjevič, taču šeit tā, liekas, cilvēkiem dārgi maksās.

Ivans Ignatjevičs, ļāvis noslīgt saviem cīkstoņa pleciem, īgni nolūkojās Olgā Oļegovnā.

— Man liekas, jūs taisāties saglābt uz sāniem sazvē-lušos laivu, smeļot ūdeni ar sietu, — viņš nepatikā teica.

— Tas nozīmē?

— Tas nozīmē — mēs atbrīvosimies no Zojas Vladimirovnas un viņas vietā atnāks jauns skolotājs, tikko beidzis mūsu apgabala pedagoģisko institūtu. Un jūs domājat, ka tas noteikti būs pilns degsmes? Jūs taču zināt, ka uz apgabala pedagoģisko institūtu diemžēl iet tie, kas nav pratuši ietikt citos institūtos. Desmit pret vienu, ka Zojas Vladimirovnas vietā atnāks tāds, kas nespēs uzpūst Puš-kina un Tolstoja svēto uguni. Neceriet uz Prometeju, dārgā Olga Oļegovnā.

Olga Oļegovnā nepaguva atbildēt, kad pa skolotāju istabu noducināja padobjš bass:

— Zoja Vladimirovna bīstamāka par citiem? Šaubos.

Direktors ar troksni pagriezās, Olga Oļegovnā saslējās:

bija ierunājies fizikas skolotājs Rešņikovs,

— Ko jās, Pavel, ar to gribat teikt? — Olga Oļegovnā jautāja.

— Gribu teikt: ārst, izdziedini pats sevil

— Tu uzskati, ka es?...

— Jā.

— Ka Zoja Vladimirovna?..,

— Zināmā mērā.

Paskaidrol

Un Rešņikovs piecēlās, nesamērīgi garš, pamatīgi kaulains, ar apustuļa pūciņu uz spožā galvaskausa, seja tumša, aziātiski platiem vaigu kauliem, lēzena kā māla bļoda.

10

Igors Prouhovs sēdēja uz sola un ar pamatīgo degunu tēmēja uz Genku — sapinkājies matu ērkulis, gaiša piere, tumšs zods.

— Tevi te tā pa skuķu modei paplucināja. Juļka, rau, teica: spitālīgajam nepalīdzēs pār ceļu pārkļūt, sev pašam vien deg, nevis citiem. Bet kurš gan no mums metīsies ugunskurā, lai otram būtu silti?

— Es varbūt metīšos, — atsaucās Juļečka.

— Esmu ar mieru krist tavā priekšā ceļos... Par degsmes trūkumu es tevi, vecais, nenosodu. Atzīstu: ja jau degt, līdz saplēnē pelnos, tad visas cilvēces labad. Kāpēc man, viņam vai dažam citam jāziedojas kāda viena cilvēka, kaut vai tevis labā, Juļka? Kas tu esi par dievieti, lai tev nestu cilvēku upurus?

— Bet es nepavisam negribu upuri, es gribu atsaucību. Par atsaucību, kaut visniecīgāko, es arī pati varu ziedoties.

— E-ē! — Igors atmeta ar roku. — Pati kaut vai no jumta uz galvas zemē, lai tikai pie laika uzķer, citādi var sadauzīties. Verķa Genku labāk uztaustījusi: laimes luteklis, viss viņam viegli padodas.

— Vai nu viss, — līdz šim klusējusi, iesmējās Natka.

Genka nodrebēja, uzmeta Natkai vajāta zvēra skatienu.

— Pieļauju izņēmumus, — Igors ar tikko manāmu smī-niņu piekrita.

Un Genka aizsvilās:

— Dižojies, sīkmanīgais filozof! Pietiek. Runa pēc būtības!

Mānīgais smaidiņš Igora sejā apdzisa.

— Varbūt tomēr nav vērts pēc būtības? Ko? ... Ta nav visai glīta.

— Nē, esi iesācis — runā!

— Tās ir vecas lietas, esmu tev piedevis — negribas vandīt augšā.

— Piedevis? Liela man vajadzība pēc tās tavas piedošanas!

— Tev nevajag, man tomēr vajag. Lai nu šā vai ta, ilgus gadus esam draudzējušies... Vai noskārsti, par ko es gribu runāt? ..,

— Nenoskārstu un galvu lauzīt neiešu. Pats pateiksi.

— Ņem vērā, vecais, pats uzprasījies.

— Uzsit sev cenu?

— Labi. Kāpēc gan neparādīt godu vecam draugam ... Godājamā publika, mēs ar viņu bieži spēlējām disputus, un jūs mums par to dāsni maksājāt — ar savu aizkustinājumu ...

— Beidz ākstīties, šimpanze!

— Mans draugs dažkārt mēdz būt ļoti rupjš, atvainosim viņu. Tā ir laimes lutekļa rupjība: es, sak, neesmu pielīdzināms citiem, es esmu pārcilvēks, spēcīga personība, un tāpēc ne acu galā neciešu tos, kas kaut vai mazdrusciņ stājas man ceļā ...

— Pats lipini etiķetes, apsaukā, tīri kā bābietis rindā pie veikala, un tad vēl ņem ļaunā — rupjš, sak, atvainosim!

— Mēs parasti strīdamies publiski, bet reiz saskrējāmies aci pret aci. Viņš sāka augstprātīgi spriedelēt par manām gleznām, un es pateicu, ka viņa gaume ne ar ko neatšķiras no kaut kāda Pjotra Sidoriča gaumes, tas arī neviebjas no salkanas banalitātes. Un iedomājieties, viņš piekrita: «Jā, es esmu Pjotrs Sidoričs, ierindas skatītājs, proti, tauta, bet tu esi kleķeris, tautai naidīgs.» Es sāku smieties un teicu, ka uzdāvināšu viņam uz dzimšanas dienu tautisku bildi — saulrietu ar gulbjiem un noteikti ar uzrakstu: «Ko mīlēju, to dāvāju!» Viņš sapūtās gan, bet, likās, nekā sevišķa, viss paliks pa vecam — gājām uz skolu roku rokā.

— Ak tu par to!... Par manu uzstāšanos ..«

— Jā gan, par to. Vajadzēja tikt atvērtai skolēnu zīmējumu izstādei. Ne pie mums, bet apgabala tautas mākslas namā. Notikums! No šās izstādes labākos darbus tad sūtītu uz Maskavu. Vai man gribējās iekļūt šai izstādē vai ne? ... Gribējās! Un viņš to zināja. Bet... Bet uzstājās komjaunatnes komitejā... Ko tu tur par mani sarunāji, Genka?

— Teicu to, ko domāju. Vai man tevi jāslavē, ja mani šķebina tavi darbi?

— Bet tai pašā laikā staigāji ar mani roku rociņā, izskata pēc strīdējies, spēlēji volejbolu ... Un man ne vārda! Man aiz muguras«..

— Bet ko es tev varēju sacīt, ja arī pats nezināju, par ko komitejā runās .. .

— Man aiz muguras tu mani pārdevil

— Es sacīju tikai to pašu ko agrāk... Tev! Acīs!

— Nē, man stāstīja: tu pat pagrimumu esot man piedēvējis... Acīs gan runāji gludenāk, baidījies, ka atsitīšu bumbu tavos paša vārtos.

— Un to tev nestāstīja, ka es nosaucu tevi par talantīgu?

— Nu, ka tad, lai vieglāk būtu aizšaut kāju priekšā ,.. Staigāji roku rociņā, bet azotē slēpi dunci, gaidīji gadījumu iegrūst to man mugurā.

Labu brīdi Genka apstulbis valbīja acis uz Igoru, bet tas, svešs, mierīgs, tēmēja uz viņu ar degunu.

— Tu-u!...

Igors paraustīja plecus.

— Pats uzprasījies — es neuzbāzos.

— Tu-u!... Tu mani!... Dunci azotē!...

— Pateicu faktus, secinājumus lai izdara citi.

Dūres vīstīdams, Genka gāja Igoram virsū:

— Es tev!...

Igors izslējās, pavirzīja uz priekšu tumšo zodu.

— Gāz, — viņš klusu palūdza. — Tu taču esi sambists, esi mācījies mežģīt locītavas.

Genka apstājās, gārdzoši noelsās:

— Nelietis tu esi!

— Es nelietis, tu svētais. Ar to arī beigsim. Āmen.

— Patiešām gan, beigsim, — Vera atbalsoja, žēlabaini iepletusi apaļas acis. — Ak kungs! Ja es būtu zinājusi...

— Bet tu gaidīji, ka es visu tā ir norīšu!

— Lai tad labāk mani, nevajag viņu vairāk, draugi. Lai labāk mani! — Vera iešņukstējās.

— Pažēloji. Lielais paldies! Tikai man nevajag žēlošanas! Sakiet, sakiet visu līdz galam! Izsakieties visi, lai redzu, kādi jūs esat!... Sokrāt, šauj vajā! Nu! Tava kārta!

Genka kliedza un ņēmās, bet Sokrāts kā bērnu spieda pie vēdera ģitāru.

— Es labāk jums padziedātu, frateri.

— Te ir citām dziesmām uzskaņoti, vai neredzi? Nejauc kori!

— Ko tad es, Genka .,. Mēs ar tevi pilnīgi lojāli.

— Nebaidies, viņam negāzu, arī tev nesitīšu. Šauj vaļā!

— Man tu nekad sliktu,., Protams, kas nu es tev:

Sokrāts — knislis, Sokrāts Onučins — bezmaksas pielikums ģitārai. Kurš tad no jums, biedrīši, izturas nopietni pret Sokrātu Onučinu? Visiem es esmu savas mātes smieklīgs pārpratums. Mums taču ir svētki, frateri. Mums šodien vajag dziedāt un smieties kā bērniem.

Eh, pasviediet suņiem gaļu,

Kas zina, tie saplūksies!..,

Mana kārta.

Nata bez steigas atlieca augumu, zem plānā tērpa izspiedās tvirtās krūtis, uz pilnīgajām lūpām izklaidīgs smī-niņš, zem skropstām — nāvējoši mierīga acu valgme.

Nevienam patlaban nav prātā smaidi. Genka pamiris, sašķiebtiem pleciem . „.

11

Vairāk nekā pirms desmit gadiem viņi bija atnākuši uz šo skolu — trīs pedagogi no studentu sola, divi puiši ar ordeņu un medaļu lentīšu plāksnītēm pie apvalkāto svārku atlokiem un jauna meitene ar kupliem matiem un izbrīnītām, platām acīm. Skola viņus saņēma dažādi.

Inokentiju Sergejeviču — ar cieņu. Viņš bija ievainots pie Belgorodas un kara pēdas viņā bija pārlieku labi redzamas — biedējoša, mēļa rēta sejā —, taču viņš nedižojās ar savu frontes pagātni, neprasīja sev privilēģijas, izturējās vienkārši, savu priekšmetu mācīja saprotami, par viņu uzreiz nodibinājās stingrs uzskats — krietns darbinieks, atdarināšanas cienīgs paraugs.

Pavels Pavlovičs Rešņikovs, arī frontinieks, trīsreiz ievainots, apbalvots ar medaļām, uzreiz sanāca konfliktā ar skolu. Viņš uzskatīja, ka fizikas programmas novecojušas, nevar mācīt tikai Ņūtona likumus, ja mūsdienu zinātnē vissvarīgākie ir Einšteina atklājumi, — un sāka mācīt pēc savas metodes. Pārējos skolotājus tolaik pierastās programmas pilnīgi apmierināja, visi viņi bija vecāki par Rešņikovu un tāpēc prātīgi aizrādīja, ka ola vistu nemāca, eksāmenos piekasīgi prasīja no skolēniem ko citu, nekā viņiem bija mācījis Pavels Pavlovičs. Līdz pilnīgam konfliktam ar skolu tomēr nenonāca, tāpat kā agrāk, viņš mācīja fiziku ne stingri pēc programmas un ne pēc mācību

grāmatām, taču darīja to piesardzīgi — inspektoru pārbaudes viņu nekad nepārsteidza nesagatavotu — viņa skolēni pietiekami labi prata programmas vielu. Pavels Pav-lovičs ieradās skolā tikai uz savām stundām un tad pazuda. Ne ar vienu no skolotājiem viņš nesagājās, strīdos neiesaistījās, ar saviem uzskatiem neuzbāzās. Reiz kāds viņu nosauca par mūžīgo viesi. Uz to viņš mierīgi atbildēja: «Kā nu kuram. Skolnieki mani tā nesauks.» Paveļam Pavlovičam starp skolēniem allaž bija izredzētie, kurus viņš aicināja pat pie sevis mājās, apgādāja ar grāmatām.

Olgu Oļegovnu skola sākumā saņēma vienaldzīgi — jaunā vēstures skolotāja ne ar ko īpaši neizcēlās. Viņa izcēlās nevis ar mācīšanu vai ar pedagoga meistarību, bet gan ar nevaldāmu patiesības mīlestību. Olga Oļegovna varēja, visiem dzirdot, pateikt to, par ko visi uzdrīkstējās tikai sačukstēties pa kaktiem, varēja uzspiest kauna zīmi pielīdējiem, atmaskot izlēcējus, nerēķinoties ne ar viņu varu, ne ar viņu autoritāti. Viņa vienmēr gāja it kā ar pieri sienā — lai tad lūst vai plīst — un gandrīz vienmēr guva virsroku. Skolā mainījās direktori, Olga Oļegovna nemainīgi palika mācību daļas vadītāja nu jau piecpadsmit gadus.

Viņa bieži pārmeta Rešņikovam «vientuļniecismu», taču cienīja viņu par viņa uzticību savai zinātnei. Zinātnei, nevis mācību priekšmetam — fizikai! Viņa pati sen vairs neslēpa savu neapmierinātību ar esošajām mācību programmām. Rešņikovs un Olga Oļegovna bija drīzāk domubiedri, ienaidnieki jau nu — nekad! Bet, lūk, šobrīd Rešņikovs piecēlās, lai nostātos pret viņu.

