Ostrovskis Nikolajs

Vētrā dzimušie

Nikolajs Ostrovskis

Vētrā dzimušie

.

PIRMĀ GRĀMATA

..

Pirmā nodaļa

Viegls klauvējiens pie durvīm. Ludviga novērsa acis no gramatas un ieklausījās. Maigs, bet neatlaidīgs klauvējiens atkārtojās. Tā klauvē tikai vecītis Juzefs — uzmanīgi un pieglaiinīgi, it kā jau iepriekš atvainodamies par traucēšanu. Ludviga nevilšus paskatījās uz senlaicīgā pulksteņa rādītājiem.

«Pāri pusnaktij … Kas licis vecītim nākt tik vēlu?»

Žeromska sējums pa segu noslīdēja uz paklāja. Tikko jūtams vēsumiņš — nez vai no Ludvigas kailajiem pleciem uzmestā kimono vai no neskaidra satraukuma — lika viņai nodrebēt.

—    Tas esi tu, Juzef?

—    Es, augstdzimtlgā pane.

Jau no tā vien, ka vecais sulainis ienāca guļamistabā, aizmirsdams zemu paklanīties, un no viņa apjukušā izskata Ludviga saprata: noticis kaut kas neparasts.

—    Pans grāfs Edvards atbraucis, grāfien . . .

—    Ko tu teici? … Edvards? … Kur tad viņš ir? — gandrīz čukstus jautāja Ludviga, kaut gan pašai likās, ka viņa kliedz.

Ludviga bija visu ko gaidījusi, tikai ne vīra atgriešanos. Dažus mirkļus viņa pūlējās atgūt balsi, bet veltīgi. Pa galvu pa kaklu viņa izskrēja no istabas. Milzīgajā viesistabā — blāva gaisma no sveces, kas nolikta uz klavierēm. Cilvēks pelēkā karavīra šinelī raisīja no pleciem mugursomu. Viņš strauji pagriezās uz atvērto durvju klaudzienu. Ludviga instinktīvi savilka ciešāk kimono — viņas priekšā, aizsegdams sveci, stāvēja nepazīstams vīrietis līdz acīm uzmauktā saburzītā papahā. Ludvigas skatiens ar izbrīnu kavējās pie svešinieka kuplās bārdas. Satvēris Ludvigu aiz rokām, zaldāts pievilka viņu sev klāt. Viņa spēji atrāvās, bet vīrieša rokas turēja stingri.

Kad svešā bārdainā seja tuvojās viņas acīm, izbailes izgaisa tikpat pēkšņi, kā radušās. Tagad nespēja piekrāpt ne papaha, ne arī nejēdzīgā bārda. Edvarda acis viņa būtu pazinusi starp tūkstošiem citu acu viņa mazliet piemiegtās acis un smalkās izliektās uzacis virs tām. Un tomēr tas nebija viņas Edijs arvien lik elegants, gvardes pulkveža uzpleču zelta apmirdzēts.

Tagad no viņa ūsām un bārdas, no netīrā apģērba plūda kodīga mahorkas smaka, pretīgi slapjā šineļa izgarojumi.

Mogeļņickis saprata sievas stāvokli. Noskūpstījis pūkaino cirtu pie deniņiem un nevis trīcošās, mīkstās lūpas, viņš palaida to vaļā. Līdzās stā vēja ienākušais Juzefs.

— Tā ir viņa vaina, ka es tevi sastopu tādā izskatā. Juzel'am nevajadzēja tev izpaust par manu atbraukšanu, kamēr es nebūtu nomazgājies un pārģērbies, — klusi, kā atvainodamies, teica Edvards, noņemdams papahu. Gurdi pārlaida roku pār sajukušajiem matiem. Sī pazīstamā kustība Ludvigā atmodināja agrākās tuvības jūtas pret viru. Viņai iesmel dzās, ka netīrais apģērbs un mīļotā cilvēka nepievilcīgā āriene uz bridi radījuši viņā pretīgumu. Aizmirsusi Juzefa klātbūtni, viņa piekļāvās vīram un, apskāvusi rokām viņa galvu, skūpstīja mīļās, neizmainījušās acis. Taču tagad viņš uzmanīgi, bet noteikti atbīdīja viņu no sevis.

— Vēlāk, Ludviga, vēlāk . .. Man jānovelk visa šī cūcība un galvenais — jānomazgājas. Man liekas, ka esmu viscaur piesūcies ar netīru iniem: pēdējās divas dienas es braucu uz lokomotīves un gulēju oglēs, īstenībā — nemaz negulēju . . .

Kad pēc stundas Edvards iegāja sievas guļamistabā, viņa atkal lika pārsteigta: bārda bija nozudusi, bet tāpat nodzīti bija viņa sprogainie mati. Prāvā pareizas formas galva ar stingriem pieres stūriem izskatījās kā nopulēta. Atkal viņš nelīdzinājās sev, jo agrāk nekad nebija skuvis galvu, zinādams, ka tas viņam nepiestāv. Pelēkais uzvalks, ko Juzefs bija

sameklējis vecajā grafa garderobe, Ludvigai atgādināja viņas pirmos Nicā pavadītos laulības mēnešus. Tur viņa pirmo reizi to ieraudzīja civilā.

—    Nu, tagad no manis nav jābaidās, mans prieks, un var pat noskūpstīt, — viņš teica.

Hīts iezagās guļamistabā ka pelēka gaismas svītriņa, kas iekļuva caur nepilnīgi aizvilkto aizkaru spraugu. Ludviga pamodās, bet, baidīdamās uzmodināt vīru, nekustējās, aplūkodama guļošo. Edvards dziļi elpoja, un viņa elpas taktī viļņoja zīda krekls uz platajām, spalvainajām krūtīm Spītīgā mute ar asām rievām kaktiņos bija puspavērta. Bezmiega naktis, pastāvīgās briesmu gaidas — tas viss izpaudās uzreiz. Noguris, apreibis no stiprā vīna, bagātīgā ēdiena un glāstiem, viņš aizmiga, lāgā nepaguvis izstāstīt pašu galveno. Viņš ir šeit tāpēc, ka viņa ir šeit. Protams, viņš nekad nav Ludvigu aizmirsis. Un šis garais un bīstamais ceļš no Parīzes caur divām frontēm noiets viņas dēļ. Tiesa, viņam devuši kaut kādus uzdevumus . .. Bet vai viņš būtu atstājis Parīzi, darbu kara ministrijā un uzņēmies risku un ciešanas, ja viņu šeit nebūtu gaidījusi visskaistākā Polijas sieviete? Pēdējos vārdus viņš pateica aizmigdams. No tā nedau dzā, ko vīrs viņai paguva izstāstīt, Ludviga saprata, ka briest lieli noti kurni, un pali uzminēja, ka tuvojas kaut kādas briesmas — graujošas, šausmīgas, draudēdamas saārdīt visu viņas dzīves iekārtu, visus pamatus. Un tomēr viņa bija laimīga. Lai notiktu kas notikdams, kamēr viņš ir šeit, nav ko baidīties. Visu, kas vajadzīgs, izlems un izdarīs viņš, kā tas allaž bija arī agrāk. Aiz viņa platajiem pleciem viņa aizslēpās no nepieciešamības pašai izlemt jel kādus nopietnus praktiskos jautājumus. Edvards pamodās tikpat pēkšņi, kā bija aizmidzis. Viņu skatieni sastapās, un abi pasmaidīja.

—    Kā tu domā, kāda ir pamošanās tieši tādā brīdī, kad jūti, ka tevi griež ar trulu nazi, un piepeši bandīta purna vietā ieraudzīt tevi? . . . Bet ir jau vēls, laiks celties.

—    Aizver acis, Edvard. es tūlīt apģērbšos.

Viņš vēlīgi pasmaidīja. Pacēla no paklāja nokritušo grāmatu, izlikās, ka lasa. Žeromskis. «Uzticīgā upe». Sacelšanās, pašaizliedzības, uzticības romantika . .. Viņa nav pārvērtusies. Arvien tāpat lūdz aizvērt acis. Pie audzis bērns! Romantiska būtne! …

Senlaicīgajā grāfu Mogeļņicku palaco, visās tā divdesmit septiņās ista bās, sākās parastā rīta dzīve. Apakšējais stāvs, kur vienu daļu aizņēma apkalpotāji, jau sen bija pamodies. Virtuvē gatavoja brokastis. Divas istabenes un jauns sulainis uzkopa vestibilu un lielo viesistabu. Augša viss vēl gulēja. Ludvigas istabene — skaistā sešpadsmitgadīgā Heļa, vecā Juzefa mazmeita, gribēja uzkopt savas saimnieces buduāru, bet atrada dur vis aizslēgtas. Viņa pateica to vectēvam. Vecītis aizliedza traucēt pani grāfieni un šodien uzpost tās istabas.

Aplūkodams pazīstamos, dārgos nieciņus uz sievas tualetes galdiņa. Edvards gaidīja Ludvigas atgriešanos. Viņa drīz ienāca kopā ar Juzefu. Veča sirmā galva zemu noliecās. Zem zilā kazakīna skaidri iezīmējās viņa kārnās lāpstiņas. Juzefs kalpoja Edvardam, kad tas vēl bija bērns. Vecītis bija tik uzticīgs grāfu ģimenei, kādi mēdz būt tikai veci sētas suņi. kas gatavi uzbrukt katram, kurš mēģinātu ienākt saimnieka mājā. Nemaz nevarēja iedomāties palaco bez Juzefa. Mogeļņicki bija pie viņa pieraduši tāpat kā pie diviem viduslaiku bruņiniekiem, kuri stāvēja pie ieejas vesti bilā. Bruņinieku figūras, tāpat kā Juzefs, pārgāja mantojumā no paaudzes uz paaudzi.

Vecītis bija sulainis. Arī viņa dēli un mazdēli it kā mantojuma ceļa kļuva par grāfu Mogeļņicku sulaiņiem. Piecpadsmit gadu vecumā Juzefs pirmo reizi sāka kalpot Edvarda vectēvam. Lūk, kāpēc attiecībās ar eko nomu. kuram Edvards pilnīgi uzticējās, viņš pieļāva zināmu tuvību.

—    Tu visu izdarīji, Juzef, kā es tev teicu?

—    Jā, par augstdzimtīgā pana atbraukšanu nevienam nav zināms. Es pats uzkopšu grāfa istabas. Te, lūdzu, atslēgas no kabineta durvīm, kas iziet uz augstdzimtīgās panes guļamistabu. Kopš jūsu aizbraukšanas tur neviens, izņemot mani un grāfieni, nav iegājis . . . Kad Heļa uzkops ista bas, lai augstdzimtīgais pans uzkavējas savā kabinetā. Bez šaubām, maz meita nevienam neko neteiks, bet tā būs labāk …

Juzefs runāja klusu, ar vecīgu sēkšanu. Ielūkodamies viņa vājajā sejā ar garām, sirmām vaigu bārdām, Edvards tikai tagad ievēroja, cik ļoti viņš pēdējos trijos gados novecojis.

—    Ļoti labi, Juzef. Tagad pastāsti man par šo vācu majoru. Kā viņu sauc?

—    Ādolfs Zonnenburgs, augstdzimtīgais pan. Majors dzīvo mājskolotāja istabā. Viņam ir denščiks. Sis laidaks1 vienmēr grozās pa virtuvi un nakšņo kopā ar Ādamu sulaiņu istabā. Pans majors ir muižnieku cilts un. iedrošinos jums ziņot, kārtīgs cilvēks. Viņš aizliedza saviem zaldātiem ālēties pa mūsu putnu aploku, kur viņi bija sākuši apkaut mūsu zosis, vistas . . .

Slaists.

—    Cik vāciešu ir muižā? — Edvards viņu pārtrauca.

—    Vesels eskadrons. Jau mēnesis, kopš viņu zirgi ēd mūsu auzas. Viņa gaišība sākumā neatļāva, bet tad vācieši arestēja panu pārvaldnieku un nācās atvērt klētis. Tagad, kad pie mums apmeties pans majors, vācieši vismaz sienu sākuši gādāt no sādžām, bet tā viss mūsu .. .

—    Kur novietoti zaldāti?

—    Pusmuižā.

—    Labi. Kad tu brauksi pie Jeronima tēva? Es gribētu šodien pat viņu sastapt.

—    Tūlīt braukšu. Vairāk nekādu pavēļu nebūs?

—    Nē.

Pie durvīm Juzefs apstājās.

—    Vai Jeronima tēvam drīkst stāstīt par augstdzimtigā pana pārbraukšanu?

Edvards dažus mirkļus šaubījās, pēc tam piekrītoši pamāja ar galvu

Mogeļņicki palika vieni. Edvards piegāja pie sievas.

—    Piedod man, Edij, bet es nesaprotu, kāpēc tev ievajadzējās Jeronima tēva? Es taču tiešām nevaru ticēt, ka tu būtu nolēmis viņam izsūdzēt savus grēkus! — Viņa skaļi iesmējās.

Edvards viņu maigi apskāva.

—    Vai tev nepatīk Jeronima tēvs?

—    Nē. Bet vai nav drusku dīvaini: par tavu pārbraukšanu nezina ne tēvs, ne brālis, ne Stefānijā.

—    Bet Jeronima tēvs saņem īpašu ielūgumu. Nebrīnies par to. Es naktī nevarēju visus traucēt. Mājā taču ir vācieši, bet es . .. es esmu franču oficieris. Tu taču saproti, Ludvis? Rīt man jādodas uz Varšavu, un, jo mazāk būs zināms par manu atbraukšanu, jo labāk.

—    Kā, atkal aizbrauksi?

—    Es drīz atgriezīšos, Ludvis.

—    Un tu neizmanto šīs stundas, lai pabūtu ar mani. bet aicini pretīgo jezuītu.

Edvards pasmaidīja.

—    Jeronima tēvs man vajadzīgs kādam uzdevumam. Tās lietas tev nav interesantas. Tu piedod man, bet, kad Jeronima tēvs atbrauks, mums vajadzīgs ar viņu parunāties vienatnē. Viņš tur kaut ko lūdzis kardinālam. Tā, baznīcas lietas … Tas ir viņa noslēpums, un viņam nebūs patīkama kāda cita klātbūtne. Bet pagaidām atļauj uzdot tev dažus jautājumus.

—    Es klausos, Edij.

—    Saki, — šis majors pusdieno ar jums kopā?

—    Jā, tēvs un Stefānijā ielūdz viņu pie galda. Viņš izturas nevainojami. Diezgan labi runā franciski… Tikai dažreiz viņš atved līdzi vēl vienu oficieri — virsleitnantu Šmultki. Tāds rupjš bavārietis. Ja tu dzirdētu viņa vulgāros, neveiklos komplimentus! Un vienmēr liek saprast, ka ne mēs esam šeit saimnieki, bet viņi. Tēvs stāsta, ka Smultke viņam izdarot lielus pakalpojumus, bet man viņš tomēr ļoti nepatīk.

Edvards nojauta aiz viņas vārdiem kaut ko vairāk par to, ko viņa pateica, un viņa uzacis lēni savilkas. Ludviga uztvēra vīra noskaņojumu un ar pirkstu galiņiem pieskārās viņa uzacīm, izlīdzinādama aso rievu, kas šķērsoja pieri. Sis klusais pieskāriens arvien viņus samierināja bez vārdiem. Kad pēc tam viņas pirksti tuvojās viņa lūpām, viņš negribot ielūko jās viņas gredzenu akmeņu dzirkstījumā.

—    Ludvis, kur tu glabā savas dārglietas?

Viņas biezās skropstas izbrīnā pacēlās.

—   Dīvaini, Edij! Tu nejautā par to, kā es dzīvoju šos trīs gadus, bet interesējies …

—    Tu esi bērns, Lu … Es jautāju par to tāpēc, ka man jāzina, kādas vērtības vēl ir mūsu rīcībā. Vēlāk es tev pateikšu, kāpēc tas vajadzīgs. Vai tu neatceries, cik agrāk maksāja tavi briljanti zelta rubļos?

—    Kādreiz māte stāstīja krustmātei, ka vērtslietas, kas man dotas pūrā, maksājot ap simt septiņdesmit tūkstošu. Bet cik maksā briljanti, ko tu man dāvināji, — to tu zini.

Edvards ātri sarēķināja galvā: «Simt septiņdesmit plus simt divdesmit — ir divi simti deviņdesmit tūkstošu. Muciņa ar zelta desmitrubļiem, kas ierakta parkā, vēl divi simti tūkstošu. Seši simti tūkstošu franku Francijas bankā. Divpadsmit tūkstoši mārciņu uz Ludvigas vārda Londonas bankā. Un septiņpadsmit tūkstoši vācu marku man kabatā … Lūk. viss. ko var saukt par naudu. Aptuveni ap miljons zelta rubļu. No tā Ludvigai un man pieder tikai puse. Un tas ir viss, kas palicis pāri no septiņiem miljoniem mana personīgā īpašuma! .. . Tagad taču grūti uzskatīt par kapitālu deviņi tūkstoši desetīnu zemes, ekonomijas un pusmuižas, tvaika dzirnavas, ādu fabriku un tūkstoš seši simti desetīnu meža, kad visi pakšķi krakšķ un draud sabrukt. Par visu to vēl jācīnās … Bet pagaidām mums vēl pieder pusmiljons zelta rubļu, un arī tas nebaltā dienā ir labāk kā nekas.»

Aiz durvīm atskanēja balsis un smiekli.

—   Vladek, galu galā iemācies uzvesties pieklājīgi! — kāda sievietes balss centās pierunāt.

Kā atbilde bija dzirdama ķiķināšana.

—    Tā ir Stefa un Vladislavs, — Ludviga bažīgi nočukstēja. — Juzefs viņiem pateicis, ka esmu slima, bet viņi tomēr atnākuši.

Edvards iegaja sievas guļamistabā, ievilkdams viņu Ildzi. Atri atvēra durvis uz savu kabinetu.

—    Pagaidām viņiem neko nesaki un pacenties drīzāk aizvadīt, — viņš teica, aizvērdams durvis.

—    Kas tev nolicis, mīļā? Stāsta — tu esot nevesela? — ienākdama istabā, Stefānijā tarkšķēja.

Tūlīt aiz viņas it kā uz slidām iešļūca Vladislavs Mogeļņickis.

—    Bet viņa, kā vienmēr, ir apburoša, goda vārds! — viņš pļāpāja, ne skaidri izrunādams «r», un, veikli apgājis Stefāniju, pielīgoja pie Ludvigas.

Kad viņa lipīgās lūpas pieskārās viņas rokai, Ludvigu, kā vienmēr, pārņēma riebuma sajūta. Viņa arī pali nezināja, kāpēc, bet šis baltmatainais jauneklis, pāraugdams no zēna par vīrieti, kļuva viņai arvien pretīgāks.

—    Kā redzi, Ludvis, naudas lērums, kas izdots par mūsu svaiņa audzināšanu, ir izsviests vējā. Viņš, gluži kā žokejs zirgu sacīkstēs, arvien cenšas izrauties pirmais! — ar pusnicīgu smaidu teica Stefānijā.

Vladeks pašapmierināti sakārtoja savu kaklasaiti — taurenlti.

—    Ātrums un uzbrukums — tāda ir lielu karavadoņu devīze! — Un, novirzot nepatīkamo sarunu uz citu temu, Vladislavs ieteica Stefanijai parādīt Ludvigai tikko kā no vīra saņemto vēstuli.

—    Ko Staņislavs raksta? — Ludviga ieinteresējās un, apskāvusi Stefāniju ap pleciem, nosēdās viņai līdzās uz dīvāna.

Vladeks nosēdās pretim un ar lietpratēja skatienu aplūkoja Stefānijās pilnīgos zīda zeķēs iespīlētos ikrus un Ludvigas slaidās kājas.

—    «Mana mīļā Stefočka,» — Ludviga ar nolūku lasīja skaļi, lai Edvards savā kabinetā varētu visu dzirdēt, — «mūsu štābs patlaban atrodas Kijevā. Tā ir liela un pietiekoši kulturāla pilsēta, ir gluži pieklājīga opera. Vakar, piemēram, mēs klausījāmies «Faustu», un mūsu pulkvedis — večukiņš Beklendorfs brīnījās: «Tikpat kā Minhenē! Bet te taču barbariska zeme, kur čum un mudž bandīti.» Es jau Tev rakstīju, ka tad, kad mēs ie ņēmām Ostrogas pilsētu, es dabūju divu nedēļu atvaļinājumu un devos uz mūsu Volīnijas muižu Mazajos Borovicos. Tu nevari iedomāties manu sašutumu par visu. ko es tur atradu. Māja izlaupīta — istabas tukšas, logi izdauzīti. Pat skārds no jumtiem noplēsts. Visas mašīnas izvazātas. Pusmuižā zirgus un lopus paņēmuši zemnieki, labības klētis uzlauztas.

Un nav neka cita kā tikai nolupušas ēkas. Visur netīrumi un nolaistība. Pārvaldnieks nosists, kalpotāji izklīduši. Ar Borovicā apmetušos frankfurtiešu vada palīdzību es izdarīju izmeklēšanu un kratīšanas. Paisija tēvs, krievu garīdznieks, pie kura biju apmeties, man pastāstīja, kā un kas aplaupījuši muižu. Pēc viņa norādījuma mēs izdarījām sādža vispārēju kratīšanu. Bez šaubām, tas, ko mēs atradām, ir nožēlojamas atliekas. Viss sagāja trijās istabās. Es liku priekšā frankfurtiešiem pārcelties uz mūsu māju. Iletmaņa vartas priekšnieks (atceries krodzinieka Mazurenko dēlu?) ar savu ģimeni arī pārvietojās uz mūsu māju. Es viņu iecēlu par muižas pagaidu pārvaldnieku. Viņš izrādījās ļoti noderīgs un pakalpīgs jauneklis. Viņš zvērēja man atdabūt muižā visu līdz pēdējai skaidiņai. Labāku pārvaldnieku par trīsdesmit markām es patlaban neatrastu.. Laukos viņš visus pazīst un visu, ko iespējams atgūt, atgūs. Frankfurtiešiem un viņam izdevīgāk dzīvot nostāk no sādžas, — te viņi visi ir kopā un uzbrukuma gadījumā viņiem vieglāk aizstāvēties. Starp citu runājot, te visapkārt mudž partizānu bandas. Diemžēl, visi, uz kuriem man norādīja garīdznieks, pirms mūsu ierašanās aizgājuši mežos. Palikuši tikai «lopi». Lai šie nelieši citreiz vairs nelaupītu, es pavēlēju Mazurenko viskaitīgākos nopērt. Es, protams, eksekūcijā nepiedalījos .. .»

—   Cik šausmīgi! — nočukstēja Ludviga, nolaizdama roku ar vēstuli uz ceļiem.

—    Jā, tas galīgi izputinājis Staņislavu un Stefu. Borovicos palikušas vismaz ēkas, bet Galīcijas muiža galīgi nodedzināta. Es tikai nesaprotu, ko viņi tur auklējas? Es būtu pusi ciemata pakāris, noņemtu šiem dzīvniekiem visus lopus, zirgus un labību, — uztvēra Vladislavs.

—    Es saku, ka ir šausmīgi, kad ar pletnēm piekauj cilvēkus, kas varbūt ne pie kā nav vainīgi. Un to dara Staņislavs! Es nezinu … Bet tas nav īsta aristokrata cienīgi, — Ludviga viņu uzbudināti pārtrauca.

—    Tev jau ir labi tā spriedelēt! Jums ar Edvardu viss ir vesels, bet mēs ar Staņislavu tagad esam gandrīz nabagi, — iekaisa Stefānijā.

—    Interesanti zināt, ko tu gribēji teikt ar vārdiem «īstie aristokrāti», — saniknojās Vladislavs. — Vai tiešām tikai jūs, Cerņecki, esat šā goda cienīgi?

—    Pietiek, Vladek, pietiek! — Stefānijā pavicināja rokas. — Es redzu, jūs negribat klausīties vēstuli.

Viņa bija mežrūpnieka meita, kam miljoni lieliski aizstāja muižnieka ģerboni, un Vladislava gailiskā vīzdegunība. kas viņai vienmēr bija likusies smieklīga, tagad viņu kaitināja.

Vladislavs gribēja vēl kaut ko teikt, bet pie durvīm klauvēja; liela auguma kalpotājs ienācis ziņoja, ka viņa gaišība vēloties redzēt augstdzimtigo pani, un godbijīgi atvirzījās, palaizdams garām resnu, slimīgi uztūkušu veci, kas lēni, ar pūlēm vilkdams kājas, ienāca istabā.

«Tūlīt būs klāt Juzefs ar Jeronima tēvu, bet te, kā par spīti, sanākuši visi reizē un, acīm redzot, tik drīz neaizies. Jābrīdina Juzefs, lai viņš ieved Jeronima tēvu tieši Edija kabinetā. Bet vispār tas viss tā dīvaini: Edijs atbraucis, bet neviens nezina! Vai tiešām tas viņam tik bīstami! Un tad vēl šeit tas riebīgais zeņķis!» Ludviga sapīkusi nodomāja.

—    Nolādētais rudens. Man atkal visas malas sāp un nez kāpēc salst. Ādam, apsedz man kājas un vari iet. Sagatavo gultu, — ar mokām izspiezdams vārdus, vecis nosēca. Viņu slāpēja astma, un viņš elpoja smagi, ar svelpjošu pieskaņu.

Ādams izgāja.

—    Mēs lasījām Stasa vēstuli, papu, — nosēzdamās līdzās vecim, teica Stefānijā.

Grāfa bezkrāsainās acis atdzīvojās:

—    Nu, un kas tur ir? Pastāstiet!

Vēstules pirmo pusi vajadzēja vecim atkārtot. Pēc tam Stefānijā turpināja lasīšanu.

—    «Es nevaru par visu rakstīt, kaut arī vēstuli sūtu pa kara pastu. Neko iepriecinošu, diemžēl, nevaru pateikt. Ukraina sākusi līdzināties bišu stropam, kurā iegrūsti vairāki spieķi. Un viens no šiem spieķiem ir mūsu vācu armija. Bites sākušas arvien biežāk dzelt. Bez tērauda tīkliņa bīstami iziet aiz vārtiem. Kas zina, varbūt es drīz ar Jums tikšos. Cerēsim, ka liktenis mums negatavo traģēdiju un mēs satiksimies sveiki un veseli. Kas dzirdams par Edvardu? Vai Jūs visi esat veseli? Sveiciens Jums visiem, mani mīļie — Ludviga, tēvs un Vladek. Bet Tevi, Stefočka, skūpstu un …» — Nu, tālāk jau personīgi man. — Stefānijā iesmējās. — Es ļoti priecājos, ka Staņislavs atbrauks. Bet tā taču te nāvīga garlaicība. Sis bezgalīgais karš sāk jau apnikt, sevišķi pēdējie gadi. Pa visu sezonu bijušas pavisam tikai kādas pāris nelielas balles. Visinteresantākie cilvēki frontēs. Lai kur tu ietu, visur tikai karavīri. Sevišķi šeit, zemnieciskajā Ukrainā. Man liekas, ka Berlīnē un Parīzē visi dzīvo īstu dzīvi, bet te aiz garlaicības var prātu zaudēt.

—    Es neredzu, par ko lai priecājas, — vecis žultaini noteica.

—    Kā — par ko? Stasis taču atbrauks.

Kazimirs Mogeļņickis pārmetoši paskatījās uz Stefāniju.

—     Atbraukt var dažādi. Vēstulē skaidri pateikts, ka vāciešu stāvoklis ir galīgi nedrošs. Un nav grūti iedomāties, kas notiks, ja viņi atstās Ukrainu. Aiz viņiem taču te ienāks boļševiki.

Vladislavs uzskatīja par nepieciešamu nicīgi iespurkties.

—    Ej nu, papu! Ukrainā ir trīssimt tūkstošu vācu zaldātu. Tā ir la bāka armija pasaulē, bet boļševiki — tie ir ar šautenēm apbruņoti zemnieku bari, ganāmpulks, kas izklīdīs uz visām pusēm, tikai bruņu mašīnu ieraugot vien. Smultke man stāstīja, kā viņi dzinuši šos lopus no Brest ļitovskas līdz Rostovai. Leitnants ir pārliecināts, ka vācieši drīz ieņems Baku, bet pēc tam arī Maskavu.

Vecis atmeta ar roku.

—    Ak, klusē tu, lūdzams, par savu Smultki! Viņš tepat savā deguna galā nespēj pieveikt šos zemniekus! Kad Zaiončkovskiem zemnieki nolau pīja pļavās sienu, ko tavs Smultke un Zonnenburgs izdarīja? Pateica, ka ar vienu eskadronu tur braukt ir bīstami. Un kas bija Barankeviča cukurfabrikā? Smieklīgi! Kaut kāds zeņķu bariņš ar ložmetēju viņus trīs stun das nepielaida pie fabrikas. Bet tev tie liekas tikai nieki! Kuru katru dienu mēs varam pamosties ugunī. Es nevaru mierīgi gulēt. Es zinu, uz ko šie zvēri ir spējīgi, viņi ir jau iemācījušies nokaut. Viņus savaldīt var tikai spēks. Es ar šausmām domāju, kas notiks, ja šāda spēka nebūs. Vācieši ir mūsu vienīgais atbalsts. Ja tie aizies, mēs esam pagalam.

Vecis sāka smakt. Deniņos kā zili tārpi piepampa vēnas. Viņš mocoši klepoja, raustīdamies pie visām miesām.

Visi apklusa. Ludviga piegāja pie loga.

Aiz vārtiem stāvēja kaleša.

—    Piedodiet, es uz vienu minūti jūs pametīšu, — Ludviga teica, do dāmās uz durvīm.

—    Esmu pilnīgi jūsu rīcībā, pan Edvard! — klusu sacīja Jeronima tēvs, kad Ludviga viņus atstāja vienus.

Viņi sēdēja dziļos krēslos pie rakstāmgalda viens pret otru. Jeronima tēva mazās, melnās, spīdīgās ačeles uzmanīgi aptaustīja Mogeļņicki, slēpdamās aiz piemiegtajām skropstām. Edvards to sajuta, kaut arī likās, ka Jeronima tēvs ir vienkārši noguris un mazliet snauž.

—   Jūs esat drusku pārsteigts, Jeronima tēv, par manu pārbraukšanu? — Edvards sekoja sava sarunu biedra stingrajiem pirkstiem, kas burzīja vītās jostas bārkstis.

—    Pārsteigts? Ilm … Iespējams!

Viņu skatieni sastapās. Tā bija klusa sadursme, kas ilga dažus mirkļus. Edvardam likās, ka viņš ir pieskāries bārdasnaža asmenim.

—    Es domāju, ka būsim viens pret otru atklāti un pāriesim tūlīt pie galvenā, — Edvards pārtrauca klusēšanu.

Jeronima tēvs viņu uzlūkoja pētoši.

—    Svētais tēvs kardināls Kamarini lūdz nodot jums sveicienu un mazu zīmīti. Te tā ir.

Jeronima tēvs vairākas reizes pārlasīja papīra gabaliņu, uz kura lati niski bija uzrakstīts kaut kas līdzīgs receptei.

«Bet no viņa būtu varējis iznākt labs bokseris,» vērojot Jeronima tēvu, Edvardam ienāca prātā. Jeronima tēvam tiešām bija paprāva galva ar spēcīgiem, četrstūrainiem žokļiem un resns kakls. Zem melnās sutanas jaudās brangs, spēcīgs ķermenis.

Cik es saprotu, svētais tēvs vēlas, lai es jums palīdzu, pat vairāk — izpildu visu, ko jums labpatiktu man uzdot, pēdīgi teica Jeronima tēvs.

—   Jūs esat pareizi sapratis. Bet jums, cik man zināms, nav pilnīgi skaidra Vatikana jaunā orientācija. Vēlāk jūs saņemsiet par to sīkākus paskaidrojumus, bet pagaidām es jums pastāstīšu, kāds ir stāvoklis, atbildēja Edvards.

—    Jā, tas mani ļoti interesē.

—    Nu, tad tā, Jeronima tēv, — Edvards gandrīz čukstus iesāka. — Jūs, bez šaubām, zināt vācu armijas izvietojumu?

—    Jā, vispārējos vilcienos …

Edvards izņēma no sānu kabatas ģeografijas karti un izklāja to uz galda. Abi pārliecās tai pāri. Edvarda pirksts lēni virzījās no Melnās uz Baltijas jūru.

—    Lūk, apmēram vācu okupācijas robeža: Rostova pie Donas, Harkova, vispārīgos vilcienos visa Ukraina … te, pret Poliju, tad Baltkrievija, Lietuva, Latvija un beidzas ar Igauniju. Tas ir gandrīz trīs reizes vairāk par pašas Vācijas teritoriju. Es runāju tikai par Vāciju, — Edvards turpināja, — jo Austroungārija te spēlē nenozīmīgu lomu. Pēc franču ģenerālštāba pilnīgi noteiktām ziņām austro-vācu pavēlniecības rīcībā šajā telpā ir ne inazāk par divdesmit deviņām kājnieku un trijām kavalērijas divīzijām. Viņu armijas kopskaits — trīs simti divdesmit lūk stoši cilvēku.

Jeronima tēvs tikko jaušami pasmaidīja.

—    Es saprotu, kāpēc jūs smaidāt, Jeronima tēv: jūs domājat, ka nebija vērts atstāt Parīzi, lai saskaitītu, cik simti tūkstošu kareivju Vācijai ir tajā teritorijā, kur Francijai pagaidām nav neviena. Es saku —pagaidām, jo karš vēl turpinās. Bet karš, Jeronima tēv, veido ne vien jaunas robežas, bet ari jaunas valstis. Patlaban es jums uzticu to, kas ir kara noslēpums un kas bija iemesls manai atbraukšanai uz šejieni. Pirmkārt, Vācija jau zaudējusi karu.

—    Zaudējusi karu? — Jeronima tēvs neslēpa savu izbrīnu. — Vai tiešām Antante to rietumu frontē satriekusi?

—    Nē, fronte vēl turas, bet tā jau ir agonija. Tās bojā eja izriet no iekšienes. Mūsu militārie izlūki ziņo par daudziem strādnieku un kareivju nemieriem Austrijā, tāpat Berlīnē, Ilamburgā. Uz kāda bruņu kuģa uzliesmojusi sacelšanās. Ar katru dienu dumpji kļūst biežāki un ķeizariska valdība vairs nespēj ar tiem tikt galā. Nav šaubu, ka tuvākajās dienās pienāks ziņa par revolūciju Austrijā un Vācijā. Vācieši ir paguruši. Nekas viņiem nav palīdzējis: ne Krievijas visauglīgāko apgabalu sagrābšana, ne labības un lopu izvešana no Ukrainas uz izbadējušos Vāciju; nācija vairs nav spējīga turpināt karu, tāpēc ka viņas aizmugure deg. Austrija taču vispār vairs turas tikai ar Vācijas palīdzību. Kā redzat, ar Vāciju notiek tas pats. kas ar Krieviju. Muļķīgi būtu domāt, ka revolucionārā sērga no Krievijas neiespiedlsies Eiropā. Tā jau ir iespiedusies. Pats Ludendorfs atzinis, ka vācu daļas, kuras no Ukrainas pārsviež uz Francijas fronti, ir inficētas ar boļševismu un kļuvušas kaujas nespējīgas, pat bīstamas, jo sagandē citas.

—    Sakiet, pan Edvard, — tas attiecas tikai uz Vāciju ? — Jeronima tēvs viņu pārtrauca.

Dažas sekundes klusuma. Edvards tikai tagad sajuta, ka nekurinātajā kabinetā ir auksti. Bija dzirdams, kā Ludviga spēlēja klavieres. Viņš smagi pagriezās krēslā, sadrūma un, atgainīdams visu silto, maigo, mūzikas uzdvesto, sāka runāt dobji un skarbi.

—    Boļševisms var aprīt visu civilizēto pasauli, ja tas netiks iznīcināts jau dīglī. — Edvarda balsi skanēja stingra apņēmība un tas, ko ar asu nojautu uztvēra viņam pretim sēdošais jezuīts, — bailes. Edvards piecēlās, paspēra dažus soļus un, apstājies Jeronima tēva priekšā, turpināja: — Grūst visa Vācijas impērijas ēka … Kas notiks tur tālāk, grūti pateikt. Ja Berlīne atkārtos Maskavu un nodibinās padomes, tad tas būs šausmīgs drauds. Jo ievest sabiedroto karaspēku revolūcijas pārņemtā zemē — nozīmē atkārtot vācu likteni Ukrainā. Bet, ja sociāldemokrāti — es runāju par labējiem — noturēs varu savās rokās, tad imperatora ērgļus nomainīs demokrātiskā vista un Vācija uz daudziem gadiem zaudēs lielvalsts lomu.

Edvards uzminēja Jeronima tēva acīs mēmu jautājumu.

—  Jūs jautājat, kāpēc es esmu atbraucis šurp, kur vācieši var mani īošaut kā franču spiegu?

—    Man liekas, es to neteicu. Bet, atzīstos, tas mani interesē.

—    Jauki. Piedodiet par garo ievadu. Tātad — kāpēc es esmu šeit? Tikīdz Berlīnē sāksies ugunsgrēks, vācu armija Ukrainā un Polijā sairs, l'ur nav šaubu. Vācieši aizies, un visa viņu ieņemtā teritorija pāries Sarkanās Armijas rokās. Jūs varat iedomāties, kas tad sanāks? Sarkanā Mas<ava — sarkanā Berlīne! Tas būs Eiropas gals. Ne Francija, ne Anglija to nevar pieļaut. Situācija krasi mainās. Agrāk austro-vācu armija bija barjera, kas atdalīja Eiropu no komunistiskās Krievijas. Tagad šī barjera grūst. Ja mēs tās vietā neuzcelsim citu, padomes brāzīsies visam pāri . . .

—    Kā tad to var aizkavēt? — sasprindzināti klausījies, jautāja Jeronima tēvs.

Edvards paņēma rokās karti.

—    Jānodibina Polijas republika ar nacionālu armiju, kas aizsprostos sarkanajiem ceļu uz Rietumiem. Latvija un Igaunija dabūs «patstāvību» un kopā ar Poliju un Rumāniju zem Francijas protektorāta veidos bruņotu buferi starp Krieviju un Rietumiem. Anglija turpretim sāks ar Murmanu un Arhangeļsku. Savienotie desanti spiedīs sarkanos no ziemeļiem, flote — no Baltijas jūras. Otra angļu zona būs Ziemeļkaukāzs, Baku, Vidusāzija. Bet franču flote pie pirmās iespējas ieies Melnajā jūrā un ieņems Odesu un citas ostas. Japāņi ir ieņēmuši Vladivostoku un jau virzās uz Sibīriju. Tādā pašā virzienā strādā krievu baltā armija un čehoslovaku korpuss. Polija tajā pašā laikā pacentīsies ieņemt labā krasta Uk rainu, Lietuvu un Baltkrieviju, bet, ja tas neizdosies, nodibinās tur padomēm naidīgas valstis. Sādā lokā iežņaugta, Maskava noslāps. Bet mums, poļiem, jāpasteidzas, pirms haoss nav sagrābis arī mūsu novadus. Jāsagatavo bruņotie spēki, kas varētu izsvilināt ar uguni visus, kam ienāktu prātā pēc vāciešu aiziešanas Polijā dibināt padomes vai kaut ko tamlīdzīgu. Mums ir svarīgi iegūt laiku, savākt spēkus, tos apbruņot, nodibināt varas orgānus, žandarmēriju. Francija mums dos uz kredīta amunīciju. ieročus, atsūtīs ap pusotra tūkstoša oficieru. Un tad mēs runāsim citu valodu. Bet patlaban jāsāk rīkoties, pie tam ļoti noteikti. Jo vairāk tāpēc, ka tas taču ne tikai vispārējās politikas, bet arī mūsu un jūsu lik teņa jautājums: ja mēs neiznīcināsim poļu boļševikus, tad viņi iznīci nās mūs!

Edvards apklusa, ielūkodamies kartē. Pēc tam, it kā kaut ko atcerējies, piebilda:

Starp citu, viņa ekselence kardināls man lika jums pateikt, ka gadījuma, ja jūsu darbs bus veiksmīgs, tad piemērotāku ģenerālvikāru[1]volinija par jums viņš neatradīšot.

Jeronima tēva ačeles nemainīja savu parasto izteiksmi.

—    Es gaidu jūsu pavēles, pan Edvard.

—    Jauki, Jeronima tev! — Edvards apsēdās. — Tātad sāksim rīkoties … Pēc paris dienām es aizbraukšu uz apspriedi Varšavā. Pa šo laiku iepazīstiniet ar stāvokli savus kolēģus apkaimē. To dariet uzmanīgi. —■ Pamanījis jezuīta pirkstu nepacietīgo kustību, Edvards saprata, ka pēdējo frāzi nevajadzēja izteikt. — Par manu atbraukšanu un manu misiju — pagaidām ne vārda. Pēc trim nedēļām būs manas sievas dzimšanas diena. Si iegansta dēļ mēs sapulcēsim šeit apkaimes labākās dzimtas un turīgākos ļaudis, kas ieinteresēti mūsu darbībā. Tajā pašā laikā jūs sarīkojiet pie sevis ksendzu apspriedi. Pēc tam pacentieties personīgi satikties ar vietējiem politikāņiem. Kas te ir viņu virsvadonis?

—    Peespovietis[2] — advokāts Sladkevičs.