— Paskaidro!

Zem Rešņikova spožās pieres ieslēpušās acis ilgi un vērīgi pētīja Olgu Oļegovnu, kas sēdēja izaicinoši atmestu galvu.

— Tāda tu esi vienmēr: sauc — dari, un nemani, ka jau tiek darīts. Kliedz — uz priekšu! Un ķer aiz stērbeles — stop, neuzdrīksties ne kustēt!

— Nerunā mīklās, Pavel.

— Gribu sacīt, ka es jau ilgus gadus cenšos attīstīt savos skolēnos aizrautību, bet tu pastāvīgi rāvi mani atpakaļ: neaudzini mīluļus!

— Es arī tagad esmu pret to, ka pedagogi izraugās sev mīluļus. Un kāds tam sakars ar aizraušanos?

— Vistiešākais.

— Neredzu.

— Es mīlu savu zinātni, sapņoju dāvāt tai talantīgus zinātniekus. Ceru, ka tu netaisies mani par to nosodīt?

— Nē.

— Bet vai tāda gadījumā var mani nosodīt, ka esmu vēss pret tiem, kuriem, maigi izsakoties, nav dabas dotību fizika un kuri to nemīl?

— Laikam gan nevar.

— Gluži pareizi, tāpat kā nevar man pārmest arī to, ka dodu priekšroku skolēniem, kuriem daba ielikusi šūpulī spēju aizrauties ar fiziku. Un, jo vairāk skolēns aizrāvies, jo vairāk viņš man patīk. Vai tas ir dabiski vai nav, Olga Oļegovna?

Olga Oļegovna mirkli klusēja, tad sapurināja matus,

— Dabiski!

— Bet vai man ir jāslēpj šīs dabiskās jūtas, jāizliekas, ka man visi skolēni vienādi, ne ar ko neatšķiras cits no cita?

Šoreiz Olga Oļegovna neatbildēja.

— Izlikties, ka man visi vienādi, un censties neatšķirt nespējīgos no spējīgajiem, vienaldzīgos no aizrautīgajiem. Bet kā tad lai es pēc tam varu attīstīt aizraušanos, par kuru tu tik dedzīgi cīnies? Taču, ja es sākšu atšķirt un tātad arī vienus izcelt iepretim citiem, tu pirmā man pārmetīsi — sak, mīluļus audzini? Un tu tiešām neesi tālu no patiesības: jā gan, es dažus mīlu vairāk, citus mazāk. Mīlu tāpēc, ka viņi ir tās zinātnes cerība, kuras mācīšanai esmu veltījis savu dzīvi, mīlu tāpēc, ka ceru — ar manu palīdzību viņi var kļūt ārkārtīgi vērtīgi sabiedrības locekļi.

— Nu, bet kā tad ar pārējiem? — jautāja Olga Oļegovna. — Ar tiem, Pavel, kas izrādījušies tavas mīlestības necienīgi?

— Es cenšos dot tiem vispārēju sajēgu par fiziku. Ne vairāk.

— Viņi tev ir otršķirīgi cilvēki, pāriji. Vai ne tā?

— E-e, nē! Es pilnīgi pieļauju, ka starp tiem var būt ne mazāk talantīgi, bet pat talantīgāki cilvēki. Taču ne vairs manā nozarē. Licejists Puškins diemžēl bija viduvējs skolnieks matemātikā, droši vien būtu tāds arī fizikā, ja to mācītu Carskoe Selo licejā. Iedomājies, ka es sāktu attīstīt jauna Puškina dabas dotības, es, kas nekā nesajēdzu no dzejas, neizjūtu to. Nē, ar to lai nodarbojas citi, es varu pazudināt dārgu talantu.

Olga Oļegovna nolieca pie galda matu smaguma no* spiesto galvu.

— Labi, Pavel, vienosimies, ka tur tev taisnība« Bet vai tad šī mana vaina ir tik liela, ka dod tev tiesības sacīt, ks esmu bīstamāka par Zoju Vladimirovnu?

Rešņikovs īgni nokremšļojās.

— Zoja Vladimirovna savu uguni neuzpūtīs, taču ari manējo neapdzēsīs. Bet tu vari apdzēst.

— Un ko tu no manis gribētu?

— Vienīgi to: netraucē man kopt manu dārzu,

— Ikvienam ir jākopj savs dārzs? Un tikai?,.,

— Jā gan. Bez kavēkļieml

— Vienam pašam?

— Ja es savā darbā paļaušos uz kādu citu, tad esmu vai nu slikts darbinieks, vai tīri vienkārši slaists.

Inokentijs Sergejevičs, kas sēdēja Rešņikovam blakus, pavērsa pret viņu savu skarbo, asimetrisko seju.

— Tu patlaban tik bargi izrāji Olgu Oļegovnu un devi tik nožēlojamu padomu, — viņš sacīja.

— Tas ir viss, ko es zinu.

— Tagad visu veic un ražo kolektīvi, visul — no kancelejas spraudītēm līdz kosmiskajām raķetēm. Bet tu mums ieteic nožēlojamu vienpatību — lai katrs kopj savu dārzu.

— Visu mūžu es esmu viens pats ticis galā ar saviem pienākumiem. Visu mūžu citi ir mākušies man virsū ar savu palīdzību — un lielāko tiesu tikai traucējuši.

— Individuālais amatniek, palūkojies apkārt — tu esi pēdējais no savas cilts! Visi tavi amata brāļi ir palikuši kaut kur vēlajos viduslaikos. Vai pavēlēsi pasaulei pagriezties atpakaļ? Neizdosies, Pavel.

Inokentijam Sergejevičam zem acs virs saplosītā vaigu kaula pulsēja artērija.

12

Nata sēdēja uz sola stinga un taisna un valgām acīm raudzījās Genkam garām.

— Gena-a,,. — mazliet laiski stiepta, dziļa, aizplīvurota balss. — Ko tikai par tevi te nesarunāja, nabadziņ! Pat baidīja — dunci mugurā tu varot. Ak vail Netici nevienam — tu esi ļoti tīrs, Gēna, caur un cauri, gandrīz vai sterils. Mazgājies novārītā ģimenes ūdentiņā, kuram bai-dljušies piebērt kaut vai šķipsniņu sāls. Dunci mugurā — kur nul

— Natka! Neņirgājies, lūdzu!

— Bet es nopietni, Genočka, nopietni. Neviens tevi nepazīst, visi redz tevi no ārpuses, bet iekšā neieskatās. Apbrīno tevi: kuru katru tēvaini vari pār galvu pārsviest — taisni briesmas, piesargies, ka zemē neiedzen. Un nesaprot, ka tu esi paipuisītis, tev saldumi garšo, taču no mammas baidies, bez atļaujas cukurtrauku neaiztiksi.

— Par ko tu, Natka?

— Par tevi, tikai par tevi. Ne par vienu citu. Veselu gadu tu mani ik vakarus pavadīji līdz mājām, taču pat noskūpstīt neuzdrīkstējies. Un šitādu paipuisīti aprunā — dunci mugurā! Aizstāvēt gribu.

— Nat-ka! Kāpēc tā?.., — Genka slēpa acis, runāja aizsmacis, dobji.

— Netici man, ka aizstāvu?

— Tu ņirgājies... Viņi lai runā, ko grib, bet tevi lūdzu ...

— Viņi — lai?! — Natai zem skropstām brīdinoši mirgoja valgās acis. — Un es — nedrīkstu? ... Bet varbūt es jūtos aizvainota tevis dēļ, Genka, — tevi aplej ar samazgām, bet tu noslaukies. Turklāt aizvaino arī tas, ka viņi paši ģībst tavā priekšā: tāds un šitāds, bezjūtīgs, salts patmīlis, bet gatavi noliekt kaklu — uzmet valdziņu, ved Maskavu iekarot.

— Ļauna tu esi, Natka, — Juļečka bez sašutuma iebilda.

— Bet tu? ... — Nata apsviedās pret viņu. — Tu esi par mani labāka? Tu vari lācēnu ar suņiem rīdīt, bet man nav brīv?

— Rīdīt? Natka! Kādēļ?!

Nata sēdēja Genkam priekšā — stalta, zem stingri iezīmētām uzacīm tumšas, savilgušas acis.

— Tāpēc, ka tu neko citu neesi pelnījis, — balss skan skarbi. -— Tevi te grūsta gan šā, gan tā, bet tu pie soliņa smiltiņās mīņājies. Kas tad ar tevi ko ceremonēties? Pabailīgs bij nabags Vaņka ... Toties tīriņš, tīriņš, bez sāls šņaucieniņa. Atliek tikai — paturēt mutē un izspļaut.

Nata aizgriezās.

Jauno liepu lapotnē vienaldzīgi dega blāvas laternas. Robotajai, nezālēm noaugušajai kraujā krasta vīlei no visām pusēm mācās virsū nakts, vietumis margojošu zvaigžņu izdurstīta. Nakts aizvien vēl tāpat smaržoja pēc mitruma un zāles. Un lejā gulēja pilsēta — blāvā dūmakā kūstošu uguņu klaids. Dzirkste]aina, ikdienas trokšņa ieskauta galaktika: kāds smējās uguņu jūklī, kaut kur aizvilkdamās brēca radiola, tarkšķēja motocikls.

— Nožēlojams tu esi, Genka, — Nata novērsusies nežē* līgi pateica.

Un Genka spēji atmeta galvu, it kā saņēmis pļauku sejā,

— N-nu, Natkal... Nu-u!..,— no rīkles izlauzās gār-dziens*

13

Viņš bija viens no visveiksmīgākajiem skolotājiem visā skolā. Viņš jau nu savu dārzu kopa ar priekšzīmīgu centību.

Inokentijs.Sergejevičs pacēla uz Rešņikovu savu skarbo, rētas greizi savilkto seju.

— Tev gan vajadzētu zināt, ka amatnieku izmiršana nav nekāda nejaušība, — viņš gausi runāja padobjā balsī. — Ļaudis klaiņotu pa pasauli kaili un izsalkuši, ja patlaban ikviens rakņātos pa savu dārzu ar tēvutēvu kapli.

— Kāpēc katrā ziņā ar kapli? — Rešņikovs nesatricināmā mierā iebilda. — Es, piemēram, izmantoju visu, ko piedāvā mūsdienu pedagoģija. Un uzdrošinos domāt, ka papildus arī pats šo to izgudroju.

— Varbūt tu esi izgudrojis tvaika mašīnu un paslepus to lieto savā vienpatņa dārziņā?

— Man nav vajadzīga nekāda mašīna.

— Tur jau ir tas joks, ka mašīnas vajadzīgas visiem — no slaucējas līdz zinātniekam eksperimentētājam, bet mums abiem, rau, pietiek ar klases tāfeli, krīta gabaliņu un lupatu. Mēs esam apbruņoti tāpat, kā pirms trīssimt gadiem bija apbruņots pedagoģijas vectētiņš Jans Amoss Komenskis. Un mēģinām tikt līdzi divdesmitajam^ gadsini-tam. Vai tad kāds brīnums, ka mums iznāk strādāt pāri spēkiem. Visi strādā septiņas stundas dienā, mēs — divpadsmit, sešpadsmit, bet rezultāti? ,..

Rešņikovs iecietīgi pavīpsnāja:

— Diemžēl nav vēl izgudrotas mašīnas garīgu vērtību radīšanā, teiksim, glezniecībā, literatūrā, mūzikā, tāpat arī mācīšanā.

Inokentijam Sergejevičam noraustījās sakropļotais vaigs.

— Bet atļauj jautāt tev, fizikas herold: vai Jupitera pavadoņu atklašana, ko izdarīja Galilejs, ir cilvēcei garīga vērtība vai nav?

Rešņikovs sabozās un nekā neatbildēja.

— Klusē? Zini, ka šo garīgo vērtību Galilejs ieguva ar mehānismā, proti, teleskopa palīdzību. Un vai sinhrofa-zotroni, ko tagad lieto tavi aroda biedri fizikā, nav speciāli radītas mašīnas? Ehe! Un kādas vēl — sarežģītas un dārgas! Ar tām taču kartupeļus nerok un tēraudu ne-kause. Zinašanas sen jau iegūst ar mašīnu palīdzību, bet, lūk, macīšana līdz pat šai dienai nez kāpēc ir roku darbs.

-- Varbūt tu pat iedomājies, kāda izskatās tā tvaika mašīna, uz kuras tu taisies sēdināt pedagogus? — Rešņikovs jautāja.

— Iedomājos.

— Nu, nu!

— Par pamatu izmantosim pastāvošās amatniecības sistēmas — miljoniem skolotāju pa visu valsti māca vienas un tās pašas zināšanas matemātikā, fizikā un pārējās zinībās. Vienas un tās pašas, taču katrs saviem spēkiem, savā veidā. Kā vecos laikos no atsevišķa mājamatnieka kurpnieka mākas bija atkarīga zābaku kvalitāte, tā tagad no skolotāja atkarīga skolēniem iemācīto zināšanu kvalitāte. Nonāks skolēns pie prātīga pasniedzēja — viņam laimējies, nonāks pie stulbeņa — aizies no skolas nemākulis. Ja tā padomā, tā ir loterija. Bet vai nebūtu labāk no šiem miljoniem atlasīt visgudrākos, vistalantīgākos un viņu mācīšanas darbu fiksēt kaut vai kinolentē? Tad skolēniem vairs nedraudēs briesmas nokļūt pie slikta skolotāja, visi iegūs zināšanas pēc viena augsta standarta.

— Stop! — Rešņikovs viņu pārtrauca. — Pēc standarta! ... Nedzīva kinolente, kas izsniegs visiem vienādu zināšanu devu ... Bet mēs abi taču to vien darām kā cenšamies pielāgoties katram skolēnam atsevišķi — viens iegaumē ātrāk, otrs lēnāk, trešais nemaz netiek līdzi. Nu, ko tur runāt, mācīt dzīvus nestandarta cilvēkus var tikai dzīvs nestandarta cilvēks.

Inokentijam Sergejevičam atkal noraustījās vaigs.

— Aizstāt tevi ar kinolenti?... Pasarg dievs! Gribu tikai noņemt no taviem pleciem daļu darba. Vienmuļā darba, Pavel. Tev vairs nevajadzēs katrā klasē vairākkārt ieskaidrot to, ko esi vai nez cik reižu skaidrojis pērn un aizpērn, un pirms trim un četriem gadiem. Standarta kinolente ietaupīs tev laiku... Laiku, Pāveli Lai tu varētu bez standarta radoši nodarboties ar skolēniem — spējīgajiem mācīt virs standarta normas, nespējīgos aizvilkt līdz standartam. Tev paliks tikai smalkais darbs — katra atsevišķa cilvēka apdare un slīpēšana. Katra.

— Tik un tā iesliedē ceļu pats savām kājām. Varbūt tu piedāvā nevis lokomotīvi, bet tikai ceļa spieķīti, lai atvieglotu iešanu manām sapūlētajām kājām?

— Bet vai tu gribētu tādu lokomotīvi, kas nostumtu tevi pilnīgi pie malas?

— Kālab lai es tad vēl dzīvotu pasaulē, — Rešņikovs atvēcinājās.

— Tur jau ir tas joks, ka nav vēl mašīnas, kas pilnīgi aizstātu cilvēku. Un vai būs jebkad?

— Par ko jūs strīdaties?! — iesaucās piemirstā Olga Oļegovna. — Kā mācīt — mehanizēti vai nemehanizēti! Jūlija Studjonceva mums ir līdz matu galiem piebāzta ar šīm zināšanām, un tomēr... Vai man atkal būtu jāatkārto: pie mums bieži veidojas cilvēki bez cilvēciskām tieksmēm! Bet, ja nav cilvēciskā, tad izlien uz āru dzīvnieciskais vai pat zvēriskais, kā tiem puišiem, kuri autobusa pieturā ietrieca sievietei dunci. Lokomotīve lai būtu glābiņš — jāsmejasl Ar mašīnu iepotēt cilvēciskas īpašības! ...

Rešņikovs apmierināti nokremšķinājās,

— Tā nu arī nonācām atpakaļ pie tā paša: es esmu cilvēks, kas kaut ko mīl, kaut ko nicina šai pasaulē, es dodu skolēniem savu, jūs — savu, ikviens lai kaplē savu dārzu ... Ja man kapļa vietā piedāvās parocīgu traktoru, es varbūt neatteikšos, taču bērnus traktoram neuzticēšu.

Inokentijs Sergejevičs brītiņu klusēja — dīvaina, nekustīga seja, viena tās puse pārsteidzoši atšķirīga no otras — tad dzedri un mierīgi izmeta:

— Neuzticēšu?... Bet vai paši sev mēs uzticamies? 4i.

14

Pieci cilvēki uz sola zem laternas cieši cits pie cita, un Genka stāj tiem virsū:

— Līdz pēdējai vīlītei! Patiesil,,. Tu sacīji — es esot bezjūtīgs. Tu — ka es patmīlis jāņtārpiņš. Tu — ierindoji mani nodevējos, dunci mugurā... Bet tu, Natka... Tu jau nu mani pavisam iznīcināji — pat nodevējs nevaru būt, nožēlojams gļēvulis, lupata! Līdz pēdējai vīlītei? Taču kāpēc jums šīs vīlītes dažādas? Nesaskan! Kuram taisnība? Kuram no jums ticēt? ... Melojāt! Visi melojāt! Kādēļ! Ko es esmu jums ļaunu nodarījis? Tev! Tev, Natka!... Tikai tāpat vien, izmantojāt gadījumu — var, sak, apmelot. Un ar prieku, ar prieku!... Tad tādi jūs esat! Nezināju... Parādījāt savu īsto seju.,, Visus tagad, visus jūs ieraudzījul Caur un cauril

Genkas sakveldētā balss. Bet nakts dvašoja upes valgmi un briestošās zāles smaržas. Un rēnais gaiss bija pieglaudīgi silts. Un jauno liepu lapotne, kas apņēma laternas, šķiet, pati izstrāvoja spokainu aizsaules gaismu. Neviens to neievēroja. Ar visu augumu uz priekšu sasvēries, izķēmotu seju Genka ārdījās, un pieci cilvēki, uz sola cieši kopā saspiedušies, sastinguši klausījās viņā.

— Parakņāties tevī līdz pēdējai vīlītei! — Genka pabakstīja ar pirkstu uz Veras Zērihas pusi. — Laba, ļoti laba, dzīvo un tikai glūn apkārt, kā savu labsirdību visiem izrādīt. Saķer kāds iesnas, tūliņ pa kaklu pa galvu esi klāt, gatava slapjumu no padegunes noslaucīt, lai visi redz, kas tu par labdari. Kam tas vajadzīgs? Taču tāpēc, ka ne ar ko citu palepoties nevari. Vai tu esi gudra? Vai skaista? Pēc dabas neatlaidīga? Gramsti, kur gribi, — tukšs. Bet tukšumu var apsegt ar mākslotu labsirdību. Un iznāk, ka tava labsirdība ir tīrā maskēšanās!

Vera sastulbusi vērās Genkā apaļām acu pogām, un viņas platā seja, šķiet, pārklājās ar zosādu. Viņa sakustējās, gribēja kaut ko sacīt, taču tikai iešņukstēdamās ierāva gaisu, un no apaļajām, nekustīgajām acu pogām pār ap mākušos seju noripoja divas asariņas.

— Ha! Raudi! Kā citādi tu aizstāvēsies? Viens glābiņš — nobirdināšu, sak, asariņas. Neiežēlināsi! Es vēl visu neesmu pateicis, neesmu vēl ticis līdz pēdējai vīlītei. Bet tur, pašā pēdējā, tev nemaz tāds tukšums nav. Lērums skaudības tur slēpjas. Jūs ar Natku, rau, sēžat apkampušās, bet tu taču viņu apskaud, jā gan, apskaud! Arī Juļku apskaud un Igoru ... Ikviens ir kaut kādā ziņā labāks par tevi, par katru tu, tāpat kā par mani, velns zina ko samelstu. Ar labsirdību piesedzies, bet pirmā izlēci priekšā, kad atļāva — ar samazgām apliet...

Vera paslēpa seju Natai pie pleca, bet Juļečka iekliedzās:

— GenaI

— Ko — Gēna?

— Tu taču nevis viņu, tu pats sevi apkauno!

— Kura acīs? Vai jūsu acīs? Bet jūs taču jau apkaunojāt mani, darījāt, ko varējāt. Arī tu neklusēji.

— Pats gribēji, lai vaļsirdīgi par visu ...

— Vaļsirdīgi! Vai meli var būt vaļsirdīgi?

— Es teicu, ko domāju.

— Arī es ... ko domāju.

— Nevajadzēja mums...

— Aha, nobijies! Saprati, ka es tūliņ ķeršos tev klāt.

Juļečkas jau tā bālā sejiņa kļuva blāva, deguns smails.

— Runā, Gēna! Es nebaidos.

— Tu te nesen plijies virsū ar mīlestību .,.

— Tu-u!

— Ko, vai tā nebija? Tu tāpat vien teici: iesim kopa, Maskavu iekarosim?

— Kā tev nav kauna?

— Bet vai izlikties, ka mīli, nav kauns?

— Es izlikos? ...

— Un vai tad ne?... Vispirms nobirdināji asaras — kaut vai pats raudi līdzi —, bet pēc brītiņa jāņtārpiņš, patmīlis. Kam ticēt — tavām skaidrajām asarām vai vārdiem? ... Un tu ... tu taču sevi uzskati par principiālu. Ļoti! Tikai, redzi, tevi, principiālo, klasē nez kāpēc neviens nemīlēja.

— Kāds tu gan esi!...

— Sliktāks par tevi? Jā?... Es esmu patmīlīgs, bet tu? Vai tas nebija aiz patmīlības, ka tu skolā līdi vai no ādas ārā? Vai ne tālab, lai būtu pirmā, lai tevi visi vienā balsī slavētu: ak, cik brīnišķīga, ak, cik neparasta! Tu to negribēji, tu biji sašutusi, kad tavu patmīlību glaudīja? Desmit gadus taču ar vienu kailu patmīlību! Arī skolai šodien uzbruki — kādēļ? Atkal taču aiz tās pašas patmīlības. Līdi, līdi, lai būtu pirmā, un piepeši ieraudzīji — dancis nesanāk, ņemšu un nolamāšu.

— Kāds tu esi!...

Juļečka — bāla no pazemojuma, sakritušos seju, drebošiem plakstiem, vajāta dzīvnieka skatienu.

Igors neizturēja:

— Galīgi jucis esi, vai?

Un Genka pārsviedās no Juļečkas uz viņu.

— Vecais draugs, lai notiek .«. izrēķināsimies.

Igors greizi pavīpsnāja:

— Ne līdz nāvei, ne līdz nāvei, pažēlo.

Genka no sava auguma augstumiem nolūkojās Igorā, kas sēdēja sāniski uz sola maliņas, izaicinoši izliecis ķermeni — viens plecs augstāks par otru, prāvais deguns kareivīgi izsliets.

— Iedomājies, — Genka sacīja, — tiešām žēloju.

— Tas nu patiešām ir briesmīgi.

— Dunci mugurā... Es — tev?! Kā maz var ko tādu izdomāti Un kādēļ? Lūk, jautājums.

Igors, nemainīdams neērto pozu, nicīgi klusēja.

— Viss taču ir ļoti vienkārši: cilvēks tēmē uz ģenialitāti. Patiesi un no visas sirds ir pārliecināts — esmu Cē-zars, ne mazāk!

— Un tevi traucē, ja kāds sevi augstu vērtē...

— Cēzars ... Bet jebkuram Cēzaram jāienīst tie, kas par viņu šaubās. Galvu nocirst tu, Cēzar, man nevari, atliek tikai — piekārt labi neķītru birku: šāds, sak, un tāds, gatavs dunci grūst mugurā, sargieties!

— Tu taču nekā slikta man aiz muguras neesi runājis, esi draudzējies un neesi nodevis?

— Bet kāpēc, kāpēc sacīt par tevi sliktu būtu noziegums? Vai tu no visas tiesas domā, ka visu mūžu tevi — tevi vienīgo! — tikai slavēs? Un nebūs neviena talantīgāka, neviena lielāka par tevi? Tu esi visvisdižākais cilvēces kalngals? Jā?

— Es sevi varu iedomāties kaut vai par dievu. Kuru tas traucē?

— Tevi, Cēzar! Tikai tevi pašu! Jau tagad tevi kaitina, ka netiec atzīts par virsotni. Bet, ja ietiksi Mākslas institūtā, tur droši vien būs stiprāki, spējīgāki par tevi. Droši vien, Cēzar, tiem ne prātā nenāks uzskatīt tevi par virsotni. Kā tu to izturēsi? Tev taču visur rēgosies dunči mugurā. Visur, visu mūžu! Aiz niknuma pārplīsīsi. Cēzara vietā paliks lauskas. Nu, vai tad nav tevis žēl?

Genka liecās pāri Igoram; tas sēdēja, neveikli sameties asā līkumā, neskūto zodu uz priekšu izvirzījis.

— Veikli, Genka ... atriebies ... par dunci mugurā ...

— Liela man vajadzība! Un nav vērts. Gan tu pats ar sevi izrēķināsies... Nomiršu sētmali... Nezinu, varbūt arī mīkstā gultā. Zinu, no kā tu nomirsi, pusperētais Cēzar. No niknuma!

Igors stinga nedabiskajā pozā, klīstošu skatienu raudzījās apkārt,

— Nu, paldies, — viņš piesmakušā balsī pateica.

— Par ko, Cēzar?

— Par to, ka brīdināji. Godavārds, ņemšu vērā!

Genka atņirdzās:

— Labosies? Vairs neuzskatīsi sevi par ģeniālu?

— Kaut vai.

— Sen bija laiks. Kas nu tu, velns parāvis, par Cēzaru!

Blāvās laternas karājās, vizmainu lapotnes mākoņu

ieskautas, Genkas seja to spēcīgajā, taču bezkrāsainajā, šaudīgu ēnu pievārstītajā gaismā izskatījās zilgani bāla, saviebtās lūpas melnas. Viņam priekšā aizlauzts sēž Igors.

— Priecājies?! — Igors beidzot izdvesa.

Genka stiprāk sašķobīja lūpas un nekā neatbildēja.

— Priecājies, lops?!

Un Genka atņirdzās. Tad Igors pietrūkās kājās, aizelsies iekliedza zilganajā, smīnošajā sejā:

— Es taču nesapņoju kļūt bende, slepkava!.,. Traucēju!

— Kādā veidā? Kuram?!

Genka ieza vizošus zobus.

— Sapņo arī tu! Kas tev liedz?! Kaut par Cēzaru, kaut par Napoleonu, kaut vai par Kristu pestītāju! Negribi! Nevari! Lai arī citi neiedrošinās!... Skaudīgais lops!.,.

Izspūrušais lieldegunis Igors raustīdamies dīdījās izstīdzējušā Genkas priekšā. Tas klausījās un ņirdza zobus.