—    Tas jau ir sociālists? Atri! Nolādēts bestija! Ar viņu esiet uzmanīgāks, Jeronima tēv! Kamēr situācija noskaidrosies, šis ir spējīgs mūs trīs reiz pārdot vāciešiem. Es atvedīšu no Varšavas dažus oficierus, vajadzēs tos iekārtot pieklājīgās ģimenēs. Sāksim atlasīt ļaudis, paklusām apbruņosim tos … Lai kads no jūsu kolēģiem savā sprediķī griežas ar aicinājumu cīņai par tēvzemi un Lielpoliju. Ja viņu pat arestētu, nav svarīgi, mēs izpestīsim! Es atvedīšu naudu. Pagaidām te būs piecpadsmit tūkstoši marku. Starp citu. brīdiniet tos, kam jāzina par drīzu vācu markas krahu. Varšavā es satikšos ar pāvesta nunciju[3] un lūgšu padomu, kā jums tālāk rīkoties. Bet patlaban galvenais uzdevums — vākt kopā spēkus … Lūk, tā šķiet, tas būtu viss, ko es gribēju jums sacīt. Un tagad es lūdzu jūs aizbraukt pie kņaza Zamoiska un nodot viņam šo vēstuli.

Abi piecēlās.

Otra nodaļa

Franciska ilgi lūkojās jaunekli, kas skaldīja malku. Re, viņš atvēzējās, cirta. un puse šķilas aizlidoja tālu sāņup. Otrs cirtiens, trešs . . . Atri auga šķilu kalns. Un cirvja vieglajos vēzienos bija jūtama pārliecība un jauneklīgs spēks.

2*

—    Būtu labāk drusku atpūties. Kur tev jāsteidzas? — locīdama izdauzīto paklāju, Franciska ierunājās.

Jauneklis neizpratnē pavērās uz istabeni. Acis viņam zilas, virs tām melnas uzacis it kā spārni lidojumā . . . Nepaklausīga matu cirta pārkārusies pār acīm.

«Skaists zēns, nav vārdam vietas, kaut gan pats to vēl nezina. Lūpas vēl bērnišķīgas, neskūpstītas,» Franciska novērtēja ar pieredzējušu sievietes skatienu.

Uzsmaidīja tam. Šajā jauneklī, staltā un spēcīgā, bija kaut kas labs, neskarts. Un dīvaini, ka viņa balss nebija jauneklīgi lūstoša, bet nostiprinājusies, vīrišķīga.

—    Varbūt es jūs traucēju?

Tad nē jau! — Franciska atteica. — Bet tu taču no paša rīta strādā bez atpūtas, it kā tevi kāds triektu. Pusdienas esi ēdis?

—    Man … jau . .. nav ko ēst. Un negribas arī.

Nu jā, stāsti vien! Muļķības! Palīdzi ienest paklāju, pēc tam iesim virtuvē, paēdīsim. Es arī neesmu pusdienojusi.

Jauneklis nevarēja izšķirties.

Tādas norunas gan nebija .. . Jūsu vecākais, zilajā kaftanā. las, kas līga, par pusdienām neko neteica.

Tas ir mans vīratēvs .. . Paņem paklāju! Paēd, tur viņiem ne tik vien kā tev — tur desmitiem pietiks. Nebīsties, no tā viņi nabagāki nekļūs! — Franciska nepacietīgi sakārtoja priekšautu.

Uzvēlis plecos milzīgo paklāju, jauneklis iegāja istabenei līdzi pili.

Dod mums. Barbara, kaul ko ieēsl. Bet tā krietnāk! Jāpabaro puisis, un es arī esmu izsalkusi. — teica Franciska, ieiedama virtuvē. — Ar šīm svinībām mājā viss sagriezts ar kājām gaisā! Bet, kas notiks, kad tās sāksies . . . Viesības simt cilvēkiem, orķestris no pilsētas … Malka boska![4]kaut kas tāds sen nav bijis. — Franciska runāja, sēdinādama puisi pie galda, uz kura Barbara jau nolika šķīvi ar boršču.

Kā tevi sauc? — Ieliedama puisim otru šķīvi. Franciska jautāja.

—    Raimonds.

—    Bet uzvārds?

—    Rajevskis.

—    Tu esi pilsētnieks? Tēvs un māte tev ir?

Ir.

Jā. redzams, labi jums neiet, ja tu ej peļņā. Tēvs karā?

—    Nē.

—   Kur tad? — Franciska nemitējās.

Jauneklis klusēja.

Franciska saprotoši nopūtās.

—    Droši vien jūs pametis!

Virtuvē ieskrēja Ileļa.

Vairākkārt šķelmīgi uzlūkodama svešo puisi, viņa čivināja:

—    Kungi brauks pie Zamoiskiem . .. Grāfiene karietē, bet jaunais grāfs jāšus. Aneļa pašlaik frizē grāfieni Stefāniju, bet es skrēju uz staļ ļiem, lai pēc stundas padod zirgus.

Durvis atkal pavērās. Ienāca Juzefs.

—    Virtuvē atkal sveši cilvēki! Ko es tev teicu, Franciska! Bez tam — ēd ātrāk, tevi sauca augšā, — viņš īdzīgi noteica.

—    Kas tas īsti ir? Pat mierīgi paēst neļauj! No rīta līdz vēlai naktij skrien, skrien — un vēl par maz! Vēl arvien par kaut ko piekasās, — Franciska atcirta.

—    Nu, nu, pievaldi savu mēli! — Juzefs uzbrēca. — Bet tu, puis, pabeidz darbu, pēc tam vari gozēties, cik gribi. Te tev nav ko darīt… Malku sakrauj turpat pagalmā šķūnī. Pagalmu noslauki. Tad vari nākt pēc naudas. Nu un tagad katrs savā darbā! — Juzefs pacēla balsi.

Jauneklis pietrūkās tik strauji, ka vecis atkāpās.

—    Paldies par cienastu, — vērsdamies it kā pret Francisku, it kā pret Juzefu, Raimonds klusi noteica un žigli devās uz durvīm.

Kad bija uzkrauts pēdējais malkas klēpis un pagalms noslaucīts, Raimonds uzvilka savu vamzi, paņēma padusē cirvi un devās uz parādes durvīm.

Palaco stāvēja uzkalnā, kura pakājē tecēja upe. Lejup pie upes veda divas platas granīta kāpnes. Tur, kur sākās stāvā krauja, līkumoja puķu dobes un stiepļu sēta metra augstumā. Pie kāpnēm apaļš aizlaistas strūklakas baseins. Senlaikos te bijusi nocietināta grāfu Mogeļņicku pils. No upes puses cietokšņa atliekas vēl bija saglabājušās.

Ar savu priekšpusi palaco izgāja uz parku. Pie parādes durvīm bija ierīkots milzīgs betonēts pusriņķis. Plata, sarkanām smiltīm nobērta aleja veda uz parka galvenajiem vārtiem. Augļu dārzs atdalīja no palaco sētas māju, staļļus un pārējās saimniecības ēkas.

Pie durvīm stāvēja vaļēja kariete. Dūšīgais kučieris tik tikko valdīja straujos zirgus. Nostāvējies skaistulis ērzelis ar kāju nepacietīgi dauzīja betonu. Ar niknu aci pablenza uz pienākušo Raimondu un draudīgi iekrācās.

—    Nu, nedldies, velns tāds! — pievilkdams grožus, kučieris uzkliedza ērzelim.

Atskanēja viegli soļi. Raimonds pagriezās un sastapās ar Ludvigas acīm. Tās pieskārās viņam tikai vienu mirkli. Bet viņš nenovērsdamies turpināja skatīties uz viņu ar izbrīnu, kā mēdz skatīties bērni.

Viņa viegli iekāpa karietē.

—    Bet kur ir Stefānijā? Un mans zirgs? Jan, aizskrien uz stalli, lai man tūlīt pat atved Lasku. Cik reizes man būs jāpavēl! — Aiz Raimonda muguras kāds skarbi nobēra ar neskaidru «r».

Kučieris smagi norausās no bukas.

—    Kādam vajag pieturēt zirgus, labdzimtīgais pan.

—    Ei tu! Kā tevi tur? Pieturi zirgus! — biezo lūpu augstprātīgi atkāris, Raimondam pavēloši uzkliedza jauns cilvēks kavalērista jakā un stulmaiņos, nepacietīgi grozīdams rokā steku. Viņš bija vēl bez ūsām, resns un īsām kājām.

—    Es jums neesmu sulainis! … — Raimondam paspruka.

Vladislavs uz mirkli apstulba. Pēc tam viņš trakās dusmās savicināja

steku, bet nesita: ar nojautu uzminēja, ka par sitienu šis puisis ir spējīgs viņam sašķaidīt galvu ar cirvi.

—    Tad lasies prom no šejienes! Kas tevi te ielaida? Ei, Juzcf, vai kāds, kas tur ir! Kur jūs visus velns parāvis? — zaudējis savaldīšanos, Vladislavs kliedza, izraudams grožus kučierim no rokām.

Raimonds lēni gāja projām no parādes durvīm, dodamies uz virtuvi pēc aprēķina.

Šajā brīdī iznāca Stefānijā.

Dažus soļus no stiepļu sētas, kas šķīra augstieni no kraujas, Raimonds apstājās. Viņa uzmanību saistīja motocikls, kas traucās pa aleju; to vadīja vācu zaldāts ar īsu karabīni plecos. Motocikls iznira tieši karietes priekšā, un no motora apdullinošā trokšņa zirgi metās sāņš. Ērzelis saslējās uz pakaļkājām, nokrakšķēja dižilkss. Vladeks, palaidis grožus, metās uz durvīm, glābdamies no zirgu pakaviem. Zaldāts, vairīdamies no sadursmes, piedeva pilnu gāzi un zem asa leņķa pagrieza motociklu sāņup. No tā zirgi palēcās uz priekšu un brāzās uz krauju. Stefānijās izmisuma kliedziens viņus vēl vairāk paskubināja. Vēl daži soļi, un viss būtu nogāzies lejā. Zirgi nemanīja ar krūmiem nomaskēto krauju. Raimonds metās satrakotajiem zirgiem ceļā un tajā pašā mirklī saprata, ka baiļu apmātos dzīvniekus viņam neapturēt. Tie samīdīs viņu, pirms viņš pagūs kaut ko izdarīt .. . Un tikai pēdējā acumirklī viņš sajuta savā rokā cirvi. Rau, tas jau ir viņam priekšā, mežonīgais ērzeļa purns! . . . Drausmīgs trieciens ar cirvi pierē nogāza zirgu. Un tajā pašā mirklī jauneklis pats nokrita no apkaltās di/ilkss sitiena. Klupdams viņam uzkrita virsū otrs zirgs.

Uz kliedzieniem saskrēja visa muižas saime. No karietes izrāva nobālušo Ludvigu un tikai tad steidzās pie zirga, kas spārdījās pa zemi, un zem kura gulēja Raimonds. Kad beidzot izdevās viņu atbrīvot, viņš neizrādīja dzīvības zīmes. Viņu noguldīja uz zemes. Bez asiņu lāses sejā viņš, likās, bija Cieši aizmidzis.

Vīrieši rosījās ap zirgiem. Ērzelis ar ielauztu galvas kausu gulēja tik pat nekustīgi kā tas, kas bija viņu notriecis.

—    Bet viņš taču ir pārsitistam galvu! Tik dārgu zirgu nomaitājuši, — ierunājās beidzot atžilbušais Vladislavs.

—   Paldies dievam, ka grāfienei nekas nav noticis! Jēzus Kristus! Kas tikai tad būtu! Un grāfs Edvards aizbrauca, — aiz uztraukuma izkaltušām lūpām nočapstināja Juzefs.

Vladislava nesenais izbīlis mainījās ar trakām dusmām, un viņš bruka virsū apkārtstāvošajiem kalpotājiem:

—   Tas viss tikai jūsu dēļ, velna liekēži! Slinkumā izlaidušies, nelieši! Kur jūs visi bijāt, kad padeva karieti? Un kā te drīkst visādi zaldāteļi vazāties ar saviem tarkšķētājiem?

Tas jau zīmējās uz tikko no nama iznākušo Zonnenburgu. Majors at vainojās Ludvigai par viņai nodarītajām nepatikšanām. Vladislavs strauji piegāja tam klāt.

—    Majora kungs, es prasu arestēt to mūlāpu, kurš gandrīz nobendēja grāfieni . . . Bez tam zirgs maksa vairākus tūkstošus marku, ko šis jūsu idiots visā savā mūžā nevar nopelnīt. Tad vēl jums jāieskaidro saviem zaldātiem, ka te nav iebraucamā vieta. — Vladislavs runāja vāciski, krop ļodams vārdus.

Slaikais, kā asaka izkaltušais majors, pieklājīgi pielikdams roku pie cepures, atsveicinājās no Ludvigas un pagriezās pret Vladislavu.

—    Ko jūs no manis vēlaties, jaunais cilvēk?

—    Es jums neesmu jaunais cilvēks, bet grāfs Mogeļņickis! Lūdzu to neaizmirst, fon Zonnenburga kungs!

—    Jauki. Bet, ja jūs turpināsiet tadā pašā tonī, es atsakos jūs uzklausīt. Motociklists izpildīja savu pienākumu, un viņam nav jāatbild par to, ka jus palaidāt grožus vaļa un atstājāt grāfieni likteņa varā, — Zonnen burgs atcirta un kopā ar zaldātu iegāja mājā, pa ceļam atplēsdams vēstuli ar uzrakstu: «Pilnīgi slepeni, ļoti steidzīgi. Atvērt personīgi.»

Šajā jezgā bija aizmirsuši Raimondu. Ludviga pirmā to pamanīja.

Ak dievs, ka tad jus viņu pametat bez palīdzības! — viņa iesau cās. — Tūlīt ienesiet viņu mājā! Stefa, palūdz majoru, lai sūta pēc feldšera.

Majors savā istaba lasīja:

—   «… Nosūtu šifrētu radiogramu — divpunkts . . . Austroungārijā ļoti spēcīga rūgšana . .. Viņa ķeizariska un karaliskā augstība atteicies no troņa … Pavēlu visiem līdzekļiem pat ar aģitatoru nošaušanu saglabāt disciplīnu karaspēkā . . . punkts . . . Klausīt tikai augstākās virspavēlniecības pavēles.

Ludendorfs . ..

Papildu pavēles sekos . . . Pēc izlasīšanas sadedzināt . . .» Zonnenburgs čukstēja.

—    Dziļš ģībonis. Tas ir šoks, lūzumu nav. Pagaidām nevajag viņu apģērbt. Tūlīt iešļircināsim viņam kamparu, — teica vācietis feldšeris ar Sarkanā krusta apsēju uz mundiera piedurknes.

Raimonds gulēja smēķējamā istabā uz plata dīvāna, apsegts ar siltu segu. Viņu apkopa sulainis Ādams un Franciska. Arī Stefānijā rosīgi piedalījās viņu rūpēs.

Kad Raimonds sāka atgūt samaņu, istabā ienāca Ludviga.

—    Lūk . .. Pulss kļūst stingrāks … Jaunais cilvēks uzvedas labi. Patlaban viņam vajadzīgs pilnīgs miers . . . Kas tas? Signāls pulcēties? Man jāiet. Pēc stundas atgriezīšos. Bet viņu nevajag atstāt vienu, — teica feld šeris, pieceldamies no dīvāna.

—    Jūs varat iet, — Stefānijā teica Franciskai un Ādamam. — mēs ar grāfieni te būsim kādu laiciņu. Viss kārtībā, viņš nāk pie samaņas, — Stefānijā klusu atbildēja uz Ludvigas mēmo jautājumu, kad viņas bija palikušas vienas. — Vai tev neliekas, Ludviga, ka viņš ir skaists?

—    Stefa, kā tev nav kauna?!

Raimonds ar pūlēm pacēla smagos plakstus. Pie galvgaļa sēdošā Stefānijā laipni noliecās pār viņu. Jauneklis miglainām acīm ilgi raudzījās svešajā, greznajā dāmā, viņas šķelmīgajās acīs, koši nokrāsotajās lupās, nesaprazdams, kur viņš atrodas un kas ar viņu notiek.

Stefānijā uzmanīgi izstāstīja viņam par notikušo. Viņš mēģināja pa celties, bet Stefānijā viņu atturēja:

—    Gul iet mierīgi!

Ludviga, pamanījusi viņa kustību, piegāja pie dīvāna un saņēma Raimonda roku.

—    Kā lai es jums pateicos? — Ludviga klusu teica.

Aiz logiem atkal ietarkšķējās motocikls, kas aizveda majoru. Tikai tagad Raimonds visu atcerējās. Viņam kļuva vēsi un neomulīgi.

—    Kur manas drēbes? Es gribu projām, — viņš nočukstēja.

—   Tūlīt jums atnesis drēbes un palīdzēs apģērbties. Bet jums nevajag aiziet, iekams neesat atguvis spēkus, — teica Stefānijā, iziedama aiz Ludvigas no istabas.

Grīļodamies no reiboņa, gandrīz vai krizdams, Raimonds apģērbās. Kad istabā ienāca Juzefs, nesdams vadmalas uzvalku, zābakus un mednieka jaku, viņš sastapa Raimondu jau saģērbušos.

—    To tev atsūtīja augstdzimtīgā pane. — Un Juzefs nolika atnestās lietas uz krēsla. — Bez tam viņa lika tev nodot divi simti marku, — viņš pasniedza puisim kredītzīmju žūksni. — Tāpat likts tevi paēdināt un aiz vest uz pilsētu.

Raimonda acu priekšā istaba lēni griezās. Viņš vārgi izstiepa rokas, lai noturētu līdzsvaru.

—    Bet cik man pienākas par malku? — viņš jautāja.

—    Par malku — trīs markas, kā norunāts. Bet tev taču dod divi simti, ko tad vēl?

Raimonds izņēma no kredītzīmju žūkšņa trīs markas, pārējās nolika uz galda un klusēdams izgāja.

Aiz parka vārtiem viņš atskatījās un ilgi lūkojās uz muižu. Pēc tam lēni vilkās uz pilsētu. Vējš dzelstīja viņam seju, līda zem kamzoļa. Bet viņš gāja un gāja, klupdams un grīļodamies kā piedzēries.

—    Oberleitnanta kungs, šiem te diviem caurlaides nav kārtībā. Ko pavēlēsiet? — roku pie cepures pielicis, raportēja drukns vahmistrs.

Šmultke paskatījās uz aizturētajiem. Viens no tiem — salīcis, asiem sariem noaudzis, nodriskātā austriešu zaldātu formā — raudzījās viņā dusmīgi, bieži mirkšķinādams, it kā oficiera papirosa dūmi tam kostu acīs. Otrs — slaids, garām un sirmām kā cigāra pelni ūsām, melnā mētelī ar iežņaugtu vidu, īsos zaldātu zābakos — stāvēja mierīgi, vienaldzīgi aplūkodams pasažierus, kas kāpa laukā no vagona.

—    Kāpēc jums uz caurlaides nav vīzas? — Smultke bargi noprasīja.

—    Tur jau trīs ir, bet ceturto neuzlika — nebija, kas uzliek. Visi jož uz mājām, kam tur laiks ar vīzām, — ar tādu kā ļaunu prieku pirmais atcirta.

—   Kā tu stāvi? Mierā! Es tev, nelieti, mācīšu, kā jārunā ar oficieri! No kāda pulka? Kāpēc bez uzplečiem un kokardes? Dezertē, maita? — Šmullke iebļāvās, beidzot atradis, uz ko izgāzt niknumu par trīs dienu nepārtrauktu dežurēšanu stacijā, kur viņa eskadrons vilcienos ķerstīja austroungāru armijas dezertierus.

Kas es par dezertieri? Biju Krievijā gūstā, tagad atgriežos dzimtenē. Esiet tik laipni, paskatieties, — klusinādams balsi, atbildēja zaldāts.

Smultke apskatīja aizturēto dokumentus. Nobružātajai, netīrajai apliecībai, kas izdota kara gūsteknim Mečislavam Pšigodskim, bija uzspiests Kijevas komandantūras spiedogs ar īsu atzīmi: «Pārbaudīts. Invalīds. Atļauts izbraukt uz dzīves vietu.» Otra apliecība bija uz Zigismunda Rajevska, Varšavas ūdensvada montiera vārda, un arī tam bija atļauts atgriezties viņa ģimenes dzīvesvietā.

—    Ko tu Krievijā darīji pēc septiņpadsmitā gada?

—    Raku kartupeļus, oberleitnanta kungs.

Kareivja atbildē Smultke uztvēra apslēptu ņirgāšanos.

Nekas, tu man pasēdēsi, kamēr to visu noskaidrosim . . . Un kāpēc jums nav vīzas? — Smultke griezās pie garā, neviļus uzrunādams ar «jūs».

—    Es vāciski neprotu, — tas atbildēja poļu valodā.

—    Viņš ir polis un jūs nesaprot. — zaldāts pārtulkoja. — Mēs braucām kopā. Viņš arī aizgāja uz komandantūru pēc vīzas, bet tur nebija neviena, kas to uzliktu. Mēs esam no vienas puses, šejienieši.

Paskaidrojumi nelīdzēja. Visas šīs dienas Smultke bija tā sanervozējies, ka ar mokām valdījās no asiem izlēcieniem. Patlaban viņam ļoti gribējās zvelt pa purnu šim bezkauņam, kas vēl pirms nedēļas drebēja katra oficiera priekšā, bet tagad, kad šajā idiotiskajā Austroungārijā sa vārīta putra, iedrošinās runāt tik nekaunīgā tonī. . . Kas tad būs tālāk? Šodien no vilciena tika izsēdināti piecdesmit septiņi dezertieri, no tiem vienpadsmit ar ieročiem. Bet telegramas brīdina, ka sākas masveida bēgšana. Ja šis vilnis atveļas līdz tejienei . . . Velns parāvis!

—    Aizvediet viņus uz komandantūru! Rīt pārbaudīsim, vai tiešām viņi dzīvo šajā pilsētā.

—    Tad tāda tā pārbraukšana. Sutinies šajā blakšu skabūzī visu nakti. . . Rītā viņš noskaidros! . . . Veselu mēnesi braucu, līdz mājām no kļuvu, bet te pašā durvju priekšā tevi aiz atslēgas! Nu, nedod dievs, ka tāds man tumšā vietā gadītos ceļā! — Pšigodskis grieza zobus, nikni uzsviezdams savu pauniņu uz koka lāvas, kad viņus ieslēdza tukšā arestantu telpā.

—    Tu pats esi drusku vainīgs, draugs: vajadzēja ar viņu tā lēnāk. Kur tu galu galā dzīvo?

—    Tepat taču. netālu no pilsētas, Mogeļņicku muižā.

-— Un kas tev tur ir?

Tad sieva, tēvs, brālis . . . Vispār ļaužu uz velna paraušanu. Droši vien dzīvo, cepures kuldami! Mūsu suga visa pie Mogeļņickiem kopš sentēvu laikiem sulaiņu kārtā. Tēvs ir ekonoms, brālis — sulainis, mana sieva — istabene. Bet es pie viņiem biju zirgu puisis. Sulaiņos neņēma — pilina nebiju padevies. Un es pats ari nebūtu gājis. Suņa amats! Stāvi uz pakaļkājām un luncini asti, kad saimnieks tev sit ar knipi pa degunu. Ar zirgiem daudz patīkamāk.

Rajevskis uzklāja savu mēteli uz lāvas, noņēma cepuri un atlaidās, pagriezies ar seju pret zaldātu. Tas raudzījās uz kaimiņa sudrabaini sirmo matu ērkuli.

—    Cik jums gadu, pan Rajevski?

—    četrdesmit pieci. Un kas tad ir?

—    Re, tā, es skatos, pavisam sirms. No kā tas būtu?

Rajevska skarbās, kuplās uzacis sakustējās.

—    Dažreiz nosirmo ari divdesmit gadu vecumā.

Dažas minūtes abi klusēja.

Jūs esat noslēgts cilvēks, pan Rajevski, — Pšigodskis pēdīgi teica. — Es jau sen jūs vēroju. Re, vācietim teicāt, ka nesaprotat, bet tas taču nav tiesa!

Rajevskis uzmanīgi paskatījās uz viņu. Pšigodskis nomierinoši pasmaidīja.

—   Varat neraizēties, pan Rajevski! Kaut arī es esmu no dzinējsuņu sugas, bet dvēseli vēl neesmu velnam pārdevis. Man ari ir šis tas, par ko padomāt. Ja šis vācu desa būtu zinājis, kādus «kartupeļus» es «raku» visu šo gadu, viņš ar mani runātu citādi. Ja jums interesē, varu pastāstīt šo to no savas dzīves. Tik un tā mums nav ko darīt. Tā vismaz ātrāk paies laiks …

Rajevskis vēroja zaldāta nemierīgās kustības.

Zināt, ko es jums teikšu, Pšigodski? — tikai pēc brīža viņš atbildēja. — Ne vienmēr jāizstāsta viss, ko gribas stāstīt. Jūs man šķietat kār tīgs cilvēks. Bet tagad nav tāds laiks, kad var runāt ko lieku tur, kur bez tā var iztikt. Lūk, piemēram, nebūtu jūs uzkāpis vācietim uz varžacīm, mēs tagad jau būtu mājās.

Zaldāts piesēdās viņam blakus uz lāvas.

Kas tiesa, tas liesa! Bet zināt, ir tādas stundas, kad dvēselei skumji. Un jāizstāsta kādam viss. II sevišķi, ja jūti, ka tas visu sapratīs cilvēcīgi. Kā tagad pat. es esmu gandrīz mājās, bet liela prieka man par to nav ..

—    Kāpēc?

Tad, luk, kā tas viss sanāk. Stāstīšu no sākuma, no paša gala . .. Apprecējos es tieši pirms kara. Atradu sev sādža labu, pat skaistu meiču, tiesa, drusku draiskulīgu. Uzsākām mēs ar Francisku savu dzīvi pusmuižā, kas līdzās grāfu muižai… Sākās karš. Bet grāfiem tā sagadījās: vecākais dēls — Edvards (viņam muiža Varšavas tuvumā) kalpoja krievu gvardē, bet vidējais — Staņislavs (viņam ir muižas Galīcijā un Ukrainā) pēc mobilizācijas kļuva austriešu oficieris. Kad vācieši ieņēma mūsu apvidu, viņš kļuva šejienes garnizona priekšnieka adjutants. Izrādījās tā: lai uzvar karā kurš uzvarēdams, bet Mogeļņicki nezaudēs. Pēc tēva lūguma grāfs Staņislavs pieņēma mani par denščiku. Un viss būtu tā nekas. Bet kungi nez ka bi ja ieskatījuši Francisku. Iepatikusies tā viņiem, pataisīja to par istabeni. Viņa pār gāja dzīvot uz flīģeli līdzās palaco. Iekārtoja viņu kopt veco grāfu. Tas visu laiku vārguļo. Caurām naktīm jāpieskata. Un tad es sāku manīt, ka ar sievu nav kaut kas labi. Neko viņa man nesaka, bet redzu — kaut kas viņu nomāc. Es nācu pie viņas no pilsētas katru vakaru. Ieskatos reiz no rīta (viņa vēl gulēja), uz krūtīm viņai zilums, it kā kodis būtu kāds. Man sirds aizsvilās. Gandrīz vai nožņaudzu! Tad viņa atzinās, ka vecais grāfs viņai uzmācas. Galīgi nomocījis viņu. Nav viņai nekur no ta glābiņa. Kad viņa sākusi atgaiņāties, tas piedraudējis, ka tūlīt otrā dienā mani aiztriekšot uz fronti, bet viņu ārā no mā jas . . . U11 kaut ko tādu pastāstīja, ka es vai prātu zaudēju. Tam vecajam smerdelim sen bija laiks nosprāgt! Pelavu maiss! Nemaz nav spējīgs .. . Bet, kaut nevar, pie bābieša tomēr lien. Ar zobiem koda .. . Evs visu dienu staigāju kā jucis. Atnāku naktī — viņas nav. Metos mājā. Sāku lauzties veča durvīs. Kas tur pēc tam nolika, velns vien sazina! Neatminu .. . Bet visi saskrēja, nelaida, kaut arī es silos kā traks! Grāfs Staņislavs man tā iezvēla ar revolveri pa galvu, ka mani kā mironi izvilka sētā. Arestēja «par trakošanu piedzērušā stāvoklī». Bet otrā dienā — ešelonā iekšā un 11/. fronti prom. Tur es pie pirmās ie spējas padevos gūstā. Aizdzina mūs uz Sibīriju, koncentrācijas nometnēs. Tas bija piecpadsmitā gada beigās. Ko mēs tur neizcietām! Trīsdesmit piecas kapeikas uz zaldāta dvēseli dienā! Bet oficieriem septiņi rubļi. Zaldāti mira no tīfa un bada, bet oficieri neceļ ne ausu .. . Tad pienāca revolūcija. Septiņpadsmito gadu mēs nomētājāmies 11c šur, ne tur. Bet tad. kad boļševiki saņēma tos. ko vajag, aiz žaunām, tad arī mēs. gūstekņi, iekustējāmies. Gadījās starp oficieriem viens pārgalvīgs puisis — ungārs leitnants Šaino. Tad viņš mums skaidri pateica: «Puikas, dauzām vaļā no liktavas. pievācam produktus un drēbes!» Mēs tā arī izdarījām. Bet boļševistiskā revolūcija līdz turienei vēl nebija nonākusi. Mūs pamatīgi nostrostēja. Saiņo un mūs, zaldātu barvežus, iespundēja cietumā, grasījās tiesāt lauka kara tiesa. Bet tad sākās jezga! Boļševiki tika klāt arī mūsu nometnēm. Visus atbrīvoja. Mītiņi gāja vaļā. Un. lūk, daļa gūstekņu nolēma atbalstīt boļševikus. Mūsu sanāca ap pusotra tūkstoša, ja ne vairāk, — ungāri, galīcieši.. . Viss vairums kavalēristu. Apbruņojāmies, sadabūjām zirgus. Ieņēmām pilsētu. Atvērām cietumu. Sameklējām Saiņo un uzreiz skaidri pateicām: «Ja tu patiesi esi kārtīgs cilvēks un jūti līdzi vienkāršam cilvēkam, tad uzņemies komandu un rīkojies.» Leitnants ilgi neprāto: «Prieks censties. Dodiet,» saka, «zirgu un pāris mauzeru!» Un tad mēs sākām klapēt krievu oficieru kungus. Un man tas tā iepatikās, ka es veselu pusgadu nenokāpu no zirga. Leitnants Saiņo ar kara gūstekņiem kā partizāni palika Tālajos Austrumos, bet mani vilka uz māju pusi. Es pārklejoju uz Ukrainu. Te man arī atradās darbs. Karoju, kamēr nokļuvu vāciešu nagos. Sūtīja izlūkot sādžu. Te uzklupa jātnieku patruļa. Labi. ka nebiju paņēmis ieroci. Noturēja par kara gūstekni — vecie dokumenti izglāba. Tirdīja mani, tirdīja. Pēdīgi atlaida mājās …

Pšigodskis apklusa un sēdēja nekustīgi, gurdi nokāris galvu.

—    Kālab tu man stāsti par savām gaitām pie boļševikiem? Es tev esmu svešs cilvēks, tik vien kā trīs dienas braucām kopā. Tā tu kādreiz uzrausies nelietim un pats sevi noliksi pie sienas, — Rajevskis klusu teica.

—    To es jūsu dēļ, lai jūs neskatītos uz mani greizi…

—   Bet kas tev gar mani daļas? Es skatos, tu esi gan jocīgs. Piebrauc it kā no citas puses. Metīsim mieru un liksimies gulēt …

Aresta telpā bija iezagusies krēsla. Ļaužu balsu dūkoņa aiz sienām ap klususi. Bija dzirdams, kā logu rūtis kapāja lietus.

—    Es jūs, biedri Rajevski, tikai tagad sazīmēju, kad jūs noņēmāt cepuri. Trīs dienas domāju, kur esmu jūs redzējis? Tik ļoti jūs līdzināties sastādītās internacionālās brigādes komisāram. Tikai vieta jums te nav piemērota un uzvārds cits — to sauca biedrs Hmurijs. Bet, ja labi jūsos ieskatās, — iznāk viens un tas pats … Tā nu es visu izstāstīju, lai jūs neskatītos greizi. Redziet, tik sveši mēs nemaz neesam.

Rajevskis nosmīnēja sirmajās ūsās.

—     Gadās arī tāda līdzība! Tikai šī līdzība ir bīstama, — var uzvilkt pie šķērskoka ne par šo. ne par to …

Pšigodskis uzlika roku Rajevskim uz pleca.

—   Varat būt drošs, biedri ITmurij, atvainojos, biedri … tas ir, pan Rajevski. Ne velti esmu pusgadu sabijis Sarkanajā Armijā — kaut ko taču mācījies esmu …

Aiz sienas atskanēja pienākošā vilciena rīboņa. Atkal cilvēku balsu dūkoņa. Kads slēdza vaļa durvis. Gaiteni — skarbi komandu i/kliedzieni. Aresta telpā sabrāza visu ieroču šķiru austriešu zaldātu bars.

Kad istaba ar tiem bija pieblīvēta līdz pēdējai iespējai, vācu dragūni aizvēra durvis. Tūlīt kļuva trokšņaini un saspiesti. Zaldāti novietojās uz lāvām, uz grīdas, uz palodzes, uz lādes, kas izpildīja galda vietu.

Brašs kavalērists ar Dzelzs krusta ordeni pie krūtīm pameta Pšigodskim ar aci:

—   Tu arī atkāpies, kamrād? Nu, un kā — uzplečus pats noņēmi vai tos tev obers, suņa purns, norāva?

—    Es esmu kara gūsteknis. Un kur jūs, puiši, uz mājām? — neviļus pasmaidīdams, Pšigodskis pajautāja.

Kavalērista vietā atbildēja spēka virs ar jefreitora uzšuvēm:

—    Jā, beztermiņa atvaļinājumā.

Visapkārt sāka smieties.

—    Mājās karūsas makšķerēt.

—    Sievas uzstādīja ultimātu: ja nebraukšot mājās, atvaļināšot no dienesta. Un tā mēs steidzamies.

Kaktā kāds nīgri noburkšķēja:

—    Redzams, pārāk sasteidzāmies. Teica taču pulka padome — doties ceļā visam pulkam reizē! Tad no šiem dragūniem būtu palikusi tikai slapja vieta.

—    Nenokar degunu! Piesteigs mūsējie — izpestīs.

Kad dambis pārrauts, tad caurumu ar cepuri neaizbāzīsi…

—    Izkarojušies esam, pietiek!

Bija pilnīgi satumsis. Zaldāti aizdedza sveci, attaisīja somas un sāka ēst vakariņas.

—    Sēdieties klāt, kamrādi! Droši vien esat izsalkuši? — atvērdams ar nazi konservu kārbu, kavalērists uzaicināja Rajevski un Pšigodski.

Rajevskis pateicās. Pšigodskis labprāt piekrita: viņš jau divas dienas nebija ēdis.

—    Tātad tu no Krievijas, kamrād? Nu. kā tur iet? Stāsta, ka tur neiespējama dzīve. Vai tiesa? — jautāja pavecs kājnieks.

—    Dažam labam tiešām karsti — fabrikantiem, muižniekiem un visiem, kas cara laikā jāja uz tādu muguras kā es un tu. Boļševiki tos tā piežmieguši, ka knapi velk elpu. Nu. bet strādnieki un zemnieki, tie karo. Pats zini, kā uz viņiem lien no visām pusēm, — aizmirsis, kur atrodas, atbildēja Pšigodskis.

—    Un vai tas ir taisnība, ka boļševiki atņēmuši muižniekiem zemi un sadalījuši to zemniekiem?

Un ka tu domā, vai bez tā zemnieks bulu gājis karot par padomju

varu?

Un vai taisnība, ka boļševiki spīdzinot gūstekņus? Bābu pasakas! Oficieru izgudrojumi. Bet par to, ka boļševikiem ir veselas gūstekņu internacionālās brigādes, jums nav stāstīts?

Stāstīja jau par dažādiem nodevējiem . . . Mūs arī tas obers nosauca par nodevējiem.

—    Kā jūs domājat, vai mums Ungārijā arī dos zemi?

—    Dabūsi .. . divu metru dziļumā .. .

—    Kā tā — nedabūšu? Par ko tad es karoju?

—    Ātri tu esi aizmirsis reglamentu. «Par imperatoru, par . ..»

—    Nu. imperators, teiksim, ir jau uzsperts gaisā! — jautri novilka kavalērists, bāzdams mutē krietnu porciju maizes.

Pšigodskis no viņa neatpalika un visu laiku apmierināti smaidīja, klausīdamies zaldātu sarunās. Kad kārba bija tukša, Pšigodskis noslaucīja piedurknē ūsas, pateicās kavalēristam un. īstenībā ne pie viena negriezdamies, jautāja:

—    Bet kāpēc jūs, kamrādi, braucat mājās bez ieročiem? Tā jau žandarmi jūs pa bariņam vien izķers. Bīītu devušies ceļā pa vairākiem ešeloniem kopā, bez oficieriem. Te jau viens kamrāds par to ieminējās. Šautene mājā vienmēr noder, kad vajag pakutināt kādu, kas pelnījis. Bet tā . ..

Rajevskis nemanot pavilka viņu aiz piedurknes. Drusku lēnāk. — viņš poliski pačukstēja.

Rītausmā viņus uzmodināja šauteņu sprakšķi. Visi pietrūkās kājās, uztraukti sarunādamies.

—    Ko tas nozīmē? — Pšigodskis jautāja Rajevskim.

Tas neizpratnē paraustīja plecus. Pēc kādām divdesmit minūtēm viss noskaidrojās. Ar šauteņu Iaidēm izsistajās durvīs iespraucās vairāki zal dāti, un no visām pusēm atskanēja priecīgi saucieni:

A-a-a! Tie taču mūsējie — no trīsdesmit septītā strēlnieku pulka!

Drukns artilērists ar īsu zobenu pie jostas nodārdināja zemā basā: Savāciet mugursomas, kamrādi! Ātri! Braucam tālāk. Mēs šos dragūneļus drusku paplucinājām. Gandrīz jau aizbraucām garām, bet tad uzzinājām, ka jūs esat te. Nu, nu. pasteidzieties!

Pilsētas laukumā viņi šķīrās. Pšigodskis cieši paspieda roku savam ceļa biedram.

Visu labu! Ja es jums kaut kā varētu noderēt, tad zināt, kur mani var atrast. Visu labu, pan Rajevski!

Pagājis dažus soļus, viņš atskatījās un sveicinot pamāja ar roku.

Pie pazīstamajām pagraba durvīm Rajevskis apstājās. Viņš sajuta, ka sāk uztraukties. Priekš vienpadsmit gadiem viņu no šejienes izveda trīs žandarmi. Lūk, te. uz kāpnītēm, stāvēja Jadviga, turēdama aiz rociņas Raimondu. Ceturtais žandarms aizsprostoja viņai ceļu . . . Kas ar viņiem noticis? Vai viņi vēl dzīvi? Cik savādi — nav drosmes nokāpt lejā un pieklauvēt pie durvīm.

Bet te jau tās atvērās. Pa kāpnītēm strauji nāk augšā meitene vienkāršā adītā jaciņā. Durvis vēlreiz atvērās. Parādījās bērna galviņa.

—    Zāras tante, tu atnesīsi konfektīti?

—    Protams, manu rudgalvīt, atnesīšu! Taisi ciet durvis.

—    Sakiet, — vai te dzīvo Jadviga Rajevska? — pūlēdamies runāt mierīgi, jautāja Rajevskis.

Meiča apstājās.

Rajevska? Nē… Tas ir, viņa te dzīvoja priekš dažiem ga diem. Tagad te dzīvo kurpnieks Mihelsons. Bel Rajevski dzīvo Krakovas šķērsielā.

—    Tātad viņa un dēls ir dzīvi?

—    Jadviga Bogdanovna un Raimonds? Protams, dzīvi. Jūs laikam sen neesat viņus redzējis.

—    Jā, sen .. . Vai jūs nepateiktu viņu mājas numuru?

Ja jūs pie viņiem, tad iesim reizē. Es vienmēr no rītiem iegriežos pie Jadvigas Bogdanovnas mēs strādājam kopā vienā darbnīcā. Ejam…

Rajevskis dzird sev līdzās papēdīšu klaudzienus.

Viņš soļoja, neskatīdamies viņā, bet ar acu stūrīšiem uztvēra viņas ziņkāro skatienu. Cilvēkus viņš arvien ielāgoja uzreiz, bet šī meiča, ko mazulis nosauca par Zāru, iespiedās atmiņā spilgtāk par citiem. Sevišķi lielās, tumšās acis, kurās aukstās vienaldzības izteiksme izzuda vienā mirklī, tiklīdz viņa sāka runāt ar mazuli. Ja viņa nebijusi lik jauna (viņai tīroši vien nebija vairāk par septiņpadsmit), varētu domāt, ka viņa ir ši knēveļa māte.

Viņam gribējās uzzināt par Jadvigu un dēlu vairāk, nekā viņa pastāstīja, bet ierastā piesardzība neļāva izprašņāt. Kaut gan pats smagākais bija novēlies no pleciem — viņš zina, ka tie ir dzīvi, bet satraukums par gaidāmo tikšanos pieauga. Kāds būs viņa dēls? Zēnam taču tagad astoņ padsmit gadu. Tas jau ir īsts vīrietis . . . U11 Jadviga! Un, ko tad, ja viņai ir cits vīrs? Pagājuši taču vienpadsmit gadi! Cik sen tas bija! Nav iespe jams noņemt no pleciem šo ilgo gadu smagumu, tāpat kā izbēgt no sir miem matiem …

—    Nu, klāt mēs esam!

Meičas balss bija melodiski dziedoša.

Viņš vēlreiz paskatījās uz to. Pelēka, adītā cepurīte vienā krāsā ar ja ciņu uzlikta bez koķetērijas. Pareizi veidots deguntiņš, noteikta skaistās mutes līnija.

Viņa pasmaidīja, neskaidri kaut ko nojauzdama.

—    A, Zaročka! Tūlīt eju . .

—    Es neesmu viena, Jadviga Bogdanovna, jums viesis. Labdien, Kaimond.

Rajevskim galva gandrīz skāra zemās, mazās istabeles griestus. Vienīgais lodziņš izgāja pret kāda šķūņa sienu. Te bija tumši un šauri.

Jadviga, vilkdama mēteli, atskatījās.

Zigismunds ar sasmagušo roku noņēma cepuri un klusi teica: Labdien, Jadzja!

Dažas sekundes Jadviga skatījās plati ieplestām acīm. Ziginund! .. .

Viņa skaļi raudāja, krampjaini apskāvusi tā galvu, il kā baidīdamās, ka viņai kāds atkal to atņems.

Kāpēc tad raudāt, mana mīļā, kāpēc? Tagad taču mēs atkal esam kopā . . . Nevajag, Jadzja … — Rajcvskis viņu mierināja.

Raimonds ncnovērsdamies raudzījās tēvā. Tas bija viņš, par ko māte viņam gara jos vakaros bija stāstījusi ar dziļu maigumu un mīlestību. Savā iztēlē Raimonds bija izveidojis brīnišķīgu l< va veidolu, vīrišķīgu, spēcīgu, taisnīgu un godīgu.

Puisēna sirdī līdz ar mīlestību uz tēvu bija audzis naids pret liem, kas viņu vajāja, iekala važās un aizdzina katorgā.

Zēns nevarēja skaidri iztēloties, kas ir ■<katorga».

Viņš tikai juta, ka tā ir kaut kas drūms, bezcerīgs. Māte stāstīja par kādu tālu zemi kaut kur pasaules malā — Sibīriju, kur briesmīgs auk stums, necaurejami meži vai sniegiem klāti lauki bez dzīvības. Simtiem kilometru uz visām pusēm nevienas dzīvas dvēseles. Un, lūk, lur, Šajā drūmajā novadā, važās iekalti cilvēki rok caram zeltu. Viņus apsargā zal dali. Tāda ir katorga. Un tur ir viņa tēvs.

Cik asaru bija noraudājis puisēns, klausīdamies mātes skumjajos no stāstos par lo, kurš gribējis tikai vienu laimīgu dzīvi nabagajiem un grūtdieņiem . . .

Kam gan citam, ja ne dēlam, lai māte būtu stāstījusi par savām nerimstošajām bēdām, par jauno, izkropļoto dzīvi, par to, ko viņa nepārstāja mīlēt un gaidīja visus šos ilgos gadus?

Visu savu maigumu māte veltīja dēlam.

Zēns auga smalkjūtīgs un atsaucīgs pret citu ciešanām un bēdām. Viņš bija mātes vienīgais prieks, tikai viņam tā dzīvoja. Gadi ritēja. Zēns izauga par spēcīgu vīrieti. Bieži vien. to uzlūkodama, viņa atcerējās savu jaunību, tos laikus, kad Zigismunds nāca uz satikšanos ar viņu, arī tāds pats jauns un skaists. Kā gan dzīve bija par viņu ņirgājusies . ..

Vislabākos dzīves gadus nodzīvot bez drauga, katru stundu apzināties, ka viņš cieš … Un nu viņš atgriezies — tēvs un vīrs. Sirms un skarbs. Pierē ka divas zobena rētas dziļas rievas …

Tēvs ir par viņu garāks. Viņš ir spēcīgs. Raimonds to sajuta no rokas, kas apskāva viņa plecus.

—    Tāto mīļais! — viņš klusu čukstēja.

Zara mulsi vēroja notiekošo. Viņai bija neērti par savu nevilšo klātbūtni. «Tad tāds viņš ir, šis noslēpumainais Raimonda tēvs! .. . Bet es taču to gandrīz uzminēju,» viņa domāja, priecādamās par saviem draugiem.

Jadviga Bogdanovna, es skriešu, bet jūs palieciet. Es teikšu, ka jūs esat saslimusi, — viņa klusu teica.

Jadviga attapās.

—   Ak jā, darbnīca .. . Pagaidi, Zaročka! Es nevaru palikt — šodien taču Špīlmanis pavēlēja mums abām braukt pie Mogeļņickiem. Ja es neieradīšos, viņš mani padzīs … — Viņa pagriezās pret vīru un nočukstēja it kā taisnodamās: — Piedod, Zigmund, man jāiet. Man pašai jāpielaiko un jānodod dārgs pasūtījums. Es centīšos atgriezties pēc iespējas ātrāk. Nu . .. Raimonds tev visu izstāstīs … Ak kungs! Vai tiešām tā ir patiesība. ka tu esi atgriezies?

Uz sliekšņa viņa vēlreiz apskāva vīru un aizvēra durvis.

—    Vai šī meiča ir jūsu draudzene? — Zigismunds ātri pajautāja dēlam.

—    Jā, tēvs.

—   Paskrien viņām pakaļ un saki mātei, lai par manu pārnākšanu ne viņa, ne šī meiča nevienam nestāsta.

Raimonds saprata un strauji izgāja no istabas.

33

Kad viņš atgriezās, tēvs sēdēja pie galda domīgs, sirmo galvu pār roku

noliecis. Viņš paskatījās uz dēlu un pasmaidīja ar skarbu maigumu. Raimonds stāvēja viņa priekšā, neatrazdams vārdus.

.Jus droši vien gribat ēst? beidzot viņš klusi iejautājās.

—    Gribu. Tikai tu nesaki man «jus».

Atkal iestājās klusums. Viņi raudzījās viens otra. Dēls par tēvu zināja daudz, tēvs par dēlu — neko. Zigismundu Rajevski tirdīja šī nezināšana. Kas viņu interesē, un uz ko tiecas šis pieaugušais jauneklis? Kā izveido sies viņu attiecības? Vai las būs viņa draugs un cīņas biedrs vai paliks svešs, tāls, no kura vajadzēs slēpties, tāpat kā no mietpilsoniskajiem kaimiņiem? Kā allaž, Rajevskis skatījās briesmām tieši acīs:

—    Piesēdies, dēliņ, pastāsti, kā jūs dzīvojāt. . .

Raimonds nosēdās pie galda, mulsi smaidīdams. Tēvs vērās viņa skaistajā sejā ar meitenīgi maigiem pantiem un rauca pieri. Viņš meklēja-vīrišķību šajā sejā un tikai zilajās acis uz mirkli notvēra kaut ko ilgotu.

—    Ar ko lai sāk, tēv?

—    Tu mācies?

—    Nē, nu jau trīs gadi, kamēr beidzu pilsētas skolu. Tālāk mācīties nevarēju — mums nebija naudas. Māte gribēja, bel es nevarēju pieļau». ka viņa šuj pa divdesmit stundu dienā. Un tā es sāku strādāt Barankeviča cukurfabrikā.

Istabā klusums. Dzirdams tikai, ka pulkstenis tikšķina savus vienmērīgos soļus.

—    Tu manis dēļ šodien negāji uz fabriku?

—   Nē .. . Es jau vairākus mēnešus tur nestrādāju . . .

—    Kāpēc?

Raimonds nemierīgi sakustējās.

Mani padzina no rūpnīcas.

Par ko?

Raimonda acis piemiedzas.

Viņi man izdeva apliecību, ka es atlaists par līdzdalību noliktavu aplaupīšanā . . .

Raimonds apklusa, redzēdams, cik asi saraucās tēva uzacis.

—    Bet tas nav tiesa, tēvs! Tie ir nekrietni meli! Mēs tikai prasījām, lai mums samaksā par sešu mēnešu darbu. Strādnieki izvēlēja deputāciju pie Barankeviča, jaunieši sūtīja mani. Barankevičs kliedza uz mums kā uz suņiem un iztrieca ārā. Kantora priekšā mūs gaidīja visa fabrika. Mēs izstāstījām, kā mūs pieņēma saimnieks. N u, un tad arī sākās. Kad vācu apsardze sāka mūs izklīdināt, mēs to atbruņojām un atņēmām ložmetēju. Piespiedām kasieri izmaksāt algu pēc sarakstiem. Kad kasē naudas nepielika, atvērām noliktavu un likām izsniegt katram pa Iris maisi cukura algas vietā. Nekādas laupīšanas nebija! Mēs ar vecajiem zaldātiem aizsargājām ielu pret vācu dragūniem. Barankevičs bija paspējis izsaukt tos pa telefonu no pilsētas. Kad bijām izšāvuši visas lentas, tad izklīdām. Bet ložmetēju vācieši nedabūja, to mēs noslēpām drošā vietā . . .

Raimonds apklusa. Tēvs domīgi plūkāja sirmās ūsas un smaidīja.

—    Un kas notika pēc tam?

—    Pēc tam vācieši cukuru visiem atņēma. Daudzus arestēja, bet pārējos Barankevičs padzina, nesamaksājis ne kapeikas. Man un pārējiem, kas bijām delegācijā, fabrikas administrācija izdeva vilkapases. Bet es, tēvs, netiku ņēmis ne mārciņas cukura. Turpretim Barankevičs man nesamaksāja simt astoņdesmit marku. Tas ir, par veselu pusgadu . . .

Labi, dēliņ. Tu mani kādreiz iepazīstini ar šiem taviem ložmetējniekiem. Bet tagad ieēdīsirn kaut ko. ja kaut kas ir.

—    Piedod, tāto, ir tikai siļķe . . .

Trešā nodaļa

Parka milzīgie čuguna vārti netika aizvērti — tajos cita pēc citas iebrauca ekipāžas. Pie spilgti apgaismotā Mogeļņicku palaco ieejas nepārtrauktā kustībā ieradās lūgtie viesi. Vestibilā sulaiņi viņiem noģērba virsdrēbes.

Pie viesistabas durvīm atbraucējus sagaidīja Stefānijā un Vladislavs. Stefānijās pilnīgo stāvu ieskāva melna balles kleita, atstājot plecus un rokas kailus. Viņas seja bija priecīgi satraukta. Viņa saņēma viesus ar tik vēlīgu smaidu, ar tādu laipnību, ka sīkie šļahtiči, kurus pirmajos brīžos bija apmulsinājis grāfu nama krāšņums un spīdošā sabiedrība, kļuva drošāki un pašpārliecinātāki.

Vladislavs bija piesarcis sarkans no uztraukuma un vēlēšanās atstāt īsta aristokrata iespaidu: viņš gribēja, lai šie sīkie gariņi, kas te tika ielaisti politisku apsvērumu dēļ, tūlīt izjustu viņā grāfu Mogeļņicki. Mazmuižiņu īpašniekiem viņš nevērīgi pasniedza divus pirkstus, Iielmuižniekiem pateica dažus apsveikuma vārdus. Un tikai tad, kad parādījās kņazs Zamoiskis ar ģimeni, viņš steidzās pretim.

No lielās zāles atlidoja instrumentu uzskaņošanas troksnis.

— Lūk, arī pans Barankevičs ar kundzi! — Vladislavs pačukstēja Stefanijai.

Viņiem tuvojās milzīga auguma cilvēks, tikpat resns, cik vāja bija laulala draudzene, kuru tas veda zem rokas. No ciešās iestivinfitās apkak Ies izbliezās trekns kakls. Viņa izbolītās vēža acis ar asiņainām dzīsliņām apstājās pie Stefānijās.

O-o-o! Labdzimlīgā pane šodien ir apžilbinoša! iiijis es desmit gadu jaunāks … he .. . umm … jā! — viņš nodārdināja izdzertā balsi.

Viņa sieva — pane Aneļa skābi pasmaidīja. Vladislavam likās, ka cu kurfabrikanta vestes pogas tūlīt atsprāgs, neizturot milzīgā vēdera spiedienu.

Barankeviči iegāja viesistaba. Viesmīlis pieteica Stefanijai, ka ieradies automobilis ar vācu oficieru kungiem. Vladislavs zīmīgi pavērās Stefānijā.

—    Tu neesi aizmirsusi, Stefa, ka Edvards tevi lūdza neizlaist vāciešus no acīm? Viņi jāiekārto mazajā viesistabā. Jāsavāc tur panltes, kas runā vāciski, un, galvenais, nežēlot vīnu, — viņš ātri nobēra.

—    Zinu … Tur jau viņi ir. Es viņus sagaidīšu, bet tu uzej augšā pie Edvarda un brīdini par viņu ierašanos . .. Un Ludviga lai nāk man palīgā. Visi jau apjautājas par viņu.

Vladislavs pazuda. Stefānijā sagaidīja vāciešus ar apburošu smaidu. Zonnenburgam līdzās soļoja vēl ne visai vecs pulkvedis, pilsētas gārni zona priekšnieks. Aiz viņiem — trīs oficieri, starp tiem Smultke. Zonnenburgs stādīja tos Stefanijai priekšā.

Pulkvedis pieskārās viņas rokai ar savām koptajām ūsām.

—    Esmu ļoti pateicīgs, grāfien, par laipno ielūgumu un ļoti priecājos sastapt jūsu personā vācu armijas oficiera sievu, — viņš teica.

—    Es ceru, jūsu ekselence, ka jums nebūs garlaicīgi mūsu sabiedrībā?

—    O, ko jūs runājat! — pulkvedis sāka protestēt.

Oficieru ielenkta, Stefānijā devās uz zāli.

Zonnenburgs aizturēja Smultki.

—    Leitnanta kungs,'jūs novietojāt sardzi ap muižu?

—    Tieši tā, majora kungs.

Edvarda kabinetā sēdēja vairāki cilvēki. Te bija Edvards, kas iepriek sējā dienā bija atgriezies no Varšavas, Jeronima tēvs, kņazs Zamoiskis, Barankevičs, vikārbīskaps Benedikts un vēl trīs jauni cilvēki civilā.

Pie Ludvigas apartamenta durvīm sēdēja Juzefs.

Kad, sulaiņa atbalstīts, ieradās vecais kņazs Mogeļņickis, Juzefs godbijīgi atvēra viņam durvis un tūlīt tās aizvēra tieši sulaiņa deguna priekšā.

—    Vari iet. Es pasaukšu, kad vajadzēs.

Dēls neizpratnē paraustīja plecus un sāka kāpt lejā.

—    Un kur tas klaidonis Mečislavs? Tu pieskati viņu, Ādam. Ir gan dieva sodība! .. .

Ādams apstājās un bēdīgs paraudzījās tēva.

—    Kopš vakarvakara, pēc tam kad viņš piekāva Francisku, es neesmu viņu redzējis. Runā, ka viņš esot aizgājis uz pusmuižu pie zaldātiem.

Tēvam ierodoties, Edvards piecēlās.

—    Nu, tagad, liekas, visi ir klāt. Kamēr tur, lejā, līksmosies, mēs pagūsim šo to pārrunāt. Iepazīsties, tēvs, — teica Edvards, kad Kazimirs Mogejņickis apstājās pret svešajiem, jaunajiem cilvēkiem, kas, viņam ienākot, bija piecēlušies.

—    Kapteinis Vrona, — stādījās priekšā viens no viņiem, bāls, iekaisušām acīm.

—   Leitnants Varnērijs, — teica otrs, stalts zilacis.

—    Poručiks Zaremba, — drūmi basā norūca trešais, plecīgs, īsi apcirptām ūsām.

Istabā steidzīgi ienāca Vladislavs.

—    Edvard, atbrauca vācieši — pulkvedis, daži oficieri … Ludviga nogaja lejā. Dzirdi, spēlē tušu? Visas tavas pavēles ir izpildītas. Tu atļausi man palikt šeit?

—    Nē. Ej lejā un pakavē viesiem laiku. Atnāc pēc pusstundas, — Edvards sausi atbildēja.

Vladislavs neapmierināti saviebās, bet militāri pagriezās un izgāja. Šorīt viņš bija «paaugstināts» par podporučiku un iecelts par vada komandieri Edvarda formētajā poļu leģionā.

—    Tātad, ja kungi atļauj, es sākšu, — sacīja Edvards, kad visi bija apsēdušies.

No lejas atplūda mazurkas skaņas.

—    Mēs esam nolēmuši parīt sākt rīkoties. Ilgāk vilcināties nedrīkst. Austrieši bēg uz dzimteni, pamezdami visu. Šodien mēs uzzinājām par revolūciju Vācijā. Mūsu stāvoklis ir ļoti grūts. Atejošos vāciešus vajā partizānu nodaļas. Tās drīz ielauzīsies šeit. Pans Zaiončkovskis stāsta, ka viņu ciematos jau ejot vaļā. Kā jums zināms, septītajā novembrī Ļubļinā organizēta poļu valdība ar peespovieti Dašinski priekšgalā.

Barankevičs strauji pavicināja roku.

—    Tas nav tik briesmīgi, — Edvards viņu nomierināja. — Tiesa, Dašinskis sasolījis savās deklarācijās vispārīgas, tiešas, aizklātas un vienlīdzīgas vēlēšanu tiesības, astoņstundu darba dienu un pat zemes nodošanu zemniekiem, — Edvards nicīgi turpināja. — Bet tās visas ir patlaban nepieciešamās dekorācijas. Mēs tās viegli atmetīsim, kad mums būs .■spēks. Pagaidām, pateicoties Dašinska deklarācijām, zemnieki paši apsarga muižas: tautas īpašums, kā gan citādi. Svarīgi ir viens: lai bruņotu; spēki būtu mūsu rokās. Pagaidām mūsu rīcībā ir simt cilvēku. Tas ir pieliekami, lai ieņemtu pilsētu. Austriešu garnizons pilsētā ir izkusis. Vienīgais spēks — vācu dragūnu eskadrons … Bet ar vāciešiem mēs sa līgsim. .!<> vairāk tāpēc, ka viņiem pašiem drīzumā vairs nepaliks neviena zaldāta.

Kur jūs ņēmāt šos simt cilvēkus? — ieinteresējas bīskaps, kā kaulu kambaris izžuvis vecilis, mehāniski laizdams caur pirkstiem rožukroņi.

Līdz šim viņš bija orientējies uz vāciešiem un tagad gribēja izzināt, eik reāls ir tas pasākums, kurā viņu ievilkt tik ļoti centās Jeronima tēvs.

—    Tā ir daļa zaldātu no izformētā austriešu armijas poļu leģiona un vietējās poļu militārās organizācijas locekļi. Nu, un bez tam — labāko ģimeņu jaunatne . . . Otra dienā pēc pilsētas ieņemšanas mums būs trīsreiz vairāk. Pans Dašinskis apsola nepieciešamības gadījumā viņa noorganizētās tautas milicijas nodaļu.

—    He . .. umm … Jā! — draudīgi ieklepojās Barankevičs. — Es nevaru ciest visus šos sociālistus un citus blēžus!… «Tautas milicija»! Sakiet, lūdzami! Ar mani ir tā, ka man labāk patīk vārds «žandarms».

Pateicos par komplimentu, — no sava kakta atsaucās kapteinis Vrona, sašķobījis seju grimasē, kas viņam aizvietoja smaidu.

Kad Vrona smaidīja, likās, ka mironis ņirdz zobus, tik nekustīga bija viņa seja un duļķainās acis. Pēc apvērsuma Vronam vajadzēja kļūt par žandarmu šefu.

—    Kas tad būs pilsētas galva? — jautāja bīskaps.

Edvards tēvišķīgi pasmaidīja.

—    Vara piederēs mums, apgabala štābam. Bet maģistrātā sēdēs tādas marionetes kā advokāts Sladkevičs. Pēc nedēļām trim mēs būsim savākuši pusotra, divus tūkstošus zaldātu. Tā jau būs maza armija . ..

Bīskaps viņu maigi pārtrauca:

—    Jūs domājat, ka ar tiem pietiks?

Kapteinis Vrona klusu pačukstēja Varnērijam:

—    Šī žāvētā cērme nemaz nav tik dumja . . .

Vecais Zaiončkovskis strauji pietrūkās no krēsla.

—    Man liekas, eminence nesaprot visu momenta nopietnību. Ja jūs, kas dzīvojat pilsētā, kur vienmēr stāv kāds garnizons, jūtaties samērā droši, tad mēs savās muižās burtiski caurām naktīm nevaram gulēt! Apkārt taču ir mužiki. Uz desmit ukraiņiem — viens polis. Šie hlopi guļ un sapņo, kā pievienoties partizāniem.

Pareizāk, kā atņemt mums zemi, piebilda Zamoiskis, nacionālais jautājums viņiem tikai piedevām.

Zemi — zemniekiem, rūpnīcas — strādniekiem, panus — pie sienas. bet ksendzus — pie karātavām. Liekas, tā ir pie viņiem? — mierīgi pateica Vrona.

Nenoklīdlsim uz blakuslietām, pani! — Edvards viņu apturēja.

Tātad parit mēs ieņemam pilsētas komandantūru, valdi un staciju. Izsludinām kara stāvokli un brīvprātīgo pieteikšanos. Bet pēc tam paskatīsimies, kā tās lietas iegrozīsies.

Bīskaps indīgi pasmaidīja.

Lai pans grāfs mani atvaino, ka es viņu pārtraucu. Bet es gribu šo to precizēt, — viņš klusu ierunājās un, atstādams mierā rožukroņi, ieur bās ar savām žurkas ačelēm Edvardā. — Pans Zaiončkovskis teica, ka es neņemot vērā visu stāvokļa nopietnību. — Pieglaimīgajā tonī. kādā tika teikti šie vārdi, bija ne mazums indes. — Bet es domāju, ka las nav mans grēks. Es trīsdesmit piecus gadus kalpoju dievam šajā novadā, un man bulu laiks zināt lietu īsto stāvokli. Es neesmu karavīrs, bet tikai pazemīgs dieva vārda sludinātājs. Un man ar Jcronima tēvu pat nebūtu vietas šaja apspriedē. Bet baznīcas kalpi dažkārt ieradušies kara padomēs, lai brīdi mitu pārāk karstos vojevodas par briesmām, kādas tos gaida viņu kara gājienos. Jūs visi esat dedzīgi katoļi. Man, kā jūsu ganam, pienākas pateikt, ko es par to domāju. — Bīskaps nozīmīgi paklusēja. — Neaizmirstiet, kungi, ka mēs dzīvojam uz pašas krievu-austriešu robežas. Tagad šī robeža ir nolīdzināta. Tie ukraiņi, kas atradās Krievijā, jau zina, kas ir revolūcija. Ceru, jūs neesat aizmirsuši, kā viņi dedzināja savus muižniekus? Vācu okupācija ir viņus uz laiku piežmieguši. Citi ukraiņi, kas dzīvo turpat līdzās, Galīcijā. nav to izdarījuši tikai tāpēc, ka no dieva žēlastības valdīja Austrijas ķeizars un tam bija armija, kas uzturēja kārtību … Tagad nav ne ķeizara, ne armijas. Jūs taisāties pārņemt savās rokās varu apgabalā, kur deviņas desmitdaļas iedzīvotāju ir ukraiņi. Pans Edvards man nolasīja grāfa Potocka un kņaza Radzivila vēstules. Viņu muižas un fabrikas ir izkaisītas pa visu Volīniju un Podoliju. Arī viņi dibina savas nodaļas un taisās saņemt varu. Viņi gaida mūsu palīdzību … Ko tas no zīmē. kungi? Tas nozīmē, ka Polijas valsts, kas vēl nav dzimusi, jau domā par karu ar Ukrainu un Baltkrieviju. Jums taču tur būs jākaro ar visiem iedzīvotājiem, kas cīnīsies pret jums kā pret svešzemju okupantiem un kā pret muižniekiem . . . Tagad spriediet, vai var jauna valsts ielaisties šādā. piedodiet kraso vārdu, avantūrā, neriskēdama iet bojā? Ja mums pašā Poli jā ir nacionāls vairākums, kuru var iejūsmināt savas tēvi

Jas aizstāvēšanai pret moskaļiem un hlopiem, tad ka jus iejūsmināsiet uk raiņus un baltkrievus pret ukraiņiem un baltkrieviem, par poļu muižniekiem? Dievs mans liecinieks, mans sapnis ir katoļu baznīcas uzvara visā pasaulē! Bet, kungi, mes neesam bērni. Un mums jāzina, ka vāciešiem Ukrainas okupācijai bija vajadzīgi trīs simti divdesmit tūkstoši zaldātu! Bet jus cerat, ka jums tikai pēc mēneša būs divi tūkstoši… Es domāju, kungi, ka jāupurē Potocku, Radzivilu, Sanguško un pārējo piecu sešu magnātu intereses un jānostiprina Polijas karaliste tur, kur mums ir atspaids .. .

Kņazs Zamoiskis, kura vārdu bīskaps diplomātiski nebija nosaucis magnātu skaitā, nikni iekoda lūpā.

—    Ile … umm … jā! — nogārdza Barankevičs, uzsizdams ar dūri uz ceļgala (viņš tikko valdīja savas dusmas). Barankevičs parasti sarunu biedrus izbiedēja ar dārdošu ieklepošanos, ko tas pastāvīgi nobeidza ar iesaucienu «jā». — Lūdzu piedošanu, jūsu eminence! Tātad jūs iesākāt man pamest savu fabriku un bēgt uz Varšavu? Un to pašu darīt mums visiem, kas še sēžam? Atstāt mūsu muižas, visu mantu, iebraukt kā nabagiem Varšavā un «nostiprināt» tur Polijas karalisti? Paldies! Bet mēs domājam citādi! Mēs cīnīsimies līdz pēdējam elpas vilcienam … Bet lai mēs labprātīgi atdotu visu savu mantu satrakotajiem lopiem! Par ko tad jus mūs tādā gadījumā turat?

Bīskaps nicīgi sakoda lūpas.

—    Pans Barankevičs uz notiekošo raugās no savas fabrikas skursteņa augstumiem, no kurienes redzama tikai piecu kilometru apkārtne, bet Polijas kā nācijas intereses tam svešas.

Bet vai gan katra šļahtiča ideāls nav Lielpolija no jūras līdz ju rai? — pietrūkdamies kājās, iesaucās Zaremba.

Bīskaps pat nepagriežas uz viņa pusi.

—    Slikts piemērs, poručika kungs! Tūkstoš septiņi simti septiņ desmit otrā gada Lielpolija, kad tai piederēja daļa Ukrainas, Lietuva un Baltkrievija (starp citu, Polijas robežas pat toreiz bija tālu no Melnās juras), tāpēc arī aizgāja bojā, ka katrs apriņķis domāja tikai par sevi. katrs vojevoda sagrāba pēc iespējas vairāk zemju, lai piegrieztu tās sa vieni īpašumiem, tāpēc, ka neviens magnāts nedomāja par valsti kā tādu. bet tikai par savām interesēm .. . Kaut ko līdzīgu jūs taisāties atkārtot, bīskaps auksti atbildēja Zarembam.

—    Dīvaini, bet viņa eminence neiebilda, kad vācieši okupēja Ukrainu, — kņazs Zamoiskis dusmīgi noburkšķēja.

—    Tas bija reāls spēks … Patlaban brūk ķeizarvalstis. krīt kroņi . . .

Krievija liesmās. Un mums, ja mēs negribam sevi pazudināt, jābūt piesardzīgiem. Es esmu par to, ka jānostiprinās tur, kur ir atbalsts! Es esmu par piesardzību! Dievs mans liecinieks, ja vien jums būtu spēks, tad es jūs svētītu nolādēto boļševiku iznicināšanai ne tikai Folijā … Es aizeju, bet lai kungi neaizmirst, ka tepat pie mums, pašu mājās, ir ne mazums ļaužu, kas jau rok mums kapu. Neaizmirstiet, ka pat Polijā bez Dašinska valdības šur un tur jau ir ari padomes!

Bīskaps piecēlās un, palocīdamies visus pasveicinājis, izgaja. Jeronima tēvs, kas pa visu laiku nebija bildis ne vārda, ari piecēlās un izgāja tulīt aiz viņa. Viņi kāpa lejā pa sētas kāpnēm, cenzdamies palikt nepamanīti. Klusēdami iegāja parkā, kur stāvēja bīskapa slēgtā kariete, klusēdami iesēdās ekipāžā. Tikai tad, kad jau bija piebraukuši tuvu pilsētai, bīskaps pagriezās pret Jeronima tēvu un klusi teica:

— Jūs, protams, atgriezīsieties tur, Jeronima tēv? Nu, tad jūs rīt atbrauciet pie manis un visu izstāstiet. Pacentieties iespaidot grāfu, lai viņš neaizraujas ar Zamoiska un Potocka priekšlikumu. Visām viņa dibinātām nodaļām jāpaliek šeit, nevis jāvirzās Ukrainas iekšienē. Tad vēl es dzir dēju, ka vakar pie jums bijuši vietējie ksendzi… Es domāju, ka citreiz jums jāsapulcējas pie manis. Es uzkavēšos pilsētā dienas desmit. Jūs, protams, zināt, ka es pārceļos uz Krakovas bīskapiju? Bet, kamēr es esmu šeit, lūdzu bez manis neko nedarīt… Atcerieties, Jeronima tēv, ja visa šī spēlīte izgāzīsies, jums nekļūt par vikārbiskapu. Tāpēc nevajag nonicināt manu palīdzību un padomu … Neaizmirstiet, ka piesardzība ir gudrības māsa!

Jeronima tēvs kodīja lūpas. Viņš jutās kā skolnieks, kuru plēš aiz au sīm, notverot nozieguma vietā. «Kā gan šis vecais lapsa visu zina? Jā, ar šo sātanu sutanā jābūt piesardzīgākam!»

Ekipāža apstājās pie vietējā ksendza mājas. Jeronima tēvs atvēra dur tiņas, palīdzēja bīskapam izkāpt.

Lai dievs jūs svētī! — tas teica atvadoties. — Kučieris nogādās jūs atpakaļ.

Bet ēdamistabā plūda vīns, šķindēja kausi.

Tur tika daudz ēsts un dzerts. Runāja visi reizē, cits cilā neklausīda mies. Iekarsa, strīdējās, pierādīja.

Sulaiņi krita no kājām nost.

Juzefs ar sažņaugtu sirdi noskatījās, kā liek noēsti grāfa Edvarda izsniegtie piēcpadsmit tūkstoši marku.

Vecākās dāmas bija apmetušās viesistabās uz dīvāniem un nenogurstoši trina mēles gar saviem tuvākiem.

Sporta istabā ap Vladislavu bija sapulcējusies vīriešu jaunā audze. Poručiks Zaremba pēc patriotisku lozungu pilnās runas uzsāka pierakstīt brīvprātīgos. Visi kandidāti bija jau iepriekš nolūkoti. Katrs savervētais saņēma norīkojumu un instrukciju. Kastes ar ieročiem jau bija atvestas, bet rītvakar visiem ieročiem jābūt jau izdalītiem. Dažs labs baiļojās, bet neizrādīja to. Vladislavs dižojās no skapja izņemtā mundierī ar oficiera uzšuvēm, kas viņam bija pārtaisīts no brāļa mundiera. Pēc pierakstīšanas dūšas uztaisīšanai nodziedāja «Ješče Poļska ņc sgiņeļa» un barā sabrāza zālē.

Vācieši spēlēja kārtis vecā grāfa kabinetā. Viņus cītīgi cienāja ar vīnu. Stefānijā bieži ieradās tur. lai pārbaudītu, vai uz galda ir pietiekoši daudz vīna, vai oficieri vēl arvien aizrāvušies ar spēli. Pamanījusi, ka vīna palicis nedaudz, viņa teica Vladislavam:

—    Liec pasniegt kabinetā burgundieti.

Vladislavs jau bija daudz dzēris un stipri uzbudināts. Pirmā kalpone, ko viņš ieraudzīja, bija Heļa.

—    Skrien ātrāk uz pagrabu un atnes kurvi burgundieša. Atri!

Es neatšķiru vīnus, labdzimtīgais pan. Es palūgšu tēvu, viņš atnesīs.

Dažas sekundes Vladislava skatiens slīdēja pār meitenes augumu.

—    Vajag tūlīt! Ejam, es pats sameklēšu!

Nokāpis pagrabā, Vladislavs uzmanīgi aizslēdza pagraba durvis. Ileļa. iedama ar sveci pa priekšu, neko nepamanīja.

Piepildījusi kurvi ar pudelēm, viņa noliecās, lai to paceltu. Bet Vladis lavs ar ašu grūdienu nogāza meiteni uz grīdas.

Augšā dzīres turpinājās …

Vladeks uzmanīgi atvēra pagraba durvis — neviena nebija. Viņš uz vilka kurvi ar pudelēm uz kāpnēm, aizcirta durvis un, bailīgi atskatīdamies, sāka tās pieslēgt. Viņam likās, ka augšā dzirdami kādi soļi. Pa sāņu durvīm viņš izslīdēja sētā, atstādams atslēgu durvīs. Kā nedarbus pastrādājis suns viņš ielīda bufetes istabā un vienā rāvienā izdzēra glāzi portvīna.

Bufetes istabas kaktā sēdēja darbnīcu īpašnieks Spīlmanis, mazs. kustīgs cilvēciņš, un komercbankas direktors Abramahers, flegmātisks resnītis ar solīdu plikumu galvvirsū. Viņi nepamanīja Vladislavu un turpināja savu sarunu:

—     Jūs saprotat, Abramahera kungs, kā tas man ķeras pie sirds? Kad nans Izaks gribēja pierakstīties, viņam pateikuši, ka «žīdus» nepieņem! I'a, rau, esot poļu armija.

—    Nu, un tad?

—    Izaks ir sašutis. Es noķēru Barankeviču un saku viņam: «Klausieties, es priekš šīs lietas devu desmittūkstoš marku, es došu vēl trīssimt komplektu kara mundieru! Bet kāpēc gan īzaku nevar iekārtot par kaptenarmusu vai kādā saimniecības daļas oficiera postenī? Viņš, paldies lievam, ir beidzis komercskolu un nav dumjāks par tiem panīšiem. kam nav ne graša kabatā. Es saku, vai tas ir pieklājīgi tā izturēties pret sabied rotajiem tikai tāpēc, ka tie ir ebreji?»

—    Nu, un tad?

Nu, Barankevičs visu nokārtoja. īzaku ieskaitīja saimniecības daļa. Tikai oficiera pakāpi viņam tomēr neiedeva. Pagaidām viņš ir seržants. Bet tas nekas! Izaks ir gudrs zēns, un, ja viss ies gludi, tad viņš tik un tā būs oficieris! Kaut tas man maksātu vēl desmittūkstoš marku!

Abramahers pamanīja Vladislavu un iegrūda Špīlmanim sānos. Viņi pārgāja uz čukstēšanu.

—    Tātad jūs, Špīlmaņa kungs, domājat, ka viņi sagrābs varu?

—    Un kā jūs domājat, kādēļ tad visu to taisa?

—    Nu, bet kā jūs uz to skatāties? Bet kā lai es skatos, Abramahera kungs? Es domāju, jūs būsiet

vienis prātis. ka labāk pani nekā padomju vara. Ja plikvēderi sasitīs panus, tad ne jums, ne man tie nekā neatstās. Un, kas zina, varbūt pat galvas ne . . . Es uzzināju, ka starp maniem strādniekiem vakar jau tāda . runas bijušas: lai tikai ienāk padomju vara, tad mēs tam asinssūcējam Špīlmanim visu pieminēsim . . . Tfu, nekrietnība! Es šos ubagus baroju, bet ka pateicība — «asinssūcējs»! Sakiet, — vai ir vēl pasaulē taisnība?

—    Jūs zināt, kas tā runājis? — Abramahers jautāja. Nu, kā tad! Man tur ir savi cilvēki. Teikusi Zāra — kurpnieka

Mihelsona skuķe. Viņš, liekas, dzīvo jūsu mājā? Es, protams, šo draņķi rit pat iztriekšu ārā! Bet vai tad viņa ir viena? Un vajadzēja tad ari austriešiem ievārīt šo putru! Tā likās kārtīga tauta, bet še tev — revolūcija!

Abramahers viņu nepacietīgi pārtrauca:

—    Tātad rīt jūs paņemsiet pie manis ārzemju valūtu no sava rēķina? Es domāju, to visu vajag paslēpt kaut kur tālāk. Pagaidām, diemžēl, nav iespējams to nekur ne pārskaitīt, ne izvest . . . Jūs pasteidzieties, citādi, ko var zināt, kas no tā iznāks! Ņemiet vērā, ka šis Mogeļņickis var uzlikt ķepu arī mūsu bankai. Un kāpēc gan ne?

.lus esat zelta cilvēks, Abramahera kungs! Jūs redzat zemē četru olekšu dziļuma. Ticiet man, ja atrastos tāds idiots, kas atpirktu manas darbnīcas un namus, es, acu nepamirkšķinājis, šodien pat tos pārdotu] l'al par puscenu, nudien! Tik draņķīgs stāvoklis! . . .

Atgriezdamies palaco pa tām pašām sētas durvīm, Jeronima tēvs izdzirda aiz pagraba durvīm apslāpētus kliedzienus. Viņš apstājās.

Atveriet! Dieva dēļ! Man bail.

Kliedza sieviete. Atslēga rēgojās durvīs. Jeronima tēvs to pagrieza. Tumsā vai prātu zaudējušai lielai rādījās, ka viņa ieraudzījusi sātanu.

—    Jēzus Kristus! Sventa Marija! Žēlojiet! — viņa histēriski iekliedzās.

—    Kas tev noticis, mans bērns? Nebīsties! Vai tad tu nepazīsti Jero nima tēvu?

lielas nesakarīgie vārdi viņam atklāja visu. Viņš paņēma meiteni aiz rokas.

—    Nāc man līdzi …

Uz viņa klauvējienu augšstāvā durvis atvēra Stefānijā, kas patlaban bija te uznākusi.

—    Kas nolicis, Jeronima tēv? — viņa izbijusies jautāja, ieraudzīdama Heļas pārvērsto seju.

Piedodiet, grāfien, man jāparunā ar šo bērnu vienatnē. Atļausiet ieiet jūsu buduārā?

—    Lūdzu, bet kas noticis?

Jeronima tēvs viņai brīdinoši pamāja ar roku, ieveda Meļu istabā, nosēdināja uz dīvāna un atgriezās pie Stefānijās, aizvērdams aiz sevis durvis.

—    Noticis ļoti nejēdzīgs gadījums. Jāizdara tā, lai tas nenāktu gaismā. Ieejiet savā guļamistabā un paklausieties. Jūs man vēl būsiet vajadzīga, Jeronima tēvs ātri pačukstēja.

—    Jā, mans bērns, tas, ko tu man stāsti, ir šausmīgi, ja tu runā patie sību. Tagad uzklausi mani, mana meita. Tu gribi to pastāstīt vecākiem"' To nevajag darīt! Tu pati sevi pazudināsi. Kungi iztrieks tavus vecākus ārā, bet tevi iesēdinās cietumā par apmelojumu. Tu taču pati teici, ka jūs ar grāfu neviens nav redzējis. Klausi mani, savu garīgo tēvu. Pats dievs liek piedot pāridarījumus saviem ienaidniekiem! Un tev daudz tiks ieskai tīts par tavu kristīgo rīcību, ja tu visu aizmirsīsi… Ja tu apsoli klusēt, es par tev nodarīto pārestību izstāstīšu grāfienei Stefanijai. Viņa ir krietna katoliete un nežēlos zeltu, lai kaut cik dieva priekšā izpirktu tava pāri darītāja vainu. Zvēri man. bērns, pie svētās Marijas, ka tu nevienam

to nestāstīsi. Tici, es gribu tev tikai labu. Es izlūgšos tev svētību. Bet bezgodīgais cilvēks neizbēgs no dieva soda!

Jeroninia tēva acis hipnotizēja lielu, un viņa tik tikko sadzirdami izdvesa:

—    Es neteikšu.

Jeronima tēvs laipni uzlika savu smago roku uz viņas galvas, čukstēilams lūgšanas vārdus.

Blakusistabā Stefānijā, svildama aiz kauna, ka viņa atkarīga no Jeronima tēva žēlastības un ka viņai visā šajā notikumā jāspēlē divkosīga loma, lasīja ārā no savas lādītes sīkas zeltlietas …

Visu vakaru Ludviga bija pacilātā, jūsmīgā noskaņojumā. Viņu reibināja vispārējā uzmanība un sajūsma, sava skaistuma apziņa, laime par Edvarda tuvumu, saviļņojošās jūtas, ka viņa šajā trokšņainajā sabiedrībā ir pārākā. Labāko ģimeņu jaunekļi uzskatīja par pagodinājumu uzlūgt viņu uz mazurku vai krakovjaku. Un viņa līdz skurbumam dejoja strau jās nacionālās dejas, valdzinādama kā sirmūsainos večus, tā jaunos panus.

—   Viņa ir brīnišķīga! — piezīmēja Varnērijs, nenovērsdams sajūsmas pilno skatienu no dejojošās Ludvigas.

Kopā ar kapteini Vronu viņš nogāja zālē, atstādams Edvardu ar kņazu Zamoiski. No pēdējiem kāpieniem bija pārredzama visa zāle.

—    Sievietes nav mana stihija, mesje Varnērij. Sņauciens kokaīna mani satrauc vairāk nekā šīs patentētās skaistules, — bezdievīgi kropļo dams franču vārdus, atbildēja Vrona.

Varnērijs riebumā saviebās.

—    Par gaumi nestrīdas … Kā jūs domājat, vai nebūs neērti, ja es viņu uzlūgtu uz valša tūri? Neliegšos, es esmu gandrīz iemīlējies!

—    Es domāju, ka uzlūgt var, ja jau nevarat nociesties. Tikai neaizmirstiet, ka svešo priekšā jūs esat — Zamoisku jaunākā dēla mājskolotājs . .. Labu veiksmi! Kaut gan tas jau ir bezcerīgi, — Vrona gurdi noteica.