15

— Noskaidrosim paši sev: par ko mēs patlaban sapņojam? Tikai par to, kā labāk sagatavot skolēnus? Nē! Kā audzināt labākus cilvēkus! Sapņojam pilnveidot cilvēka būtību. Bet par to ļaudis sapņojuši kopš neatminamiem laikiem. Tas, var sacīt, ir visas cilvēces sapnis.

Rešņikovs nokremšķinājās:

— Hm!... Neder cibiņai vāciņš. Tas nav skolas mēroga uzdevums.

— Nav_skolas mēroga?,,. Bet vai tad skola kā sabiedrisks iestādījums nav liela mēroga parādība? Atrodiet uZ kartes tādu vietu, kur nebūtu skolas. Nosauciet kaut vienu cilvēku, kas mūsdienās būtu sprucis cauri bez skolas. Kam

vēl būtu jānodarbojas ar liela mēroga uzdevumiem, ja ne visur esošajai skolai ar tās miljoniem lielo skolotāju armiju?

— Taču tu iesāki ar to, ka mēs neticam paši sev, — Olga O|egovna atgādināja Inokentijam Sergejevičam.

— Neticam tāpēc, ka neviens no mums nejūtas kā lielās armijas kareivis, ikviens karo pats par sevi. Tu, Olga, esi mācību daļas vadītāja, vai daudz tu man vari palīdzēt?... Jo vairāk tāpēc, ka pēc izglītības tu esi vēsturniece, kamēr es mācu matemātiku. Un vai daudz man palīdz pilsētas izglītības nodaļa ar tās metodisko kabinetu? Arī no apgabala organizācijām un no mūsu ministrijas es gaidu brāzienus, prasības — tos jā, tikai ne palīdzību! Es esmu viens no lielās izglītības darbinieku armijas cīnītājiem, mūsu ir miljoni, taču es, tāpat kā ikviens, šo miljonu skaitā kaujas laukā esmu viens pats. Viensl... Skola ir liela mēroga parādība, taču es gan to nekad neesmu jutis.

— Un ar kinolentes palīdzību tu ceri mūs, vienpatņus, apvienot? — Rešņikovs zobgalīgi vaicāja.

— Kaut vai! Ja kinolente nes sevī zināšanas un labāko skolotāju pieredzi.

— Ja nu labāko!... Praksē tomēr mēs bieži saduramies ar ko citu. Vai gan šolaik netiek izdotas vājas mācību grāmatas, kāpēc tad lai nebūtu arī vājas mācību kinolentes? Sai nūjai ir divi gali.

— Arī pirmā lokomotīve, pirmā daudzvārpstiņu vērpjamā mašīna pašā sākumā bija visai nepilnīga, bet galu galā izkonkurēja smago ormani un vērpēju mājražo-tāju, — rāmi iebilda Inokentijs Sergejevičs.

— Ehe! Tu, es skatos, sapņo pedagoģijā taisīt rūpniecisku revolūcijul

— Protams. Kālab gan mums tādā gadījumā vajadzīga lokomotīve, ja tā neizdarīs apvērsumu?

Iestājās neveikls klusums.

Inokentijs Sergejevičs sēdēja, plecus izriezis, augstu pacēlis asimetrisko seju, — virs nogurušā, rētas savilktā vaiga dzīvoja, saspringti un vērīgi mirdzēja gaiša acs.

Olga Oļegovna no sava kakta klusītēm vēroja: divdesmit gadus, var teikt, kopā, un nebija nojautusi, ka viņš. Inokentijs, ir nemierā ar skolu. Viens no pašiem veiksmīgākajiem skolotājiem. Veiksmīgākos nomāc viņu veiksme. Arī Jūlija Studjonceva bija visveiksmīgākā skolniece skolā.

— He-hel — Negaidot uz sava krēsla salīgojās direktors Ivans Ignatjevičs. — Ar ko mēs te nodarbojamies? Mākoņos lidināmies. Gaisa pilis ceļam. He-he! Vispasaules problēmas, revolucionāri pārkārtojumi... Bet vai nav laiks nolaisties uz mūsu grēcīgās zemes, draugi?...

16

Igors izklaigājās un aprima, aizgriezās no Genkas — rokas kabatās, pinkainā galva ierauta plecos, viena kāja nervozi tirinās. Genka, palsās uzacis saraucis, jau bez smaida, drūmu skatienu urbās Igoram pakausī.

Juļečka, mirdzošās acis no Genkas nenovērsdama, atkal nodvesās:

— N-nu, cik tu gan esi... bīstams!

Un Genka aizsvilās:

— Domājāt, lēnīgs jēriņš, cērp vai gabalos griez — visu pacietīs! Es jums neesmu nekāds Sokrāts Onučins!

— Vecīti... Par ko? ...

Genka īgni pameta ar plecu uz Sokrātu:

— Tevi var viscaur ar dubļiem nošķiest — tu nopuri* nasies un vēl dziesmiņu noblēsi.

— Viņš pajucis prātā, frateri!

Sokrāts, spiezdams pie vēdera ģitāru, nomākts skatījās apkārt.

— Ko es viņam ļaunu esmu darījis, frateri?

Igors Prouhovs pētīja zemi sev pie kājām, ceļgals viņam raustījās.

Nata atsperīgi piecēlās — galva atmesta, pleci slīpi.

— Man pietiek. Es eju.

Genka strauji metās pie viņas:

— Nē, paliec! Nekur tu neiesi!

Viņa augstprātīgi paslēja zodu uz viņa pusi:

— Ar varu aizturēsi?

— Kaut vai ar varu!

— Nu, pamēģini.

— Laidies lapās? Baidies? Zini, par ko es stāstīšu?

Nata kā dzelta atvēzējās:

— Neuzdrīksties!

— Ha-ha! Es taču esmu gļēvulis, aiz bailēm neuzdrīkstēšos.

— Genka, nevajag.

— Ha-ha! Man gribas — un ko tu vari padarīti

— Genka, es lūdzu ...

— Aha, lūdz, bet pirmīt?... Pirmīt zākāji — gļēvulis, lempis!

— Lūdzu, dzirdi?

— Nu, krīti ceļos — varbūt apžēlošos.

— Galīgi jucis!

— Jā! Jā! Jucis! Taču ne pašlaik, mazliet agrāk, kad tu mani... Tu! Tu esi sliktāka par visiem! Ļaunāka par visiem! Par visiem nepatīkamāka!

— Atjēdzies, ārprātīgais!

— Esmu jau atjēdzies! Visu mūžu dzīvoju kā sapnī — draudzējos, mīlēju, cienīju. Nupat tikai atjēdzos... Klausieties ... Nekā sevišķa nav — ainiņa no dabas, neliels momentuzņēmums,..

— Ne-lie-tis!

— Nelietis. Jā. īpaši tavā priekšā. Es taču gandrīz divus gadus tev dvašu uzdvest baidījos. Ja tu ienāci klase, es, vēl tevi neredzējis, nodrebēju. Nelietis un gļēvulis — pareizi! Pat no tālienes uz tevi raudzīdamies, aiz trīsām pamiru, taču raudzījos, raudzījos... Kā tu noliec galvu, kā pakustini plecu ... Es, nelietis, uzdrīkstējos domāt, ka nekā labāka, nekā tīrāka nav visā, visā pasaulē! Un par to tu man, nelietim, pa purnu, pa purnu! Nu patiešām — kas tev būtu mani ko žēlot?

— Gen-a ... — tā bija dreboša balss. Nata uzreiz sašļuka, it kā no viņas būtu izņemtas atsperes. — Ejam pro jām no šejienes! Dzirdi, kopā ... Pietiek, Gēna.

— Aha, paklausīt tev, lai pēc tam tu atkal klaigātu gļēvulis, nožēlojams, varu tīt ap pirkstu pēc sirds patikšanas... Nē, Natka, nu vairs neapmānīsi, tu esi parādījusi savu īsto seju. Skaistule, bet savā dvēselē čūska! Ka agrāk tevi mīlēju, tā tagad nīstu! Gan tavu seju, gan tavu augumu, ko tu man ...

— Ap-klu-sti!

— Dusmojies! Dusmojies! Kliedz! Man pat gribas ar tevi pakaitēties... kā kaķim ar peli... Nu, nekaitēšos, labāk uzreiz... Klausieties: tas bija nesen, pēc matemātikas eksāmena ...

— Es taču lūdzu! Lūdzu!

— ... Gāju uz upi un, protams, es, nelietis, soļoju pa krastmalu un domāju,,, par viņu. Es taču domāju par viņu vienmēr, ik mirkli, līdzko pamostos, tūliņ domāju, domāju, gurstu ... Tatad eju un domāju. Te uzreiz ,..

— Pēdējo reizi lūdzu, Genka! Nožēlosi!

— Redziet nu, atkal grib nobaidīt. Cik briesmīgi!.., Un piepeši ieraugu: ūdenī pie paša krasta — viņa ...

— Stāsti! Stāsti! Uzjautrini! Ko gaidi! — Nata iekliedzās, un viņas kliedziens nakts dzīlē mulsi un juceklīgi atsaucās: «ai! ai! ai!».

— Peldas. No ūdens ārā tikai pleci un galva. Mani viņa jau agrāk pamanījusi — smejas ..,

— Stāsti! Stāsti! Nekautrējies vairs!

«Ai! ai! ai!» atsaucās nakts.

— Es taču nebiju gaidījis, es tikai domāju par viņu. Bet_ tad — esmu gļēvulis... Stāvu kā stabs, pat mute vaļā, īsts stulbenis — un ne no vietas, labdien pasacīt nejaudāju ...

— O-o-o! — Nata ievaidējās.

— Bet viņa neko, smejas: ej projām, saka, es esmu kaila ...

Nata iešņukstējās un ar rokām saķēra kaklu — uzacis sarauktas, mute ķēmīgi izvaikstīta, pati uzreiz pārvērtusies baismi neglīta.

— Kaila ... Viņa, tā, uz kuru man pat iztālēm bail paskatīties. Ej projām!... Dažs cits — ne gļēvulis, ne nožēlojams lupata, laikam gan būtu piegājis tuvāk, sācis mēļot, lakstoties. Bet es nevarēju. Un kā lai nepaklausa — ej projām! Uz ielas ieraudzīju — visa iela uzreiz pārvērtās. Un es — atmuguriski, atmuguriski un — krūmos iekšā. Tur, aiz krūmiem, apstājos, atņēmu elpu un godīgi aizgriezos, lai nevilšus šā vai tā ar nelabu skatienu ... Bet ausis aizbāzt taču nevar, dzirdu — noplīkšķ ūdens, čab zāle, tātad iznākusi no upes... Un turpat taču līdzās, soļi pieci no krūmiņa. Viņa! Man auksts un karsts skrien pār kauliem ...

Nata lēnām atņēma roku no kakla, zemu, zemu nokāra galvu — pleci noslīga, mugura sakumpa.

— Viņa čabinājās, čabinājās aiz krūmiem, un tad.., klau, dzirdu: «Atskaties!» Jā-a ., „

Nata sagumusi sastinga, seja nav redzama, tikai gludi sasukātie mati ar celiņu vidū.

— Jā-a... Es atskatījos, domāju, ka viņa jau apģērbusies... Bet viņa... Viņa, kā ir... Es uz viņu pat apģērbtu ne,.. Pie velna! Ko es te maļu vienu un to pašu — ir taču skaidrs... Viņa stāv manā priekšā pilnā godībā, pat matus atmetusi atpakaļ. Un debesis zilas, zilas, un ūdens upē melns, melns, un krūmi, un zāle, un saule... Viņa slapja, balta — acis žilbst! Pleci izriezti, un visa kā uz delnas — sak, priecājies! Zobi kā krelles, smejas, vaicā: «Vai esmu skaista?»

— Riebeklis! — kluss dvesiens caur zobiem.

— Tagad varbūt. Patlaban! Taču toreiz nebiju riebeklis! Nē! Skatījos. Protams, skatījos. Un būtu gribējis, bet nejaudāju acu novērst. Pat pakustēties nejaudāju. Apkurlis. Pagalam apžilbis... Saule tevi visu, līdz visapslēptākajām krociņām ... Tu kvēlo saulē aizvien karstāk, basās kājas zālē, rokas lejup nokārtas, saburzītās drēbes blakus zemē, un smaidi... zobi... «Pietiek. Ej projām.» Proti, laba daudz nevajag... Un es paklausīju... Vai tad varēju?... Tev! Tev nepaklausīt, kad tu tāda. Vai varēju!... Tagad jau nu saprotu — tu gribēji, lai nepaklausu. Gribēji, tagad zinu.

— Riebeklis! Stulbenis!

— Atkal mazliet kļūdies. Toreiz stulbenis, tagad — nē. Tagad esmu gudrāks, visu sapratu, kad tu mani nosauci par gļēvu, turklāt nožēlojamu. Vai gan es varēju iedomāties, ka tu neesi dieviete, nē... Tu tīri vienkārši esi mātīte, kas gaida, lai klūp virsū ...

Nata, visus spēkus saņēmusi, saslējās — seja cieta kā akmens, uzacis uzrautas.

Viņas vietā atsaucās Juļa Studjonceva:

— Ak kungs! Cik tu esi ne-krietns, Genka! — balsī riebums un šausmas.

— Kā mātīte apvainojās, tagad nu kārto rēķinus: gļēvulis, sak, bet, kāpēc, — neteikšu... Vai tas nav nekrietni? Nu, kāpēc tad es lai paliktu parādā? Un es tik tiešām tagad uzskatu sevi par kretīnu: bija tāda izdevība un es, muļķis, palaidu garām!... Līdz pat šim brīdim tu stāvi man acu priekšā,.. Krūtis tvirti izslējušās, un kas par gurniem!

Nata izrāvās no stinguma, stalta, lokana, klupa Genkani virsū, ar izlaiduma svinībām krāsotiem nagiem iecirtās viņam sejā.