Padruknais vahmistrs uzstāja, lai Juzefs izsauktu leitnantu Smultki. Vecītis, redzēdams, ka vahtmistrs ieies arī bez atļaujas, aizgāja pieteikt.

Pēc dažām minūtēm ieradās Smultke ar Stefāniju zem rokas. Oberleit nants bija jautrā prātā. Ieraudzījis vahmistru, viņš dusmīgi paskuri nāja ūsas a la Vilhelm.

—    Kas ir, Zuppe? Es taču teicu, lai nieku dēļ mani netraucē.

Smultke nelaida vaļā Stefānijās roku. un arī viņa nesteidzās aiziet.

Vahmistrs neiedrošinājās viņas klātbūtnē runāt, bet leitnanta ūsas kustējās tik draudīgi, ka viņš pasteidzās noraportēt:

Uzdrošinos ziņot, oberleitnanta kungs, ka esmu aizturējis pusmuižā jau vienreiz jūsu apcietināto Mečislavu Pšigodski, kurš uzdodas par karagūstekni un kopā ar citiem arestantiem izbēdzis dezertieru uzbrukuma laikā stacijai …

—    Arestēts — nu jauki! Varēji par to ziņot rīt.

Vahmistrs šaubīdamies mīņājās no vienas kājas uz otru.

—    Bet šis cilvēks musināja zaldātus … Bez lain pusmuižā piedzēries atnāca majora kunga denščiks un atnesa nez kur sadabūtu kurvi ar vīnu. Viņš sāka zaldātiem stāstīt, it kā zinot, ka Vācijā notikusi… — vahmistrs sastostījās un tā ari neizteica briesmīgo vārdu.

Smultke palaida vaļā Stefānijās roku.

Ko?

—   Tad šis karagūsteknis sāka uzkūdīt zaldātus, lai arestējot oficieru kungus.

—    Pietiek! Bet kur tu biji? Piedodiet, grāfien, man jāiet.

Satrauktā Stefānijā steidzās augšā pie Edvarda. Pavirši pastāstīja

Juzefam, kas sēdēja pie durvīm, par viņa dēla apcietināšanu. Vecītis žigli nokāpa lejā.

Uzklausījis Stefāniju, Edvards jautāja ienākušajam Vronam:

—    Vai jūs savervējāt vecā Juzefa otro dēlu?

—    Nē. Tas ir dīvains subjekts. Rītā uz manu uzaicinājumu viņš atbildēja, ka esot izkarojies un viņam pietiekot.

Kazimirs Mogeļņickis, kas nebija izgājis no dēla kabineta, pamodās no snaudiena.

—   Jāgādā, lai Smultke neizlaistu šo nelieti no nagiem . . . Kha-khakha … Vispār ir aizdomīgi, no kurienes viņš te radies. — Viņš atkal sāka klepot. — Sis tips taču ir spējīgs uz jebkuru noziegumu … Es tikai šodien uzzināju, ka viņš ir te. Izrādās, viņš piekāvis Francisku . . . Es lūdzu, Edvard, dari kaut ko!

—    Nomierinies, tēv, vācieši arī bez mums iespundēs viņu, kur nākas. Galu galā viss šis notikums mums tikai par labu .. . Denščiks,acīm redzot, izlasījis majora slepenos papīrīšus, un ir labi, ka zaldāti zina par revolūciju. Nekas, Stefa, tas viss ir nieki! Iesim, kņaz, uz balkona, paskatīsimies, kā jaunatne līksmo, — no turienes viss labi pārredzams.

Visu šo vakaru Franciska strādāja virtuvē. Viņai neļāva apkalpot viesus divu milzīgo zilumu dēļ uz sejas. Kad Juzefs viņai pastāstīja par vīra apcietināšanu, viņa pirmajā mirkli apjuka, bet pēc tam sāka dusmīgi šķindināt traukus.

Nu lai ari! Kas man daļas? Viņš man nav vīrs! Lai izput tāda dzīve. Lai viņu kaut pakar, man nav žēl.

Asaras viņai neļāva runāt. Viņai bija žēl sevis, savas sakropļotās jaunības. Atmiņā uzpeldēja visi apvainojumi, pārestības, ko bija pārcietusi šajā mājā. Bet vislielākais bija sarūgtinājums par Mečislavu, kas pārnākšanas dienā viņu piekāva. Un kādiem tikai nekrietniem vārdiem tas viņu nenolamāja! Asaras plūda arvien aumaļāk. Bija žēl sevis, žēl viņa. Ko viņš tur ir pastrādājis? Ka tas beigsies? Viņu satrauca tas, ka Mečislavam draud nelaime. Viņai negribējās atzīties, ka viņu pārņem šausmas par viņa likteni, ka tas viņai vēl mīļš.

Stefānija līdzjūtīgi paskatījās uz Francisku. Istabene, asaras valdīdama. mulsi burzīja priekšauta stūrīti.

Diez vai es kaut ko varēšu izdarīt. Vecais grāfs ļoti neieredz tavu viru. Un vispār tagad ir tāds laiks . ..

Jūs visu varat, labdzimtīgā pane. Es jūs lūdzu! Jums tikai jāparunā ar oficiera kungu, un viņš palaidīs vaļā, — Franciska lūdzoši čukstēja.

Stefānijā noraidoši pameta ar roku.

—    \ē, patlaban es nevaru ar leitnantu par to runā! Un turklāt man par tevi jābrīnās — cilvēks tevi piekauj, bet tu . . .

—    Nu. un tad! Ja sit, tātad mīlē …

Re, ka! — Stefānijā nojauta, kāda loma šajā lietā bijusi vecajam grāfam, un neuzskatīja par iespējamu sarunu turpināt. Ar neskaidriem solījumiem dodama istabenei cerības, viņa no gaiteņa, kur to bija izsaukusi Franciska, atgriezās zālē.

. . . Drudža lēkmē liela vīstījās segā.

Uztrauktā māte sēdēja līdzās.

—    Varbūt izsaukt doktoru, bērniņ?

—     Nekas, 111ām. pāries. Es drusku pasalu. Atstāj mani vienu.

—    Nu tagad tu man neizmuksi, nelieti, tā kā pirmo reizi! Tātad tu saki oficierus arestēt? Pagaidām mēs vēl esam spējīgi saīsināt tavu suņa mūžu. Nu, atbildi uz jautājumiem, citādi … — Smultke uzsita ar parabelluma stobru pa galdu. — Vārds, uzvārds?

—    Pšigodskis Mečislavs.

Lielajā zālē dejoja mazurku. Braši piesita papēžus pani. graciozi sli dēja sievietes.

—    Jūs esat mani apbūrusi, grāfien!

Ludviga smaidīja. Pār Varnērija plecu viņa raudzījās uz balkonu, kur stāvēja augstprātīgais un apvaldītais Edvards. Bet leitnants domāja, ka tā smaida viņam . ..

—    Ņeh žije Lielpolija no jūras līdz jūrai! Ņeli žije dižā poļu muižniecība! Nāve mūsu ienaidniekiem! — kliedza Vladislavs, no vīna galīgi zaudējis prātu.

—    Vivat! — viņam atbildēja zāle, uz brīdi apslāpēdama orķestri.

Ceturtā nodaļa

— Tāte, paskaties, saulīte atnākusi ciemos! — Moiše ar rociņām tvarsta saules zaķīšus uz netīrās grīdas. — Tāte! Es aiznesīšu tev drusku saulītes … Viņa bēg, negrib …

Moiše miedz acis. Vientuļš stariņš ielūkojies viņam sejā. Viņš zina, ka saule tūlīt aizies gulēt, tad būs pavisam tumšs. Tūlīt vectētiņš un tāte sāks ātri ātri klaudzināt āmurīšus. Viņi vienmēr tā dara, kad saulīte laižas dusā, jo viņiem nav petrolejas. Bet viņiem jātaisa zābaki. Bit atnāks dusmīgais tēvocis ar lielu nazi aiz jostas un kliegs uz vectētiņu. Moiše nezina, par ko tēvocis runā ar vectētiņu, bet vectētiņš zina un ari saka viņam kaut ko nesaprotamu. Vectētiņš visu zina. Lai Moiše jautātu ko jautādams, vienmēr atbild … Re, vecmāmiņa jau pielaiž uguni skaidām zem trijkāja. Drīz ēdīsim. Moiše atceras, ka jau labu laiku izsalcis. Sen viņš nav ēdis nekā garšīga. Visu laiku tikai pupiņas bez sviesta. Kad reiz vecmāmiņai apniks tās vārīt? Varbūt tante Zāra atnesīs viņam ābolu vai konfektīti? Moiše mīl konfektes un tanti Zāru. Tante Zāra ir laipna, laba. Viņa vienmēr rotaļājas ar Moiši. kad nešuj. Viņš ir redzējis to māju. kur daudzas tantes kaut ko šuj .. . Tantei Zārai acis ir lielas lielas! Melnas kā zābaku ziede. Un tajās Moiše redz pats sevi… Moišem arī pašam ir savs stūrītis — zem galda. Te ir visa viņa bagātība — soliņš, ādas gaba liņš. mazs āmurītis, tātes dāvana, koka tapiņas. Moiše arī taisa zābakus, tikai spēļu zābakus.

Moišem zem galda patīk. Te viņš neviena netraucē, un māme nekliedz uz viņu, ka viņš maisās pa kājām. Tāte un vectētiņš strādā otrā kaktā, zem lodziņa griestos. Pa to saulīte ļoti reti ienāk viesos, bet uz mazu laiciņu ienāk. Moiše nepagūst ar to paspēlēties, kad tās vairs nav.

Vēl cita kaktā ir krāsns — tur maine un vecmāmiņa. Vēl kaktā ir gulta. Vecmāmiņa guļ uz krāsns. Tante Zāra guļ uz lādes. Vectētiņš uz ādu kastes. Tдte un māme — gultā, bet Moiše pie visiem pēc kārtas. Mājā ir četri kakti, bet viņam četri gadi. Tдte vakar teica vectētiņam .. Moiše nepaguva atcerēties, ko teica tдte … Durvis nočīkstēja. A-a-a! Tante Zāra! Moiše no prieka pat palēcās.

Viņš jau apskāvis ar rokām tantes Zāras ceļus. Tūlīt viņš uzzinās, vai tā viņam atnesusi ciemkukuli . . . Moiše zina, kur vakarā vislabāk pasēdēt — tantes Zāras klēpī! Viņai ir garas, smagas bizes. Tām galiņi spuraini, un ir tik patīkami pakutināt ar tiem deguntiņu.

Ātri klaudz āmurīši.. . Vakars drīz aizklās lodziņu ar melnu cepuri. Tikai uguntiņa zem trijkāja apgaismos istabu.

Māme griež maizi. Tдte un vectētiņš mazgā rokas.

—    Kāpēc tu klusē, Zāriņ? — tдte pajautāja.

—    Spīlmanis mani izdzina no darbnīcas.

—    Par ko? — iekliedzās visi gandrīz reizē. Tikai Moiše klusē.

—    Par to, ka es viņu nosaucu par asinssūcēju.

Moiše nezina, kas tas ir — «asinssūcējs», bet tas droši vien ir kaut kas šausmīgs.

—    Un tu laikam domāji, ka viņš tev par to pieliks pie algas? — Mānies balss ir dusmīga. Viņa nemīl tanti Zāru.

—    Pēc tavām domām. Fira. man vajadzēja klusēt? Viņš katru mēnesi samazināja mums izpeļņu, spieda strādāt pa četrpadsmit stundu dienā. Pats rauša bagātību, bet mums pat grašus atrāva. Pretīgais riebeklis.

—    Ko nu darīsim? Mēs cerējām ar tavu algu nākamajā mēnesī samaksāt Abramaheram par dzīvokli, — izbijies teica vectētiņš.

—    Kas viņai tur daļas? Viņa dzīvo pēc sava prāta, viņai sava uzpūtība . .. Gandrīz vai dižciltīga pane! Viņa iedrošinās būt pret saimnieku rupja, bet rīt viņai nebūs ko ēst. Vai tu varbūt ceri. ka brālis ar tēvu tevi baros? — kliedz māme.

Moiše skatās viņā izbijies. Viņa ir vāja, deguns tai smails. Māme vienmēr slimo un vienmēr dusmojas.

—    Nevajag ķildoties, Fira. Ja mājā nelaime, tad ķildās tā mazāka nekļūs.

To saka vectētiņš. Viņš mīl tanti Zāru un Moiši. Vectētiņš ir vecs vecs. Bārda tam gara, balta. Uzacis dusmīgas, bet acis labsirdīgas. Vectētiņš vienmēr sēž saliecies, tāpēc viņam mugura līka.

Kāds klauvē pie durvīm. Rau, tās atveras, un Moiše ierauga cienīgo tēvoci Abramaheru. Arī citi skatās viņā un klusē.

Pēdīgi vectētiņš ierunājās:

—    Labvakar, Abramahera kungs! Piesēdiet, lūdzu! Fira, iededz uguni.

Moišem gribas jautāt vectētiņam: vai tad šodien ir sestdiena? Bet

viņam bail no cienīgā tēvoča.

—    Es ienācu paprasīt jums, Mihelson: vai jūs domājat maksāt par dzīvokli vai man jāsper citi soļi? — teica cienīgais tēvocis.

—    Jūs nu drusku pagaidiet, Abramahera kungs. Katrā ziņā samaksāsim! Tikai naudas pašlaik nav. Ne markas! Paši zināt, cik tagad grūta dzīve nabaga cilvēkam. Ko nopelni, to noēd. Lūk, domājām, Zāra saņems algu, bet Spīlmaņa kungs to atlaidis … — vectētiņš klusi atbildēja.

Tēvocis paraudzījās uz tanti Zāru. Viņš izskatās pēc branga runča! Liekas, ka viņš aizmidzis, bet viņš visu redz. Un, tikko zvirbulis nometīsies uz sētas, tas viņu — caps ar ķepu! Arī ūsas tēvocim ir tādas kā runcim.

—    Tas mani maz interesē. Es prasu, — kad jūs maksāsiet par dzīvokli?

Viņš liek galvā cepuri. Kaut viņš drīzāk aizietu!

—   Ja jūs rīt nesamaksāsiet par visiem četriem mēnešiem, tad jau parit mitināsieties uz ielas.

—    Kā tā — uz ielas? Ir taču ziema! Bīstieties dieva, Abramahera kungs. Jums taču arī ir sirds! Jūs taču arī esat ebrejs! — vecmāmiņa sāka raudāt.

—    Vispirms es esmu mājas saimnieks. Dievam un nabagajiem ebrejiem es katru mēnesi ziedoju vairāk, nekā jūs man esat parādā. Bet, ja jūs domājat, ka ebrejs ebrejam var nemaksāt par dzīvokli, tad jūs ļoti maldāties, — saka tēvocis.

—    Kas tas par dzīvokli? Tas jau ir zārks! — tāte iekliedzās tā, ka Moiše nodrebēja.

—    Ha! Zārks? Un jūs gribētu par piecpadsmit markām dzīvot pilī? … Nu, esmu pateicis. Tā kā lai rīt būtu nauda! Bez tam vispār pameklējiet sev citas telpas. Es nedomāju turēt savā mājā nepateicīgus nekauņas. — Un tēvocis pagriezās uz durvīm.

Māme metās tam pakaļ.

—    Pagaidiet, Abramahera kungs! Nedusmojieties uz vīru par viņa vārdiem. Mēs esam neizglītoti cilvēki, varbūt arī neprotam runāt tā, kā vajadzīgs. Jel piedodiet, Abramahera kungs! Protams, ka mēs samaksāsim! … Bet varbūt daļu naudas mēs atstrādātu jums kaut kā? Jūs, piemēram, taču ņemat veļas mazgātāju? Tad es varētu mazgāt jums veļu…

Varbūt vajag ko sašūt Abramahera kundzei un meitiņām? Tad Zāra varētu to izdarīt, — māme žēlīgi lūdzās cienīgo tēvoci.

Tēvocis vēlreiz paskatījās uz tanti Zāru un atbildēja:

—    Lai notiek, es pagaidīšu dažas dienas … Lai viņa, — tas parādīja ar pirkstu uz tanti Zaru, — rit atnāk pie manis kantorī. Varbūt atradīsies viņai darbs . . Bet naudu jūs tomēr gādājiet … — Un cienīgais tēvocis aizgāja.

Moišem ļoti gribas parādīt viņam pakaļ mēli, bet, ja māme to ieraudzīs, tad atkal plēsīs viņu aiz ausīm, kā rītā. kad viņš piesēja kaķim pie astes kastīti ar tapiņām.

Tikai vēlu naktī Zigismunds Rajevskis atgriezās mazajā istabiņā. Jadviga viņu bažīgi vēroja. Nakti, apskaudama viņu, čukstēja:

—    Es tevi tik reti redzu… Atkal, Zigmund, viss tāpat kā toreiz! Manai sirdij nav miera — es baiļojos par tevi! Redzams, tāds ir mans liktenis … Kad tu pārnāci, es neticēju savai laimei. Taču tik daudz gadu — saproti, Zigmund, tik daudz gadu! — viena bez tevis …

Zigismunds klusēdams uzlika savu lielo roku uz viņas pleca. Sī pieskaršanās viņai bija dārgāka par laipniem vārdiem. Neprata viņš arī agrāk pateikt tādus vārdus. Bet vai viņa nezināja, cik kvēli, cik maigi viņš var mīlēt. Viņas atmiņā atdzīvojās viņu pirmā satikšanās nelegālā sapulcē Varšavā. Viņam jau toreiz bija partijas iesauka — biedrs Hmurijs. Viņa aizgāja no šīs sapulces kā Polijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas biedrene. Līdz pašai mājai jauno biedreni pavadīja garais ūdensvada atslēdznieks komitejas loceklis biedrs Hmurijs. Kopš tās nakts sākās viņu draudzība, bet vēlāk mīlestība …

—    Man baigi pat iedomāties, ka jūs varētu man atņemt. Es saku — jūs, jo zēns ir kļuvis par tavu ēnu. Viņš acu nenovērš no tevis … Es zinu, ka citādi nemaz nevar būt. Bet saproti, ko jūt mana sirds? Lai kur es būtu, lai ko darītu — vienmēr domāju par jums! Esmu tik daudz izcietusi, tik daudz pārdzīvojusi, ka šo zaudējumu nepārciestu . ..

It kā viņu apturēdams, Zigismunds ar pirkstiem saspieda viņas plecu.

—   Tā nedrīkst. Jadzja! Es saprotu visu. Es ari zinu, kas ir sāpes. Mātei tās, protams, ir stiprākas. Zaudēt — tas ir briesmīgi. Bet ko tad darīt? Tu taču biji partijā. Vai tad tu nezināsi: ja jau kauja sākusies, tad mērķis ir viens — sadragāt ienaidnieku, lai tas maksātu ko maksādams, varbūt pat visdārgāko! — Viņš sajuta uz savām krūtīm viņas galvu un no asarām valgo vaigu. Tā klausījās viņā samulsusi un atbruņota.

—    Es negribu tagad tevi nosodīt par atraušanos no partijas. Notiek ari tā, ka vājie neiztur ciņas grūtības. Ne visi šajos gados noturēja rokas partijas karogu. Daži aizgāja — visas savas rūpes un domas veltīja ģime nei. Ģimenes bojā eja viņiem liekas personīga bojā eja. Bet vai tad var visu dzīvi iespiest šajā istabā? Padomā, Jadzjal Tu atgriezīsies pie mums. mana mīļā, un tu atkal atradīsi savu laimi. .. Lai notiktu ar mums kas notikdams, tev vienmēr paliks dzīves mērķis, visskaistākais, viscildenākais, kādu vien pazīst cilvēce.

Jadvigas lūpas maigi pieskārās viņa krūtīm tur, kur pukst sirds. Liela cilvēciska maiguma pārņemts, tas pievilka viņu sev klāt . . .

Bet istabas otrā galā. rokas atmetis, dziļi elpodams, cieši gulēja dēls. Viņš redzēja sapni. Viņi ar tēvu stāv augstā uzkalnā. Visapkārt nepārredzama stepe. Nakts. Bet tur, kur austrumi, spoža blāzma. Un liekas, ka stepe liesmo. Vējš atnes draudīgu tuvojošās vētras rūkoņu. Tālu, cik vien pārredz skats, kā vilnis aiz viļņa kustas ļaužu pulki. Spožās gaismas ap mirdzēti, spilgtāk par liesmu deg karogi. Mirgo tērauds. Zeme dreb zem zirgu pakaviem. Un pāri tam visam uzvijas un plūst varena dziesma. «Tur, dēliņ, mūsējie soļo. Iesim pretim.» saka tēvs un paņem viņu zem rokas.

Rajevski pamodās agri no rīta. Bija svētdiena. Šodien ūdens sūkņa mašīnista mājā, puskilometru no stacijas, dziļā gravā pie upes vajadzēja satikties revolucionārajiem strādniekiem. Visas šīs dienas un vakarus Bajevskis tos uzmeklēja citu pēc cita pēc tiem brālīgajiem sakariem, kādus saglabā cilvēki, kas kādreiz kopīgi cīnījušies pret saviem apspiedējiem. Viņš sameklēja arī vecos, pagaidām no cīņas aizgājušos pagrīdniekus. Un, lai kur viņš ietu, sev aiz muguras viņš juta dēlu, kas viņu apsargāja. Arī tagad, kad mašīnista plašajā istabā bija sapulcējušies strādnieki, Raimonds sēdēja sliežu bīdītāja tukšajā būdā uzkalnā, pie pagrieziena uz depo. No šejienes viņam pārredzama visa apkārtne. Lejā, pie upes, ūdens sūknis. Pa labās puses lodziņu redzams dzelzceļa uzbērums un tērauda sliedes, kas aizstiepjas uz Ziemeļiem. Pa kreiso — redzami pievedceļi uz depo, aiz tiem — stacija.

Mašīnists Kovallovisu laiku rosījās tepat, izskata pēc labodams tiltiņu. Kad lejā pa taciņu, kas veda gar upi, nogāja ceturtais cilvēks, viņš paņēma cirvi padusē un devās uz būdu.

— Tagad turi vaļā abas acis, puis, — viņš sausi teica Raimondam. — Te nevienam nav jānāk. Ja kāds gadījuma pēc iemaldās, tad palaid. Bet, kad tas sāk kāpt lejā, pavicini cepuri. Es sūtīšu meitiņu no pagalma paraudzīties. Viņa man pateiks.

Un viņš nokāpa lejā.

—    Oļesja, ej šo to piekop saimniecībā. Un neaizmirsti, ko es tev sacīju, — ieiedams istabā. Kovallo teica meitai. — Liktos, tagad ir visi? Tā ka var parunāties. — Un Kovallo pārlaida klātesošajiem jautājošu skatienu. Viņš izskatījās pēc eža ar savu saraino, sirmo bārdiņu un īsi apgrieztajiem matiem. Viņa pelēkās, gudrās acis apstājās pie Rajevska. — Tā ka vārds tev, Zigmund. Sāc, bet mēs paklausīsimies, — viņš teica, nosēzdamies pie galda.

Un, griezdamies pie pārējiem, jautāja:

—    Laikam jau esat iepazinušies? Mēs tad ar viņu esam veci draugi. Kā jau jūs zināt, viņš atsūtīts šurp sakustinat stāvošos ūdeņus. Bet tā mēs te pamatīgi atjūguši no tautas . . . Pilsētā sāk vārīties, vajag to visu pārspriest.

Grigorijs Kovallo runāja ukrainiski.

—    Biedri! — iesāka Rajevskis. — Vietējā revolucionārā komiteja man uzdeva ar jums šo to apspriest.

—     Bet kas viņā sastāv, tajā komitejā, — vientiesīgi iejautājās sīciņais Vorobeiko, kas bija kautrīgi apsēdies istabas kaktā. Viņš bija visjaunākais starp klātesošajiem. Rajevskis paskatījās uz viņu un pasmaidīja.

—    Varat būt droši, uzticami cilvēki…

Vorobeiko apmulsa.

—    Mums jau ir partijas organizācija, — turpināja Rajevskis. — Tiesa, mūsu nav daudz — tikai trīsdesmit septiņi cilvēki. Bet tie ir pārbaudīti cilvēki. Pilsētā, acīm redzot, notiek apvērsums. Vācieši aiziet, bet pani pievāc varu savās rokās. Šodien mums vēl nav, ar ko cirst pa šīm rokām. Tātad jārīkojas, jāsaceļ kājās dzelzceļnieki, cukurnieki! Citādi šis kraukļu bars nostiprināsies, un tad vairs nebūs tik viegli tos nokratīt.

Rajevskim pretimsēdošais Daņilo čobots, slikti piegriezts, bet stipri sašūts cilvēks, melns kā antracīts, ar kuru viņš baroja savas lokomotīves krāsni, smagi sakustējās, un vecā taburete zem viņa žēlabaini iečīkstējās.

Viss skaidrs . . . Bet ar ko mēs kundziņus paknaibīsim? Tautu mēs sacelsim, tas ir lakts! Bet ieroču nav! Ar dūrēm daudz neko neizkarosi,— pieklusinādams savu vareno basu. viņš nodūca.

Visi neviļus paskatījās uz viņa milzīgajām dūrēm.

Ja runa par ieročiem, tad tālu nav jāmeklē — septīto sliežu strupceļā stāv aizplombēts vagons. Tur ir kastes ar šautenēm. Es pats redzēju, kā uzlādēja. — atdzīvojās Vorobeiko. — Nu. un patronu artilērijas noliktavās, kas pie stacijas, cik tik uziet! Ja tāda tā lieta, tad mēs kaut vai šodien pat nakti šo vagonu piedzīsim te, pie ūdens sūkņa, te momentā izkrausim un noliksim rezerves kamerā. Odens sūknis ir nomalē, te neviens pat nepamanīs … Nevajag tikai snaust.

Raimonds vēroja puisi, kas tuvojās būdai. Tas nāca tieši pa uzbērumu. Vējš atnesa saraustītus dziesmas vārdus:

Tu uz mūžiem mana. daiļā.

Tikai nāve var mūs šķirt!

Laiks bija auksts, bet puiša vatētais vamzis plaši vaļā. Viņš, kā redzams, bija pacilātā noskaņā. Rudā cepure atgrūsta uz paša pakauša. Cirtainais nobriedušu rudzu krāsas cekuls paļauts vēja rotaļai. Puisis soļoja, sabāzis rokas kabatās, un aizrautīgi dziedāja.

Raimonds viņu pazina. Tas bija Andrijs Ptaha, cukurfabrikas katlu mājas kurinātājs.

Tagad Raimondu uztrauca tikai viens — kurp iet Ptaha. Ja uz ciematu, tad viņš aizies pāri pārbrauktuvei pa labi. Lūk, viņš jau uz pārbrauktuves .. . Nē, pagriežas šurp! Skaidrs, ka iet uz ūdens sūkni! Citur jau nav kur iet. Raimonds pameta savu posteni.

—    Ei, Andrjuša!

Ptaha pagriezās, izbrīnījies paskatījās uz nez kur radušos Raimonda un nāca viņam pretim.

—    Uz kurieni tu, Andrij?

—    Es pie Grigorija Mihailoviča. Re, tur lejā ir viņa mājele.

—    Bet ko tu tur darīsi?

—    Darīšu? Hm … Tad vienmēr vienu un to pašu. Viņam ir tāds jocīgs putniņš … Tad, lūk, es vienmēr pa svētdienām eju to klausīties. Jauki dzied, šķelmis! — viltīgi smaidīdams, atbildēja Ptaha un spēcīgi paspieda Raimondam roku. — Bet ko tu te?

—    Es? Tāpat… Nejauši ieklīdu. Nekad nebiju te bijis… gribējās paskatīties. — Raimonds sastomījās.

Ptaha pārstāja smaidīt. Viņa pelēkās, drosmīgās acis neuzticīgi nomēroja Baimondu. Ar vienu rāvienu viņš uzmauca cepuri līdz pašām uzacīm.

—   Sagribēji paskatīties? Pazīstu tādus putniņus! — Un, dusmīgi saraucis seju, piebilda: — Labāk pameklējies citu vietu. Te jau ir nolūkots, saprati?

—    Neko nesapratu!

—    Nu, tad bez kautiņa neies cauri!

—    Kauties? Par ko? Liekas, tu šodien esi iedzēris . . .

Bet Ptaha ar nepārprotamu nolūku izvilka roku no kabatas.

—    Ko tu muļķojies? Domā, tagad jūsu vara, tad vari velnu dzīt. Es gribētu tam visam uzspļaut! Bet, kad es sākšu zvetēt, tad tu redzēsi, ko nozīmē mazkrieviem piesieties. Ari pavēle tev nepalīdzēs! — Andrijs draudoši noteica.

—    Liecies mierā, Andrij! Kāda vara? Kāda pavēle? Ja jau tev tā gribas izkauties, pameklē sev kādu citu, — atbildēja Raimonds, kuram sāka apnikt Andrija uzvešanās.

—    Nu, padevi pretlvaiku? Suns zina, ko ēdis? Visi jūs, polīši, pēc vienas šnites: zīds mugurā, plirkšķis vēderā! Pieraduši jāt uz mazkrieviem kā uz ēzeļiem.

Raimonds piegāja viņam klāt. Ar mokām valdīdamies, klusu ierunājās:

—    Ja tu nebūtu piedzēries, tad es par tādiem vārdiem tev ielauztu ribas… Piesējies kā nikns suns! Bet es vēl tevi uzskatīju par kārtīgu puisi… Par ko tu apvaino visu poļu tautu? Kādu zīdu es valkāju? Uz kura muguras es jāju? Ak tu, malkas gabals!

Nezin kā šī saruna beigtos, ja no lejas skanīga sievietes balss nebūtu pasaukusi:

—    Andri-ij!

Abi atskatījās. Lejā. pie mājeles, uz ūdens kameras cementētā laukumiņa stāvēja Oļesja. Ptaha dažus mirkļus kavējās neziņā. Pēc tam, atkal atgrūdis cepuri pakausī, sāka kāpt lejā. Pagājis dažus soļus, viņš apstājās un, skatīdamies ne uz Baimondu, bet kaut kur sāņus, teica:

—    Bet tu tomēr nolūko sev citu vietu. Citādi, lai ari tu esi pašu zēns, purnu tev tomēr iedauzīšu, saprati?

Oļesja nepacietīgi gaidīja, kamēr Andrijs pienāks klāt. Pat šeit, gravā, iegriezās klaidonis vējš, salts un sauss. Oļesjai nācās ar viņu cīnīties, glābjot svārkus no viņa nekautrīgajām rokām.

Viņas krūtis un plecus cieši ieskāva silts adīts svīteris. Viņai ritēja septiņpadsmitais gads. Tā bija melnacaina tumšvaidze, dzīvespriecīga un strauja. Sievišķīga kautrība un šķelmība savijās kopā visās viņas kustībās. Un šī pretrunība viņā bija sevišķi valdzinoša.

Gracioza kā kalnu kaziņa viņa apzinājās savu pievilcīgumu. Jau pamodusies sievišķība viņai ieteica visskaistākās kustības un to netveramo koķetērijas veidu, ko viņa. pati neapzinādamās, izraudzījās, vēlēdamās patikt.

—    Par ko tu runāji ar viņu? — viņa tieši noprasīja Andrijam, neļāvusi tam pat sasveicināties.

—   Tā … par radiņiem . . . Viņējais papucis un mana vecmāmiņa ir tālāki paziņas. Bet ko tu viņam actiņas taisi? Ko tā stāvam aukstumā, kāpēc neaicini istabā? Es viņam gribēju uzdzīt sutu. bet tu …

Andrijs pēkšņi apklusa. Meičas piemiegtajās acīs bija tāds vēsums, ka viņam kļuva neomulīgi.

—    Un ko vēl?

Sai jautājumā Ptaha uztvēra neslēptu draudu . . . Asā izkapts bija atcirtusies pret akmeni. Andrijs nevēlējās ķildu — ne tādēļ viņš bija nācis šurp. Bet sastapšanās ar Baiinondu un Oļesjas — tik nelaipnas un pat dusmīgas — nopratināšana visu sabojāja.

—    Vēl ko? — Oļesja piecirta papēdīti pret betonu.

—    Vēl es viņam teicu, lai viņš no šejienes lasās pie velna, saprati?

Andrijam likās, ka diena tik un tā sabojāta, tāpēc viņš plāja visu vaļā.

Vēja brāzma pārsteidza Oļesju. Viņa nikni ar roku atsita saceltos svārkus. Andrijs kautrīgi novērsās.

—    Kāds ēzelis! Kāds ēzelis! Ko tagad šis cilvēks domās? — viņa čukstēja.

Andrijs ar sarūgtinājumu ieraudzīja viņas acīs asaru lāsītes.

—    Nu, lai arī es būtu ēzelis, bet kāpēc tu raudi? Es taču neko tādu …

—    Es raudu? Tā tikai vēl trūka, lai es katra puiķeļa priekšā raudātu. Vējš griež acīs, bet viņš … Atradies pielūdzējs! Vēl slapjš aiz ausīm, bet jau … Pasaki man, — kāda velna pēc tu te staigā? Cik reizes neesmu teikusi, ka negribu tevi ne redzēt!

—    Es tā kā nebūtu to dzirdējis.

—    Prom no manām acīm, riebekli!

Oļesja aizgriezās. Andrijs nezināja, kā ar viņu izlīgt. Ar nojautu viņš saprata, ka Raimonds nav nācis šurp uz satikšanos. Tādā gadījumā Oļesja būtu izturējusies citādi.

—    No bēdām uzpīpēt, vai? — viņš skumji noteica un bāza roku kabatā pēc tabakas. Pirksti uzdūrās salocītam papīrītim. Viņš izvilka to, atlocīja un vēlreiz pārlasīja: «Polijas valsts Volīnijas bruņoto spēku komandiera pavēle …»

—    Tu. Oļesja, nezini, vai tavs tēvs ir lasījis šo pekstiņu? Ko viņš dara? Varbūt man ieiet pie viņa. ja nu tev nepatīku?

—    Pie tēva nevar — viņam viesi. Dod šurp! — Oļesja izņēma viņam no rokām lapiņu.

Pavēle bija iespiesta poļu un krievu valodā. Ātri pārlaidusi tai acis, Oļesja pagriezās pret Andriju.

—    Nenāc man līdzi, es tūlīt atgriezīšos … — Un aizskrēja uz māju.

Andrijs kļuva jautrāks. Acīm redzot, lietas iet uz labo pusi. Pagriezies ar muguru pret vēju. viņš aiz prieka saka tīt milzīgu cigareti.

Istabā saspringti klausījās. Rajevskis lēni un skaidri lasīja:

—    «Pirmais paragrafs. Ar poļu tautas gribu kopš šodienas visa vara apgabalā pieder leģionāru štābam.»

—   Vai redzējāt? Ielīdis Ukrainā un komandē poļu tautas vārdā! — uztraukti kliedza Ostaps Sčabels. skaistulis ar melnām uzacīm, uzsitējs no depo.

—    Interesanti būtu pajautāt, kad viņi ir poļu tautai prasījuši atļauju? — strauji piecēlās staltais Meteļskis, un viņa acīs uzliesmoja niknums.

—    «Otrais paragrafs. Pasludinu pilsētā aplenkuma stāvokli. Staigāt pa ielām pēc pulksten septiņiem aizliegts, piedraudot ar nošaušanu.

Trešais paragrafs. Aizliegtas visas sapulces, sanāksmes, drūzmēšanās bez manas īpašas atļaujas. Personas, kas pieķertas aģitācijā pret pavēlniecību un jaunorganizēto varu, pavēlu nošaut uz vietas.»

—    Oho!

—    Tūlīt redzams vilka ķēriens!

—    «Poļu tautas vara» — neko teikt!

—    Bet no šis pašas poļu tautas baidās ka no velna!

—    «Ceturtais paragrafs. Brīdinu, ka jebkura Polijas valsts pilsoņu personīgo īpašumu vai mantas varmācīga piesavināšanās tiks uzskatīta par laupīšanu un piesavinātāji tiks sodīti kā bandīti.»

—    Aha. Ar to tad arī vajadzēja sākt!

—    Tauta tā kā nebūtu manāma, bet muižnieka suņu pātaga acīm redzama. — nodūca čobots.

—    Par zemi vēl nesaka ne vārda, lai nesabuntotu tautu. Laika vēl diezgan — ir tikai ziema … — teica Vorobeiko.

—    Bet īpašumi, kas tie ir tavuprāt? — Sčabels pagriezās pret viņu.

—    Turpinu lasīt. «Piektais paragrafs. Izsludinu brīvprātīgo poļu pieteikšanos jaunformējamās daļās. Katrs brīvprātīgais saņem pilnu uzturu* ietērpu un piecdesmit marku algas mēnesī.»

—    Bet kas tur tālāk? — Kovallo kļuva nepacietīgs.

—    Tālāk? «Pavēlniecība vedīs nesaudzīgu ciņu pret boļševikiem kā bīstamākiem Polijas valsts ienaidniekiem. Boļševiku partijas piederībā pieķertos pavēlu nekavējoties nodot lauku kara tiesai ar lietas iztiesāšanu divdesmit četru stundu laikā.»

—    Tas jau speciāli par mums!

—    Pie tiem dieva pasaulītē ilgi nenodzīvosi!

Cobots nikni iekampa ar visiem pieciem pirkstiem savos biezajos matos.

—    Kas viņiem tur ir tas ātrais? — viņš jautāja.

Rajevskis paskatījās parakstā.

—    Pulkvedis Mogeļņickis.

Uz brīdi istabā iestājās klusums. Rajevskis nolika pavēli uz galda.

—    Man liekas, biedri, tagad viss ir skaidrs?

Cobots drūmi šņākuļoja, domīgi raudzīdamies logā.

Rajevskis pārlaida skatienu visiem pieciem un nemanīja viņu acīs ne baiļu, ne apjukuma. «Labi ļaudis sagadījušies.»

Nopietnas strādnieku sejas. Mazliet drūmas. Ščabels saviem gadiem par skarbu, Vorobeiko iegrimis skumjās pārdomās. Ščabels un Vorobeiko nezināja, ka Kovallo. Cobots un doktors Meteļskis ir revolucionārās komitejas locekļi. Tās pārstāvis viņu acīs bija Rajevskis viens pats.

Rajevskis piegāja pie saimnieka.

—   Jāaizsūta bērni uz pilsētu uzzināt, kas un kā. Lai aiziet Raimonds ar tavu meitēnu.

—    Dobre, tūlīt pateikšu.

—    Tagad parunāsim par to, kas mums jādara,— Rajevskis ierosināja.

Oļesja pieskrēja pie Ptahas.

—    Iesim, tu nejaukais, uz pilsētu! Pastaigāsimies, paskatīsimies, kas tur notiek.

Kāpjot pret kalnu, viņa noteikti pasacīja:

—    Tev ar Rajevski jāizlīgst, citādi es ar tevi — ne soļa! Ja tu nebūtu tāds aitasgalva, es tev pastāstītu, kāpēc šis puisis ir šeit.

Un aizskrēja uz būdu.

—    Iesim uz pilsētu, Raimond. Tētis sacīja, ka jāpaskatās, kas tur notiek. Jūsu tēvs palika pie mums, viņš gaidīs. Te atnāks Vorobeiko. Un, kamēr pienāca Andrijs, uztraukdamās piebilda: — Ptaha jums sapūta niekus, bet viņš tomēr ir labs puisis. Jūs nedusmojieties uz viņu. Nu, ejam!

Ptaha iedams sarunājās, it kā starp viņu un Raimondu nekas nebūtu noticis. Stacijā atskanēja daži šāvieni. Lokomotīve bažīgi iesvilpās, bet tad pēkšņi aprāvās, iestājās klusums.

—   Andrij, tu biji pilsētā? Kas tur notiek? — Oļesja satraukti pavaicāja.

—    Tad velns viņu sazina! Redzēju kavalēristu nodaļu. Pie pilsētas valdes švītu bariņš ar šautenēm. Vienu es pazinu — Sladkevičs, advokāta dēliņš. Saspraudušies sev baltus ērgļus pie cepurēm … Viss vairums ģimnāzistiņi. Joki!

Uz dzelzceļa sliedēm nebija neviena cilvēka. Depo vārti slēgti. Kaut kas draudīgs bija šajā tukšumā. Dažus soļus pirms uzejas uz tilta pār staciju, no preču noliktavas stūra viņiem pretim iznira kāds stāvs. Tas grasījās mesties sāņus, bet šo triju izskats viņu nomierināja. Aizelsdamies un atpakaļ skatīdamies, viņš uzsauca tiem lauzītā poļu valodā, pamādams ar roku uz ziemeļiem:

—    Jūs tur neredzējāt bruņotus cilvēkus?

—    Nē, — atbildēja Raimonds, kurš vienīgais no trim runāja poliski.

Policists metās skriet uz ūdens sūkni. Bet Ptaha pēkšņi pagrūda viņam

priekšā kāju, un solīdais šucmanis ar visu sparu pieplaka pie zemes. Ar tādu pašu ātrumu Andrijs atradās jāteniski tam mugurā. Lai kā tas ķepurojās, bet izrauties no puiša stingrajām rokām nespēja.

—    Raimond, izvelc viņam revolveri! Bet ātrāk!

Raimonds noliecās pie policista un steigdamies un uztraukdamies atpogāja maksti un izvilka no tās revolveri. Ptaha strauji atlēca no poli cista, pagūdams izraut no maksts zobenu, un nostājās aizstāvēšanās pozā.

Raimonds grozīja rokās atņemto mauzeri, nezinādams, ko ar to darīt.

Viss bija norisinājies tik ātri, ka Oļesja nepaguva attapties. Policists pietrūkās kājās. No pārbīļa un niknuma viņam apakšžoklis drebēja. Bet Ptahas apņēmīgais izskats neļāva pat domāt par pretošanos.

—    Nu, bet tagad laidies lapās! Piespied peciņas! — U11 Andrijs iztoik smīgi pavicināja gaisā zobenu uz ziemeļu pusi. — Nesaproti? Nu, kā tas būs jūsu valodā — machen mukt pie velna!

Baimonds iebāza revolveri kabatā. Tad policists sāka steidzīgi no viņiem attālināties, ik pa brītiņu atskatīdamies. Pagājis dažus soļus, viņš atsprādzēja jostu un aizmeta vairs nevajadzīgās makstis. Andrijs piegāja un pacēla tās. Iebāzis zobenu makstī un apmierināti smaidīdams, viņš atgriezās atpakaļ.

—    Kur lai es šo daiktu nogrūžu ?

—    Ko tad tu, prātu esi zaudējis, vai? Bet ja 11u viņš būtu mūs visus apšāvis? — Oļesja viņam uzbruka.

—    Eh, ja būtu, ja sēnes augtu mutē! Kāda velna pēc viņam vajadzīga pistole? Tik un tā tā bodīte ir cauri! Bet man pistole noderēs.

—    Bet ko tu ar zobenu? Met nost un iesim!

—    Kā tad! No tā var iztaisīt divus varenus nažus. Es to šeit, zem pakāpiena nobāzīšu. Te nepamanīs.

Uz tilta viņš tos panāca.

—    Paklausies, Andrij, ja tu domā vēl kaut ko izspēlēt, tad nenāc ar mums. Mums ir svarīga lieta. — Raimonds sausi noteica.

—    Ko jūs piekasāties! Viss taču kārtība! Jau sen es tīkoju sadabūt pistoli, bet te, skatos, manta izslīd no rokām . . . Bet es taču vareni nobiedēju policistu! Droši vien desmito versti jau žmiedz! Jo-oki! — Un Andrijs sāka tik sirsnīgi smieties, ka Raimonds un Oļesja nevarēja nepa smaidīt.

Andrejam atgriezās labais noskaņojums. Pa tiltu viņš gāja vieglā dejas soli un uzdziedāja:

Hop. hop, kūma. nebaries, Šurpu turpu pagriezies!

Tikpat pēkšņi viņam iešāvās prātā doma visu vainagot ar cēlu soli.

—    Zini ko. Raimond. es dāvinu pistoli tev! Ņem! Piemini manu draudzību! Sev es sadabūšu citu.

Oļesja strauji pagriezās pret viņu.

—   Ko tad tu. atkal domā kādam mesties virsū? Nenāc mums līdzi! Dzirdi? Nenāc!

Tad nē taču! Ko tu šodien man bojā garastāvokli? Es no visas sirds, bet viņa . .. Teicu, ka nedzīšu jokus, ko tad vēl? Vai mazums vietu, kur varu sev sadabūt? Kas tev par daļu? Se. Raimond, ņem maksti un valkā vesels . . . Bābieši jau no kara lietām nekā nesaprot.

—    Drusku maigāk par bābiešiem!

Bet Andrijs viņā vairs neklausījās. Apskāvis Raimondu un smaidīdams mulsi nočukstēja:

—    Kas pieminēs vecās lietas, tam aci ārā. — vai saprati? Bet ar šo daiktiņu mēs abi pa reizei pašaudīsim piemērotā vietā. Vai jā?

Atbildes vietā Baimonds uzlika roku viņam uz pleca.

Piektā nodaļa

Sai svētdienas rīta Mogeļņicku pilī pamodās agri.

Poļu leģionāru formās tērpti bruņoti cilvēki staļļos segloja zirgus. Sētas mājās, kur dzīvoja neskaitāmie saimes ļaudis, kājnieki gaidīja signālu doties ceļā.

Smultke un Zonnenburgs tikko ka bija beiguši brokastot. Istabā ienāca Juzcfs un pasniedza majoram zīmīti. Majors izlasīja un teica:

— Grāfiene Stefānijā lūdz mus ieiet pie viņas ļoti steidzamā un svarīgā lietā.

««

Viņi neizpratnē saskatījās, bet tūlīt piecēlās no galda un, sakārtojuši mundierus, klusēdami sekoja vecītim.

Otrajā stāvā Juzefs plaši atvēra Stefānijās buduāra durvis un ar rokas mājienu uzaicināja vāciešus ieiet.

Bet grāfienes vietā viņus sagaidīja daži bruņoti oficieri nepazīstamās formās. Viens no tiem aizvēra aiz vāciešiem durvis un palika aiz ienākušajiem ar revolveri rokā.

—    Ko tas nozīmē? — Zonnenburgs sausi noprasīja.

Smultke instinktīvi pastiepa roku pie jostas. Bet revolvers bija palicis majora istabā.

Buduāra stūrī dziļos krēslos sēdēja Barankevičs un vecais grāfs.

—    Sēdieties, kungi, — teica viens no oficieriem, savilkdams balo seju smaidā.

Vācieši palika stāvot.

Barankevičs smagi piecēlās no krēsla un piegāja viņiem klāt. Kā paziņa viņš sniedza tiem roku, bet abi oficieri pat nepakustējās. Barankevičs piesarka.

—    Ile … umm … jā! — viņš iesaka. — Lieta tāda. kungi. Tā kā jūs mūsu novadu atstajat un vairs neesat spējīgi mūs aizsargāt un uzturēt kārtību, mēs esam nolēmuši to darīt paši.

—    Kas ir šie mēs? — Zonnenburgs nikni pašķieba uz viņu acis.

—    Mēs, tas ir, poļu leģiona štābs. Man tas gods jūs iepazīstināt! Un Barankevičs pagrieza savu gaļas blāķi uz kāda poļu oficiera pusi. — Pulkvedis grāfs Mogeļņickis, leģiona priekšnieks.

—    Edvards Mogeļņickis? Francijas dienesta pulkvedis?

—    Gandrīz pareizi, oberleitnanta kungs. Īstenībā es esmu krievu gvar des pulkvedis, bet visu karu pavadīju Francijā kā krievu militārās misi jas loceklis un pēc boļševiku apvērsuma Krievijā kļuvu Francijas dienesta oficieris, — Edvards atbildēja ar vēsu pieklājību.

—    Tad mūsu pienākums ir jūs arestēt.

—    Drusku par vēlu, oberleitnanta kungs. Pie tam mēs jūs ataicinājām šurp pavisam citā nolūkā. Abām pusēm būs labāk, ja mēs mierīgi apspriedīsim radušos stāvokli, — turpināja Edvards. — Mēs ieņemam pilsētu. No jums mēs prasām neitralitāti. Mēs netraucēsim jūsu evakuāciju no šejienes ar vienu vienīgu noteikumu — neiejaukšanos mūsu lietās. Protams, visas ieroču un ietērpa noliktavas paliek mums. — Smultke sašutumā sarāvās. — Jūs paši redzat, ka te nav melnā pūļa dumpis, bet aiz jūsu atejošām daļām virzās sarkanie. Viņi mums uzbruks tūlīt pēc vācu karaspēka aiziešanas. Lūk. kāpēc mēs esam spiesti negaidot, kamēr jūs aiziesiet, uzsākt kārtības nodibināšanu novadā un mobilizēt savus spēkus. Es griežos pie jums, majora kungs un oberleitnanta kungs. Jūs abi esat muižnieki un oficieri. Tiesa, mēs un jūs atradāmies naidīgās nometnēs. Bet patlaban mums ir kopīgs ienaidnieks — revolūcija. Ja jūs uzsāksiet cīņu ar mums, tas tikai nāks par labu sarkanajiem. Es nedomāju, ka jūs to vēlētos!

Klusums ilga dažas sekundes. Smultke jautājoši pavērās Zonnenburgā.

—    Labi… Bet kā uz to skatīsies viņa ekselence garnizona priekšnieks? — Zonnenburgs apjucis nomurmināja.

—   Viņa eminence bīskaps Benedikts jau vienojies ar pulkveža kungu, — kāds aiz viņa muguras klusu pateica.

Vācieši atskatījās. Viņu priekšā stāvēja Jeronima tēvs, kas sarunas laikā nemanot bija ienācis istabā. Viņš pasniedza Zonnenburgam aizlīmētu aploksni; kamēr vācieši lasīja, viņš pazemīgi nogāja kaktā un apsēdās līdzās vecajam grāfam.

—    Un tātad, oficieru kungi, jūsu atbilde? — jautāja Edvards.

—    Mums atliek tikai piekrist, — Zonnenburgs dobji atbildēja.

—    Ļoti priecājos! Jūs, kungi, protams, esat brīvi. Kopš šī brīža jūs esat viesi mūsu pilī. Esiet tik laipni, brīdiniet savus kareivjus par to, kā tiem jāizturas. Poručik Zaremba, nolieciet savu revolveri. Podporučik Mogeļņicki, nododiet nodaļai manu pavēli sagatavoties. Oficieru kungi, stājieties savās vietās.

Pēc pusstundas nelielā nodaļa, kas sastāvēja no kavalērijas un kājniekiem ar trijiem ložmetējiem, devās uz pilsētu.

Plašajā kamerā valdīja pustumsa. Divi nelieli lodziņi ar masīvām restēm gandrīz nelaida cauri gaismu. Saspiestība. Piecpadsmit cilvēku vietā šeit trīsdesmit viens. Dēļu lāvas pieblīvētas ar cilvēku ķermeņiem. Smirdoņa un netīrība.

Tieši uz grīdas guļošais spēcīga auguma zemnieks pagrieza pret Pšigodski savu lielo galvu un. visus piecus pirkstus kā ķemmi vilkdams caur plato bārdu, teica:

—    Ko tu man te kurksti? Kopš mūžīgiem laikiem ļahi' mūs ir spīdzinājuši! Pieradis ir pans mūs turēt par lopiem, tā arī saukā — «bidlo». Nevar būt miera starp poli un ukraini līdz mūžības galam!

Pšigodskis sirdīgi nospļāvās.

—   Cik stulbs var būt cilvēks! Visa tev sadots pārpilnām, tikai prātiņa maz. .. Nu, piemēra dēļ ņem kaut mani un sevi, tu pekainais lāci! Par ko

1 Novecojies poļu tautības apzīmējums.

lai mēs naidotos, saki lūdzams? I tev, i man muižnieks cenšas uzmaukt sakas un noplēst septiņas ādas. Iznāk taču, ka starp poli un poli ir starpība. Ne jau visi viņi ir muižnieki, velns parāvis! Ir ari tādi plikvēderi kā tu!

Zemnieks klausījās neuzticīgi.

—    Kazi, būtu bijis muižnieks, ari zvetētu ar suņu pātagu ne sliktāk par panu Zamoiski. Pats, sakies, esot bezbiksis, bet visu laiku rīvē degunā — «muļķis, sak, lauku auns, bet es. re, gudrs». Savu uzpūtību izrādi …

Pšigodskis piecēlās un nosēdās uz lāvas. Dažus mirkļus drūmi norau dzijās sarunu biedrā, tad pasmaidīja.

—    Ērms no cilvēka! Es ar tevi pa labam, bet tu ņem ļaunā.

—    Tad tu to muļķi un lāci domā pa labam?

—    Liecies nu mierā, papuci! Tu nepieķeries maniem vārdiem, tu ieskaties kodolā!

No lāvas apakšas parēgojās noskūta galva un PšigodskI pavērās lap sas ačeles.

—    Esat gan jūs tiepīgs, pan Pšigodski! Jūs gribat šo vērsi pārtaisīt par sacīkšu ērzeli! Hi-hi-hi! — Un lapsas ačeļu īpašnieks izlīda no lāvas apakšas, kur tas bija gulējis.

—    Bet kāda tev suņa daļa? — viņam mierīgi atbildēja zemnieks, sa pratis poļu valodu.

Arī Pšigodskis naidīgi pašķielēja uz kustīgo cilvēku no netīrumiem nomelnējušā vasaras uzvalkā ar saburzītu kaklasaiti.

—    Man ir daļa par visu, jo es …

—    Sūlers un blēdis! — viņa vietā pabeidza skanīga jauneklīga balss no kameras kakta.

—   Tu, kucēn, tur klusāk, citādi … — Un cilvēks izteiksmīgi pamāja ar roku.

Pšigodskim līdzās guļošais pavecais strādnieks, bālu, izdilušu seju, iejaucās ķīviņā.

—    Uzmanīgāk ar dūrēm, pan Dzjobek. Pšeničeks pareizi pateica. Tas ir fakts, ka tu kamerā visus vientiesīšus esi aptīrījis.

—    Es? Aptīrījis? — Un Dzjobeks iebāza roku kabatā.

Kamera jau sen bija pamodusies, bet tikai tagad sāka kustēties. Un šajā kustībā Dzjobeks sajuta nepārprotamu draudu.

—    Kā tu domā, Patlaj, kāpēc viņš katrreiz bāž roku kabatā, tiklīdz viņam uzmin uz astes? Vai viņam uznāk bailes, jeb vai tā ir tāda riebīga paraža? — Pšigodskis jautāja kaimiņam.

—     Es zinu, ka tur viņam ir žilete, — noteica jauneklis no kakta, vilk flāms zābakus.

Pēc tam viņš strauji piecēlās un. soļodams gar gulētājiem uz grīdas, piegāja pie Dz jobeka. Tas bija stalts gaišmatains jauneklis ar zilām acīm, ģērbies maiznieka darba drēbēs. Policija bija viņu arestējusi darba vietā par to, ka viņš ar nazi uzbrucis saimniekam, kurš sitis desmitgadīgo mācekli. Saimnieks izgājis sveikā ar vieglu ieskrambājumu, bet Pšeničeku sagaidīja tiesa.

—    Parādi, — kas tev tur ir? — viņš uzkliedza Dzjobekam.

Kamera apklusa. Sajā bridi pa gaiteni paskrēja garām kāds no sar

giem. Pēc tam atskanēja smagu zābaku klaboņa.

Kameras durvis atvēra. Uz sliekšņa stāvēja oficieris nevienam nepazīstamā formā. Aiz viņa vairāki kareivji. Pārbiedētais cietuma priekšnieks šķirstīja biezu gramatu ar apcietināto atestātiem. Pšigodskis ātri piecēlās. Vienā no kareivjiem viņš pazina savu brāli Ādamu, bet oficierī — to panu, kas viņu uzaicināja iestāties poļu leģionā.

—    Seit, kapteiņa kungs, ir zemnieki, kas arestēti par sacelšanos, — cietuma priekšnieks vāciski murmināja.

—    Tas ir Zaiončkovsku siena nolaupīšanas lietā? — Vrona noprasīja.

—    Jā, ja . .. Bez tam septiņi cukurfabrikas strādnieki . . .

—    Zinu.

—    Vēl daži cilvēki par dažādām lietām. Starp tiem divi poļi: Dzjobeks — apvainots par žulicību un šantažu un Pšigodskis … Šis atrodas īpašā komandantūras pārziņā.

—    Zinu. — Vrona jau taustīja ar acīm Pšigodski.

—    Nu, pārējie ar sīkām lietām. Starp tiem viens nepilngadīgais — Pšeničeks.

Vrona paņēma grāmatu, atzīmēja ar sarkanu zīmuli malā pret Pšigodska, cukurstrādnieku un zemnieku uzvārdiem.

—    Pārējos izlaist. Nav ko barot liekēžus! Ejam tālāk.

Kamēr atvēra nākošo kameru, cietuma priekšnieks paguva izlasīt to vārdus, kas bija jāatbrīvo.

Pēc divdesmit minūtēm kamerā palika sešpadsmit cilvēku. Patlajs uz ātru roku pārsūtīja ar Pšeničeku dažus vārdus savai sievai, Pšigodskis turpretim cerēja parunāt ar brāli.

—    Pan kapteini, uzdrošinos lūgt jūsu žēlastību atlaist manu brāli Mečislavu Pšigodski no devītās kameras. Viņš pret vāciešiem aģitējis, tāpēc viņu saņēmuši …

Ādama balss drebēja. Viņš visu laiku turēja roku pie konfederates'.

—    IerinJniek Pšigodski, es pats zinu, ko darīt. Ejiet uz vārtiem!

Ādams sastinga uz vietas.

—    Ko es teicu? Apkārt — marš! Ko tu stāvi, suņa dzimums?

Klusums. No zvēliena ar dūri pa seju viņš sagrīļojās un gandrīz izlaida šauteni no rokām.

—    Marš, citādi liošaušu kā suni!

Ādams smagi izkustējās no vietas. Leni aizgāja pa gaiteni, vilkdams šauteni pa grīdu. Iedams garām kamerai Nr. 9, viņš sastapās ar brāļa acīm. Tas bija visu dzirdējis.

Vēsts par apvērsumu un par to, ka atbrīvo apcietinātos, acumirklī izplatījās pa visu pilsētu. Drīz vien nomalē pie cietuma salasījās pūlis. Leģionāru nodaļa nepielaida nevienu vārtu tuvumā.

Raimonds, Andrijs un Oļesja ari bija šeit.

Atbrīvotos apbēra ar jautājumiem, ieslēdzot ciešā lokā, bet neviens tā īsti nekā nezināja. Kad pa vārtiem izskrēj? jauns puisis maiznieka tērpā, viņu tūlīt ielenca.

—     Ko, tu arī sēdēji?

—    Jā!

—    Tātad visus atbrīvo? — Raimonds viņam noprasīja.

—    Nu jā, visus! Tikai žulikus . .. Bet tos, kas godīgāki, vēl aiz vienas atslēgas.

—    Iznāk, ka tu esi — žuliks? Raimond, sargā kabatas! Tas viņam viens moments — un tukšs!

Pšeničeks nikni pagriezās pret Andriju.

—    Tu to teici, ka es esmu žuliks? Nolādētais izdzimteni!

—    Pats stādījies priekšā! — Uzkliedza Andrijs, gatavodamies kautiņam.

—    Ko tad jūs salēcāties kā gaiļi? Neļauj iztaujāt cilvēku, kā nākas! — Uzsauca padzīvo jusi sieviete, raustīdama Pšeničeku aiz piedurknes.

—    Tātad visus ne, tu saki? Bet ko tad atstāj?

—    Es taču teicu — kas stāv par taisnību, tiem būs jāsēž! Bet. ja mani kāds vēl nosauks par žuliku, tam es no purna iztaisīšu kūku … Es sēdēju par taisnību! Bet, kāpēc izlaida ārā, velns viņu zina!

65

—    Ei tu! Ko tu tur muldi? Gribi atpakaļ aiz restēm? — Pšeničekam

1 Poļu kara cepure ar četrstūrainu virsu.

5 — 1784

draudīgi uzkliedza labi ģērbts kungs, visai pilsētai pazīstamais desu fabrikas īpašnieks, un iegrūda maizniekam ar spieķi mugurā.

Andrijs izrāva viņam spieķi no rokām.

—    Par ko tu viņam siti, smirdošā desa? Na, saņem atpakaļ! — Un Andrijs veikli nogrūda tirgonim katliņu no galvas.

—    Turiet viņu! Poli-ci-ja! — tas ieaurojās, satverdams ar roku pliko pauri.

Uz bruģa noklikšķēja pakavi.

—    Kas te par sapulci? — No zirga muguras Edvards Mogeļņickis ar nicīgu skatienu uzlūkoja pie cietuma sapulcējušos. — Poručik Zaremba, attīriet laukumu!

—    Iz-klīst! — Zaremba nokomandēja.

Pār viņa galvu nozibēja zobens.

Pūlis sakustējās un sāka skriet, apgāzdams savā ceļā visu.

Leģionāru nodaļa pie cietuma vārtiem pastiepa šautenes uz priekšu. Tas varēja noderēt gan kā apsveikums komandierim, gan kā baids pūlim.

Noskrējuši divus kvartālus, Raimonds, Oļesja un Pšeničeks apstājās. Izgaiņājuši pūli, leģionāri aizauļoja.

—    Kur gan Andrijs? Jūs viņu neredzējāt? — Oļesja uztraucās.

No skrējiena viņas vaigi bija piesārtuši, viņa dziļi elpoja.

Jaunais maiznieks paraudzījās uz meiteni, pēc tam uz Raimondu un skumji pasmaidīja.

No šķērsielas iznira Ptaha. Viņš skrēja viegliem lēcieniem, grozīdams rokās spieķi.

—   A-a-a! Lūk, kur jūs esat! Fu … Bet es drusku atpaliku … — viņa acīs mirgo ja smiekli.

Pieskrējis pie draugiem, viņš atspiedās pie sētas un sāka skaļi smieties.

—   Eh, kaut jūs būtu redzējuši, kā viņš aizļekoja! Es būšu beigts! Kad jūs aizdrāzāt, es desiniekam vēlreiz iegāzu ar spieķi, kā viņš šķina! Bet tik ātri, ka es tikai no visa spēka panācu. Iegāzu uz atvadīšanos vēl reizi! Viņš no manis kā no velna iemuka pavārtē …

Arī Pšeničeks smējās.

Viņos noskatoties, ari Raimondam un Oļesjai bija grūti palikt nopietniem.

—   Es ar tevi vairs nekur kopā neiešu. Tikai apkaunosi … Es gan nezināju, ka tu esi tads huligāns …

Es taču neesmu vainīgs, ka šodien tāda dulna diena, — Andrijs bezbēdīgi atbildēja.

Se, draugs, spieķis. Tevi ar to sita, tad ņem sev par piemiņu … Bet pasaki, — vai tu mūsu fabrikas puišus tur neredzēji? Patlaju, Siro kovu? — Andrijs jautāja maizniekam, pasniegdams viņam spieķi.

—    Nu, kā tad ne! Es ar tiem kopā sēdēju. Labs cilvēks ir Vasilijs Stepanovičs! Visi fabrikas puiši bija kopā … Pie viņiem vēl viens Pšigodskis. Tas arī labs cilvēks, — Pšeničeks ar grūtībām meklēja ukraiņu vārdus.

—    Zini ko? — brīdi padomājis, teica Raimonds. — Aiziesim pie Vasilija Stepanoviča sievas, tu viņai visu pastāsti.

—    Tad viņš jau pats lūdza nodot viņai kaut ko.

—    Nu tad ejam. Vispirms iepazīsimies.

—    Kapteiņa kungs, viens no atbrīvotajiem vēlas jums paziņot kaut k.» svarīgu. — Cietuma priekšnieks parādīja uz Dzjobeku.

—    Nu, kas tur ir? Ātri! — teica Vrona, ieiedams kancelejā.

—    Lūdzu atļauju, augstdzimtīgais pan. apsveikt jūs ar uzvaru! Es pats esmu polis, un es … —patētiski iesāka Dzjobeks.

—    īsāk!

Dzjobeks norija teikuma beigas, iztapīgi atņirdza zobus un sāka ātri bērt:

—    Man, kā polim, tēvijas priekšā jakalpo jums uzticīgi. Cietuma es nokļuvu aiz pārpratuma …

—   īsāk, suņa dzimums! — Vrona nogārdza.

—    Uzskatu par pienākumu ziņot, pan kapteini, ka kamerā numurs deviņi palika bīstami cilvēki … Sevišķi šis Patlajs … U11 arī Pšigodskis … Viņi visu laiku nodarbojās ar sarkano propagandu … Sevišķi bīstams ir Patlajs. Tas ir niknakais boļševiks, pan kapteini! Jums labpatika izlaist šo zeņķi Pšeničeku. Tas ir ļoti kaitīgs zeņķis! Viņš visu laiku ar tiem brāļojās. Patlajs viņam kaut ko pačukstēja pirms aiziešanas. Ja nav par vēlu, pavēliet viņu aizturēt. Ja panam kapteinim labpatiktu, es varu visu sīki izstāstīt.

—    Labi! Parunāsim… Starp citu, ar ko jūs domājat nodarboties?

—    Ar ko jums labpatīk, pan kapteini.

—    Labs ir, pamēģināsim! Var gadīties, ka no jums iznāks labs aģents. Bet sargieties man miglu pūst acīs! Tad būs lode pierē un prom uz mēslu izgāztuvi.

—    O, ko jūs runājat, pan kapteini! Uzticību es attaisnošu.

Vakarā Rajevskis ar dēlu uzmanīgi tuvojās savai mājai. Uz loga aizdegta lampa.

—    Tātad viss mierīgi. Māmuļa ir mājās.

Tēvs iegāja dzīvokli, dēls palika sardzē pie vārtiem. Augu dienu jauneklis bija klīdis pa pilsētu, izpildīdams tēva uzdevumus.

Pēc brīža no mājas iznāca māte. Garāmiedama pačukstēja pie auss:

—    Es eju pie Patlaja sievas. Pie mums ir Olīva. Visu laiku gaidīja tēvu. — Un nozuda tumsā.

«Mīļā, dārgā māmiņa! Kā viņa ir pārvērtusies! Gluži citāda kļuvusi — pavisam jauna …»

—    Viss tiks izdarīts, biedri Rajevski. Mums tipogrāfijās noliktavā stāv rezerves «bostonka». Rokas mašīna. Šonakt mums steidzīgs pasūtījums no viņējo štāba. Pavēles, mobilizācijas anketas un karavīru grāmatiņas jāiespiež. Starp citu, es arī jums atnesīšu no visa tā pa druskai. Varbūt noderēs. Bet šo te es šonakt pats nodrukāšu. Pieci simti gabalu, vairāk nepaspēšu. Tikai no rīta uzsaukumus vajadzētu iznest no noliktavas. Un salikumu arī, jo man nebūs laika to izjaukt. Bet vēlāk es jums atstiepšu šapirografu pa daļām. Tas ir noderīgs verķis. Jo diez vai vairs izdosies iespiest pašā tipogrāfijā. Viņi taču, tiklīdz izlasīs, visu apgriezīs ar kājām gaisā … Sī lieta jānostrādā pamatīgi, citādi var bez galvas palikt,— Olīva runāja mierīgi, apdomīgi.

Vecais burtlicis Bajevskim patika. Visa seja sīkās grumbiņās. Lielas brilles misiņa ietvaros, bet aiz tām — zilas, labsirdīgas acis.

—    Sakiet, biedri Olīva, — tur bez jums vairāk neviena nav, kam varētu uzticēties?

—    Kas to zina. Ir, bez šaubām, kārtīgi cilvēki, bet cilpā nelīdīs. Bailīga tauta. Pārējie vēl sliktāki — divi peespovieši, cionists un trīs — kur vējš pūš. Vienīgi varbūt Emma Stolberga? Viņas tēvs ir ungārs, bet meitene dzimusi te. Vēl zaļa, bet tā it kā nekas.

—    Labi, biedri Olīva, rīkojieties.

Burtlicis piecēlās.

—    Jā, gandrīz aizmirsu! Sakiet, — vai jūs nevarētu mums iztaisīt zīmogu?

—    Es, protams, neesmu gravieris, bet'gan jau iztaisīšu. Jums jau nevajadzēs sevišķi fasonīgu. He-he … — Krunciņas viņa sejā sakustējās, bet acu kaktiņos savilkās vēdeklī. — Nu, visu labu. Atsūtiet puišus ap pieciem rītā.

Rajevskis bridi paturēja saujā svina putekļos nomelnējušo Olīvas roku.

—    Kāpēc jūs neesat partijā, biedri Oliva?

—    Esmu jau vecs … Kur nu vairs. Lai jau jaunākie. Bet es piepalīdzēšu. Ja arī pakārs, nav ko žēlot — savu laiku esmu nodzīvojis. Bez šaubām, mirt nevienam negribas, un tomēr jaunam tas ir grūtāk. — Viņš pavērās Bajevskī pāri brillēm stingri un, kā Sigismundam likās, pārmetoši.

Kad Olīva bija aizgājis, Raimonds ienāca istabā.

—    Zini, dēliņ, mēs uzdodam tev komunistiskās jaunatnes savienības organizēšanu. Partijai vajadzīgi apsargi un izlūki, uzticama jaunatne. Tu pats redzi, mēs dzīvojam ienaidnieka nometnē. No viena neuzmanīga soļa vai kustības var aiziet bojā visa organizācija. Jaunatne dažreiz aiz pieredzes trūkuma ir neuzmanīga, lūk, kāpēc jaunu biedru uzņemšana savienībā ir ļoti svarīga lieta. Uzņemt var tikai drosmīgos, apzinīgos, kas gatavi pat dzīvību ziedot. Iedomājies, ja mēs būtu uzņēmuši gļēvuli un tas kaut kādu iemeslu dēļ nokļūtu žandarmu nagos. Viņš taču izdotu visus cerībā glābt savu ādu. Revolucionārisma tam pietiktu tikai līdz pirmajam arestam. Ir tādi bīstamu piedzīvojumu meklētāji. Mūsu cīņa viņiem nav sirdslieta. Viņi tikai spēlē revolūciju. Ar to visbiežāk slimo inteliģentiņi, kas salasījušies dēku grāmatiņas. Kad spēle noiet līdz nāvei, tad viņi nobīstas. Nākošās organizācijas pamatkodolu mēs uzmetīsim kopā. Ko tu uzskatītu par viscienīgāko?

Raimonds iegrima domās.

—    Es nezinu, tēvs. Tas taču ir tik nopietni, — viņš beidzot nočukstēja.

—    Labi, es tev palīdzēšu. Ko tu domā par Oļesju Kovallo? Viņa ir no krietnas ģimenes. Viņi ir divi — tēvs un meita. Asins saites — asins lieta. Viņa, man šķiet, ir drosmīga meiča.

—    Jā, man arī tā liekas.

—    Nu, lūk! Viens biedrs jau ir. Tālāk, ko tu vēl pazīsti?

Raimonds ilgi klusēja, pēc tam teica:

—    Zāra Mihclsone. Špīlmanis viņu padzina no darba, bet namsaimnieks šodien izsvieda uz ielas. Tā viņi tur sēž pagalmā uz mantu kaudzes. Es tikko viņu sastapu, viņiem nav kur mesties … Kā lai viņiem palīdz, tēvs?

Rajevskis kaut ko pārdomāja.

—    Lai pārceļas pie mums.

—    Bet kur tad viņi novietosies. Te jau tā nav kur apgriezties, bet viņu ir seši. Bez tam iedzīve …

—    Nekas, mums tik un tā no šejienes jāaiziet. Tu taču zini: pa pilsētu jau siro. Ja ne šodien, tad rīt mūs uzodīs. Lai pārvācas, ar mantām lai dara, kā tīk. Bet mums būs jāapmetas dažādās vietās. Es pagaidām apmetīšos pie Kovallo, māte pie tantes Marcelīnas, bet tu pie kāda no biedriem. Nu, mēs aizklldām sāņus. Tātad Zara. Labi. Ko vēl tu būtu nolūkojis?

—    Ir vēl Andrijs Ptaha. Tam ir drosmes atliku likām. Viņš tikai ir ļoti trakulīgs un var pārcensties. Manuprāt, viņš ir apzinīgs, tikai ļoti straujš.

Rajevskis pasmaidīja.

—    Bet jūs viņu pagaidām apvaldiet. Piesardzība radīsies reizē ar apziņu, ka viņš var pazudināt ne tikai sevi… Kas viņš ir, tavs draugs?

—    Jā .. . Tas ir, ne nu gluži … Toties viņš ļoti labs ar Oļesju … — Un Raimonds manāmi samulsa.

—    Ahā. Nav slikti. Draudzība ir milzu liela … Ko vēl tu domā?

—     Ir vēl tas puisis, kas sēdēja cietumā kopā ar Patlaju. Cehs Pšeničeks. Pēc dabas viņš līdzīgs Andrijam.

—    Dobre. Rīt tu parunā ar katru atsevišķi, neminēdams citu vārdus. Pastāsti par visām grūtībām, lai jaunieši zinātu, kas viņus gaida. Un tikai pēc pilnīgas piekrišanas viņus var uzskatīt par komunistiskās savienības biedriem. Pirmo grupu apstiprinās revolucionārā komiteja, bet pēc tam jaunus biedrus uzņemsiet patstāvīgi… Tev tūlīt jāiet uz ūdens sūkni. Tur nakti būs nopietns uzdevums. Kovallo pateiks. Vai ierocis tev ir?

—    Jā, revolvers, ko Andrijs atņēma policistam.

—    Tu zini, kā ar to rīkoties?

—    Nē.

—    Dod, es parādīšu.

Kad Raimonds apguva ieroča vienkāršo mehāniku, tēvs teica:

—    Ņem. Neaizmirsti: šaut vajag tikai izņēmuma gadījumos, kad citas izejas nav. Bet, ja reiz esi sācis šaut, tad aizstāvies līdz pēdējai patronai … Vienu vai desmit šāvienus — žandarmi atmaksās ar to pašu … Ej, puisīt, un esi piesardzīgs …

Pirmo reizi tēvs bija viņu nosaucis par «puisīti». Raimondam gribējās apskaut tēvu, piespiesties pie krūtīm, pateikt: «Tēvs, es tevi cienu uu mīlu!» Bet, pamanījis viņa nepacietīgo kustību, Raimonds steidzīgi izgāja.

Pa ceļam uz ūdens sūkni ieskrēja pie Zāras, lai iepriecinātu viņu. Parunāties ar meiteni, kā viņam bija uzdevis tēvs, viņš nevarēja. Visu laiku traucēja.

Viņam bija palikušas vēl pāris stundas brīva laika, un viņš devās uz rūpnīcu nomali, kur dzīvoja Ptaha.

Andrijs bija mājās. Viņš sēdēja uz gultas un spēlēja uz mandolīnas ukraiņu dziesmu un deju popuriju. Viņš tikko bija beidzis skumjo melo«liju «Tik grūši nav nevienam kā bārenītim man» un pārgāja uz straujo, bezbēdīgo hopaku. Spēlēja viņš meistariski. Un vienā taktī ar neuztverami straujām rokas kustībām braši dejoja viņa cekuls.

Viņa jaunākais brāļuks, deviņus gadus vecais Vasiļoks, iespiedies ar galvu spilvenā un sacēlis kājas gaisā, iztirināja ar tām visneiespējamākos kliņģerus. Kad viņš pazaudēja līdzsvaru un iekrita gultā, tad tūlīt pat kā kumeļš sāka spārdīties kājām un ieņēma vertikālu stāvokli.

Pamanījis Raimondu, Andrijs nobeidza spēli ar tādu fortissimo, ka divas stigas neizturēja un partruka, kas mandolīnas īpašniekā izsauca sajūsmu.

—    Bet es taču lieliski noplēsu šo gabalu! Pat stigas nostrinkšķēja! — viņš pietrūkās no gultas un nolika mandolīnu uz galda.

Andrija mātes istabā nebija — viņa aizgājusi pie kaimiņiem.

—    Man ar tevi, Andrij, jāaprunājas par kādu svarīgu lietu.

—    Vai kas noticis? — I'taha uztraucās. — Sper vaļā!

—    Vienatnē vajag.

Andrijs pagriezās pret Vasiļoku. Tas jau sēdēja uz spilvena, kūļādams kailas kājas, un lietišķi urbināja degunu.

—    Vasiļok, izskrien uz ielas!

—    Bet ko es tur nebūtu redzējis?

—    Es tev teicu — izskrien! Te bez tevis iztiksim.

—    Neiešu. Tur ir auksts, bet man nav zābaku.

—    Uzvelc mātes kurpes.

—    Nu jā! Lai pēc tam mani noper!

—   Tev laikam siksnas sakārojies? Kā tad, tavuprāt, man būs tavā vietā jāiet ārā?

—    Kāpēc jāiet? Es aizbāzīšu ausis, un jūs runājiet.

—    Vaska! — Andrijs pacēla balsi.

Bet Vasiļoks turpināja sēdēt, neizrādīdams vēlēšanos paklausīt. Andrijs sāka raisīt nost siksnu. Vasiļoks acīgi vēroja viņa kustības. Baimonds saņēma Ptaliu aiz rokas.

—    Iesim, Andrij, ārā. Tur tiešām ir auksts.

Viņi apsēdās uz kāpnītēm. Istabas durvis klusi nočīkstēja.

—    Vaska! Nopēršu! Es tev gan noklausīties!

Durvis ātri aizvērās.

—    Tu tiešām viņu sit?

—    Nē jau. Bet, maita, pilnīgi manī atsities. Es viņam saku vienu, viņš man dara otru. Bet sist nevaru — es šo šķelmi mīlu. Viņš to zina. Visu izdarīs, tikai ar viņu vajag ar labu. Necieš, rupucis, ka viņu komandē.

Viņi ilgi sēdēja divatā, sarunādamies čukstus.

Andrijs pavadīja Raimondu iidz vārtiņiem. Tur viņi brīdi stāvēja klu sēdami, rokās sadevušies.

—    Tu saproti, Andrij, neviens par to nedrīkst zināt.

—    Raimond, es taču teicu! Kā kaps. Es pats ne vienreiz vien esmu domājis: vai tiešām neatradīsies tādi ļaudis, lai pasaulē nodibinātu tais nību? Un te nu iznāk, ka ir.

—    Bet varbūt tu pārdomāsi? Tad rīt pasaki..

—    Es?! Lai tad es pārsprāgtu šepat uz vietas, ja es kāptos atpakaļ! Eh, Raimond, tu nesaproti manu harakteri! Tu domā, rīkļurāvējs . .. Bet mana sirds taču arī slāpst pēc īstas dzīves …

Tumša sala nakts. Dzestrs vējš siroja pa dzelzceļa sliedēm.

Stacijā uz žandarmērijas nodaļas durvīm tika apmainīts uzraķsts. Nosaukums palika tas pats, tikai poļu valodā.

Neviens, kas atradās žandarmērijas telpās, nezināja, kas rezerves ceļā manevrēja lokomotīvi, it kā nejauši uzgrūdās vientuļam vagonam, pēc tam dzina to sev pa priekšu, tikpat nemanāmi apstājās un devās atpakaļ. Bet vagons jau pats ripoja turp, kur to gaidīja pāris desmiti cilvēku. Rīta pusē tā pati lokomotīve aizvilka to no strupceļa pie ūdens torņa uz veco vietu.

Vēl pirms ausmas Raimonds iznesa no tipogrāfijās noliktavas maisā ietītu uzsaukumu saini. Visu nakti viņš nebija gulējis. Bet viņu vēl gaidīja visbīstamākais darbs.

Rīta pusē Mihelsoni pārcēlās uz Rajevsku istabu. Mājas saimniekiem Jadviga pateica, ka viņa ar dēlu aizbraucot no pilsētas.

Ūdens sūknī ieradās jauns iemītnieks …

Vrona trīs reizes pārlasīja svaigi iespiesto proklamāciju. «Visu zemju proletārieši, savienojieties!» Virsraksts krievu, ukraiņu, poļu un vācu valodā. Aicinājums uz bruņotu sacelšanos! «Visa vara Padomēm! .. . Nost kapitālistus, muižniekus… Zeme zemniekiem…» Nolādētie plukatas! Un iespiests taču tipogrāfijā, mūsu deguna galā … Ko teiks Mogeļņickis? Bet, galvenais, velns parāvis, paraksts: «Bevolucio-o-nārā komiteja.» Tātad tāda jau ir …

—    Ei, kas tur?

Durvīs parādījās sargkareivis.

—    Dodiet šurp Dzjobeku, lai velns viņu parauj!

Dzjobeks ieskrēja žandarmērijas priekšnieka kabinetā, žvadzinādams zobenu, kas vilkās pa zemi, kā tas bija pieņemts austriešu huzāriem.

—    Man tas gods …

1.'iobeks aprāvās, ieraudzīdams, cik pēkšņi sašķobījās Vronas seja.

Kapteinis piecēlās aiz galda, turēdams rokās uzsaukumu. Dzjobeks nezināja, vai Vrona smejas vai arī viņa lūpas konvulsīvi raustās.

—    Kas tas?

—    Man tas gods ziņot, pan priekšniek, ka mani aģenti tikko kā pateica par to. Jau rītā kaut kādi cilvēki reizē ar kinematogrāfā afišām izlīmējuši šīs lapiņas. Esiet tik laipni apskatīt, pan priekšniek, vienā pusē jūsu pavēle, bet otrā uzsaukums. Tā viņi arī izlīmējuši: kur bijis izdevīgi — uzsaukumu, bet citur — pavēli … Pēc tam, iedrošinos ziņot, kāds gadus desmit vecs puiķelis skraidījis pa centrālajām ielām ar mūsu avīzi, izmētājis šīs lapiņas un saucis: «Lasiet štāba pavēli!» Kad posteņu sargi izlasījuši un apķērušies, tas jau bijis gabalā … Tāpat iedrošinos ziņot, ka fabrikā un uz dzelzceļa šis lapiņas izplatījušas nezināmas personas .. . Es jau apcietināju visu tipogrāfiju. Bet tur bez mūsu materiāliem nekas nav atrasts. Pie tam tur ir divi PSP biedri, tie liek galvu ķīlā, ka neviens pie viņiem nav varējis iespiest. Citādi nav, ka tiem ir sava mašīna!

—    Bet kur viņi dabūjuši pavēles?

—    Iedrošinos ziņot, ka nekur citur kā valdē. Tās tur vienkārši saiņos sagāztas gaitenī. Katrs, kas gribēja, varēja paņemt.

Vrona paspēra divus soļus uz vahmistra pusi. Dzjobeks par tikpat atkāpās.

—    Klausieties jūs! Blēdi! Es jums iedevu mundieri un pakāpi, bet es jūs pakāršu, iepriekš likdams uzskaitīt simts pletnes, ja jūs man neuzrakāsiet visu šo! Te jums būs tūkstoš marku. Savāciet visus savus salašņas un nerādieties man acīs bez tiem, kas to te iespiedis ,.. Un, ja izdarīsiet. — podporučika pakāpe un tūkstoš marku! Zvēru pie dieva, es izdaru noziegumu pret godu! Tāds nelieša purns nav oficiera uzpleču cienīgs. Bet jūs to saņemsiet, ja neuzskatīsiet par labāku karāties … Nedomājiet aizbēgt ar naudu — es jūs atradīšu pat zem zemes. Marš!