— Nelietis! Nelietis! Nelietis!

Genkam galva svaidījās no vienas puses uz otru. Beidzot viņš saķēra Natas rokas, mirkli spieda tās, mežonīgi bolīdamies uz Natas uzacīm, viņam uz vaigiem un virs deguna parādījās tumšas svītras — nagu pēdas.

— Tfu!

Nata iespļāva saskrāpētajā sejā. Genka ar sparu atgrūda viņu uz sola. Vera Zēriha izbailēs iespiedzās.

Aizķēris ar plecu Igoru, kas nepaspēja atrauties, Genka metās uz krauju.

Pa stāvo nogāzi tumsā vēl ilgi varēja dzirdēt satrauktu soļu juceklīgo dipoņu.

Blīva, necaurredzama nakts — kā siena, kā visas pasaules gals. Nakts dvesa upes dūņaino drēgnumu.

17

Pagriezies ar tuklajām krūtīm un sarkano seju uz nosvērti drūmā matemātikas skolotāja pusi, Ivans Ignatjc-vičs sasita prāvās plaukstas un aizvilkdamies bēra ašu valodu:

— Inokentij Sergejevič! Kā tad jūs — jūs! — ar maņi-lovismu esat aizrāvies? Gludiņais Maņilovs savā prātā līdz Pēterburgai tiltus būvēja, bet jūs sapņojat — būtu labi mūsu bērniņiem aizraujošas mācību bildītes rādīt, bez jebkādām pūlēm izsniegt zināšanas pēc visaugstākā standarta. Ja to runātu nevis jūs, bet kāds no jaunajiem skolotājiem, kaut vai mūsu jaunais ģeogrāfs Jevgeņijs Vikto-rovičs, vakarējais students, es ne drusciņ nebrīnītos. Bet jūs taču esat prātīgs cilvēks ar skaidru galvu, ilgus gadus darbā pārbaudīts un — še tev nul — meties uz mi-rāžāml

— Uz mirāžām? — Inokentijs Sergejevičs aprāva direktora jautro, ašo valodu. — Bet cerēt, ka mūsu pedagoģiju var uzlabot ar mājamatniecības metodi, ikvienam uz savu roku kaplējot savu dārziņu — vai tā nav ticēšana mirāžām?

— Mans dārziņš ir neapstrīdama realitāte, — Rešņikovs no malas dzedri iesprauda. — Bet tavas ieceres, atzīsties, iesniedzas fantāzijas novadā.

— Mācību filmu demonstrēšana nav nemaz tāda fantāzija. Mēs arī tagad tās laiku pa laikam parādām, — Ino-kentijs Sergejevičs atgādināja.

— Taču pagaidām tās nekādu revolūciju pie mums neizraisa. Nē-el — Ivans Ignatjevičs atkal nāca uzbrukumā.

— Revolūcija gan notiks — ja vēl notiks! — tad, kad speciālas kinostudijas visā valstī sāks izlaist tādas filmas nevis pa vienai, bet tūkstošiem. No mums tas nav atkarīgs, tātad pavēlēsiet gaidīt — kādreiz kāds no augšas izraisīs revolūciju. Bet līdz tam laikam mēs lai sēžam, rociņas salikuši, Inokentij Sergejevič, dārgais? Bērni taču šo augsto revolūciju nevarēs sagaidīt, viņi klauvēs pie mūsu durvīm — pieņemiet, māciet, audziniet, mēs augam, alkstam attīstības.

— Nu tātad rīkosimies kā vecos laikos — katrs savā kaktiņā, vienatā ...

— Nē, nē! Vienatā nekas mums neiznāk! Apskatieties taču, kā mēs dzīvojam — purinām cits citu, metam uz paklāja. Rau, nupat Olga Oļegovna nolika uz lāpstiņām Zoju Vladimirovnu, Pavels Pavlovičs — Olgu Oļegovnu, jūs, Inokentij Sergejevič, — Paveļu Pavloviču, un es mēģinu nolikt jūs. Un to sauc — dzīvot vienatā? Kur nu ...

— Noliekam uz lāpstiņām, bet rezultāts? — Olga Oļegovna no sava kakta spīvi iejautājās.

— Bet vai tad mēs tādās cīņās neesam guvuši rezultātus? Atcerieties vien, kāda bija skola pirms septiņiem gadiem. Mūs tolaik spieda — dodiet augstus rādītājus un diezgan! Atzīmes vajadzēja paaugstināt, pēdīgos mūlāpus baidījāmies atstāt uz otru gadu, līdz izmisumam nonācām — šķita, skola kļūs par analfabētisma lecekti. Un tāpat lasījāmies kopā un sviedām cits citu uz paklāja, gan saliedējāmies, gan atliedējāmies, atkal saliedējāmies, līdz uzvarējām. Tagad dodam nevis rādītājus, bet — lai vai kādas, taču noteiktas zināšanas. Vai tie ir vai, nav panākumi? Ir! Tomēr arī ar to, izrādās, nepietiek — skolēniem ne vien jāsniedz zināšanas, bet jāattīsta viņos arī cildenas personiskas īpašības. Cik to vēl būs, šo cīņu? Nezinu. Vai drīz notversim aiz astes vēlamo rezultātu? Arī nezinu. Taču par vienu esmu pārliecināts: agri vai vēlu — kaut ko mēs panāksim. Vilksim un vilksim — un rāceni izvilksim. Paši! Negaidīdami, lai mums kāds pasniedz roku.

— Apskaužams raksturs jums ir, Ivan Ignatjevič, — noteica Olga Oļegovna, celdamās kājās.

— Trenēts, Olga Oļegovna, trenēts. Jūs jau gan zināt, ka mani biežāk nekā citus noliek uz lāpstiņām. Ir izveidojies paradums nezaudēt dūšu ... Mans priekšlikums: beigt šodien mūsu brīvo cīņu un iet katram uz savām mājām. Ir jau vēls.

18

Uz apgaismotā sola zem liepām Nata dauzīja pieri pret koka atzveltni.

— Viņš!... Viņš!... Es taču, viņu mīlēdama, bet viņšl... Par mā-tī-ti! O-o-o!

Vera Zēriha mīņājās viņai apkārt.

— Natočka, bet viņš taču ne tikvien tevi, viņš visus... Arī mani... Bet es, redzi, neko ...

— Visiem dzirdot!... Kādēļ?! Kādēļ?! Un visu apgrieza otrādi!... Nedomāju, nedomāju toreiz neko ļaunu. Bet viņš — mātīte!... Nelietis!

Igors nervozi bužināja savu sapinkoto matu ērkuli, staigāja gar solu no viena gala līdz otram kā vēzeklis, uzgrūzdamies gan Sokrātam, kas spieda pie vēdera savu ģitāru, gan Juļečkai Studjoncevai, kas sēdēja, ierāvusi galvu muslīna apkļautajos pleciņos.

— Labāk būtu mani nogalinājis, nevis tā!... Labāk! Godīgāk!

— Natočka, viņš taču visus ...

Sokrāts, kas ne acu nenolaida no Natas, domīgi noprasīja:

— Un par ko viņš mani? Ko? ...

Neviens viņam neatbildēja, pa cieto sola atzveltni valstīja pieri Nata.

— Kāds viņš gan ir! — Juļečka viscaur nodrebinājās — no baltajām lentēm bizītēs līdz pat kāju potītēm.

— Labāk būtu nogalinājis!

Igors piepeši apstājās, izrozījās ar visu augumu un notēmēja prāvo degunu uz Natu, kas raustījās histērijā.

— Viņš jau arī ir slepkava, — Igors ierunājās. — Tikai bez asins izliešanas. Tādi, redziet, noskata cilvēkā pašu dārgāko, bez kā nevar dzīvot, un .

— Cik viņš ir nekrietns!

—- Ie-nīs-tu! Ie-nīs-tu! — svaidījās Nata.

— Vai tad nav vienalga, kā cilvēku nogalināt — ar dunci, indi vai neģēlīgu vārdu. Nežēlīgs nelietis! Un veikli, veikli!...

— Bet par ko viņš mani? Es, frateri, viņu pat izglābu. Jaška Topors taisījās slepus uzbrukt, es Genkam pačukstēju ... — Sokrāts auklēja ģitāru kā mazu bērnu.

— Ikvienā uztaustīja pašu vārīgāko vietu, pašu dār-

gāko —• un bez žēlastības, bez žēlastības!... Visus, un pat Natku ...

Nata vairs nesvaidījās, aprima, piekļāvusi galvu pie sola atzveltnes, sagumusi sastinga.

Juļečka atkal noskurinājās.

— K-kāds viņš tomēr ir ... Nekauņa!

— Frateri, bet Jaška Topors taču viņam atkal uzglūn,— Sokrāts paklusu paziņoja.

— Tāds tādu meklē, — Igors caur zobiem izgrūda.

Nata atrāva pieri no sola atzveltnes, uz rokas atspiedusies, ar pūlēm izslējās — pajukušie mati slīd pār acīm, deguns pietūcis, lūpas ļenganas, izplūdušas.

— Šodien, frateri, es dabūju zināt kaut ko tādu .Negribēju uzreiz Genkam sacīt, domāju — sabojāšu svētkus. Gribēju pačukstēt pa ceļam uz mājām.

Igors īgni paraustīja plecus.

— Kas mums gar viņiem daļas!

— Man ir daļa! — Nata pateica.

Seja viņai cieta, zem noslīdējušiem matiem slepšus gruzdēja acis.

— Man ir daļa! — viņa atkārtoja skaļāk, ar naida zva-noņu balsī.

— Nu-u, pie velna viņus! Lai izkaujas. — Igors nikni aizgriezās uz kraujas pusi.

— Arī tev ir daļa! — zem matiem paslēpušās Natas acis naidīgi taustīja Igoru.

Igors neatbildēja, spītīgi vērās sāņus.

— Slepkava taču — pats teici. Slepkavu mēdz sodīt. Bet vai tu vari? ...

— Pie gadījuma atcerēšos.

— Nemelo! Spēciņš tev par vāju. Bet, rau, Jaška Topors var,..

— Varbūt tu gribi, lai es Jaškam palīdzu?

— Jaška tiks galā pats, lai tikai viņam neizjauc.

— Nu lai tad tiek. Nospļauties. Man Genka tagad ir svešs.

Zem pinkainajiem matiem — naidīgas acis. Pagriezies pret Natu, Igors neviļus sarāvās. Nata jautāja:

— Ja nu pēkšņi kāds iegribētu Jaškam izjaukt, ko tu tad darītu?

— Neko. Kas man!

— Melo! Melo!... Ie-nīs-tu! Arī tu ienīsti!

— Ko tu no manis īsti gribi?

— Gribu, lai Jaškam neizjauc! Vecas draudzības labad, aiz žēluma vai tāpat vien, aiz puņķaina cildenuma. Gribu, lai visi cits citam dod solījumu. Tūliņ! Uz līdzenas vietas. No tevis pirmā gribu dzirdēt šo solījumu!

— Es personiski ne Jaškam, ne Genkam palīdzēt netaisos.

— Dod vārdu!

— Lūdzu, ja tev tā vajag.

— Dod vai nedod?

_— Dzirdēji taču: mums ar Genku viss cauri, kāda velna pēc lai es pie viņa skrietu.

Nata brītiņu nolūkojās Igorā naidīgi zibošām acīm zem noslīdējušajiem matiem, tad lēnām pagriezās pret Sokrātu.

— Un tu?... Tu taču gribēji pačukstēt?.,. Vai atkal gribēsi?

— Es, frateri, tā kā visi. Genka taču arī mani,,, ne par šo, ne par to.

Nata pievērsās Verai;

— Un tu?

— Ko, Natočka?'

— Ko? Ko? Rīt nežvadzināsi kā žagata?

— Bet Jaška, Natočka ... Viņš taču ir zvērs.

— Patiesi gan, frateri. Jaška šoreiz nejokos.,. Viņš kaut ko ļoti briesmīgu gatavo.

Nata aizsvilās:

— Jau tagad kļuvuši mīkstsirdīgi! Un rīt jau pavisam. Iežēlosimies, pārbīsimies, atcerēsimies, ka Jaška ir ļauns, Jaška briesmīgs, un — piedosim, piedosim un, cits citu apsteigdami, skriesim glābt! Ien-nīs-tu! Visus ienīdīšul

— Es tikai brīdinu jūs, frateri. Tad jau nu izlemiet paši. Kā citi, tā es arī. Kas man Genkas labā ko censties.

— Nu, Verķa?

— Natočka, ja jau visi..,

— Un tomēr žēl?

— Derdzas viņš man.

— Dod vārdu, ka ne rīt, ne parīt — nekad neizrunāsies?

— Jā ... Dodu.

Nata pagriezās pret Juļečku:

— Un tu?

Juļečka, uzrāvusi smalkos muslīnā tērptos pleciņus, stāvēja, dūrītes pie krūtīm piespiedusi, bāla, smailu degun-tiņu, cieši sakniebtām lūpām.

— Ko velc garumā? Atbildil

— Un ja nu Jaška viņu sakropļos.:. vai nogalinās?

— Ja Jaška būtu aicinājis Genku kārtis spēlēt, tad mēs tagad par to nerunātu.

— Pat ja nogalinās? ...

Nata lēni, lēni piecēlās no sola, izspūrusi, acis slēpdama, pietūkušu degunu, sašķiebtu muti, paspēra soli Ju-ļečkai tuvāk.

— Gribi, lai žēloju? Es — viņu? Rit jau visa pilsēta zinās, rādīs ar pirkstiem: kuc-ce!... Es nevarēšu dzīvot, bet viņš lai var? Es viņu pati savām rokām!... len-nīs-tul Neuzdrīksties! Neuzdrīksties stāties ceļā! Mēģini tikai pačukstēt ... Man nav ko zaudēt!