Dzjobeks paķēra naudu un apgriezās tik strauji, ka zobens nepaguva tam līdzi un vahinistrs klupdams gandrīz pakrita. Saķēris zobenu, viņš ielēca gaitenī.

—    Tad, lūk, par ko tavu vīru aizsūtīja uz fronti, — nočukstēja Ludviga.

—    Augstlabdzimtīgā pane! Es jūs lūdzu! Jūsu kājas skūpstīšu …

Pans grāfs jūsu dēļ visu izdarīs … Glābiet viņu! — Franciska skaļi raudāja, apkampdama Ludvigas ceļus.

—    Labi, es darīšu visu, tikai mitējies raudāt, — Ludviga apjukusi noteica.

—   Svētās Marijas dēļ steidzieties, augstlabdzimtīgā pane! šonakt viņus nošaus. Pats kapteinis teica, — ar mokām pieceldamās no grīdas. Franciska murmināja.

—    Es tūlīt iešu pie grāfa. Nomierinies, Franciska, — teica Ludviga. Vairīdamās no izmocītās sievietes lūdzošā skatiena, viņa ātri izgāja no istabas.

—    Kas tur ir? Ah, tā esi tu, Ludvis! Piedod, bet es esmu ļoti aizņemts. — Edvards nolika uz galda lauka telefona klausuli.

Viņa kabinets bija pārvērsts par štābu. Uz galda — divi telefoni. Pie sienas — novada karte, nospraudīta ar sarkaniem un melniem karodziņiem. Zobens un revolvers stāvēja uz dīvāna.

—    Edij, vienu minūti … Es lūdzu tevi, izdari man pakalpojumu …

—    Runā, Ludvis. Tu taču zini, ka tevis dēļ es darīšu visu.

Zvanīja telefons. Edvards paņēma klausuli.

—    Jā, es. Ko? Pavlodzā sacelšanās? Kas ir? Stacijā apšaudīšanās? Tūlīt uzziniet, kas tur notiek. Protams … Saceliet visus kājās … Tūlīt aizbraukšu… Ko? Vācu ešelons? Atsūtiet vadu muižas apsargāšanai. Jā. Tūlīt braucu!

Edvards trakās dusmās nosvieda klausuli uz galda.

—    Kas noticis, Edij?

Mogeļņickis steidzīgi sprādzēja ciet siksnu, pie kuras karājās zobens un revolveris. Viņa seja bija drūma.

—    Mazas nepatikšanas. Mēs to visu novērsīsim . .. Drīz šeit ieradīsies Vladislavs ar kavalērijas vadu. Neuztraucies, manu prieciņ, viss būs labi. Ret katram gadījumam esiet gatavi aizbraukšanai. Es piezvanīšu no štāba. Nu, sveika!

—    Edij, bet mans lūgums!

—    Piedod, to tu pateiksi vakarā . ..

—    Ret tad būs par vēlu. Es tevi lūdzu, Edij, gauži lūdzu . . . Izdari to manis dēļ — atbrīvo Juzefa dēlu! Man ir baigi to pat izteikt, bet viņu taisās šonakt nošaut.

Viņa aizstājās tam ceļā.

—    Ah tad tu par to? Nu. to nevar izdarīt! Tas ir bīstams cilvēks. Un vispār, mana mīļā, nejaucies šajās lietās. Es steidzos, Ludvis.

—    Lūdzu tevi. Edij! Izdari to manis dēļ . . . Dzirdi? Es lūdzos!

Viņa apskāva tā plecus un maigi pieglaudās viņam.

Bet viņš atraisīja viņas skavas un noteikti atstūma viņu sāņus.

—    Es nevaru te palikt nevienu minūti. Mani gaida. Stacijā nemieri. .. Sveika …

Viņa satvēra to aiz mundiera piedurknes.

—    Edij, mūsu mīlas vārdā es tevi lūdzu! Ja tu to neizdarīsi, tātad nemīli …

Viņš asi pagriezās pret viņu, vēss, pilnīgi svešs.

—    Es tevi lūdzu, es galu galā prasu … Jā, prasu nejaukties štāba darīšanās! Tu lūdz neiespējamo. Kāda tev daļa gar viņiem! Sie cilvēki ir gatavi mūs iznīcināt, bet tu viņus vēl aizstāvi… Tavs humānisms ir nevietā. Viņi jāiznīcina ka traki suņi! Lūdzama, bez histērijas! Tev vajadzēja man palīdzēt, bet tu tikai traucē . . .

Durvis aizvērās. Pa gaiteni steigšus aizskanēja stingri soļi un piešu šķindoņa. Pēc brīža trīs jātnieki aizauļoja uz pilsētu.

Sestā nodaļa

Dzjobeks bija stingri nolēmis izpelnīt podporučika zeltītos uzplečus un tūkstoš marku, bet neveiksmes gadījumā — pazust kaut kur tālāk. Jau tā sen bija laiks mainīt dzīves vietu. Bet patlaban, kad spēle gāja vaļā un tika dalītas kārtis, šulers viņā uzveica gļēvuli. Vispirms «jāsit pa banku». Gaidi nu, kad atkal pienāks tāds ārprātīgs laiks, kad tikpat viegli kļūt par ģenerāli, kā arī tikt pakārtam. Tikai neuztraukties! Augsta spēle ir vienreiz … Un viņš rīkojās.

Paķēris sev līdzi divus kaprāļus un žandarmērijas seržantu Kobiļski, kas vēl nesen bija kalpojis par šveicaru panes Puškaļskas «iestādē», Dzjobeks steidzās uz strādnieku ciematu.

Pie mājas, kur dzīvoja Pšeničeks, rati apstājās.

—    Stop! — Dzjobeks nolēca uz bruģa. — Kobiļski, man līdzi! Kazi, mēs to maitu Pšeničeku nogrābsim … — Un, pieturēdams zobenu, viņš ieskrēja sētā.

—    Re, kur viņš ir, re, kur viņš! Stāvi! Šaušu! — mežonīgā priekā ieaurojās Dzjobeks, kad tieši viņa deguna priekšā atsprāga atpakaļ gaitenī maiznieka garais stāvs.

Leons ielidoja istabā kā bumba un tūlīt aizslēdza durvis.

—    Jēzus Marija! Kas noticis? — māte iekliedzās.

Bet durvīs jau sāka lauzties.

—    Kobiļski, gāz ārā, citādi aizmuks!

Seržants ieskrējās un ar visu ķermeņa smagumu zvēlās pret durvīm. Viņš ievēlās istabā kopā ar izgāztajām durvīm, nenoturēja līdzsvaru un nokrita uz grīdas. Tajā pašā mirklī Pšeničeks metas uz logu, izgrūda ar galvu rāmi un izlēca dārzā.

Sasisto stiklu šķindoņa, ielauzušies cilvēki un dēla bēgšana apstulbināja vecos Pšeničekus. Viņi bija mēmi aiz šausmām.

—   Turi viņu! — trakoja Dzjobeks, kuram izgāztās durvis un Kobiļskis, kas rausās augšā, neļāva pieskriet pie loga.

—    Atkal aizmuka … Eh tu, stampa! Kur tev bija acis? Deguna galā bija, maita tāds!

Kobiļskis, berzēdams sasisto celi, skarbi atcirta:

—    Viņš, pan Dzjobek, arī jums bija deguna gala …

Dzjobeks uzklupa vecītim:

—    Nu, tu, vecais kraķi! Sataisies! Tur mēs tevi pasildīsim, tad tu mums pateiksi, kur viņš slēpjas.

—    Pan karavīr, par ko tad mani? — jaukdams čehu valodu ar poļu, vecītis sāka šļupstēt.

—    Tu vēl prasi, par ko, nelieti! Ko es tev vakar teicu, — tiklīdz pārnāk, tūlīt paziņo man!

—    Tad kur tas ir redzēts, pan, lai miesīgu dēlu? …

—    Nu tad, lūk, mēs tevi pamācīsim. Tu par visu šo atbildēsi … Marš!

—    Kur jūs viņu vedat? — šausmās iekliedzās vecīte.

—    Skic, tu, ragana! Visi no viena perēkļa … Skic, citādi arī tev tur gals …

Vecītis gāja starp diviem žandarmiem, bez cepures, bezpalīdzīgi nokāris galvu. Apkārt klusēdami stāvēja kaimiņi, nesaprazdami, par ko arestēts godīgs ratnieks, vienmēr tāds kluss, divdesmit gadu nodzīvojis šajā mājā bez jel viena skandāla.

Pēc pusstundas četri žandarmi ielauzās mājiņā, izbiedēdan Patlaja bērnus un sievu. Viņu ierašanās tūlīt dūrās acīs. Šeit dzīvoja urstrādnieki. Patlaju visi pazina. Pēc dažām minūtēm pie māja apulcējās bariņš strādnieku.

—    Ko tev pateica zeņķis no cietuma? Bunā! — E» f obeks kā vanags metās virsū Patlaja sievai.

—   Es nekā nezinu … — čukstēja maza, sīciņa izbijusies sieviete. Bērni cits par citu mazāks spiedās kakliņā aiz viņas muguras.

—    Nu, tu … — Dzjobeks jēli nolamājās. — Tu man runāsi!

Viņš steidzās. Okšķera nojauta viņu uzvedināja uz domām, ka tieši šeit var atrast pēdas, kas ta vai citādi novedis pie uzsaukumu iespiedējiem.

—    Nu tad tā … Vakar pie tevis bija šis Pšeničeks. Viņš jau sēž pie mums un visu izstāstīja … Protams, pēc tam kad mēs viņam sadevām ar pletni… Tā ka liegties ir veltīgi. Mums tikai jāpārbauda. Ja tu klusēsi vai izlocīsies, es tev ādu novilkšu. Runā! …

Sieviete ierāvās kaktā, viņai bija baigi.

—    Es … nekā nezinu …

Dzjobeks steidzās.

—    Kobiļski, velc viņai sākumam!

Četrstūrainais Kobiļskis ar vērša kaklu un zemu deģenerāta pieri pacēla roku, kurā turēja pītu ādas pletni.

Ir māte, ir bērni iekliedzās reizē — māte no sāpēm, bērni aiz bailēm.

—    Ciet klusu, kuce … Saki, ko tev pateica! Runā! Kobiļski, velc viņai vēlreiz!

Mežonīgs sievietes kliedziens kā ar nazi sadūra uz ielas stāvošos.

—    Ko viņi lai dara?

—    Ei, puiši, ko jūs stāvat? Ejiet iekšā mājā.

—    Varbūt tur sievieti izņirgā, bet jūs te plātāt mutes …

—    Vēl nepietiek, ka cilvēku pūdē cietumā, tad vēl sievišķi slepkavo.

—    Ei, vīri, ejam!

—    Stāt! Uz kurieni? — strādniekiem uzkliedza kaprālis, kas stāvēja pie durvīm.

—    Bet ko jūs viņiem darāt?

—    Ko viņi kliedz?

—    Laid iekšā!

—    Kāpēc bez lieciniekiem?

' Izdzirdis niknos uzsaucienus, Dzjobeks pielēca pie durvīm.

—    Kas te notiek? Tūlīt izklīst!

Nev negāja projām. Tieši otrādi, no visām pusēm uz sacelto troksni saskrēja inales iedzīvotāji.

—    Mi "sjas tanti sit ar pletni! Es pats redzēju pa logu … — kliedza Vasiļ6ks, s bij uzrāpies uz sētas.

—    Par ko siti r sievišķi? — dobjā balsī Dzjobekam noprasīja pavecāks strādnieks.

Pūlis spiedās virsū. Dzjobeks juta, ka bailes kā auksta čūska ložņā pa viņa muguru. Viņš zināja: pūlis viņu samīs, ja pamanīs šīs bailes. Viņš izrāva no maksts revolveri.

—    Izklīst, citādi šaušu!

Pirmā rinda ieliecās, bel talu atkāpties novarēja, jo no aizmugures to spieda atpakaļ. Tikai bārdainais strādnieks, kas stāvēja Dzjobeka priekšā, nekustējās no vietas.

—   Tu ar to verķi neplāties! Visus neapšausi . . . Vācieties no šejienes prom ar labu …

Šāviens ķēra visiem sirdi.

Strādnieks satvēra krūtis, sagrīļojās un nokrita u/ sāniem. Pūlis tam apkārt tūlīt kļuva retāks. Žandarmi izvilka no mājas Patlaja sievu un iesvieda to ormaņa ratos. Turēdami revolverus šaušanai, žandarmi nostājās uz kāpšļiem.

Dzjobeks un Kobiļskis ielēca otros ratos un aizjoņoja.

Bet ap nogalināto pulcējās arvien vairāk un vairak ļaužu.

Vēsts par to, ka poļu žandarmi nogalinājuši atslēdznieku Gluško, izplatījās pa piepilsētas ieliņām. Tā iespiedās visos stūrīšos un aizsniedza visattālākās zemnīcas. Vairums ļaužu steidzās uz Patla ja māju, lai savām acīm pārliecinātos par to.

—    Par ko nošāva? — vairākas balsis reizē jautaja tiem, kas atnesa šo vēsti.

—    Patlaja sievišķi aizstāvēja. Tad viņu tas Kobiļskis ziniet, kas pie Puškaļskas kalpoja par ārā sviedēju, — nošāva ar revolveri.

—    Nevis Kobiļskis, bet tas, kas tirgū ruleti grieza. Bet tagad viņš pie tiem par vahmistru.

—    Bet kur tad likums? Cilvēkus nogalina ne par šo, ne par to.

—    Likums ir viens — kas rungu cilāt zina, tam kaprāļa čina. Sagaidījām jaunus saimniekus!

—    Jā, tagad ir tā: diena galā un neesi pakārts — saki paldiesu. Ir gan dzīvīte!

Un tikai šur un tur sarunām bija asāks raksturs.

—    Ko jūs tur, puiši, runājat?

Nu tā, mēles trinām … Ko tikai šiem riebekļiem iegribas, to arī dara. Bet mēs vairāk svara liekam uz mēlēm. Patarkšķējis esi — ej atpa^ kaļ uz mājām! Bet nakti atnāks — tev pašam zarnas izgāzīs …

—    Ko tad tu. tāds drosminieks, te stāvi? Aizej pie panu kundziņiem un parunā ar tiem.

—    Ko tu ņirgājies? Tur cilvēkus apšauj, bet tev jociņi!

—    Es teicu: nenesiet, puiši, vāciešiem šautenes. Tagad re, vācieši

diedz, bet nav ieroču, ko ar paniem galā tikt. Tā viņi mums sakas mauc kakla.

Būtu bijusi vienota tauta, bet tā katrs par savu ādu dreb.

—    Tad tā jau ir! Parāda kabatā pigu un diedz, lai nenoķertu . . .

—   Te mēs, frontinieki, vien, paskat, esam savi trīs simti cilvēku . . . Es neticu, ka visi nodeva šautenes!

Bet tad sarunā enerģiski iejaucas sieva:

—    Gnat, nāc mājās! Nāc mājās, es saku!

Barankeviča fabrikā darbu beidza otrā maiņa. Pie galvenajiem fabrikas vārtiem bija sapulcējies liels bars uz maiņu atnākušo. Daļa strādnieku bija iegājuši caur kontroles būdu fabrikas cehos, daļa, uzzinājusi par slepkavību, aizkavējās pie vārtiem.

Ko jūs stāvat? Ejiet iekšā, es jums saku! — Kliedza vecais fabrikas sargs.

—   Pagūsim . . . Svilpe vel nav bijusi.

Andrijs svieda krāsni pēdējo ogļu porciju. Pulksteņa rādītājs tuvojās trijiem. Kurinātāji nomainījās desmit minūtes agrāk par citiem.

—    Dzirdēji, Andrjuša, ļahi nošāvuši Gluško, pienākdams teica viņa draugs kurinātājs Dmitruss.

Katlu mājā ienāca jaunā maiņa, un Andrijs uztvēra aprautas frāzes:

—    Bet pie vārtiem sākas tracis.

—    Redzēji, apsardze aizskrēja turp?

Aiz loga atskanēja šāviens. Kurinātāji saskatījās.

—    Kas tur notiek?

Vairākas sekundes visi klusēdami ieklausījās, neviļus gaidīdami nākošos šāvienus. Andrijs pa kāpnītēm uzlīda uz katla apvalka. Augšā — trīs šauri logi. Viens no tiem bija atvērts. Pa to varēja redzēt fabrikas vārtus. Tur notika kaut kas nelāgs. Viss laukums vārtu priekšā ļaužu pār pildīts. Kāds cilvēks, uzrausies uz sētas, kaut ko kliedza pūlim. Pie vārtiem cits pēc cita piesteidzās leģionāri, kas apsargāja fabriku.

No blakus esošās mašīnu nodaļās katlu mājā ieskrēja jaunākais mehāniķis pans Strumils.

—    Kāpēc jūs nedodiet svilpi maiņai? — viņš kliedza no visa spēka.

—    Kur Ptaha? Dodiet taču svilpi!

Redzēdams, ka neviens viņa neklausās, mehāniķis pats sagrāba riņķi, kas bija piestiprināts virvei, ar kuru atvēra sirēnas vārstuli, un pavilka to uz leju.

Spēcīgais kauciens apdullināja Andriju. Viņš aizmirsa visu. Viņš redzēja tikai kautiņu, kas sākās pie vārtiem, un pēkšņi — šis kauciens.

No visām durvīm fabrikas sētā straumēm plūda cilvēki.

Starp strādniekiem — puse sieviešu.

Andrijs ātri nolaidās uz grīdas.

Strumils palaida riņķi vaļā. Kauciens apklusa. Tikai tagad mehāniķis ieraudzīja Ptahu.

—    Kur tu vazājies?

—    Es skatījos pa logu …

—   A-a-a, pa logu! Tad saņem aprēķinu. Tevi pieņēma strādāšanai… Ķerieties pie darba! — Strumils uzkliedza kurinātājiem un izskrēja mašīnu nodaļā.

Dažas sekundes Andrijs stāvēja nekustīgi. Viņu sagrāba kāda doma.

Viņš šaubījās, atgainīja to. Bet tā jau pārvaldīja viņa gribu. Viņa sirds pamira kā pirms lēciena no augstuma. Un jau nākošajā acumirklī viņš metās uz durvīm, aizslēdza tās, ielika atslēgu kabatā. Pēc tam atgriezās pie katliem, ieķērās riņķī un palika tajā karājoties. Kaukšana atsākās no jauna.

—   Vai tu esi prātu zaudējis, Andrij! — kurinātāji saskrēja ap Ptahu. — Tu gribi, lai mūs visus atlaiž?

Bet Andrijs viņos neklausījās. Viņš turpināja vilkt riņķi uz leju.

—    Liecies mierā, Andrjuša! Iztrieks mūs visus, — Dmitruss lūdzās.

Andrijs paķēra ar brīvo roku smagu lauzni, ar ko smalcināja ogles,

un iekliedza Dmitrusam sejā:

—    Pasaki puišiem, lai mūk no šejienes! Pa rezerves durvīm . .. Lai saka, ka es sāku viņus zvetēt ar lauzni…

Bet viņu nevarēja dzirdēt. Tad Andrijs palaida gredzenu vaļā. Kaukšana uz mirkli apklusa. Satvēris ar abām rokām lauzni, zvērojošām acīm, viss melns no ogļu putekļiem viņš kliedza biedriem:

—    Skrieniet ārā pa rezerves durvīm! Puikas, es jūs pa draugam lūdzu — skrieniet tūlīt! Es pūtīšu, lai saceltu ļaudis … Lai :*nani vienu slepkavo … Leciet, puiši, ārā, citādi zvelšu ar lauzni! Žiglāk! — viņš atvēzējās. Kurinātāji barā metās uz rezerves izeju.

Andrijs uzmeta durvīm dzelzs āķus, aizbāza savu lauzni starp durvju rokturiem un atkal satvēra riņķi. No jauna, satricinādama gaisu, iegaudojās sirēna, saraustītā, drausmīgā nelaimes vēstnese. Tā piespieda pilsētā Visus izskriet uz ielām. Tā sacēla stāvus Barankeviča retos matus. Tā lika nobālēt Vronam un uzdzina drebuļus Dzjobekam. Cietumā sasprindzināti diedz, bet nav ieroču, ko ar paniem galā likt. Tā viņi mums sakas mauc kaklā.

Butu bijusi vienota tauta, bet tā katrs par savu ādu dreb.

—    Tad tā jau ir! Parāda kabatā pigu un diedz, lai nenoķertu . . .

Te mēs, frontinieki, vien, paskat, esam savi trīs simti cilvēku . . . Es neticu, ka visi nodeva šautenes!

Bet tad sarunā enerģiski iejaucas sieva:

—    Gnat, nāc mājās! Nāc mājās, es saku!

Barankeviča fabrika darbu beidza otrā maiņa. Pie galvenajiem fabrikas vārtiem bija sapulcējies liels bars uz maiņu atnākušo. Daļa strādnieku bija iegājuši caur kontroles būdu fabrikas cehos, daļa, uzzinājusi par slepkavību, aizkavējās pie vārtiem.

—    Ko jūs stāvat? Ejiet iekšā, es jums saku! — Kliedza vecais fabrikas sargs.

—   Pagūsim . .. Svilpe vēl nav bi jusi.

Andrijs svieda krāsnī pēdējo ogļu porciju. Pulksteņa rādītājs tuvojās trijiem. Kurinātāji nomainījās desmit minūtes agrāk par citiem.

—    Dzirdēji, Andrjuša, ļalii nošāvuši Gluško, — pienākdams teica viņa draugs kurinātājs Dmitruss.

Kallu mājā ienāca jaunā maiņa, un Andrijs uztvēra aprautas frāzes:

—    Bet pie vārtiem sākas tracis.

—    Redzēji, apsardze aizskrēja tur])?

Aiz loga atskanēja šāviens. Kurinātāji saskatījās.

—    Kas lur notiek?

Vairākas sekundes visi klusēdami ieklausījās, neviļus gaidīdami nākošos šāvienus. Andrijs pa kāpnītēm uzlīda uz katla apvalka. Augšā — Iris šauri logi. Viens no tiem bija atvērts. Pa to varēja redzēt fabrikas vārtus. Tur notika kaut kas nelāgs. Viss laukums vārtu priekšā ļaužu pārpildīts. Kads cilvēks, uzrausies uz sētas, kaut ko kliedza pūlim. Pie vārtiem cits pēc cita piesteidzās leģionāri, kas apsargāja fabriku.

No blakus esošās mašīnu nodaļas katlu mājā ieskreja jaunākais mehāniķis pans Strumils.

—    Kāpēc jūs nedodiet svilpi maiņai? — viņš kliedza no visa spēka.

—    Kur Ptaha? Dodiet taču svilpi!

Redzēdams, ka neviens viņa neklausās, mehāniķis pats sagrāba riņķi, kas bija piestiprināts virvei, ar kuru atvēra sirēnas vārstuli, un pavilka to uz leju.

Spocīgais kauciens apdullināja Andriju. Viņš aizmirsa visu. Viņš redzēja tikai kautiņu, kas sākās pie vārtiem, un pēkšņi — šis kauciens.

No visām durvīm fabrikas sētā straumēm plūda cilvēki.

Starp strādniekiem — puse sieviešu.

Andrijs ātri nolaidās uz grīdas.

Slrumils palaida riņķi vaļā. Kauciens apklusa. Tikai tagad mehāniķis ieraudzīja Ptahu.

—    Kur tu vazājies?

—    Es skatījos pa logu …

—   A-a-a, pa logu! Tad saņem aprēķinu. Tevi pieņēma strādāšanai … Ķerieties pie darba! — Strumils uzkliedza kurinātājiem un izskrēja mašīnu nodaļā.

Dažas sekundes Andrijs stāvēja nekustīgi. Viņu sagrāba kāda doma.

Viņš šaubījās, atgainīja to. Bet tā jau pārvaldīja viņa gribu. Viņa sirds pamira kā pirms lēciena no augstuma. Un jau nākoša jā acumirklī viņš metās uz durvīm, aizslēdza tās, ielika atslēgu kabatā. Pēc tam atgriezās pie katliem, ieķērās riņķi un palika lajā karājoties. Kaukšana atsākās no jauna.

—   Vai tu esi prātu zaudējis, Andrij! — kurinātāji saskrēja ap Ptahu.

Tu gribi, lai mūs visus atlaiž?

Bet Andrijs viņos neklausījās. Viņš turpināja vilkt riņķi uz leju.

Liecies mierā, Andrjuša! Iztrieks mūs visus, — Dmitruss lūdzās.

Andrijs paķēra ar brīvo roku smagu lauzni, ar ko smalcināja ogles, un iekliedza Dmitrusam sejā:

—    Pasaki puišiem, lai mūk no šejienes! Pa rezerves durvīm . . . Lai saka, ka es sāku viņus zvetēt ar lauzni …

Bet viņu nevarēja dzirdēt. Tad Andrijs palaida gredzenu vaļā. Kaukšana uz mirkli apklusa. Satvēris ar abām rokām lauzni, zvērojošām apīm, viss melns no ogļu putekļiem viņš kliedza biedriem:

—    Skrieniet ārā pa rezerves durvīm! Puikas, es jūs pa draugam lūdzu — skrieniet tūlīt! Es pūtīšu, lai saceltu ļaudis … Lai :-nani vienu slepkavo … Leciet, puiši, ārā, citādi zvelšu ar lauzni! Žiglāk! — viņš atvēzējās. Kurinātāji barā metās uz rezerves izeju.

Andrijs uzmeta durvīm dzelzs āķus, aizbāza savu lauzni starp durvju rokturiem un atkal satvēra riņķi. No jauna, satricinādama gaisu, iegaudojās sirēna, saraustītā, drausmīgā nelaimes vēstnese. Tā piespieda pilsētā visus izskriet uz ielām. Tā sacēla stāvus Barankeviča retos matus. Tā lika nobālēt Vronam un uzdzina drebuļus Dzjobekam. Cietumā sasprindzināti

klausījās šo kaukšanu. No vācu ešelona izlēca zaldāti un raudzījās apkārt. Bet sirēna turpināja gaudot.

Katlu telpas durvīs lauzās apsargi. Bet ar dzelzi apkaltās masīvās durvis tikai mazliet nodrebēja no šauteņu resgaļu sitieniem.

—    Nesiet trepes! Marš pie logiem! Šaujiet uz to nolādēto suni! — kliedza apsardzes kaprālis.

Andrijs aptvēra briesmas tikai tad, kad logā norībēja šāviens un lode nosvilpa gar galvu. Viņš neviļus palaida riņķi. Gaudošana apklusa. Glābdamies no jauna šāviena, Andrijs metās uz ogļu bedri.

Izstiepis uz priekšu rokas ar karabīni, logā spiedās leģionārs. Ptaha šaudījās pa ogļu bedri kā sagūstīta pele. Viņš juta, ka viņa dumpībai tu vojas beigas. Viņu pārņēma izmisums.'

Logs bija šaurs, un leģionārs tikai ar pūlēm iespiedās tajā ar vienu plecu. No muguras viņu stūma. Tad Andrijs paķēra antracīta gabalu un, riskēdams tikt nošauts, izlēca no bedres. Atvēzējies no visa spēka svieda ar ogles gabalu pret logu un trāpīja leģionāram sejā. Tas iekaucās. Viņa seja vienā mirkli pārplūda asinīm. Viņš nometa karabīni un atkrita apsargu rokās, kas viņu pieturēja no apakšas. Karablne nožļerkstēja pret katlu telpas cementa grīdu. Atkal noblīkšķēja šāviens. Andrijs kļuva durns aiz prieka. Viņš bombardēja logu ar akmeņoglēm.

Aiz loga noskanēja mežonīgi lamu vārdi. Cilvēki no trepēm steidzīgi nokāpa zemē.

Andriju sagrāba trakums. Viņš atsprādzēja savu siksnu un piesēja ar to riņķi pie spiediena regulētāja. Sirēna atkal iegaudojās. Šoreiz nesaraustīti, jo Ptaha bija siksnu piestiprinājis cieši jo cieši.

Tagad Andrijam rokas bija brīvas. Baidīdamies, ka viņu varētu pēkšņi pārsteigt, viņš nemitīgi svieda ogles logā.

Cīņas karstumā Ptaha bija aizmirsis, ka katlu telpai ir vēl divi logi. Tikai tad, kad abiem neatvērtajiem logiem izlidoja stikli un no sienām sāka birt apmetums, Andrijs ar skumjām saprata, ka ar trijiem logiem viņš gala netiks. Lodes viņu atkal iedzina ogļu bedrē. Vienā logā parādījās karablnes stobrs.

Andrijs nikni svieda tur akmeni. Bet šāviens no otra loga piespieda viņu atsprāgt atpakaļ.

—   Tagad 11u ir beigas, — noteica Andrijs un gandrīz sāka raudāt. Viņu pārņēma apatija, atslābums.

Viņš tūlīt sajuta smagu nogurumu. Un, jau atsacīdamies no pretošanās, apsēdās bedres kaktā. Kaut kas viņam sāpīgi iedūrās sānos. Ptaha neviļus satvēra priekšmetu, kam bija uzgrūdies. Tas bija ugunsdzēsēju šļūtenes uzgalis, ko kurinātāji lietoja ogļu apslacīšanai.

Gurdajā apziņā kaut kas uzdzirkstīja.

—   A-ā, jūs domājat, ka mani jau esat uzveikusi, nelieši, panu dvēseles! Tūlīt redzēsim! — viņš kliedza, kaut gan ārprātīgās gaudošanas dēļ viņu neviens nedzirdēja.

Andrijs kā satrakots grieza ratu, kas ievadīja šļūtenēs ūdeni. Ar griezīgu svilpienu no brandspoita izšāvās tvaiks. Pēc tam gāzās karstais ūdens. Ogļu bedre pieplūda ar tvaiku. Andrijam pietrūka elpas. Trīcošām rokām viņš satvēra brandspoitu un, apdedzinādams pirkstus, ciezdams no karstajām ūdens šļakatām, virzīja verdošā ūdens strūklu katlu telpā.

Un, nedomādams vairs par to, ka viņu var nošaut, šļāca strūklu logos. Grīda aplija ar karstu ūdeni. Andrijs glābās no tā uz kalla pamatnes mūra. Viņš smaka. Dedzināja rokas. Bet bezizejas apziņa viņu spieda turpināt pretošanos.

Mogeļņickis atauļoja štābā.

—    Kas te pie jums notiek? — viņš skarbi noprasīja Vronam.

Kapteinis pielika roku pie cepures.

—    Acīm redzot, nopietnas nekārtības, pan pulkvedi. Mans vahmistrs nošāvis kādu strādnieku, kurš izrādījis pretošanos. Un, lūk, fabrikā atteikušies strādāt, taisa mītiņus. Es aizsūtīju turp Zarembu … — ārēji mierīgi raportēja Vrona.

Edvards nikni kodīja lūpas.

—    Kas tur svilpj? Kāpēc jūs pieļāvāt līdz pat šim laikam šo trauksmi? Kas ir, viņi sagrābuši fabriku?

Vrona mazliet nolaida roku. Viņam bija nepatīkami stāvēt pamatstājā. Viņš gaidīja atļauju stāvēt brīvi, kā tas arvien pieklājības dēļ bija parasts vecāko un jaunāko oficieru starpā.

—    Nē, fabrikā ir mūsu apsardznieki. Bet viens kurinātājs nocietinājies katlu telpā, un līdz pat šim laikam nav izdevies viņu no turienes izsvēpēt.

Mogeļņickis ar aizturētu niknumu uzsita roku zobena spalam.

—    Viens cilvēks, jūs sakāt? Klausieties, kapteini, kas tas ir — vai izsmiekls? Viens cilvēks saceļ kājās visu pilsētu, bet jūs te mierīgi novērojat.

Aiz loga gaudoja sirēna, varena, nenogurdināma. Tas Mogeļņicki satracināja.

Vrona stāvēja viņa priekšā nekustīgi kā statuja, ar sejā sastingušu grimasi. Tikai tagad Edvards aptvēra savu kļūdu.

—    Brīvi! Jūs taču saprotat, ka tagad nav laika par to domāt, — viņš nervozi pameta ar roku.

Vrona klusēdams nolaida roku.

Aiz loga kaut kas nobrikšķēja, it kā lauztu sausus zarus, un apklusa. Mogeļņickis strauji piegāja pie loga.

—    Tur Zareniba taisa sev ceļu, — paskaidroja Vrona.

Mogeļņickis pagriezās pret viņu.

—    Kā izturas vācieši no ešelona?

—    Pagaidām nekas. Uz pilsētu dodas ne mazāk kā pa vadam. Vienmēr kaujas gatavībā. Pie ešelona nevienu nepielaiž .. . Viņu ir ap septiņi simti cilvēku, četri lielgabali, bruņu automobilis. Dezorganizācija nav jūtama, oficieri savās vietās … Veikalos viņi paņēmuši visus pārtikas produktus un samaksājuši ar parakstiem. Es pavēlēju policistiem viņus neaiztikt, bet veikalus slēgt. Ja sāks uzlauzt ar varu, tad vajadzēs kaut ko uzsākt.

—   Jā, jā, viņus nevajag aiztikt, — jau mierīgāk teica Mogeļņickis. — Sakiet, — kā pēc jūsu domām, tas ir «viņējo» darbs?

Vrona saprata, par ko runāja pulkvedis.

—    Bez šaubām. Viens uzsaukums vien ko nozīmē. Bet tomēr, ja vahmistrs nebūtu nošāvis šo būdeļnieku, es domāju, viss būtu bijis klusu.

—    Un jums izdevās kaut ko uzzināt? .. . Kas to iespiedis?

—    Pagaidām neko.

Mogeļņickis pastaigājās no viena kakta līdz otram, kaut ko izlemdams. Pēc tam pievilka zobenu, nosēdās pie galda.

—    Lūk, ko, kapteini, — viņš enerģiski iesāka.

—    Klausos, — Vrona atkal izstiepās pamatstājā.

—   Jūs saprotiet, pan Vrona, ja mēs pieļausim pilsētā tādu stāvokli vēl vienu divas dienas, tad …

—    Saprotu, — atbildēja Vrona.

Mogeļņickis piecēlās. Viņš sakārtoja ar roku augsto, ar zeltītu grīsti apšūto šineļa apkakli, it kā viņam būtu grūti elpot, un nobeidza savu domu.

—    Tad esiet tik laipni un ķerieties pie lietas. Vispirms — pavēlu šonakt nošaut visus tos salašņas cietumā. Izvediet viņus no pilsētas kaut kur tālāk. Lai rīt par to izlīmē visā pilsētā paziņojumu manā vārdā.

—    Klausos.

—      Tālāk, ja kāds izbāž degunu uz ielas pēc pulksten septiņiem vakarā — šaujiet nost! — Edvards ar varēm uzvilka rokā cimdu. — Lopi jasadzen kūtī. Lopu bars vienmēr paliek lopu bars. Priekš tam arī ir pletne.

Aiz loga gaudoja sirēna.

—      Un lai es vairāk nedzirdētu no jums, pan kapteini, tādas atbil des … Tamlīdzīgas, ka jūs nespējat tikt galā ar vienu cilvēku, kurš tomēr gaudo līdz pat šim laikam.

—    Tur ir Zaremba. Sirēnai jāapklust, pan pulkvedi.

Mogeļņickis, viņā neklausīdamies, gāja uz durvīm.

—    Jūs jāsiet man līdzi.

Sardzē stāvošais žandarmu kaprālis nodeva viņiem godu un, kad viņi bija nokāpuši lejā, iegāja Vronas kabinetā un nosēdās pie telefona.

Štāba priekšā izkārtojās kavalērijas vads. Vladislavs Mogeļņickis jāja ierindas priekšā, pielipis ar resno dibenu pie segliem, ik brītiņu kārtodams ar sudrabu apšūto konfederati. Ieraudzījis brāli un Vronu, piedūra zirgam piešus un uzkliedza, apraudams balsi spiedzienā:

—   Vads, mie-ie-rā!

Edvards iebāza kāju kāpslī, saņēma spēkus, lai «viegli» uzlēktu seglos.

«Vecs kļūstu, vai? Sie Parīzes limuzīni atradinājuši pat no staigāšanas,» viņš īgni domāja un saviebās no sāpēm.«Un tad vēl šie hemoroīdi! Galīgi neder kavalēristam …»

Vrona piejāja pie viņa.

Paraudzīsim, kādas tur nopietnas nekārtības, — ironiski teica Edvards un ar piešiem pieskārās zirga sāniem.

Vladislavs nospiedza komandu, un aizmugurē neritmiski ieklabējās pakavi.

Pirmo pūli viņi sastapa pie aptiekas.

—     Kas te notiek? — Edvards skarbi uzkliedza, juzdams, ka viņam sāka raustīties labā uzacs.

Vistuvāk viņam stāvēja pieklājīgi, bet trūcīgi ģērbusies inteliģenta dāma.

—     Te atveda trīs ievainotos … Vienai sievietei izsita aci, — viņa at bildēja poliski un it kā vainīgi pasmaidīja.

—    Kas viņus ievainoja?

Dāma apjuka un nezināja, ko atbildēt.

—    Tur zirgos atjāja jūsējie, oficiera kungs.

—    Sit cilvēkus ne par šo, ne par to.

Vrona strauji pagrieza zirgu uz to pusi, no kurienes atskanēja balsis.

—    Kas to teica?

Pūlis sakustējās. No pēdējām rindām jau muka.

—   Tieciet galā ar šiem, — Edvards izspieda caur zobiem un dzina zirgu uz priekšu.

Pūlis viņa priekšā izplūda kā mīksta mīkla, kurā iespiež dūri.

—   Ei jūs! Marš mājās! Ja vēl kaut viens draņķis parādīsies uz ielas, lai tad atvadās no galvas!

—   Pan podporučik, pavēliet uzdot viņiem ar pletnēm … — Edvards izdzirda aiz savas muguras Vronas pavēli.

Viņš strauji parāva pavadu un aizaulekšoja.

«Tomēr nepatīkams šis žandarma dienests. Netīrs darbs!» viņš riebumā sarāvās. Pirmo reizi tādu pašu riebumu viņš bija sajutis, kad frontes pāriešanas laikā noķēra sev aiz apkakles uti.

Vrona viņu panāca.

—    Es domāju, pan pulkvedi, ka jums nevajag vienam tālu aizklīst no vada. Patlaban pans Vladislavs tur tiks galā, bet mēs dosimies tālāk.

—    Nu, šim lopu baram pagaidām pietiks ar vienu pletni, — nicīgi atbildēja Edvards.

—    Jā. bet ja kaut viens no tiem sviež ar akmeni…

Kliedzieni aizmugurē noklusa. Vads tuvojās. Iela bija tukša.

—   Agrāk visu to darīja policija, bet tagad, kā redzat, pašiem jāattīra ielas no šiem mēsliem.

Vrona ļaunā priekā pasmaidīja. «Droši vien pieradis ar svešām rokām raust ogles no pelniem, štāba žurka! Nekas, tie tev drusku aplauzīs ragus .. . Pagaidi, ne to vien vēl redzēsi,» ar tādu kā baudu nodomāja kapteinis.

Vrona visu karu bija pavadījis ierakumos. Bija divreiz kontuzēts. Viņš bi ja cēlies no izputējušas muižnieku dzimtas. Ar pūlēm izkalpojies līdz kapteiņa pakāpei. Būdams neveiksminieks dzīvē, kara viņš kļuva cietsirdīgs līdz pēdējam. Viņš ienīda pelēko zaldātu masu, bet ienīda arī tos, kuri frontes aizmugurē dzerdami uzdzīvoja tālos štābos, pilsētās, baudīdami visu, kas viņam bija nepieejams. Viņam nebija ne naudas, ne sakaru, kas varētu viņu izvilkt no ierakumu dubļiem, turp, uz aizmuguri, trakulīgā un jautrā dzīvē. Nokļuvis austriešu gūstā, viņš pat nopriecājās, jo tā izvairījās no briesmām dabūt mugurā lodi no paša zaldātiem, kas viņu nīda cietsirdības dēļ. Austrijā viņu kā poli savervēja Pilsudskis. Un Vrona atkal atsāka profesionāla slepkavas amatu, tagad tikai otrā frontes pusē, pārmainījis mundiera krāsu un kokardi. Kad vācieši, sastrīdējušies ar Pilsudski, iesēdināja viņu Magdeburgas cietoksnī (protams, komfortabli iekārtojuši šo

Initaforisko ieslodzījumu), bet viņa leģionu izformēja, Vrona aizbēga uz Varšavu, vairāk nevēlēdamies kauties austriešu armijā. Varšavā viņu uztaustīja poļu karaspēka organizācija,[5] un pēc tam kopā ar poručiku Zarembu atkomandēja pie Mogeļņicka Volīnijā.

—    Are, atkal sapulce! — Edvards iesaucās.

Vrona pacēla galvu. Krustojumā, kur sastapās divas centrālās ielas, pie slēgtās maiznīcas tiešām bija biezs pūlis. Vrona pagriezās atpakaļ un pamāja ar roku. Vads pārgāja aulekšos un izkārtojās viņiem aiz muguras.

No pūļa atskanēja saucieni:

—    Kāpēc maizi nepārdod?

—    Kas tas ir? Badā vai būs jānosprāgst?