Nata kliedza, dzīdamās virsū Juļečkai, kas nobālušu, gandrīz jau zilganu seju spieda pie krūtīm mazās dūrītes.

Igors neizturēja, pikti iesaucās:

— Pietiek! Par ko mēs te — Jaška, Genka ... Vai pirmo reizi dzirdam tādu muldēšanu? Kāds samelsis, Sokrāts izdzirdējis, un mēs tūliņ kājās. Nekas nenotiks, gan redzēsiet, tā ir tukša žvarkstoņa.

— Nē, frateri, nav vis žvarkstoņa. — Sokrāta šaurā seja izstiepusies, balss pieklusināta, rokas, kas tur ģitāru, nemierīgas. — Precīzas ziņas, ticiet maniem vārdiem.

— Kas tev sapūta? Saki skaidri!

— Pateikšu. Tikai — lai tikpat kā kapā. Ja Jaška dabūs zināt — te bija Sokrāts Onučins, te viņa nav. Es neesmu Genka, Jaškam mani — viens šķaudiens.

— Kurš tad nu ies Jaškam par tevi papūst! Jaškas draugu šeit nav. Plāj vaļā.

— Melno Pašku no Indijas pazīstat?

— Tas esi tu, kas tur visus pazīst, mēs pie viņiem ciemos neejam.

— Maziņš tāds, purns vasarraibumos, balti mati. Tāpēc arī iesaukuši par Melno, ka nepavisam pēc melnā neizskatās. Viņš pie manis, frateri, ņem stundas... ģitāras spēlē. Tad viņš, rau, man kā baigu noslēpumu... No droša avota, frateri, no droša, ticiet maniem vārdiem,

— Ko tad Melnais tev stāstīja?

— Genka brauc ar velosipēdu pa Ulibinas šoseju. Tā ir?

— Nu jā.

— Bet kādai vietai šoseja ved garām, atceraties?

— Šoseja ir gara.

— Garām Vecajiem Karjeriem, frateri. Re, kad Genka brauks gar Karjeriem, šitāis Melnais Paška izskries uz šosejas...

— Viens pats? Metīsies Genkam virsū?

_— Klausies taču... Paška būs saplēstā kreklā un fasāde asinīs. Speciāli izskaistināts. Tātad viņš izskries priekša tāds izrotāts un sāks kliegt: «Palīgā! Slepkavo!» Nu, bet vai Genka šausies garām, neapstāsies? Nekā, paši zināt, lēkšos kā āzis, kurp viņam norādīs. «Palīgā!» Kas viņam ko nepalīdzēt, kad sambo rokās. Bet Karjeros viņu arī sagaidīs... Jaška ar bandu. Viņreiz Genka Jašku glīti noguldīja. Tagad Jaška visu ņems vērā. Tā ka — ai, mammīt, atpakaļ mani negaidi! — sambo nepalīdzēs.

19

Visi jau sakustējās, lai celtos, atvadītos, izklīstu pa mājām, beigtu ieilgušo vakaru un reizē ar to arī kārtējo mācību gadu. Parastu gadu, saspringtu un grūtu, kas pašās beigās atnesis negaidītu sarūgtinājumu.

Taču te visi ieraudzīja, ka Ņina Semjonovna, kas piemirsta bija sēdējusi maliņā, ar kamoliņā sažņaugtu mutautiņu susina asaras no krāsotajām skropstām — klusītēm raud.

— Kas jums notika, Ņina Semjonovna?

— Tāpat vien, nekas.

Olga Oļegovna gurdi noslīga Ņinai Semjonovnai blakus.

— Šodien mums visiem nelāgi ap sirdi...

Ņina Semjonovna, gumzīdama mutautiņu, aprauti nopūtās.

— Visu laiku domāju par Juļečku, un man sametās tik žēl...

Direktors Ivans Ignatjevičs pārmetoši pakratīja galvu:

— Liecieties nu beidzot mierā! Juļečkas Studjoncevas žēl. Nav viņas dēļ ko sirdi sāpināt. Meitene ir neatlaidīga, paši zināt, savu panāks.

— Man jau nevis viņas, bet sevis... — Ņina Semjonovna izspieda vainīgu smaidu.

Olga Oļegovna ielūkojās zem viņas nolaistajām skropstām.

— Domājat par viņu, un sevis žēl?

— Es taču uz Juļečku liku tik lielas cerības. Jā gan, visus šos gadus,,. Muļķīgi, protams, bet sapņoju: at-

šķiršu no rīta laikrakstu — un tur viņas vārds, ieslēgšu vakarā televizoru — runā par viņu... Nē, nē, slava man nebija vajadzīga! Ir cilvēki, kuru nepieciešamība ir acīm redzama, uz viņu pleciem balstās viss laikmets. Vai var, teiksim, mūsu divdesmitā gadsimta sākumu iedomāties bez Marijas Kirī... Likās — un ja nu uzreiz Juļečka... Es taču viņu pie skolas durvīm sagaidīju. No manis cauri laikiem sāka gaitu ievērojams cilvēks kā lielā Volga no maza avota. Un nu šodien... Šodien es sapratu — tas nenotiks. Jā, jā, jums taisnība, Ivan Ignatjevič, par Ju-ļečku nav ko raizēties — viņa savu panāks. Taču tikai savu, manai tiesai vairs nepietiks. Droši vien iznāks saprātīga inženiere vai arī ārste, kādu ir daudz. Un tātad es neesmu visai veiksmīga skolotāja, nē... tādu ir daudz. Tiešām — pat kauns, kādas muļķības sarunāju, taču biju sevi tā noskaņojusi, turpat vai visus desmit gadus sevi tā noskaņoju un gaidīju — būs, būs man ārkārtīga veiksme! Tagad nu sapratu un apraudājos... Nesmejieties, lūdzu!

Visi klusēja, izklaidīgi lūkojās katrs uz savu pusi.

— Jauna jūs vēl esat, ļoti jauna! — Ivans Ignatjevičs nopūtās. — Kurš gan no mums jaunībā nav sapņojis ar savām rokām izlaist dzīvē milzi.

— Un, kā parasti, spārnos pacēlās nevis tie, no kuriem gaidījām lidojumu, bet citi, — ar rūgtumu noteica Olga Oļegovna. — Neviens no mums nesaskatīja neko īpašu Ērikā Lobanovā, bet tagad viņš ir profesors, turklāt jau slavens.

— Bet tas... — Ņina Semjonovna pat aizelsās no satraukuma, — tas taču pierāda mūsu īsredzību — nesaskatīt cilvēkā to, kas viņā ir ievērojams. Tā var arī ģēniju palaist garām nepamanītu!

Laikam gan pirmo reizi pa visu vakaru Olga Oļegovna pasmaidīja, papurināja smagā matu vainaga apņemto galvu.

— Mēs neesam gaišreģi, esam parasti cilvēki. Paši parastākie. Paredzēt ģēniju, jo vairāk, iemācīt ģeniālo — nē, tas nav mūsu spēkos. Kaut varētu iemācīt visvienkāršāko, visbanālāko no banālā, to, kas atkārtojies no paaudzes paaudzē, kas iegājis visos priekšrakstos — turi godā sava tuvākā pašcieņu, sacelies pret vardarbību... īstenībā iemācīt tikai vienu: cilvēki, nedariet pāri cits citam!

— Iemācīt?! — Ņina Semjonovna iesaucās. — Kam?

Juļečkai! Genkam Goļikovam! Igoram Prouhovam! Viņi jau bērnībā bija apbrīnojami atsaucīgi pret visu labo. No sākta gala, jau pirms skolas, visi viņi bija labi no dabas. Un, ja nu tie sāks cits citam pāri darīt, tad ... Tad atliek tikai viens — aiz izmisuma pakārties pie pirmā vadža.

Inokentijs Sergejevičs pagrieza pret gaismu sakropļoto sejas pusi, pieskārās briesmīgajai rētai.

— Nav izslēgts, ka šo te izrotājumu man pagādāja cilvēks, kas no dabas nepavisam nebija ļauns. Un arī es biju spiests vienu otru bērnu padarīt par bāreni, nejūtot niknumu.

Ņina Semjonovna ar izbailēm novērsa acis un dedzīgi sacīja:

— Es esmu gatava diendienā atkārtot — ak kungs, dod man spēku veltīt savu dzīvi tiem, kurus mācu! Ak kungs, nepievil mani, dari viņus visus laimīgus!

— Vai gan ir vērts lūgties! — atsaucās Olga Oļegovna. — Mēs to darām arī bez lūgšanām — atdodam savu dzīvi.

— Gluži pareizi. Arī Zoja Vladimirovna, — Ivans Ignat- . jevičs atgādināja.

Olga Oļegovna piecēlās un labu brīdi, domās nogrimusi, lūkojās pa atvērto logu, aiz kura dusēja pieklususī iela.

— Zēni un meitenes, zēni un meitenes, cik jūs vēl esat zaļi! Nē, neesat nobrieduši dzīvei... — Brītiņu klusēja un, neatraudamās no loga, ierunājās: — Interesanti būtu paklausīties, ko viņi patlaban runā par savu nākamo dzīvi.

— Lai dzied un līksmojas. Par nākamību viņiem būs jādomā rīt.

Skolotāji, stumdīdami krēslus, sāka celties kājās.

20

Laternas apgaismoja skvēra stūrīti zem liepām — pieci cilvēki un tukšs sols. Sokrāts apklusa.

Juļečka, smailo zodu pret Natu pavērsusi, vaicāja:

— Dzirdēji?

— Dzirdēju! — Atbildē skan izaicinājums. — Nu, un tad? Es viņu ienīstu! Agrāk mīlēju. Saku atklāti: mī-lē-ju! Tagad ienīstu! Nepiedošu!

— Su! — atčukstēja nakts.

— Man pat kaķa žēl, kad to sit un kropļo. Te ir cilvēks.

— Lai katrs dara, kā grib, Natka, — Igors iejaucās.

— Atkal tev ķēries pie sirds, Jēzuliņ. Sauci taču viņu par slepkavu, tagad gatavs piedot. Muldoņa tu esi!

— Jaškam palīdzēt — negaidi, nepalīdzēšu!

— Tad palīdzi Genkam! Bet pats teici — tāds ar tādu sader, pār vienu kārti metami...

— Es pie Genkas neskriešu, bet citus aiz rokas neturēšu.

— Bet es ... — Ju]ečkai aizcirtās elpa. — Es arī Jašku būtu ... Jā! Būtu brīdinājusi, ja kāds taisītos to nogalināt.

— Skriesi? Pateiksi? Pamēģini tikai!

— Bet ko tu man padarīsi? Aiz matiem noturēsi?

— Pamēģini tikai.., Visi pamēģiniet! Kaut vai iepīkstēties!

— Igor! Tu dzirdi, Igor! Tu gribi būt mākslinieks, droši vien gribi cilvēkiem dot prieku. Droši vien domā: cilvēki redzēs manas gleznas un kļūs labāki. Vai tā nav, Igor? Labāki! Bet pats nupat... Lai sit cilvēku, lai sakropļo, pat nogalināt var — tev nospļauties. Pats neiešu, citus neturēšu, ne mana cūka, ne mana druva... Igor! Iesim pie Genkas kopā!

Spiezdama delniņas pie krūtīm, saspringti trausla, dreboša, Juļečka tiecās pretim Igoram, izkalušajā sejā lūdzoši kvēloja tumšās acis. Igors viebās un vērsa skatienu projām.

— Velnsl Tu domā, viņš pakustinās pirkstu, ja Jaška mūs...

— Vecīt! — Sokrāts ar vāju izbrīnu iebilda. — Vajag būt godīgam, vecīt! Genka par mums vienmēr... Pat ja svešiem cilvēkiem uz ielas... Un tu zini, kā viņš Jašku noguldīja!

— Tas bija agrāk... Agrāk viņš manis dēļ būtu velnam ragus aplauzis. Bet nu tagad ... Šaubos.

— Te kaut kas nav kārtībā, frateri. Agrāk — nešaubos. Tātad agrāk bija labs, bet viņam bruka virsū. Kādēļ? Kaut kas nav kārtībā ...

— Bet kurš tad bruka virsū? Kurš?! — Igors izmisis iekliedzās. — Es viņam? Tu nedzirdēji, kā es viņam teicu — nerunāsim, nevajag, beigsim! Nē! Pats, pats uzprasījās! Vēl draudēja — negaidi, nežēlošu! Un ko mēs viņam sacījām? Tikai to, kas bija. Bet ko viņš par mums sarunāja? Par katru! Man klupa virsū kā ienaidniekam. Arī tev, kaut tu par viņu neviena slikta vārda ... Visi viņam uzreiz ienaidnieki. Un mūs, ienaidniekus, lai viņš mīlētu un aizstāvētu? Smieklīgi pat domāt. Nu, bet kāpēc man ienaidnieku glābt? Viņš man tagad pavisam svešsl

Sokrāts skumīgi mirkšķināja sarkanos plakstus un glaudīja ģitāru.

Juļečka atkal pievērsās Igoram:

— Lai viņš ir slikts, Igor. Lai ir svešs. Taču ne jau kaķi, bet cilvēku ... taisās sisti

Un Igors atkal saviebās, ar visiem pieciem iebrauca saveltajos matos.

— V-velns! Nu, ko tad lai dara? Viņš man dvēselē iespļāva, un es lai pie viņa pusrāpus ...

Nata, lūpām un vaigiem stingstot, klausījās.

— Nu, parunājāties? — viņa dzēlīgi teica. — Pietiek! Tagad teikšu es. Pamēģiniet tikai Jaškam izjaukt. Tikai iepīkstieties! Vainojiet tad sevi. Tad es pati iešu pie Jaš-kas un izstāstīšu, kas izjauca ...