Lai atbrīvotu vietu vadam, Edvardam bija jāatvirzās malā vai ari jālaužas cauri pūlim. Viņš ar spēku iecirta zirgam piešus. Straujais zirgs saslējās uz pakaļkājām. Sieviešu un bērnu izbaiļu kliedzieni, sašutuma saucieni — tas viss Edvardu neapturēja. Patmīlība neļāva viņam atkāpties. Niknumā kodīdams lūpas, viņš jāja pūlī iekšā.

—   Kur jūs lienat? Bērni… skatieties, bērni! — kāda sieviete sāka histēriski kliegt.

Edvards piecēlās kāpšļos, sniakdams no uzplūdušā niknuma.

—    Zo-o-obenus! — iespiedzās Vladislavs.

Kāds sagrāba Edvarda zirgu aiz iemauktiem. Tas bija pēdējais pagrudiens. Edvards izrāva zobenu no maksts. Vēl mirklis — un viņš būtu sašķaidījis bezkauņas galvu. Bet ass, brīdinošs «zurūck!»2 — un tieši pie zirga pazibošā vācu cepures sarkanā apmale apturēja viņa roku. Edvards izrāva pavadas.

Tikai tad viņš pamanīja pūlī dažus vācu zaldātus, bet šķērsielā — kara pajūgu, kas, acīm redzot, bija atbraucis pēc maizes.

Aizmugurē Vladislavs nobeidza komandu:

—    … ārā!

—   Atlikt! — bezspēcīgās dusmās izkliedza Edvards.

Arī Vrona bija ieraudzījis vāciešus. Tagad viņi stāvēja ciešā rindā, aizsprostodami viņam ceļu, saspringti pastiepuši uz priekšu smagās šautenes ar īsiem durkļiem galā.

No pūļa gandrīz nekas vairs nebija palicis pāri. Tas bija ātri izklīdis, atbrīvodams ielu. Tikai iztālēm kāds pārdrošāks novēroja, ar ko beigsies šī negaidītā sadursme.

Sirēna turpināja gaudot. Tā atgādināja Edvardam citas briesmas. Asinis lēni atplūda no viņa sejas. Bez šaubām, viņi varēja noslaucīt šis nedaudzās figūriņas tumšzaļajos mundieros. Bet aiz tām stāvēja četri lielgabali, bruņu automobilis un septiņi simti durkļu. Vajadzēja ziedot patmīlību un iet uz kompromisu. Tas bija mocoši. Bet aprēķins vienmēr Mogeļņicki uzvarēja.

—    Ko jūs vēlaties? — viņš sausi jautāja vācu valodā tam, kas bija satvēris viņa zirgu aiz iemauktiem. Tas bija gaišmatains leitnants ar zilām, īsredzīgām acīm, kas sasprindzināti vēroja Edvardu caur pensneja stikliem.

—    Es vēlos, lai jūs savu zobenu iebāztu makstī.

Edvards skatījās, cik smieklīgi, leitnantam runājot, lēkāja ūsu kuš ķitis zem deguna.

—    Ja tas jūs nervozē, tad es varu jums parādīt tādu laipnību, — Edvards ironizēja un nesteigdamies iebāza zobenu makstī, pie tam viegli ievainodams pirkstu. Saspiezdams griezumu ar otru pirkstu, Edvards izteiksmīgi lūkojās leitnantā, pēc tam zaldātos.

Leitnants neaizsprādzēja maksti, kurā tikko bija ielicis revolveru. Pēc tam viņš pagriezās pret zaldātiem un kā rējiens griezīgā komanda al svieda zaldātu šautenes uz muguras.

—    Ar ko man tas gods runāt? — savukārt jautāja vācietis.

—    Pulkvedis grāfs Mogeļņickis, — Edvards pielika roku pie cepures.

—    Pulkvedis? Atļaujiet jautāt, kādas armijas? Es tā kā nebūtu tādu formu redzējis, — leitnants vēl vairāk savilka acis.

—    Poļu armijas, — Edvards lēni noskaldīja, juzdams, ka viņu atkal pārņem niknums.

—    Poļu armijas? — leitnants izbrīnījies pārjautāja. — Mums tāda armija nav zināma .— Viņa īsās Osiņas atkal pieskārās degunam.

—    Nav zināma! Nu ko, es domāju, turpmāk jūs ar to iepazīsieties, — ar apslēptu draudu atbildēja Edvards un savilka pavadas. — Parunājiet ar viņu, pan Vrona … Ja vajadzīga maize, lai ņem. Es nevaru ilgāk saru nāties ar šo švābu. Vēl daži vārdi, un es sadauzīšu viņam galvu kopā ar viņa muļķīgajām brillēm, — viņš pateica poliski un, pajājis vācietim ar likumu garām, aizauļoja uz priekšu.

Vladislavs ar vadu viņam sekoja.

Pie cietuma viss bija mierīgi. Vārtiem priekšā — leģionāru bariņš ap smago ložmetēju.

—    Jūs atceraties, pan Vrona, ko es jums teicu?

Mans pienākums atcerēties, pan pulkvedi. Te mans vahmistrs izdara pēdējo nopratināšanu.

Sirēna gaudoja. Edvards apturēja zirgu, ilgi klausīdamies šajā gaudo šanā, un viņa labā uzacs atkal sāka raustīties. Viņš mēģinaja apturēt tiku ar rokas pieskārienu, bet tas nelīdzēja.

Kaptein, sakiet, lai no cietuma piezvana uz štābu un visus, kas tur ir, nosūta uz fabriku … Acīm redzot, arī Zaremba nav varējis likt galā. Vajadzēs pašam tur izrīkoties. Es jau nu gan viņam aizbāzīšu rīkli. Viņš iecirta zirgam.

Vads tikko spēja turēt viņam līdzi.

Cilvēki metās pagalmos, tikko ieraudzījuši auļojošos jātniekus. Tie. kas nepaspēja noslēpties, piespiedās pie sienām. Ja viņi kaut kur sastapa ļaužu pulciņu, tas uzreiz izkusa. Tikai fabrikas tuvumā šie pūliši kļuva arvien lielāki un tik ātri neizklīda.

Vel viens pagrieziens, un pūlis aizsprostoja visas pieejas pie fabrikas. Te bija vairāki tūkstoši cilvēku.

I'uļa rūkoņa sajaucas ar sirēnas gaudošanu. Ieraugot šo milzīgo ļaužu sapulci. Edvards apjuka. Viņš nebija gaidījis tādu vērienu. Neviļus viņš apturēja zirgu. Viņam pieauļoja Vrona un Vladislavs.

Vajadzēja kaut ko uzsākt. Stāvēt nekustīgi puļa priekšā nebija iespējams.

Kaptein. pavēliet viņiem izklīst. Tūlīt pat!

Kamēr Vrona kliedza uz pūli, Edvards nodeva pavēles: Noņemt šautenes! Saut tikai pēc komandas!

Ieņemiet, luk. šo šķērsieliņu . . . Ar pletnēm tiem, kas lur kvern!

Izdalīdami sitienus pa labi un kreisi, leģionāri izspieda cilvēkus no šķērsieliņas un sakārtojās puslokā.

Pēdējo reizi, — kliedza Vrona, pavēlu!

Pūlis, it ka uz pusēm pārgriezts, atvelās. atstājot brīvu ceļu uz fabri kas vārtiem, un sastinga nekustīgs.

Edvards aijāja uz vienu pusi. Vladislavs un Vrona — uz otru.

Pagaidam šaut gaisā, Mogeļņickis klusu teica. — Nododiei komandu tālāk pa vadu.

Leģionāri pacēla šautenes niērķēšanai. P11I1 sakās panika.

Bet attalums starp puli un leģionāriem palielinājās lēni.

Tie, kas stāvēja aizmugurē, nezinadami, kas noliek priekšā, negribot aizturēja viņiem uzplūdušo ļaužu vilni. Glābdamies no nāves, priekšējie nogāza cilvēkus gar zemi, lauzdami sev ceļu. kas paniku vel palielināja. Edvards triumfēja: «Lopu bars paliek lopu bars.»

—    Uguni! — viņš nokliedza.

Zalve nopļirkšķēja gaisā, it kā kāds bulu milzīgu audeklu pārplēsis uz pusēm. Pūlis vēlās atpakaļ vēl straujāk, atstājot zemē samītus cilvēkus. Tiem, kas vēl stāvēja kājās, likās, ka tur guļ kritušie un ievainotie.

—    Uguni! — kliedza Edvards.

Viņš pārtrauca šo komandu tikai tad, kad vads bija izšāvis visu aptveri.

Laukums bija līdz pusei brīvs. Cilvēku lavīna vēlās arvien tālāk, arvien strau jāk …

Fabrikas vārti atvērās. Zarembas vads ar kailiem zobeniem dzinās pakaļ skrejošajiem.

—   Marš uz priekšu! — kliedza Edvards. — Sadzeniet viņus steliņģos!

Vladislava vads drāzās uz priekšu. Edvards un Vrona auļoja uz

vārtiem …

Pusstundu abi vadi vajāja cilvēkus.

Uz ielas nepalika ne dvēseles. Glābdami savu dzīvību, piekautie un ievainotie paši aizrāpoja.

Tūlīt aiz Mogeļņicka fabrikā ieradās Barankevičs un pilsētas galva Sladkevičs. Līdz pat šim laikam viņi nebija iedrošinājušies rādīties.

Fabrikas sēta stāvēja ap astoņi simti strādnieku.

—    Kāpēc jūs viņus nelaidāt no šejienes ārā? — Edvards neizpratnē griezās pie podporučika Zaiončkovska, kuru Zaremba bija atstājis te rezervē.

Podporučiks, vēl gluži jauns puisītis, nemākulīgi turēdams roku pie cepures, apjucis taisnojās:

—   Tā pavēlēja pans poručiks. Viņš baidījās, ka tad viņi savienosies ar šiem.

—    Atradies politiķis! Fabriku vajadzēja iztīrīt tūlīt. Bet citādi tur, ārā, domāja, ka te jūs visus esat pakāruši. Ļaunāku provokāciju grūti izdomāt! — sakaitināts runāja Mogeļņickis, paspiezdams roku advokātam un cukurfabrikantam.

—    Kas te īsti notiek? Tas jau ir dumpis? Jādara tam gals!

—   Neuztraucieties, pan Barankevič, visu, ko vajadzēs, izdarīsim, — Edvards viņu mierināja.

—    Bet man fabrika piegāzta ar cukurbietēm. Tās man sapūs! Es nevaru pieļaut, lai fabrika stāvētu … Katra diena man maksā vairākus tūkstošus, — Barankevičs uztraucies stāstīja.

Edvardam riebās šis rešķis, par kura negausību klida anekdotes.

—    Ir nopietnākas lietas par bietēm, pan Barankevič. Pavlodzā sacelšanās. Holmjankā un Sosnovkā sadumpojušies zemnieki…

—    Bet kā tad ar mūsējiem? — izbijies iekliedzās podporučiks Zaiončkovskis.

—    Neraizējieties, podporučik: pa ceļam uz pilsētu es sastapu jūsu tēvu un visu ģimeni. Viņi tagad ir pie mums. Visi sveiki un veseli.

—    Piedodiet, pan pulkvedi…

—    Nekas, es jūs saprotu.

—    Un tad šie vācieši stacijā. .. Ņem veikalos visu, kas iepatīkas, — iejaucās Sladkevičs.

Mogejņickis pagriezās pret viņu un teica, neslēpdams nicināšanu:

—    Es domāju, pans Sladkevičs neatteiksies parādīt mums laipnību un ies parunāties ar tiem, — viņš norādīja uz strādniekiem.

Sētā jau iejāja Vladislavs ar daļu vada. Otra daļa patrulēja ielās.

—    Pavēle izpildīta, pan pulkvedi, — ar sevišķu labpatiku noskandēdams pēdējos divus vārdus, viņš raportēja Edvardam.

Sirēnas troksnī Edvards viņu tikko sadzirda. Viņš piegāja brālim klāt. Vladislavs noliecās pie viņa galvas.

—    Paņem vadu un dodies mājās. Te iztiksim bez tevis, bet tur neviena nav. Nostādi sardzi un esi modrs. Uzturi pa telefonu sakarus ar štābu. Nu, ar dievpalīgu!

Vladislavs piegrūda roku pie cepures un grieza zirgu apkārt. Vārtos iejāja Zaremba ar savējo.

—    Pan Barankevič, ejiet, nomieriniet savu laulāto draudzeni. Kārtība atjaunota. Vakarā atbrauciet pie mums, parunāsimies. Bet es tagad nodarbošos ar to. — Un Edvards paskatījās uz tvaika strūklu, kas pacēlās virs katlu telpas jumta.

—    Pan Zaremba, pavēliet strādniekiem atstāt fabriku. So papagaili tik un tā neviens nedzirdēs. Lai divdesmit minūšu laikā te neviena nebūtu. Bet mēs iesim aizbāzt rīkli tai bestijai.

Podporučiks Zaiončkovskis iedams raportēja Edvardam:

—    Tagad viņš, pan pulkvedi, ir tvaiku noslēdzis. Bedzams, viņam pietrūcis, ko elpot. Mēs jau nopriecājāmies. Bet, kad piclīdām pie logiem, viņš ar šāvienu ievainoja vienu zaldātu … Redziet, pirmajā triecienā leģionārs, kuram viņš iesvieda ar akmeni, nometa tur karabīni. Tajā bija četras patronas .. . Krītot karabīne izšāva. Tātad palika trīs. Tagad šis bandīts izšāva. Tātad viņam ir divas patronas … Turklāt viņš katrā laikā var laist darbā šļūteni. Viņš tur kā cietoksni… Mehāniķis saka, ka tvaika pietikšot vēl dažām stundām.

—    Pasauciet šurp mehāniķi.

Septītā nodaļa

Vasiļoks ielavījās fabrikā ar pirmo grupu strādnieku, kas bija atnā kuši uz maiņu. Viņš katrā ziņā gribēja pirmais izstāstīt brālim, kā tika nogalināts tēvocis Serjoga, viņu kaimiņš.

Vasiļoks ne vienreiz vien bija ielīdis pie brāļa darba laikā, kaut kā izslīdēdams starp strādniekiem, izvairīdamies no sastapšanās ar sargiem. Bieži vien augas maiņas pavadīja ar brāli katlu telpā, cenzdamies būt viņam kaut kā noderīgs. Kurinātāji mīlēja šo ņipro zēnu, kas ātri apguva krāšņu kurināšanas māku.

Vienreiz viņu pat bija pamanījis pans Strumils, bet kurinātāji aizstāvēja zēnu, un mehāniķis atmeta ar roku. Zēns palīdzēja kurinātājiem izlādēt vagonus ar oglēm, zināja katlu mājā visas ieejas un izejas un drīz vien atrada sev ērtu spraugu, pa kuru ielīda katlu telpā, izvairīdamies no visiem durvju kontrolieriem. Viņš ielavījās ogļu pagalmā, ielīda platajā ventilācijas caurulē, pa kuru nolaidās atkritumu bedrē, kur izgāza izlietoto ogļu izdedžus. Pēc tam pa dzelzs siju aizkļuva pie ogļu bedres, bet no turienes, atgrūdis divus trīs antracīta gabalus, nonāca katlu telpā, dobumā, no kura ņēma ogles. Savu noslēpumu Vasiļoks neizpauda nevienam, pat brālim ne. Viņam patika parādīties nejauši un izsaukt kurinātājos sajūsmu par veiklību, ar kādu viņš paslīdēja garām kontrolieriem.

Šausmas pārņēma Vasiļoku, kad viņš uzzināja, ka Andrijs ieslēdzies katlu telpā un ka viņu grib nonāvēt. Zēns drebošu sirdi vēroja leģionāru mēģinājumus iekļūt katlu telpā.

Kad šie mēģinājumi neizdevās, viņa priekam nebija robežu. Vasiļoks šaudījās starp strādniekiem un, lūdzoši raudzīdamies asaru pilnām acīm, prašņāja pazīstamajiem kurinātājiem:

—    Sakiet, tēvoc, — kb viņi ar to izdarīs?

Kurinātāji drūmi klusēja. Bet viens paņēma viņu pie rokas un noveda malā:

—   Laidies no šejienes, kamēr esi dzīvs! Viens jau dabūja .. . Vai varbūt gribi, lai uz ātru roku arī tev norauj galvu?

Vasiļoks izlocījās no viņa. Birdinādams asaras, atkal aizskrēja skatīties, ko dara leģionāri.

Katlu inājā notiekošo novēroja visi strādnieki, kas bija aizturēti fabrikas pagalmā. Vieninieka pārgalvīgā varonība, kuras priekšā apbruņotie leģionāri izrādījās bezspēcīgi, aizgrāba sirdis. Uriimie, smagā darbā izmocītie cilvēki sajuta viena cilvēka pretestībā pārmetumu par savu pasivitāti. Un gaudošana neļāva to aizmirst nevienu mirkli. Tagad Ptahas liktenis dziļi satrauca visus. Viņu sāka atklāti apjūsmot, īpaši sievietes. Atskanēja sašutuma pilni saucieni:

—    Kaunieties jūs, vīri, tikai noskatīties! Vienu pametuši pazušanai, bet paši — lapās!

—    Vairāk tikai ar sievām karojat . ..

—    Tur viņi varoņi — bābiešiem zobus izdauzīt …

Sieviešu kliedzienu, sirēnas un visa notiekošā satraukti, strādnieki at teicās aiziet no pagalma. Leģionāri laida darbā durkļus. Kavalēristi spaidīja viņus ar zirgiem un kapāja ar pletnēm.

Zaremba bija aizsmacis no kliegšanas. Saniknotie strādnieki pretodamies bi ja norāvuši no zirga vienu leģionāru. To tik tikko atkaroja. Ar lielām pūlēm Zarembas eskadrons attīrīja pagalmu.

Vasiļoks nekur nevarēja tverties. So mazo, šaudīgo figūriņu jau bija ievērojuši leģionāri.

—    Ei tu! Ko tu te meklē? Stāvi, krupi! Kur skriesi? — uz viņu kāds kliedza. Vasiļoks ienira pūlī un, strādādams ar elkoņiem un galvu, ielauzās pašā biezoknī. Baidīdamies, ka viņu nenoķer, viņš aizbēga pa dienesta durvīm uz ogļu noliktavu un tur tikai atcerējās savu spraugu . . .

Nokļuvis līdz ogļu bedrei, Vasiļoks ilgi tumsā rāpoja pa oglēm, sāpīgi uzdurdamies akmeņiem ar ceļgaliem un galvu, meklēdams eju uz izgāztuvi un neatrazdams to. Tā bija aizbērta ar nule atvestām oglēm. Tad zēns sāka atrakt ogles, vilkdams malā smagos gabalus. Viens no tiem noripoja atpakaļ un sāpīgi sasita viņa kailās kājas. Vasiļoks pakrita un ilgi raudāja. Bet izraudājies no jauna ķērās pie darba. Viņš jau bija izracis nelielu bedri. Bet rakt kļuva arvien grūtāk. Ogles vajadzēja stiept uz augšu un pasviest tālāk, lai tās nekristu uz galvas. Ogļu putekļi līda degunā un acīs. Viņš šķaudīja un spļaudījās. Bet oglēm, nebija paredzams gals. Vasiļoks saka domāt, ka viņš nerok īstajā vietā. Viņu pārņēma pārestības sajūta un bailes. Viņš atkal sāka raudāt.

—    Andrij, Andrju-u-ša! — viņš iekliedzās no visa spēka.

Andrijs salēcās kā dzelts.

—    Tfu, velns!

Viņam šķita, ka kaut kur aiz muguras raud Vasiļoks.

Ptaha stāvēja ogļu bedrē, turēja rokās karabīni un nenovērsa acis no logiem.

Brandspoits stāvēja turpat līdzās. Tvaiks, kas bija viņu gandrīz noslāpējis, lēni izplūda pa logiem. Katlu telpā bija drūmi un smacīgi.

Andrijam reizēm likās, ka tas viss ir ļauns sapnis. Jau pagājušas trīs stundas, bet neviens viņam nenāk palīgā. Un viss, ko viņš dara, ir veltīgi. Tik un tā viņu sagūstīs un nošaus. Un nevienam gar to nav daļas. Visi stāv nomaļus, tikai viņam vienam, Ptaham, jānoliek sava galva! …

—    Andrjuška! — kaut kur pavisam tuvu iekliedzās Vasiļoks.

No augšas novēlās akmens un sāpīgi sasita Andrijam plecu. Tam sekojošais priecīgais sauciens: «Tas esmu es, Vaska!» — atturēja Ptahu no izšāviena.

īstais, dzīvais Vasiļoks nolaidās lejā pie viņa. Andrijam sāka klabēt zobi, iedomājoties, ka viņš tik tikko nebija to nupat nošāvis.

—    Andrjuška, tas esmu es … Tur viņi atkal sajāja lielā vairumā. Pilns pagalms ar zirgiem … Un pats viņējo galvenais … Mūc no šejienes! Tur ir caurums … Es pa to līdu katru reizi. Tikai tagad tur sabēruši ogles līdz augšai, es nevarēju izlīst, — Vasiļoks, apskaudams brāli, kliedza tam ausī.

Andrija sirds sāka dauzīties.

—    No kurienes tu šeit ielīdi?

—    No ogļu sētas.

—    Tur nav izejas .. .

—    Bet es pa cauruli. Tā ir plata! T11 ari izlīdīsi. Ejam, Andrjuška, ejam! Šausmas, cik viņu tur sajājuši! Tēvocis Ostaps saka, ka viņi tevi nositīšot!

Vasiļoks vilka Andriju pie cauruma.

—    Lien, bet es aiz tevis!

Vasiļoks rāpās augšup. Ptaha vēlreiz pārlaida skatienu katlu telpai, dziestošajām krāsnīm un līda zēnam pakaļ. Vasiļoks jau viņu tur gaidīja. Andrijs uzmanīgi noslēdza aizsargu un pasniedza viņam karabīni. Pēc tam, saskrāpēdams plecus, iespiedās caurumā un, ķerdamies ar rokām pie birstošajām oglēm, ar lielām pūlēm izkļuva augšā.

Vasiļoks viņu steidzināja. Andrijs pieķērās ar rokām pie smaga akmens bluķa un ievēla to caurumā. Zēns viņam palīdzēja, ar rokām un kājām rausdams tajā antracīta gabalus. Pēc minūtes caurums bija aizbērts.

Vasiļoks veda Andriju pa saviem ceļiem. Ptaha ar šausmām domāja, kas notiks, ja viņš nevarēs ielīst ventilācijas caurulē. Ar milzīgu atvieglojumu viņš uzelpoja, kad tūlīt aiz Vasiļoka bija icspraucis galvu un plecus un sāka lēni virzīties uz priekšu.

Kad viņi izkļuva ārpusē, lija sīks lietiņš. Ogļu sēta atradās aiz fabrikas pamatteritorijas, no kuras to šķīra augsts akmens mūris.

Surp veda dzelzceļa pievadsliedcs.

Vasiļoks aizgāja izlūkot. Viņš drīz atgriezās un ziņoja, ka uz sliedēm neviena nav.

—    Tur stāv tukši vagoni trijās rindās. Vidū pa vagonu apakšu var iziet, un neviens nepamanīs. Bet pie pakaļējiem vārtiem neviena nav. Tie arī aizslēgti. Mēs uzrāpsimies uz vagona, bet no vagona uz vārtiem — un aidā ārā! — Vasiļoks stāstīja Andrijam pie pašas auss.

Viņi norausās no ogļu kalna un saliekušies skrēja starp vagoniem.

Vasiļoka plāns izrādījās brīnišķīgs. Pēdējais vagons stāvēja pie pašiem vārtiem. Viņi pārrāpās pāri režģotajiem vārtiem un metās skriet pa dzelzceļa sliedēm.

Vasiļoks lidoja pa priekšu kā putns, izpletis rokas un taisīdams divmetrīgus lēcienus. Viņš bieži atskatījās, vai brālis tiek līdzi. Andrijs skrēja, cik jaudas. Lietus sitās viņiem sejā. Zemi, smagi mākoņi aizklāja visu debesi.

Andrijs nenometa karabīni. «Tik un tā nošaus, ja noķers. Tad vismaz divus nožmiegšu pašās beigās,» viņš domāja, vēl neticēdams, ka izglābsies. Un tikai tad, kad fabrika palika tālu aiz muguras un pievedsliedes sāka nogriezties uz staciju, Andrijs apstājās un bezspēkā saļima uz uz bēruma …

—   Apstājies, Vasiļok, vairāk nespēju, — viņš iesaucās un ar roku pieķērās pie sirds.

—    Ļekosim, Andrjuška, ļekosim, citādi vēl panāks! — Bailīgi skatīdamies apkārt, zēns nepacietīgi lēkāja. Izmircis līdz pēdējai vīlei, viņš drebinājās no aukstuma un pārbīļa. Dubļiem apšļakstītās kailās kājas bija sastingušas. Stāvēdams uz gulšņa, viņš visu laiku trina vienu kāju pret otru. Viņam likās, ka Andrijs sēž ļoti ilgi.

—    Pietiek, Andrjuška, skriesim!

Plaha noguris pagriezās, paskatījās uz Vasiļoka kājām un uz kaut ko cepurei līdzīgu, kas kā bliņa bija pielipusi pie viņa galvas, uz visu viņa trīs līkumos saliekušos ķermenīti vecā sieviešu jakā, un ass žēlums uņ rūgta pārestības sajūta par suņa dzīvi, kurā viņš nespēja nopelnīt pat zābakus un apģērbu šim bērnam, aizžņaudza viņam kaklu.

«Bet tagad nebūs pat maizes gabala. Un pašam nebūs kur dēties . ..»

—    Andrjuška, — Vasiļoks žēli novilka.

Andrijs piecēlās. No turienes, kur biezā miglā iegrima fabrika, plūda draudīga sirēnas gaudošana.

—    Gaudo, — viņš lepni nočukstēja, ar baudu ieklausīdamies sava sabiedrotā rupjajā basā. Un viņš vairs neskrēja, bet gāja ātriem soļiem. Vasiļoks tecēja līdzās sīkā riksltī, ik brītiņu atskatīdamies.

No augstā uzbēruma Ptaha ieraudzīja pazīstamo mājiņu pie ūdens sūkņa un tikai tagad sāka ticēt, ka izglābies.

—   Vasiļok, brāļuk! Puikiņ … Vaska, tu maitas gabals! Uzspļausim tagad viņiem! Bet par tevi es vēl norēķināšos … — Viņš apskāva brālīti, piespieda to pie krūtīm. Par laimi, nevajadzēja slēpt asaras. Kas gan tās saskatīs, ja lietus gāž veselām straumēm.

—    Mēs varam iesākt tikai naktī. Bet iziet patlaban trīsdesmit cilvēku barā — tā būtu muļķība, — jau dusmīgi atcirta Rajevskis.

čobots spītīgi papurināja galvu.

—    Līdz naktij viņi visus iztrenkās un mūsējos cietumā nožmiegs. Tūlīt — ir īstais laiks. Es nepiekrītu — un cauri!

Pēc viņa dedzīgi sāka runāt Meteļskis.

—    Biedri Sigismund, čobotam taisnība. Kad masas izgājušas uz ielas, kad strādniekus apšauj, mums jāiziet ar ieročiem. Lai arī mūs satriektu, bet mēs nedrīkstam neiziet. Citādi mēs sevi apkaunosim . . . Tā taču ir marksisma aksioma … Kaut arī uzstāšanās pāragra, bet mums jāuzņemas tās vadība, ja tā jau sākusies.

Rajevskis uz viņu nepiekrltoši pašķielēja.

—    Uzņemties vadību nenozīmē vilkties astē.

Meteļskis pietvīka.

—   Pirmo reizi dzirdu, ka uzstāties ar ieročiem nozīmē vilkties astē. Dīvaini dzirdēt to no jums .,.

—    Fakls, — norūca Cobots.

Meteļskis sāka nervozi soļot pa istabu. Viņa seja ar smalkām līnijām, ar augstu, skaistu pieri atkal kļuva bāla. Lielās, tumšās acis mirdzēja iekšējā ugunī. Visā viņa stāvā bija kaut kas trausls. Rajevskis vēlreiz paskatījās uz jauno ārstu un jau daudz mierīgāk pateica:

—    Mēs apspriežamies pārāk ilgi. Domāju, laiks izbeigt šo bezmērķīgo strīdu … čobots un doktors ir pretim. Es un Kovallo — par to, ka jāiziet naktī. Līdz tam laikam mēs savāksim un apbruņosim ap divi simti dzelzceļnieku un cukurstrādnieku. Uz to laiku atgriezīsies Sčabels no Sosnovkas un, iespējams, viņam līdzi zemnieki . . . Uzstāties tikai tāpēc, lai būtu uzstājušies, tas nav boļševistiski. Biedri Meteļski. mūs pieliks pie kauna staba, ja mēs iegrūdisim trīsdesmit komunistus drošā un veltīgā nāvē. Bet. ja klausītu jums, tad jus dodat ienaidniekam šo iespēju. Es vēlreiz atkārtoju: visiem komunistiem tūlīt jāmobilizē strādnieki. Jā, jā! Jārunā ar katru, uz kuru var cerēt, ka tas ķersies pie ieročiem. Jūs paši redzējāt, kā saujiņa apbruņotu panu izrēķinājās ar tūkstošiem cilvēku. Kāpēc tas notika? Tāpēc, ka strādnieki nebija organizēti, viņus sita.

Tāpēc jau pastāv partija, lai organizētu pretsparu. Te vismazāk vajadzīgas puķainas lrazes. Padomāsim, kā labāk un ātrāk apbruņot strādniekus. Es domāju, par visu te runāts pietiekoši. Pa šo laiku biedri, kurus mēs nosūtījām, izdarījuši vairāk nekā mēs šeit … Mums ir ieroči, bet nav vēl patronu. Par to jāpadomā. Es esmu pret jūsu priekšlikumu sadabūt patronas atsevišķi un vest tas šurp. Noliktava ir tuvu pie stacijas, un pietiek mazākās neveiksmes, lai mēs patronas nedabūtu. Tāpēc nodaļai jāsapulcējas šeit un kopīgā masā jāvirzās uz patronu noliktavām, jānoceļ sargs, jāsagrābj patronas un jau apbruņotiem jāsāk uzbrukums pilsētai … Cobots piegaidīs pie fabrikas divas platformas ar ieročiem un patronām. Ciematā mēs apbruņosim pārējos, kas vēl nav paguvis vai uzdrošinājies piebiedroties. Mūsu atbalsta punkts būs ciemats. Vairums cīnītāju būs no turienes. Lūk, arī viss!

Kovallo piekrītoši nokrekšķinājās.

—    Ļoti žēl, ka te nav biedra Patlaja. Bet naktī mēs viņu atbrīvosim, jo cietums būs pirmais punkts pilsētā, pret kuru mēs virzīsim uzbrukumu. Tātad nolemts, biedri. Es, kā priekšsēdētājs, iesaku jums sākt rīkoties tūlīt. Bet, lai būtu pārliecināti, lūdzu jūs atbildēt — vai tam piekrītat?

Cobots aizvainoti paskatījās uz Rajevski.

—    Kas tur ko šaubīties? Vai mēs partijas disciplīnu nesaprotam?

Rajevskis gurdi pasmaidīja. Viņš piecēlās no galda, piegāja pie

Meteļska, draudzīgi uzlika tam roku uz pleca.

—    Sakiet, doktor, — jūs sadabūsiet visu pārsējumiem vajadzīgo? Bez asinīm taču neiztiks …

—    Visu, kas vajadzīgs, es sadabūšu. Kur pavēlat man tagad doties?

—    Neesiet bērns, Meteļski. Nav īstais laiks. Aizejiet uz staciju, pataustiet vāciešus. Jūs kā dzelzceļa ārsts varat parunāt ar oficieriem. Kāds tiem noskaņojums? Labi būtu uzzināt, kādu poziciju vācieši ieņems, kad sāksies sadursme ar leģionāriem.

Viņi kopā izgaja uz lieveņa. Krēsloja. Lija lietus. Bija drēgns un nomācies.

— Laiks ir labs, — teica Rajevskis. — Nu ko, draugi, šķirsimies līdz

deviņiem vakarā. Tu, Grigorij Mihailovič, aizej pie saviem depo ļaudīm. Lai kādi pieci partijas biedri atnāk šurp. Lai mums te būtu atbalsts. Ja kādam ir ierocis, lai paņem līdzi … Bet, rau, kur lido arī tava cielaviņa! — Rajevskis maigi pasmaidīja.

No augšas noskrēja Oļesja.

—    Visu, ko tu uzdevi, tēt, es izdarīju, — viņa aizelsusies teica.

Viņa drusku kautrējās no svešajiem. Viscaur izmirkušās drēbes lipa pie miesas, un viņa steidzās ieslīdēt istabā.

—    Un kur Raimonds? — Rajevskis viņu aizturēja.

—    Mēs izšķīrāmies pilsētā pirms pāris stundām. Viņš patlaban ir ciematā … Jadviga Bogdanovna aiznesa uz jūsu veco dzīvokli kādu papīru vīstoklīti … Raimonds lūdza pateikt, ka pie cietuma stāv pieci cilvēki un ložmetējs. Es aizskrēju pie Vorobeiko, viņš teica, ka lokomotīve būšot, — Oļesja ātri noziņoja un iešmauca istabā.

Tev ir laba meitiņa, — skumīgi nopūtās čobots. Viņam bērnu

nebija.

—    Paldies. Zēl, ka viņa man viena. Bet skuķēns tā nekas, — pēkšņi sadrūmis, Kovallo klusi atbildēja.

Lietus sāka gāzt stiprāk. Slīpas strūklas pārpludināja lieveni.

Meteļskis uzrāva cepuri uz pieres un sapogāja gumijas apmetni.

—    Ejam?

Rajevskis viņus pavadīja ar acīm līdz pašai sargbudai. Tikai tad, kad tie bija izklīduši uz dažādām pusēm, viņš iegāja mājā.

Oļesja jau bija paspējusi pārģērbties un iznāca pie viņa no savas istabas.

—    Bet jūs droši vien nekā neesat ēdis? — viņa samulsusi apjautājās, nospiezdama slapjo bizi. — Es tūlīt izvārīšu kartupeļus un atnesīšu skābus kāpostus .. . Tētis nekad neiedomājas iebāzt podu krāsnī. Es taču viņam pieteicu, — viņa sūrojās ar draiskulīgu pārmetumu.

Mogeļņickis ledainā niknumā ar pītās pātagas galu dauzīja zābaka stulmu.

—    Ātrāk gudrojiet, pan Strumil! Man nav laika. Jūs pieļāvāt šo nejēdzību, un, ja desmit minūšu laikā neizdomāsiet, kā apturēt sirēnu, baidos, ka man nāksies jūs nošaut.

Edvards redzēja, kā mehāniķim saļodzījās ceļgali. Viņš pat nepaskatījās tam sejā.

—    Apžēlojieties, pan pulkvedi, — kur tad ir mana vaina?

—    Netaisnojieties, bet pasakiet, kā viņu izsvēpēt no turienes.

—    Es jau domāju …

—    Slikti esat domājis, — Edvards viņu aprāva.

Viņi stāvēja mašīnu nodaļā.

—    Vai nevar viņam uzlaist tvaiku?

—    Viņš ir izslēdzis mašīnu nodaļu, — Strumils izmisis nomurkšķēja.

Un pēkšņi, plati ieplētis muti, tā arī sastinga ar šo idiotisko izteiksmi,

kādas domas apmāts. Priecīgi iesita sev pa pieri:

—    Sapratu! Pans pulkvedis mani apskaidroja. Mēs aizvērsim dūmu vilkni. Tad viņš noslāps dūmos …

—    Rīkojieties.

Pēc pusstundas, kad biezie, melnie dūmi pārstāja gāzties ārā pa katlu telpas logiem, Edvards pavēlēja:

—    Pārbaudiet!

Rezerves durvis atvērās, un kaprālis, aiz kura stāvēja vairāki leģionāri, kas līda katlu telpā, klepodams un mirkšķinādams asarojošās acis, apjucis ziņoja:

—    Neviena neatradām, pan pulkvedi . . .

—    Ko-o-o? — Edvards tā saspieda pātagas kātu, ka pirksti noknakšķēja.

No katlu telpas pasmirda tvans. Edvards strauji pagriezās un, nevienā neskatīdamies, gāja uz izeju.

Zaremba, Vrona.Zaiončkovskis un Strumils iegāja katlu telpā. Edvards staigāja pa pagalmu, nepiegriezdams vērību lietus gāzei.

—    Nu? — viņš naidīgi noprasīja, kad Vrona un Zaremba atgriezās.

Zaiončkovskis un Strumils uzskatīja par labāku nerādīties viņam acīs.

—    Viņa tiešām nav … Un nav iedomājams, kur viņš varēja pazust…

Tagad, kad sirēna bija apklususi, iestājās īpašs klusums.

—    Tātad tur neviena nebija? Jeb kā to visu pavēlat saprast?

—    Bija, bet, kur palicis, — nevaram saprast. — Zaremba noplātīja rokas.

—    Tātad jūs viņu palaidāt?

—    Tas nevar būt — visas durvis tika apsargātas. Nekā nesaprotu, pan pulkvedi…

—    Ja jūs nebūtu bijis frontes oficieris, poručik, es ar jums rīkotos citādi. Pan Vrona, kad mēs būsim nodibinājuši pilsētā kārtību, pavēlu ieslodzīt poručiku uz piecpadsmit dienām stingrā arestā. Ei, kas tur ir, padot zirgu!

. . . Mājiņa pie ūdens sūkņa pildījās ar cilvēkiem. Pirmā atnāca Jadviga. Kamēr Oļesja rosījās virtuvē pie krāsns, viņa paguva izstāstīt vīram visus jaunumus.

Pēc viņas ieradās Vorobeiko. Viņš izvilka no mēteļa apakšas izjauktu divstobreni un palronsomu. Piestiprinājis stobrus pie laides, viņš pielā dēja šauteni un apmierināts ieslēja to kaktā.

—    Es patronas pielādēju ar renkuļiem. No divdesmit soļiem var droši . .. Naktī nav aptverams, no kāda ieroča šauj, bet trokšņa var sataisīt daudz. Iesākumam nekas! Bet tas būs uzkodām, — viņš lepni noteica, izņemdams no kabatas aptveri ar vācu patronām. — Piecas gabalas … Kaimiņu puišelim izlūdzos. Salasījis tos kaut kur, velnēns. Kam viņam tie? Bet mums vajadzīgi kā ēst… Iedosim pieciem pa patronai, katrs varēs vienreiz noblīkšķināt…

Vorobeiko saudzīgi nolika aptveri uz galda. Ūdens no viņa tecēja straumītēm. Bet mašīnista palīgs bija labā omā. Viņš jocīgi kustināja savas bālganās uzacis un, bieži šņaukādams degunu, dzīvi stāstīja, kādus karstgalvjus viņš atvedīšot.

—    Iedami zoles plēš nost! — viņš neatrada spēcīgāku izteicienu. — Kad pilnīgi satumsīs, es viņus atvedīšu. Bet tagad drāžos atpakaļ. Tur vēl jāaprunājas ar vienu otru, un arī lokomotīve jāsakārto. Nebijis vāciešu, tad tas būtu viens spļāviens .. . Tad īstā reizē velns viņus sanesis! Kunā, ka viņiem neesot brīva ceļa — tur viņiem pani aizlikuši sprostus priekšā… Nu, es eju, — viņš kļuva steidzīgs.

Priekšnamā izgājis, kaut ko atcerējās un atgriezās.

—    Bet vai neatnest jums pagaidām šauteni no kameras? Citādi vēl var nešķīstais atgrūst kādu maitu, nebūs ar ko atkauties.

Rajevskis pamāja ar galvu.

Kad Vorobeiko atgriezās, mājā jau bija Raimonds un daži strādnieki. Starp tiem — slaids, gaišmatains jauneklis, kuru Raimonds iepazīstināja ar tēvu.

—   Tas ir Pšeničeks. Viņš tev pastāstīs par Patlaju un citiem biedriem. Es viņu nejauši satiku pie Stepovija.

Rajevskis cieši paspieda jauneklim roku.

—    Bet tie ir, — Raimonds čukstus piebilda, ar acīm norādīdams uz strādniekiem, kas patlaban nāca iekšā, — ložmetējnieki. Atceries, tu teici, lai es tevi iepazīstinot? Lūk, tas garais — Stepovijs, bet otrs, ūsainais — Gnats Verba, — tie ir veci karavīri. Ložmetēju viņi, starp citu, atnesa maisos pa daļām. Mēs to tūlīt saliksim kopā. Lenta ir, vienīgi patronu nav … Pārējie nāks vēlāk, kā tu pavēlēji.

Istaba kļuva par šauru. Kāds slaids strādnieks pārbaudīja Vorobeiko atnesto šauteni.

—    Jauna! Durkli piestiprina tā: viens, divi — un gatavs!

Rajevskis iztaujāja strādniekus par noskaņojumu ciematā.

Jadviga aizgāja palīdzēt Oļesjai. Ari Raimonds iegāja virtuvē, pasaucis

sev līdzi Pšeničeku. 1

—    Redz, Oļesja, jauns biedrs. Vai atceraties viņu?

Pšeničeks, nezinādams, kur grūst slapjo cepuri, grozīja to rokā«. Viņam jau bija pastāstīts par tēva apcietināšanu. Raizes par vecīti viņam nedeva miera.

—    Apsēdieties, lūk, te, uz lāviņas. Atvainojiet, ka pie mums tik saspiesti, — uzaicināja Oļesja un veikli izbēra vārītos kartupeļus no katla lielā bļodā.

Jadviga uzlēja eļļu skābajiem kāpostiem.

Raimonds juta, ka nevar neteikt meitenei par Andriju.