Sokrāta roka pieskārās stīgām, un ģitāra izdvesa dobju, gaistošu skaņu.

— Aha! Sapratāt — Jaška nepiedos, Genkas vietā jūs... izdaiļos.

— Natočka! — Vera iešņukstējās.

— Ļauna? Man tagad viss vienalga! Sliktāka jau nekļūšu.

Nata saslējās ar augstu atmestu galvu, naidīgi zibošām acīm zem sejai pārkārušās matu šķipsnas.

— Frateri-i... — Sokrāts grūtsirdīgi izspieda.

Igors, acu nepaceldams, sēdēja sakumpis, šķita pat sarucis. Juļečkai smailais zods uz priekšu izvirzīts, acis nekustīgas, zaudējušas spožumu.

— Frateri-i!... Jaška mani pirmo ...

— Ej! — no sava staltā stāva augstumiem Nata pasvieda Juļečkai. — Aiz matiem turēt — tad ta gan vajadzība!

Un Juļečka, stingo acu no Natas nenovērsdama, klusu pateica:

— Iešu.

— Juļka! — Sokrāts satraucās. — Tu Jašku nepazīsti, Juļka! Viņš kuru katru!... Ir mani, ir tevi... Viņš, Juļka, neskatīsies, ka tu esi meitene.

— Iešu viena pati. Nosūdzi Jaškam ...

Sokrāts salīgi raustīja plecus, nemierīgi mīņājās.

— Igor! Vecīt! Pasaki viņai, muļķei. Tu taču zini, kāds viņš ir, Jaška. Viņa gan sevi, gan visus mūs.. . Jaška mani pirmo... Viņam nogalināt tikpat kā reiz nospļauties.

— Dzirdi, Igor, — reiz nospļauties. Tad palīdziet taču Jaškam, viņš bez tevis netiks galāl

Igors ar drebošu roku pārbrauca pār seju.

— Nu, pie velna jūs visus! — Tad gļēvi, bez enerģijas:

— Prātu zaudējuši... — Un piepeši bruka virsū Sokrātam. — Ko tu te gaisu jauc? Briesmīgs! Briesmīgs! Nogalināt — reiz nospļauties. Nevienu viņš nenogalinās — ne Genku, ne tevi. Vai tad viņš bez galvas ir, vai, ka nesaprot — karātavas viņam par to iegriezīs. Nu, pārmācīs Genku, ja tas pats viņam iepriekš roku nepārlauzīs.

— Nē, frateri! Nē! — Sokrāts bija bez elpas.

— Viņš baida, Juļka. Nekas nenotiks. Sveiks un vesels paliks Genka.

— Bet ja nu notiks, ko tad?

— Jaška taču zina: kolīdz kas — viņu pirmo pataustīs. Kuram tad savas galvas nav žēli

— Nedrebi, Igor. Es taču tevi vairs neaicinu līdzi. Viena pati visu izdarīšu. Pats nedrebi un Sokrātu nomierini, paskaties, kā viņš aiz bailēm tirinās.

— Juļka-a... — Sokrāts apslāpētā čukstā ierunājās.

— Saproti taču, Juļka, kāpēc Jaška Karjerus izraudzījies. Domā, nomaļa vieta, tāpēc... Nomaļu vietu arī citur netrūkst. Bet Vecajos Karjeros ir kur apbedīt. Esi dzirdējusi, tur no kombināta visādu indīgu draņķi sagāž. Jaška ir visu izdomājis, frateri: noklapēs viņš Genku un... bedrē iekšā, viņpus plāksnītes, kur galvaskauss ar kauliem, kur pat tuvumā iet aizliegts. Attapsies — cilvēks pazudis, kur viņu meklēt? Vispirms taču upi un brikšņus pārmeklēs. Kamēr gramstīsies, skaties, bedri piegāzīs pilnu, aizlies ar cementu, sasviedīs virsū zemes. Apglabāts taču! Bet tur, stāsta, kaut kādas briesmīgas skābes, tās saēdot visu — gan miesu, gan kaulus. Bija cilvēks un izkūpēja, ne kripatiņas no viņa nav palicis pāri. Jaška var kuru katru tā ...

Sokrāta aizgūtnīgais čuksts aprāvās.

Ne vienu reizi vien šonakt bija uznācis pa klusuma brīdim, taču šāds klusums vēl nebija iestājies. Tālu, tālu dunēja šoseja, kas savienoja pilsētu ar kombinātu, kurā darbs nerima arī naktī. Pati pilsēta gulēja, izsviedusi uz visām pusēm taisnas ielu laternu svītras.

Virs galvas mirguļoja sastingusi liepu lapotne, augstu slējās obelisks kritušo karavīru piemiņai, nakts dvašoja upes smaržas.

Genka Goļikovs ... Nupat vēl viņš bija stāvējis šeit — balts, cietināts virskrekls apņēma platās krūtis, tumša kaklasaite, spēcīgs kakls, pār pieri gaišs matu vilnis. Aizvainotais Genka, kas aizvainojis citus! Augums simt deviņdesmit, pareizi veidota seja, stāva piere, palsas uzacis, gaišs matu vilnis... Un aizliegtā vietā smirdošas bedres, kurās indīgi atkritumi saēd visu dzīvo. Draud Genkam. Genka Goļikovs — un bedres ...

Klusu, klusu visapkārt tālumā dun šoseja, dus ugunim greznotā pilsēta, nakts dvašo upes drēgnumu.

Vārds «nogalināt» bija izrunāts arī agrāk. Un ne vienu reizi vien. Taču lidz šim klusuma brīdim neviens no vakarējiem skolēniem nespēja iedomāties, ko tas īsti nozīmē.

Tagad pēkšņi iedomājās. Ar nesavienojamo: Genka — un bedres...

21

Olga Oļegovna un direktors Ivans Ignatjevičs gāja pa aizmigušo pilsētu. Ivans Ignatjevičs runāja:

— Mēs, rau, nupat pināmies pa vispārējām problēmām, bet es visu laiku domāju par dēlu. Jā, jā, par Aļošku ... Jūs taču zināt, viņš netika institūtā. Un kaut kā muļķīgi. Gatavojās, turklāt nopietni, uz ķīmijas-tehnoloģijas fakultāti un iekrita ar krievu valodu — sacerējumā ielaidis kļūdas. Aizgāja armijā... Nē, nē, man nepavisam nav iebildumu pret armiju, man pat gribējās, lai puisis paož militāro disciplīnu, padzīvo kolektīvā, lai viņam noplēš infan-tilo ģimenes miziņu. Ne jau armija mani izbiedēja, bet pats Aļoška. Gatavojās kļūt par ķīmiķi, nekad nebija sapņojis par karadienestu, taču mierīgi, var sacīt, pat kā atvieglojumu uzņēma lēmumu, kas bija radies pats no sevis, bez viņa līdzdalības. Armija taču viņu apmierina tikai tāpēc, ka tur nevajag par sevi rūpēties: pēc komandas modina, pēc komandas ēdina, māca, liek gulēt. Ikviens tavs solis ir iedalīts, piezīmēts, ierakstīts reglamentā — droši. Kas tas ir, Olga Oļegovna, — gribas trūkums, vājš raksturs? Neteikšu, ka viņš būtu gluži bezrakstura cilvēks. Reiz viņš dabūja godalgu slēpošanā. Nevis vienkārši dabūja, bet gribēja dabūt, gatavojās neatlaidīgi, mērķtiecīgi, enerģiski. Bet raksturs... Hm! Cik uziet! Lai nu ko, bet to mēs ģimenē jūtam. Taču, lūk, ko es pamanīju, Olga Oļegovna, viņš pārāk bieži lietoja vārdus «puiši teica... visi saka ... visi tā dara». Visi nēsā pakausī garus matus — arī man vajag, visi lieto vārdiņu «sencis», nevis «tēvs», — arī es to daru, visi saņem godalgas sporta sacensībās — arī es nedrīkstu atpalikt, parādīšu, ka neesmu sliktāks par citiem, pierādīšu savu gribu, neatlaidību. Ka visi... Nemaz nav vieglāk tā dzīvot! Nepavisam! Ir ja-cenšas tikt citiem līdzi, bet cik tur nevajag spēka. Vieglāk nav, taču daudz vienkāršāk. Vieglums un vienkāršība, tie ir divi dažādi jēdzieni. Vienkāršāk ir dzīvot, sekojot vadošai komandai, taču, nudien, ne ikreiz tā ir vieglāk.

Olga Oļegovna apstājās.

— Dzīvot kā visi — tas ir vienkāršāk? — viņa pārvaicāja.

Apstājās arī Ivans Ignatjevičs.

Pār viņiem spīdēja laterna — iela tukša, stāvajā sienā blīvi cits virs cita rindojās tumši logi, pilsēta gulēja.

— Mēs taču visi šai ziņā mazliet grēkojam, — Ivans Ignatjevičs vainīgi noteica. — Kurš gan no mums nelūko pielāgoties: kā visi, tā arī es.

— Bet vai jums nav ienācis prātā, ka ļaudis no tās sugas «kā visi, tā arī es» noteikti uzņems naidīgi jaunos Kopernikus un Galilejus vienīgi tāpēc, ka tie apliecina ko citu un citādi, nekā redz un domā visi? Pret Kopernikiem izturēsies naidīgi, viduvējībām uzticēsies.

— M-jā. Ne velti tautā runā: vientiesība ļaunāka par zādzību.

— Par zādzību? Vai vientieši nekļuva par to briesmīgo spēku, kas uzšļāca uz augšu hitlerus? «Vācija — augstāk par visu!» — vienkārši un skaidri, paskaidrojumus neprasa, kutina patmīlību. Un vientieši slavē Hitleru!

— M-jā. Taču ko jūs ar to gribat teikt? Nekādi nevaru aptvert.

— To, ka mēs esam apbrīnojami akli!

Un proti?

— Visu vakaru strīdējāmies, ka putēja vien. Pret ko tikai nevēzējāmies: mācīšana un aizraušanās, vienaldzība un noziedzība, amatniecība un tehniskā revolūcija. Bet vienu ko nepamanījām ...

— Ko tad?

— Mūsu acu priekšā šodien piedzima personība! Ievērības cienīgs notikumsl

— M-jā... Taču, atvainojiet, visi cilvēki ir personības — jūs, es pirmais pretimnācējs, ja tāds patlaban ga* dītos uz ielas

— Visi?... Bet jūs, Ivan Ignatjevič, taču pats tikko teicāt: kurš gan no mums negrēko — kā visi, tā es ari, unisonā. Ieeļļotas un nogludinātas personības — apžēlojieties! — vai tā nav nejēdzība? Kaut kas tāds kā sauss ūdens, līgana cietzeme, spoži starojoša tumsa. Personība vienmēr ir kaut kas izcils, kaut kas pretējs tam «kā visi».

— Ja jūs runājat par Studjoncevu, tad viņa arī agrāk bija izcila, to nevar apstrīdēt.

— Viņa no pārējiem atšķīrās tikai ar to, ka šie «kā visi» viņai padevās labāk nekā citiem. Un piepeši sprādziens — izteica sevi citādi nekā visi, nenobijās! Notikums, kas ir tuvs brīnumam, Ivan Ignatjevič.

— Tūliņ jau nu brīnums. Kādēļ pārspīlēt?

— Ja kaut ko var uzskatīt par brīnumu, tad tikai dzimšanu. Mūsu acu priekšā piedzima jauna cilvēciska personība, kas nav līdzīga nevienam. Nepamanījām!

— Kā tad nu nepamanījām, ja visu vakaru par to vien spriedām.

— Pamanījām tikai viņas pārmetumus mums, par tiem runājām, tos zelējām, un ne vārda, kas paustu izbrīnu vai prieku.

— Ko brīnīties jau nu te atlikām, bet par ko lai mēs priecātos?

— Nešablonisks, patstāvīgi domājošs cilvēks, vai tā nav priecīga parādība, Ivan Ignatjevič?

— M-jā... — Ivans Ignatjevičs novilka — vai ar šaubām, ar nosodījumu vai samulsis — nebija saprotams.

Viņi gāja tālāk.

Tukšajā ielā skanīgi aizklaudzēja viņu soļi: sīki — Olgas Oļegovnas, smagi un šļūcoši — Ivana Ignatjeviča. Gaiss bija dzestrs, taču no namu sienām vēdīja vārs siltums — akmeņi atpūzdamies negribīgi deva atpakaļ dienas sauli.

22

Vārds «nogalināt», kas tik bieži bija sastopams grāmatās, skanēja no kino un televizoru ekrāniem, pēkšņi kļuva ķēmīgi konkrēts.

Nata ļimstošām kājām, akli pastiepusi uz priekšu rokas, virzījās uz solu.

Vera apslāpēti iešņukstējās, Igors — stiklains skatiens, kokains deguns, tumšs zods — uzreiz šķita kļuvis līdzīgs večukam, pat bikses šļuka zemē no vājā dibena.

Bažīgi no vienas kājas uz otru mīņājās Sokrāts ar ģitāru. Juļečka pieliekusies sastinga — nupat, nupat metīsies skriet.

Bet klusums turpinājās. Un tālu naktī aiz pilsētas dunēja šoseja.

Vera iešņukstējās vienu reizi, otru, un sāka kaukt.

— Es ... Es atcerējos ..,

— Mums tagad būs ko atcerēties, — dobji izmocīja Igors.

— Es ... Es fizikas kabinetā ... transformatoru ... pār-dedzināju. Viens pa visu skolu un... dārgs. Genka pateica ... — Verai pleci raustījās raudās. — Pateica, ka to izdarījis viņš. Es nelūdzu, viņš pats... Pats uz sevil

— Bet mani... Atcerieties, mani izslēdza no skolas, — Sokrāts sarosījās. — Man bija sāji, frateri. Māte bija kā bez prāta, kliedza, ka noindēšoties. Kas mani izglāba? Genka! Viņš gāja pie Lielā Ivana un pie Viedā Oļega. Viņš tiem sacīja, ka galvo par mani... Bet man teicās sadot pa purnu, ja iegāzīšu.

Igors krampjaini pagrozīja zodu.

— Par ko jūs? — viņš apslāpēti izkliedza. — Transformators! ... Genka nekad nav bijis tāds ... Tāds kā šodien! Transformators... Atcerieties ko citu: es, tu, Sokrāt, ikviens mūsu klases zēns un jebkurš mūsu skolas knauķis staigāja pa ielu, degunu izslējis, ne no kā nebaidījās. Ikviens zināja — Genka aizstāvēs. Genka bija mūsu aizstāvis — mans, tavs, visu! Bet pats ... Vai viņš tika kādam pāri darījis?... Tāpat vien, lai parādītu savu spēku... Nekad. Nevienam ne reizi nav iesitis!.., Un nu uzreiz mūs šodien ...

— Atjēdzies! — Juļečka viņu asi pārtrauca. — Mēs taču pirmie viņu apvainojām! Visi barā. Arī es.

— Un es... Es taču negribēju ... — Vera pārplūda asarām. — Es atklāti, līdz pēdējai vīlītei,.. Viņš uzreiz apvainojās ... Negribēju!

— Juļ-ka-a! — Igors sasvērās pret Juļečku. — Pasaki, Juļka, — kā tad mēs tā?.,. Daudz netrūka, būtu kļuvuši par Jaškas palīgiem.

— Esam jau kļuvuši, — Juļečka skarbi atcirta. — Bi* jām ar mieru palīdzēt Jaškam. Ar klusēšanu.

Uz sola nomaļus sēdēja Nata, taisna, kokaina, pāri acīm pārkritušiem matiem, savītušām lūpām.

— Nē, Juļkal Nē! — Igora balsī grūtsirdīgs izmisums.

— Nē, nepaspējām! Paldies dievam, nepaspējām!

— Bijām ar mieru klusēt vai nebijām?

Bāla, smaili izstiepusies sejiņa, ieplestas apa|as satraukta putna acis veras tieši pretim — Igors sarāvās mazāks, nolaida skatienu.

— Bijām ar mieru vai nebijām?!

Igors klusēja, nolaistie plaksti slēpa šaudīgos redzokļus. Visi klusēja.

Nata sastingusi sēdēja malā.

— Ja bijām ar mieru, tātad esam kļuvuši!... Jau!.,. Kaut arī maziņi, kaut vai uz brītiņu, taču slepkavas pa* līgi!

Igors saķēra galvu un noīdējās:

— M-mēs! M-mēs — viņu!

— Bet es negribēju! Negribēju! — Vera raudāja aizvilkdamās.

— Un es gribēju? Un citi? M-mēs — viņu!

Igors īdēja un šūpojās, galvu saķēris.

Nata uz sola kokaini taisna, pacēla rokas, nedroši, neveikli, neklausīgiem pirkstiem kā piedzērusi sāka kārtot noslīdējušos matus. Tā arī nesakārtoja, bezspēcīgi nolaida rokas, pasēdēja, nedzīvi, vienaldzīgi vērdamās tukšumā, bez izteiksmes nosacīja:

— Es iešu ...

Un nepakustējās.

Klusums. Tālu aiz pilsētas dunēja šoseja.

Igors nolaida rokas, sašļuka.

— Juļ-ka... — viņš atkal lūdzošā balsī ierunājās.

— Nebijām taču tādi... Nē ... Ne Genka, ne mēs ...

Klusums. Sastingusi pilsēta lejā — tumši kvartāli, taisnas ielu laternu rindas un noslēpumaina neona gaisma virs stacijas ēkas. Dunēja šoseja.

— Juļ-ka ... Es jutu, jutu, tu atceries?

Raudzīdamās sāņus, Juļečka klusā, gurdā balsī atteica:

— Nemelo.,. Neviens no mums nekā nejuta ... Arī es ne,,. Ikviens domā tikai par sevi... un ne graša vērtu

netur otra pašcieņu.,. Tas ir riebīgi... tiktāl nu esam nonākuši...

Atbalstīdamās uz sola atzveltnes, Nata beidzot ar pūlēm piecēlās.

— Es iešu ... pie viņa ... Neviens nenāciet līdzi. Lūdzu.

Un atkal sastinga, neveikli kokaina, akli blenzdama tukšumā.

Visi šķielēja uz viņu, taču tūdaļ kautri novērsa_ acis un ... urbās ar skatieniem obeliskā, marmora plāksnē, kas no vienas vietas bija klāta vārdiem:

ARTJUHOVS PAVELS DMITRIJEVICS — ierindnieks

BAZAJEVS BORISS ANDREJEVICS — ierindnieks

BUTIRINS VAS1LIJS GEORGIJEVICS — vecākais

seržants...

Obelisks — pazīstams pilsētas piederums. Tik pazīstams, pierasts, ka neviens vairs nepievērsa tam uzmanību kā grumbai, ko laiks iegrauzis tēva sejā. Obelisks visu vakaru bija stāvējis tepat blakām, dažu soļu atstatumā... Patlaban viņi to pamanīja — novērsa acis, tad atkal atgriezās pie divām akmenī iekaltām vārdu slejām ar blāvu, lietū un vējā apsūbējušu zeltījumu.

Nē, tie, kuru vārdi, akmenī iekalti, bija lasāmi uz pieminekļa, negulēja šeit, viņu kauli bija izsvaidīti pa dažādām zemes malām. Kaps bez mirušiem, kādu mūsu zemē ir daudz.

ARTJUHOVS PAVELS DMITRIJEVICS — ierindnieks BAZAJEVS BORISS ANDREJEVICS — ierindnieks... —

un vēl trīsdesmit divi vārdi, kas izbeidzās ar kādu Jašen-kovu Semjonu Daņiloviču, jaunāko seržantu.

Nogalinātie... Dabiskā nāvē mirušo šeit nav. Akmeni vērties lepnums par uzvaru un atmiņa par Vardarbību, kas norisinājusies apmēram pirms trim gadu desmitiem, ilgi pirms tam, kad dzimuši tie, kas patlaban mēmi novērš acis...

ARTJUHOVS PAVELS DMITRIJEVICS...

BAZAJEVS ...

Nogalinātie vairs nevar ne mīlēt, ne nīst. Taču dzīvie glabā viņu vārdus. Jādomā tālab, lai paši ienīstu slepkavību un slepkavas.

Bijušie skolēni novērsa acis...

Nata sagrīļojās.

— Es eju ...

Stīva, ar mokām cilādama kājas, viņa pagāja obelis-kam garām uz krauju.

Ilgi varēja dzirdēt, kā birst zeme viņai zem kājām. Nakts vairs nemācās virsū ar pirmītējo sīksto tvirtumu. Debesīs pamazām plauka vāra, spokaina zilgme, un retās zvaigznes ielāsmojās pirmsausmas sudrabā.

23

Fiziķis Rešņikovs un matemātiķis Inokentijs Sergejevičs dzīvoja vienā mājā. Pienākuši pie ārdurvīm, viņi piepeši atcerējās:

— E-ē! Kāds tad šodien datums?

— Nu kā tad! Divdesmit otrais jūnijs...

— Trīsdesmit viens gads ...

— Ejam, — Rešņikovs aicināja, — man ir pudele konjaka.

Viņi uzkāpa piektajā stāvā, klusītēm atvēra durvis un iemanījās virtuvē. Rešņikovs lika pudeli galdā.

— Svīst gaisma.

— Taisni šajā laikā...

— Sai laikā, gaismai svīstot, pirms trīsdesmit viena gada sāka krist pirmās bumbas, un divi jauni zēni, katrs savā mūsu zemes malā, nule ikviens savā skolā nosvinējuši izlaiduma vakaru, devās uz saviem kara komisariātiem.

Aiz loga zilgoja rīts. Pie šaura virtuves galda ar aizsāktu pudeli — divi bijušie karavīri.

— Vai tu vari iedomāties šodienas zēnus sniega aizputinātos ierakumos kaut kur pie Je]ņas?

— Vai arī pie mums, Ļeņingradas pievārtē, kur mēs rijām sasalušus bērzu pumpurus?

— Kādos uzvalkos viņi šodien bija, ar kādām kaklasaitēm!

— Ņem vērā, katram ir pulkstenis, bet es pirmo pulksteni nopirku divus gadus nostrādājis par skolotāju.

— Viņi tomēr dzīvo laimīgā laikā.

— Nav brīnums, ka viņi, kā sacīja šī Ņina Semjonovna, jau no dabas ir labi. Viņiem jābūt labākiem par mums.

— Nu, šī hipotēze vēl pārbaudāma... Ce]akāju, Ino-kentij?

— Uzdzersim par to, lai viņiem nav jāsalst ierakumos.

Tai pašā mājā stāvu zemāk, savā mazajā vientu]ajā istabā, bez miega, galvu spilvenā iespiedusi, raudāja vecā skolotāja Zoja Vladimirovna, kas savas skolotājas gaitas bija sākusi ar analfabētisma likvidēšanu.

Ņina Semjonovna, kas šodien bija negaidot kļuvusi par vecu skolotāju, gura mātes maigumā un satraukumā: «Cik man lieli skolēni! Kas viņus gaida? Par ko kurš kļūs? Par ko Juļečka? Par ko Gena?»

Viņa dzīvoja jaunajā kvartālā, nomalē, un patlaban nesteigdamās soļoja pa tukšajām ielām, pāri plašiem, tukšiem laukumiem, un mazā pilsēta, kur tik tuva un pazīstama bija katra aklā ieliņa, katrs ielu krustojumsun katrs nokakts, šobrīd blāvi zilganajā puskrēslā izskatījās dižena un noslēpumaina.

Pie uzejas piekrastes skvēriņā viņa negaidot ieraudzīja savus skolēnus. Tie nāca lejā pa platajām kāpnēm — Sokrāts Onučins ar ģitāru, Igors Prouhovs, izspūris kā vienmēr, sabozies, Juļečka Studjonceva, domīga, gludi sasukāto galvu zemu noliekusi, un Vera Zēriha, neveikli plata, koncentrēta, mierīga. Blīvā bariņā, klusēdami, manāmi noguruši pēc aizvadītajiem svētkiem. Izskatās, ka viņus jau tagad māc bērniem svešas domas.

Veca paruna: dzīvi nodzīvot, nav lauku pārsoļot. Vai šie nav viņu pirmie patstāvīgie soļi dzīvē — paši pirmie! — ko viņa patlaban novēro? Vai tālu ikviens no viņiem aizies? Par ko kļūs Juļečka? ...

Jaunieši aizgāja garām, nepamanījuši Ņinu Semjo-novnu.

Viņi gāja garām skolai.

Krēslainajā rītausmas zilgumā skola slēja augšup un ritināja vaļā visus savus četrus stāvus ar vērienīgi platajiem, zalgaini tumšajiem logiem. Neparasti noslēgusies sevī, dīvaini nedzīva, vienlaikus tuva un sveša. Drīz uzlēks saule, un eļļaini zalgojošie logi brāzmaini iekvēlosies — visi četri stāvi. Tam jābūt varenam un skaistam skatam.

Galvu atmetuši, bijušie desmitās klases audzēkņi aplū-koja savu skolu neparastā stundā un neparastā izskatā. Ikviens domās iespraucās pa akliem, blīvas tumsas pieli-jušiem logiem pazīstamajos gaiteņos, pazīstamajās klasēs.

Vera Zēriha skaļi un smagi nopūtās. Juļečka Studjonceva klusu ierunājās:

— Šeit viss bija tik saprotams.

Ilgi neviens neatsaucās, beidzot Igors pateica:

— Mēs iemācīsimies dzīvot, Juļka.

Vera atkal skaļi nopūtās.

Bet uz upes — virs stīgri sarecējušā ūdens līmeņa lodāja pluskataini pelēkas miglas lēveri. Nata ar slapju kleitas apakšmalu, kas lipa ap kājām, rasā caur un cauri izžulgušās balles kurpēs klīda pa krastmalu, meklēja Genku.

Nakts pēc izlaiduma bija beigusies.

SATURS

Aiziešana ; Trijnieks, septiņnieks, dūzis ; Pavasara vērpetēs ; Nakts pēc izlaiduma

Владимир Тендряков. ПЕРЕВЕРТЫШИ Повести

Издательство «Лиесма» Рига 1979. На латышском языке, Перевела с русского А. Озола-Саксе Художник М. Каннениеце

HB Jti 2167

Vladimirs Tendrjakovs. VĒRPETES

Redaktore L. Spriņģe. Mākslinieciskais redaktors A. Galovluss. Tehniskā redaktore A. Gerbaševska. Korektore J. Indāne. Nodota salikšanai 12.10.78. Parakstīta iespiešanai 15.02.79. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs № 1. Latiņu garnitūra. Augstspiedums. 23,52 uzsk. iespiedi.; 26,00 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Pasūt. .№ 2689-D. Cena 1 rbl. 80 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. JVi 129/29660/D-741. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40,

Tendrjakovs V.

Te 443 Vērpetēs: Stāsti / No krievu vai. tulk. A. Ozola-Sakse. — R.: Liesma, 1979. — 447 lpp., il.

2

K. Krūzas atdzejojums.

3

R. Blaumaņa atdzejojums.

Content

Tendrjakovs Vladimirs Vērpetēs - Stāsti

AIZIEŠANA

TRIJNIEKS, SEPTIŅNIEKS, DŪZIS

PAVASARA VĒRPETĒS

NAKTS PĒC IZLAIDUMA

2