—    Oļesja, jūs zināt, kas tur pūš?

—    Nē, nu un tad?

—    Saka, tas esot Ptaha. Ieslēdzies katlu telpā.

Meitenes melnās uzacis noraustījās. Viņa nejuta, ka karstais čuguns dedzina viņas pirkstus.

—    Kā Andrijs? Viens?

—   Jā. Viņš ir ielenkts … Līdz pat šim laikam viņš aizstāvas pret tiem.

Pšeničeks sekoja Oļesjai ar skumīgu skatienu.

—    Kā tad tā, Raimond? Kāpēc viņu pametuši? Ko viņš viens pats izdarīs?

Raimonds nespēja skatīties viņai acīs. Viņš izgāja ārā no virtuves.

—    Tēvs, tu atceries, es tev stāstīju par Andriju Ptahu?

—    Atceros.

—    Tas ir viņš, kas fabrika pūš. Viņu nogalinās. Atļauj mums, tēvs, es tevi lūdzu …

Raimonds juta, ka aiz viņa muguras stāv Oļesja.

—    Atļauj mums … Tūlīt atnāks vēl biedri no ciemata … Visi Andrjušu pazīst. Atļauj mums viņu izpestīt!

—   Jā. žēl puiša! Viņi to nobeigs, — paklusu teica pie durvīm stāvo šais slaidais strādnieks, kuru Raimonds bija nosaucis par ložmetējnieku.

Sigismunda uzacis savilkās vienā taisnā līnijā.

—    Mums nav patronu. Un bez tam pa daļām uzsākt nevar.

Neviens nekustējās. Raimonds stāvēja tēva priekšā kā mēms lūgums.

Rajevskis ieskatījās meitenes plaši ieplestajās acis, un viņa saprata, ka tas nepiekāpsies.

—    Ak kungs! Vai tiešām jums nav sirds? — tikko dzirdami viņa nočukstēja.

Rajevska sirmā galva uz dažiem mirkļiem gurdi noliecās uz rokas. Usu gali bargi nokārās lejup. Oļesja iedomājās, ka šis cilvēks nav divas naktis gulējis. Un cik tādu bezmiega nakšu nav bijis līdz tam! Ar kādu mīlestību un cieņu par viņu atsaucās tēvs!

Sis reti smaidošais cilvēks pret viņu vienmēr izturējās laipni. Viņa sakaunējās par savu pirmo domu …

Sirēna pēkšņi apklusa. Dažas sekundes neviens neteica ne vārda. Oļesja skaļi ieraudājās un ieskrēja savā istabā. Iekritusi gultā, viņa raustījās raudās.

Jadviga klusēdama glaudīja viņas galvu. Mājā ienāca arvien jauni un jauni ļaudis. Ūdens sūkņa mašīnu nodaļa, šķūnis, lielā istaba un virtuve tikko spēja uzņemt atnācējus. Atgriezās Kovallo, čobots, kopā ar viņiem dzelzceļnieki.

Visus mocīja jautājums, kāpēc apklususi sirēna.

—    Tomēr dabūjuši rokā!

Un pēkšņi durvīs parādījās Ptaha. Aiz viņa — Vasiļoks.

—    Te tev nu bija! — visi izbrīnā iesaucās.

Ptaham izlikās, ka šajos izsaucienos atskan it kā vilšanās, gandrīz sašutums.

—    Ptaha, tu? — iekliedzās Raimonds, izskriedams no virtuves.

—    Bet kas tad cits? — Andrijs nomurmināja, pārsteigts, cik daudz cilvēku šeit sanācis, un par to, ka pie tiltiņa viņus ar Vasiļoku bija apturējis apbruņotais Vorobeiko.

Visi sāka runāt reizē.

—    Re, stāstīja, ka viņš fabrikā pūšot, bet viņš mierīgi pastaigājas!

Izdzirdusi Raimonda iesaukšanos, Oļesja ieskrēja istabā. Kovallo caur

pieri neapmierināti paraudzījās Andrijā.

—    Te par tevi klīst pasakas, it kā tu pūšot, bet iznāk, ka bez pamata?

—    Tātad tur bijis kāds cits. Aiz pārbīļa tie bulduri kurinātāji sajukuši . ..

—    Kas tad pūta?

—    Pārgalvīgs puisis, kā redzams!

—   īsts cīnītājs! Lielisks cilvēks! Ļoti žēl, ja šie nelieši biitu viņu nogalinājuši, — satraukti teica Rajevskis un piecēlās visā augumā.

Andrijam no aizvainojuma acīs satumsa. Izmocīts, novājējis šajās dažās stundās — viņš stāvēja, zemu nokāris galvu, izmircis, viss nosmērējies ar oglēm. Neviens to nebija ievērojis. Mēdz būt tā: cilvēki, aizrāvušies ar kaut ko satraucošu, neievēro to, kas mierīgos apstākļos uzreiz būtu dūries viņiem acīs.

Ptaliu tūlīt pat aizmirsa. Viņš bija nepatīkama epizode. Viņu bija uzskatījuši par varoni, bet viņš izrādījās dikdienīgs puisis. Tas visos izsauca nepatiku, pat apvainojumu par kļūdīšanos.

Oļesja kaunējās par savām asarām un par to, ka visi tās redzējuši un var visādi par viņu domāt. Tas, ka Ptaha nokļuvis tādā muļķīgā stāvoklī, kaut arī bez vainas no viņa puses, sāpīgi aizskāra viņas meitenīgo patmīlību.

Viņa uzlūkoja Andri ja nožēlojamo stāvu ar aizvainotu skatienu. «Un ko gan es esmu viņā labu saskatījusi? Stāv kā muļķis! Būtu jel gājis projām, vai!» viņa nikni nodomāja.

Raimonds centās nesastapt viņas skatienu. Viņš jutās neveikli.

Vasiļoks sašutis Iūrēja no brāļa aizmugures. Viņš nesaprata, kā Andrijs to cieš. «Viņuprāt, tad mēs arī fabrikā neesam bijuši? Un tas, ka man ar oglēm pirksti apdauzīti, tad gar to viņiem nav daļas,» nez kāpēc viņš iedomājās tieši par pirkstiem. «Un mammele vēl nopērs,» viņš sku mīgi domāja un bija gatavs raudāt. Viņš jau sāka šņurkāties.

Andrijs pacēla galvu.

Oļesja redzēja, cik pēkšņi nobāla viņa seja. Viņš sagrīļojās un, lai nenokristu, pieķērās ar roku pie sienas.

«Ko tad viņš, piedzēries, vai? Tā tikai vēl trūka!» Oļesja izbijusies nodomāja, bet kaut kas viņai lika nojaust citu. Viņai kļuva puiša žēl. Viņa piegāja tam klāt un klusi teica:

—    Ko tu te kverni? Ieej virtuvē. Kāds tu izskaties! Atradies varonis . . .

Andrijs paspēra soli uz priekšu, atbīdīja viņu ar roku sāņus.

—   Tātad ņirgājaties par mani? Es dzīvību nežēloju … Jūs visi izklīdāt, mani pamētāt vienu atriebībai! Es viens ar viņiem kāvos, gaidīju jūs palīgā, bet jūs te atvēsinājāties . .. Bet tagad izsmiekls … — Andrijs ri ja asaras.

Visi atkal paskatījās uz viņu. Līdzīgi stīgai savilktā balss, satraukums, viņa izskats, izmocīts un uzbudināts, visus piespieda paskatīties uz Andriju citām acīm.

Ptaha vairāk nespēja runāt. Grīļodamies viņš vilkās uz virtuvi, cauri tai — uz Oļesjas istabu. Te Andrijs nokrita tieši uz grīdas un gulēja pussamaņā. Apdullusi no visa tā, Oļesja mēģināja izdabūt no viņa paskaidrojumus.

Toties Vasiļoks virtuvē labprāt izstāstīja Raimondam un Pšeničekam par visu notikušo. Mazo liecinieku aizveda pie Rajevska. Kad Vasiļoks bija atguvies un sasildījies, viņš savu stāstu atkārtoja, neaizmirsdams piebilst:

—    Bet plinti Andrjuška paņēma līdzi, nudie! Tā stāv aiz šķūņa. Tūlīt atnesīšu. — Un, negaidīdams piekrišanu, nozuda aiz durvīm.

Drīz viņš bija atpakaļ.

—    Re! Pielādēta.

Zigismunds iegāja Oļesjas istabā. Ptaha vēl arvien gulēja uz grīdas.

Rajevskis abām rokām pacēla viņa galvu. No puiša acīm tecēja asaras.

—   Jūs esat malacis, Ptaha! Es ņemu savus vārdus atpakaļ … Bet biedriem viņu kļūdu vajag piedot.

Ptaha sameklēja viņa roku.

—    Tas biju es, kas pūta, — viņš nočukstēja.

—    Tagad neviens par to nešaubās.

Rajevskis sajuta savā rokā viņa sapampušos pirkstus.

—    Kas jūsu rokām?

—    Es tās applaucēju ar verdošu ūdeni.

—     • Jūs paliksiet te un atpūtisieties. Es jūs atbrīvoju no piedalīšanās kaujā. Apsargājiet sievietes.

Astotā nodaļa

Sarkanā kvēpenes mēlīte laizīja ar vērša taukiem pildītās māla tases malu.

Uz koridora sienas vienmērīgi vēcināja spārnus kāda milzīga putna ēna.

Apņēmusi ceļgalus ar rokām, Zāra kā apburta raudzījās sīkajā liesmas mēlītē. Meijers šuva ar drāti zābaka stulmu.

Istabelē aiz durvīm iestājās klusums. Tur bija nolikušies gulēt. Meijers ar nolūku bija izvēlējies klusu darbu, lai tos netraucētu. Pavecais tāte bija sasirdzis. Visas šīs likstas — izlikšana, pārcelšanās — bija viņu galīgi salauzušas. Vecie pasūtītāji te nenāks — par tālu, bet jaunus tik drīz neatradīsi. Krietna kurpnieka reputācija iegūstama tikai ar gadiem. Jaunā vietā sāc visu no gala.

Grūti, ļoti grūti tas ir, kad tev sešdesmit četri gadi …

Ko gan labu, priecīgu redzējis tēvs savā ilgajā dzīvē? Zāra atcerējās viņa nostāstus. Tēva dzīve viņai notēlojās kā bezgalīga mazu. pelēku, cita citai līdzīgu koka tapiņu rinda. Vienmuļi āmurīša klaudzieni, ādas smaka, saliekta mugura un darbs, katorgas darbs no ausmas līdz vēlai naktij. Un tas no vienpadsmit gadu vecuma …

Putns uz sienas savēcināja spārnus.

Zāra piemiedza acis. Vai tiešām ari viņu un Meieru, un Moiši — mazo, rudmataino Moiši gaida tas pats liktenis? Sen atpakaļ, kad viņa bija pavisam maza muļķite, vecmāmiņa viņai teica: «Liktenis — tas ir noslēpumains viesis, un katra meitene tā atnākšanu gaida ar trīsošu cerību. So likteni sūta pats dievs. Tas nav novēršams. No tā nevar izbēgt. Un likteni kaitināt nevajag. Jo pazemīgāk cilvēks to pieņem, jo žēlīgāks tas ir pret viņu…»

Vecmāmiņa jau sen, kamēr nomirusi. Aizmirsušās viņas pasakas, nav uzdīgušas bērna galviņā tās iesētās bībeles sēklas. Un, ja tagad, šajā dzestrajā rudens vakarā, atnāktu no sava noslēpumainības troņa nogāztais liktenis, Zāra aizvērtu šī ļaunā bēdu vēstneša priekšā durvis. Viņa jau tāpat zina, ka skārdnieks Falštoks pie viņiem nāk tikai tādēļ, lai saindētu viņai dzīvi. Viņš ir pašpārliecināts — viņam pieder darbnīca, viņš ir solīds precinieks. Un, kaut gan viņa māte ir īsta fūrija (viņa pat vēl tagad sit dēlu), kāda viņam daļa gar to. kā ar šādu raganu sadzīvos viņa sieva? Viņam ir trīs strādnieki un māja … Viņam jāprecas. Un vai Zāra slikta līgava? Viņa dzemdētu tam bērnus un vārītu garšīgu zivju zupu… Bet tas, ka viņa pēc pieciem gadiem kļūtu vecene, — nu. tāds jau ir ebreju meičas liktenis, ja viņas tēvam nav nekā cita kā vienīgi meita …

Kāds klusi pieklauvēja pie durvīm .. . Meiers pagriezās.

Tagad uz sienas parēgojās viņa izpūrušās galvas profils ar ērgļa degunu.

—   Tas ir Raimonds. Viņš .. . atnācis pēc manis, — pieceldamās klusi pateica Zāra.

Raimonds atnesa sev līdzi miklas rudens nakts smaržu.

—    Es tūlīt saģērbšos, — Zāra klusi pavēra durvis uz istabu.

Raimonds paspieda Meieram roku un nosēdās pretim kurpniekam uz

tēva soliņa.

Iznāca Zāra, vilkdama mugurā jaku. Meiers piķoja drāti. Zāra redzēja — viņš ir nemierā.

—    Kur jūs iesiet lietū … un tik vēlu. Atraduši laiku! — Meiers teica ebreju valodā.

Un tomēr Raimonds saprata, par ko viņš ranā, un nosarka. Zāra dažus mirkļus šaubījās, tad klusi jautāja:

—    Vai var viņam stāstīt?

—    Es nezinu, — Raimonds bažīgi atbildēja.

—    Domāju, ka var, — Zāra izlēma. — Paklausies, Mcier, noliec uz brīdi savu drāti!

—    Man ir steidzams pasūtījums, nav laika .. .

—    Meier, šodien pilsētā sāksies sacelšanās … — Viņa apklusa, redzot, cik nekustīgi pret viņu sastinga Meiera acis, tādas pašas lielas un melnas kā viņai.

—    Sacelšanās? Kā tu to zini? Un … — viņš nenobeidza.

Zāra pieskārās viņa plecam:

—    Meier, varbūt tu nāksi ar mums?

—    Uz kurieni?

—    Ja nāksi, pateiksim.

Meiers ātri mirkšķināja acis, sāpīgi šķobīdams lūpas.

—    Es nekur neiešu! — viņš teica, strauji raustīdams ar piķi aplipušo drāti.

Putna ēna uz sienas pavicināja vienu spārnu.

—    Un tu arī neiesi… Ej gulēt … Bet viņam pasaki, lai viņš vairs te nenāk… Jā, jā, lai nenāk! Es negribu, ka tevi pakārtu, — viņš čukstēja bailīgi un nikni.

Raimonds ieklausījās nesaprotamajā valodā, cenzdamies uzminēt tās jēgu. Pēc tikko noģiedamas kustības uz viņa pusi tas saprata, ka Meiers runā par viņu.

—    Nu, tad paliec, bet es iešu. Es domāju, ka tu neesi tāds … — Viņa gribēja sacīt «gļēvulis», bet nespēja izrunāt šo vārdu.

Lieste ar stulmu nokrita no Meiera ceļiem uz grīdas. Visi izbijušies atskatījās uz durvīm.

—    Būtu labāk padomājusi par ģimeni… par tēvu! Ko tu gribi, lai mūs visus apslaktē? Kur tev sirdsapziņa? Kā tev tur vajag? — viņš čukstēja, arvien vairāk uztraukdamies.

—    Mana sirdsapziņa?… Es gribu dzīvot, Meier. Dzīvot gribu! Vai tas ir pret sirdsapziņu?

—    He! Gribi dzīvot? Bet skrien nāvē …

—    Es vairs tā nevaru! Mūžīgi badoties, dzīvot nabadzībā … Lai katrs, kam ir nauda un vara, drīkstētu tev ar zābakiem bradāt pa sirdi … Pasaki, — kāpēc jādzīvo kā tādam tārpam, ko katrs no šiem riebekļiem var samīdīt? Labāk lai tad mani nogalina uz ielas! — tāpat čukstus kais līgi runāja Zāra.

—    Kas tev to samācījis?

—    Dzīve samācīja, šī nolādēta dzīve …

—   Par tevi gudrāki cilvēki nekā nav varējuši izdarīt, un tad tu domā pasauli pārgrozīt?

Zāra piecēlās.

—    Nav varējuši izdarīt? Tu gaidi, lai kāds tev to izdara. Bet pats rāposi Spīlmaņu un Barankeviču priekšā uz ceļiem! Lādēsi likteni un draudēsi ar dūri, kad to neviens neredzēs .. . Bet mēs gribam viņiem darīt galu! Tie taču ir arī tavi ienaidnieki. Kāpēc gan tu baidies pret viņiem pacelt roku? Kur ir tava sirdsapziņa?

Meiers nikni pavērās viņā.

Mana sirdsapziņa — tā ir ģimene. — Viņš nervozi spaidīja kalsnajos pirkstos piķa piciņu. — Bez mums viņi nosprāgs badā. Saproti? Nosprāgs! Un neviens viņiem nepalīdzēs … Ja gribi iet — ej! — Viņš nikni pamāja ar roku uz durvju pusi. — Ej, ej! Bet es esmu ebrejs, nabaga kurpnieks … Man nav dzimtenes, par kuru jānoliek galva … Bija krievu cars — mani vajāja kā suni. Atnāca vācieši — tas pats. Tagad poļi — šausmīgi iziet uz ielas. Nu, un, ja viņu vietā atnāks hetmaņu haidamaki, vai mums kļūs vieglāk? Es nezinu, kas tā par sacelšanos un kurš kuru grib padzīt. Es tikai zinu, ka ebrejam jāsēž mājās . . .

—    Šonakt sacelsies strādnieki.

—    Strādnieki? — Meiers apjucis pārjautāja.

Stacijā gari iesvilpās lokomotīve. Uz mirkli apklusa. Pēc tam vēl trīs īsi svilpieni. Tie atlidoja šeit pieslSpēti, tāli. Raimonds strauji piecēlās.

—    Sveiks, Meier! — satraukti teica Zāra.

—    Tad tu iesi? — Meiera balss ietrīsējās.

Jā.

Meiers skumji paskatījās uz viņu. Zāra vēl dažus mirkļus pagaidīja.

—   Apkaus jūs. Ar ko jūs pret viņiem iziesiet? — viņš nomurmināja tikko dzirdami.

Pēc tam, bažīgi mirkšķinādams iekaisušos plakstiņus, pieliecās, pacēla no zemes ādā iešūtu kurpnieka nazi.

—    Paņem kaut to …

Durvis aiz viņiem aizvērās. Meiers ilgi sēdēja nekustīgi. Satraucošas, nelabas domas neatkāpās.

Istabā stāvus, cieši piespiežolies cits citam, varēja ietilpt ap piecdesmit cilvēku. Pārējie stāvēja pagalmā, uz lieveņa un durvīs, kas veda uz mašīnu nodaļu. Visiem bija šautenes ar uzliktiem durkļiem.

Uz pārbrauktuvi vērsto logu Oļesja aizklā ja ar segu.

Andri js, pārģērbies sausās Grigorija Mihailoviča drēbēs,— Kovallobija pavēlējis viņam to darīt, — līdz ar citiem stāvēja virtuvē. Arī Vasiļokam Oļesja bija sameklējusi tēva bikses, iedevusi savu veco svīteri, un patlaban viņš cītīgi vilka kājās viņas zeķes. Turpat viņam līdzās atradās Oļesjas kurpes. Abu brāļu slapjās, netīrās drēbes Oļesja iesvieda pieliekamajā kambarītī.

—    Nu, tad ir gan garas! — Vasiļoks šņākuļoja.

Viņš steidzās. Viņam gribējās noklausīties, ko runā garais, ūsainais tēvocis.

—    Es domāju, draugi, ka daudz runāt nav vajadzības, — teica Rajevskis. — Jūs katrs esat šurp atnākuši brīvprātīgi, katrs zināt, kāpēc. Tātad, biedri, izlemsim stingri: kam sirds nepanes kauju, lai aiziet. Bet tie, kas paliks, kas nolēmuši darīt galu šiem laupītājiem, mūsu mūžseniem ienaidniekiem, tas lai dod strādnieka vārdu kaujā nebēgt. — Rajevskis paklusēja. — Bet kas bēgs … — viņš ieskatījās biedru sejās, it kā jautādams tiem.

—    To šausim nost! — viņa vietā pabeidza Stepovijs.

Rajevskis sameklēja viņu ar acīm.

—    Jā, kas metīsies bēgt, tas ir ne tikai gļēvulis, bet arī nodevējs.

Rajevskis stāvēja pie loga, ar roku atspiedies uz šautenes. Viņš runāja,

nepaaugstinādams balsi, kā vienmēr apvaldīti, skaidri izrunādams vārdus, apdomādams katru teikumu, meklējot visvienkāršāko, visskaidrāko savu domu izteiksmi.

Un tāpēc, ka šis plecīgais, spēcīgais cilvēks ar visu zinošām acīm bija mierīgs, visos nostiprinājās pārliecība saviem spēkiem. Sis cilvēks apbūra ar savu vienkāršību, kurā nebija nekādas pozas, ar nesatricināmo pārliecību par savas lielas taisnību, kas tik raksturīga cilvēkiem, kuri visu savu dzīvi veltījuši revolucionārajai cīņai.

Kovallo paskatījās pulkstenī.

—   Zigmund, ir laiks.

Rajevskis uzlika cepuri.

—    Jā, draugi, — viņš skaļi teica. — Labāk divreiz pārdomāt un laikus aiziet nekā vēlāk bēgt….

Neviens pat nepakustējās.

Viņš rūpīgi aplūkoja savus cīņas biedrus no kājām līdz galvai.

Redzams, ka vairums no viņiem nav bijuši frontē. Šautenes tur ar magazīnas kārbu pret sevi, siksna tā savilkta, ka aiz tās ne roku neiebāzt. Bet no sejām redzams — tie kausies! .. . Lūk, kaut vai šis strupdegunis. puišelis, kas žokcjcepuri uzvilcis uz pašām ausīm, — piespiedis šauteni sev klāt kā meiču … Acis nopietnas, bet bērnišķīgi naivi pavērtās lupas atklāj, ka viņam tikai ap astoņpadsmit gadu.

Kalsns strādnieks ādas naģenē no aizmugures atbildēja visu vietā:

—    Mums nav ko pārdomāt. Tie, kam spēciņš par vāju, palikuši mājās. Bet, kas atnākuši šurp, tad ne jau lāpēc, lai pagrieztos atpakaļ.

Rajevskis uzmeta šauteni uz muguras.

—    Pasakiet, draugi, pārējiem pagalmā un visiem citiem mūsu lēmumu. Par komandieri revolucionārā komiteja iecēlusi mani. Bet jūs izvēliet divus palīgus, — teica Rajevskis.

—    Cobots!

—    Stepovijsl

—    Vairāk neviena?

—    Nē!

—    Tad dodamies ceļā. Tie, kam ir patronas, lai iet pa priekšu. Ieņemsim noliktavu, no turienes uz ciematu, bet pēc tam uz cietumu. Katrs desmits zina savu komandieri?

—    Protams!

—    Zinām! …

Simt sešdesmit trīs cilvēki aizgāja nakts tumsā. Viņu soļu čaboņa sajaucās ar lietus un vēja svilpienu troksni.

Kovallo atstāja māju pēdējais. Viņš pat neapskāva meitu, — kaut kā neērti likās Jadvigas un Ptahas klātbūtnē.

«Nelaikā,» teiks, «vecais velns, kļuvis jūtelīgs. Skat vien, vēl nobirdinās asaru.» Viņš pārlaida acis pazīstamajai istabai un, vērdamies uz kājām, ar mākslotu vienaldzību sacīja:

—   Tu nu, meitiņ … nebīsties! Uz pusdienām būsim atpakaļ. Bet tu mums kartupelīšus pacep uz to laiku un gurķīšus paņem .. . Nu paliec vesela …

Uz sliekšņa viņš vēlreiz atskatījās. Oļesjai — acis pilnas asaru.

—    Nu, kas nu vēl! Es teicu — uz pusdienām būsim atpakaļ … — Un steigdamies piebilda: — Tu, Andrij, pieskati te. Ieslēdzies un nelaid neviena iekšā. Es tev atstātu flintīti, bet tas būtu sliktāk. Cirvis tur, priekšnamā … — Uz lieveņa klusu pateica Andrijam: — Ja nu neveiksme, pievāc Oļesju, Jadvigu Bogdanovnu, krāmu maisiņu un tecietuz Sosnovku.

—    Bet kā tad māja?

—    Lai velns viņu rāvis! Ja sakaus, tad tik un tā mums tur dzīves nebūs. Tu par skuķi parūpējies . ..

—    Grigorij Mihailovič, es taču …

—    Zinu, ka tu … Tad pielūko. Bet ja manis …

Kovallo apklusa. Viņi jau atradās pie vārtiņiem. Andrijs vecīti neredzēja.

—    Tad esi viņai brāļa vietā …

Lietus troksnī Andrijs tik likko uztvēra:

—    Man bez viņas neviena nav …

—    Man arī, kā tikai …

—    Nu, vēlāk redzēsim, bet pagaidām — pielūko …

Andrijs atgriezās mājā. Gribēja aiztaisīt durvis ar krampi, — nejaudāja. Pirmo reizi sajuta pirkstos neizturamu sāpi.

—    Oļesja, aiztaisi, bet man rokas sapampušas, velns viņas būtu parāvis!

Gaismu lielajā istabā nodzēsa. Jadviga nosēdās pie loga. Ja pa sliedēm uz fabriku aizies lokomotīve ar platformu, tas nozīmēs, ka patronas dabūjuši. ..

Zigismunds bija pavēlējis sievietēm palikt. Varējusi būt ar viņu kopā, viņa justos mierīgāk. Priekšā nogurdinoša nakts, mocoša, satraukta gaidīšana . ..

—    Parādi savas rokas! Mans dievs, kāpēc tu nekā nesaki? — izbijusies iesaucās Oļesja.

Viņa steigšus atnesa Meteļska atstāto paketi un, sāpīgi viebdamās aiz līdzjūtības, sāka uzmanīgi pārsiet Andrija applaucētos pirkstus, no kuriem nokarājās ādas lēveri.

Vasiļokam deguns klanījās uz leju.

—    Ej uz virtuvi, liecies gulēt uz lāviņas, — Andrijs laipni teica.

Vasiļoks sapurinājās.

—    Bet varbūt man iet uz mājām? Mammule dīrās. Kur tu, sacīs, visu dienu vazājies? — zēns bēdīgi atbildēja.

—    Nekas nebūs. Liecies gulēt, bet rīt aiziesim kopā. Es saku, neviens ne pirksta nepiedurs! Ja tevī paklausās, tad mūsu māte cita nekā nedara kā tikai kaujas.

—    Tev jau nekas, bet es katru reizi dabūju .. .

—    Bet tu laikam gribi, lai tev par taviem stiķiem galviņu noglauda?

Vasiļoks aizvainoti noslaucīja degunu piedurknē un klusēdams aizgāja uz virtuvi. Viņš aizmiga, tikko aizkļuvis līdz lāviņai.

Andrijs, lūpu iekodis, skatījās, kā Oļesjas veiklie pirkstiņi, maigi pieskardainies viņa rokai, noņēma nedzīvos ādas gabaliņus un ietina pirkstus sniegbaltā apsējā. Lai būtu ērtāk, viņa nosēdās uz grīdas. Andrijs raudzījās viņā no augšas uz leju un redzēja, kā, atbildot katrai viņa sāpju kustībai, nodrebēja meitenes brīnišķīgās skropstas un maigās lūpas, skaistās, jaunavīgās lūpas, svaigas un pievilcīgas ar savu nepieejamību. Andrijs nekad nebija tās skūpstījis. Viņš neiedrošinājās to, zinādams, ka viņa nepiedos ne mazāko vaļību. Un viņš gaidīja, cīnīdamies ar savām jūtu brāzmām, glabādams viņas draudzību.

Oļesja beidza pārsiešanu. Noliekdamās pēc šķērēm, lai nogrieztu sai tes gabalu, viņa teica:

—    Bet tu esi gan pacietīgs …

Tikai uz vienu mirkli Andrijs ieraudzīja blūzes izgriezumā viņas aug stās krūtis, un viņu pārņēma satraukums un sāpes. ŠI pārdrošība, pie kuras viņš pat nebija vainīgs, viņu samulsināja. Un dziļas skumjas pildīja viņa sirdi.

—    Kas tev kait? Vai es nodarīju tev sāpes?

—   Jā. Bet es vairāk ne …

—    Redzi, cik es neveikla — piegrūdos un pat nemanīju.

Andrijs klusēja.

—   Tu atgulies, atpūties, bet es iešu pie Jadvigas Bogdanovnas. Nu, es dzēšu nost…

Viņš vēl ilgi sēdēja pie galda, noliecis galvu uz rokām, viss skumjo domu varā. Pēc tam gurdi noslīga uz grīdas, uz Oļesjas saklātā matrača, un mēģināja aizmigt.

«Un kāpēc es esmu viņai tā pielipis? It kā bez viņas pasaulē nebūtu citu skaistu meiču?»

Andrijam gribējās sev iestāstīt, ka Oļesjā nekā sevišķa nav. «Ir skais takas par viņu. Ņemsim kaut vai Pašu Sologubu vai Marinu Konopļansku. Uguns, ne meitenes! Un laipnas, ar tām var arī patērgāl .. . Un vispār, vai mazums skaistu meiču. Bet nē, — viņam vajadzēja pielipt šai. Izsmej, kaitina, komandē … Pirkstu piedurt nedrīkst! Un viņš visu to pacieš, viņš, kurā lūkojas ne tādi vien skuķi.»

Šīs domas Andriju vēl vairāk aizvainoja.

«Tāds, redzams, mans liktenis. Viss iet greizi.»

Viņš ieslīga pussnaudā, bet satraucošā doma atgriezās pie viņa ka acumirkļa vīzija. Tās bija meitenes brīnišķīgās, biezās skropstas, viņas draiskulīgās acis ar zobgalīgajām dzirkstelītēm …

Sievietes ciezdamas un uztraukdamās klusi stāvēja pie loga.

Jadviga ieteica Oļesjai pagulēt.

—    Es jūs uzmodināšu, ja kaut ko padzirdēšu.

Virtuvē saldi šņāca Vasiļoks.

UO

Oļesja uz pirkstgaliem iegaja istabā. Mājas klusums viņu nospieda. Viņa nekur nevarēja rimties.

Briesmas te bija ieņēmušas pastāvīgu mājvietu kopš tās dienas, kad tēvs pirmo reizi satikās ar Rajavski. Oļesja mīlēja tēvu dziļi un maigi. Domas par to viņu neatstāja.

Meitene uzmanīgi, lai neuzmodinātu Andriju, atlaidās gultā.

Bet Ptaha negulēja. Viņam sūrstoši dega rokas.

—    Tu neguli? — čukstus jautāja Oļesja, uztvērusi viņa pakustēšanos.

—    Nē.

—    Sāp rokas?

—    Kas man rokas? Sirdij nav miera.

Viņš apsēdās uz grīdas un bēdīgi nokāra galvu uz ceļiem.

—    Par ko tu tā? — Oļesja mazliet noliecās pie viņa.

—    Es par to, ka dzīvē nav laimes. Tikai pārestības … Un velns viņu sazina, kāpēc gan cilvēki dzīvo pasaulē? Kur vien paskaties, visur tikai netaisnība …

Oļesja arī apsēdās. Viņš sajuta to līdzās. Viņu pārņēma nepārvarama vēlēšanās izstāstīt viņai savas pārestības.

«Pateikšu viņai visu un aiziešu. Lai mani tur nogalina.»

Viņš pasliepa roku, lai pieceltos, un sajuta viņas ceļus. Un tūlīt pat Oļesjas roka nogulās uz viņa pārsietās rokas. Baidīdamās nodarīt viņam sāpes, tā lēni noņēma viņa roku no ceļgala.

Andrijs aizmirsa visu — pārestību un pārmetumus. Palika tikai alkas pēc šīs meitenes, jaukās, tik skaistās un mīļās meitenes maigā pieskāriena, kaut viena vārda.

—    Oļesja, — viņš teica skumji un klusi. — Oļesja, kāpēc tu tā?

—    Par ko tu runā?

—    Oļesja, man nav citas laimes kā tu .. .

Viņš apskāva tās ceļus. Viņa nevarēja pretoties. Kā lai atgrūž šīs sakropļotās rokas?

—    Andrij! — viņa brīdinoši nočukstēja.

Viņš pieskārās ar lūpām viņas ceļiem. Viņu apvainoja rupjais audums. Visu aizmirsis un nejuzdams sāpes, viņš saņurcīja to ar sakropļoto roku.

—   Andrij!

Bet viņš jau skūpstīja viņas ceļus, un ne viņas spēkos bija to novērst. Pēkšņi pārsteigta, satraukta par šo kaislības brāzmu Oļesja apjuka, nezinādama, ko iesākt ar prātu zaudējušo puisi. Bet, kad attapās, viņš jau saudzīgi apsedza kailo celi.

—    Oļesja … Manu gaišumiņ.

Uzbudināta Ojesja strauji piecēlās. Andrijs viņu palaida. Ne vārda neteikusi, viņa aizgāja pie Rajevskas.

«Nu, ko es izdarīju? Tagad viss pagalam. Nu, lai jau!» Andrijs izmi sumā atmeta ar roku.

Asās sāpes atgādināja sevi. Viņš atkrita gultā. Sirds dauzījās.

«Tā vienmēr — viss otrādi. Nu, un lai. Rīt aiziešu un nekad vairs neredzēšos,» viņš teica pats sev un turpat tam nenoticēja. «Kad viņa tev sa dos pa purnu, tad varbūt aiziesi. Un tad arī vēl paskatīsim . .. Bet, ka tu to sagaidīsi, tas jau tagad ir skaidrs.

Un ko viņa par mani domās?

Cilvēki aizgāja uz kauju. Varbūt nāvē … Meiča mocās par tēvu, bet viņš tai neliek miera. Nav atradis cita laika.»

Viņu pārņēma kauns par savu nesavaldību.

«Bet kad gan lai būtu viņai pateicis? Varbūt rīt es vairs nebūšu dzīvs.» Vai šodien viņš tikai caur brīnumu nebija izbēdzis no bojā ejas?

Kaut kur tālumā tikko dzirdami nosprakšķēja. Andrijs ieklausījās. Pēc tam nometās uz ceļiem.

«Vai jau sākas?» pavīdēja viņam galvā. Viņš piecēlās, uzmanīgi pastiepa roku uz priekšu, uz labu laimi gāja uz durvīm.

Istabā abas sievietes bija piespiedušās pie loga.

—    Tas esmu es, — uzgrūdies galdam, teica Andrijs.

—    Es atvēršu vējlodziņu, — čukstēja Jadviga.

Nosmaržoja miklums. Lija lietus. Bija tumšs un auksts. Tā viņi ilgi stāvēja trijatā saspringuši un klusēdami.

—    Skatieties, lūk, ugunis! Tā ir lokomotīve! Tātad izdevies? — iesau cās Oļesja.

Necaurredzamajā miglā uzliesmoja divas acis. Likās, tur augšā, dziļi elsdams un sprauslodams, rāpo kāds nezvērs.

Viņi klausījās dārdoņā, kas kļuva arvien tālāka.

Pilsēta gulēja.

Piepeši cauri lietus šalkoņai un ūdens murdoņai atskanēja īss blīkšķis. Un pēc dažiem mirkļiem it kā kāds būtu nosviedis uz skārda jumta ak meņu sauju.

Kāds nemierīgs sargs apstaigāja ciematu. Modināja ļaudis ar savu nūju, dauzīja pie slēģiem, pieceldams visus kājās. Ierunājās mēmās, tukšās ielas. Iemirdzējās uguntiņas. Cilvēki nebija redzami, bet tos varēja dzirdēt. Pārāk skaļi viņi sāka runāt. Lai cik cieši gulēja seržants Kobiļ-

skis, bet arī viņu uzmodināja šīs sarunas. Viņš izskrēja no štāba vienas apakšbiksēs, kailām kājām. Ko tur vairs domāt par zābakiem un šineli, dod dievs tāpat aizmukt.

Rūtis sabira drumslās. Ielās vārījās. Pa štāba skārda jumtu kāds mežonīgi dejoja trepaku.

Tieši Kobiļska acu priekšā kaut kas nozibēja un apdullinoši noblīk šķēja.

Viņš metās uz vienu pusi, uz otru, tad saliecies pārskrēja pāri ielai pretējos vārtos.

Nekārtīgajā dārdoņā ielauzās vienmērīgs un ass tarkšķis. Tur Stepovijs no šķērsielas apšaudīja cietuma vārtus.

—    Uz priekšu, draugi! — atskanēja Rajevska varenā balss.

Raimonds skrēja viņam līdzās pāri laukumam, baidīdamies izlaist

viņu no acīm šajā elles tumsā. Pie vārtiem gandrīz pakrita, aizķēries aiz kāda ķermeņa, un metās aiz tēva pagalmā. Pie cietuma korpusa durvīm — laternas.

No durvīm šāva. Tēvs ieskrēja tur. Aizmugurē — zābaku klaboņa. Nekārtīga apšaude. Durkļu žļerkstēšana. Kāds bēga. Kādu noķēra. Kliedzieni .. . Īsa tuvcīņa durvīs …

Raimonds iezvēla ar durkli kādam leģionāram, kas mērķēja uz tēvu.

—    Sit šļahtu! Dragā viņu iekš dievmātes! — rēca čobots, ielauzdamies gaitenī.

Leģionāri, glābdamies no viņa durkļa, pašķīda uz visām pusēm. Rajevskis jau skrēja augšup pa kāpnēm. Viņam priekšā aizsteidzās jauns puišelis ar nošķiebušos žokejnīcu.

Gaiteni nodārdēja čobota bass:

—    Ei, Patlaj, kur tu esi? Atsaucies! Uzvara ir mūsu… Pat-la ,-a-aj!

Dzjobeks šaudījās pa iekšējo pagalmu, skrienot raudams sev nost uzplečus. Viņā pulsēja tikai viena doma: «Beigas… Beigas… Tūlīt viņi iebruks šeit… Kur bēgt?»

Tālāk vairs nebija kur — strupceļš.

Viņš iedrāzās alejā. Šausmas iedzina viņu drausmīgi smirdošajā bedrē. Viņš ielīda riebīgajā vircā, parāpās zem dēļiem, juzdams, ka tūlīt noslāps nepanesamajā smirdoņā. Un tomēr domāja tikai par vienu — dzīvot!

Cietuma priekšnieka kanceleju ieņēma pēdējo. Tur atradās atbrīvotais Pšigodskis, Patlajs un Cibuļa, tas pats zemnieks stiprinieks, ar kuru Pšigodskis kamerā bija vedis sarunas.

Stepovijs un otrs ložmetējnieks Gnats Verba palika pie vārtiem.

Gnatam tagad bija savs ložmetējs, ko atņēma leģionāriem, sturmējot cietumu. Spēka vīrs Verba nopūlējās ap to.

—    Ņemiet mani pie sevis, — viņam mulsi teica Zāra. — Es izpildīšu visu, ko jūs man pavēlēsiet.

Verba, kurš patlaban notupies pārbaudīja, vai ložmetējs brīvi grozās, paskatījās viņā izbrīnījies.

Drusku padomājis, pārliecināti atbildēja:

—    Tas nav bābiešu darbs! — Ložmetējs — tā jums, jaunkundz, nav šujmašīna.

Zaru šī atbilde aizvainoja līdz sirds dziļumiem. Viņa aizgāja.

—   Kāpēc tu viņu apvainoji? — Raimonds pārmeta Verbam. Pie viņiem pieskrēja Pšeničeks ar grupu strādnieku.

—    Aizmucis, nolādētais izdzimtenis! — viņš apskaities kliedza.

—    Kas aizmucis? — jautāja Stepovijs.

—    Nu, tas nelietis … ar putna degunu … Kā viņu? — viņš atcerējās: — Dzjobeks! Visur izmeklējām — nav! Bet gūstekņi saka, tepat esot bijis.

Verba ielika lentu, nosēdās ērtāk.

—    Stepovij, tūlīt došu kārtu pa jumtu izmēģinājumam.

Un acumirklī nodārdēja.

—   Viss kārtībā.

Stepovijs nolamājās.

—    Pšeniček, skrien uz kanceleju! Pasaki, ka izmēģinājums. Bet citādi viss mierīgi, kundziņi vēl nav atžilbuši…

Jau gaitenī Pšeničeks izdzirda Rajevska balsi:

—    Priekšlikums nocietināties fabrikā un cietumā un nogaidīt pienākam sosnoviešus un holinaniešus nekur neder! Jārīkojas strauji, neļaujot attapties. Rītā pilsētai jābūt mūsu. Patlaban, kad viņi apjukuši, vajag sist un sist. Ņemiet vērā, puse kareivju ir muižā. Drīzumā viņi ieradīsies šeit.

Viņu pārtrauca vairākas balsis.

Tās visas pārkliedza čobota bass:

—    Fakts! Tas ir pa manam prātam — ja sist, tad līdz nesamaņai.. Trieksim kundziņus uz staciju.

Visi piecēlās. Rajevskis nodeva pēdējās pavēles:

—    Vezumus ar šautenēm atdzīt šurp. Kas no arestētajiem vēlas, lai apbruņojas .. . Jūs, biedri Cibuļa, paņemiet fabrikā zirgu un auļojiet uz: Sosnovku. Sčabels tur kaut kur iestrēdzis … Bet jūsu puiši lai paliek.

šeit un palīdz mums. Tūlīt viņiem iedos ieročus. Cobot, ņemiet piecdesmit cilvēku un uzbrūciet no tirgus līdz upei. Spiediet viņus uz staciju. Bet mēs sturmēsim valdi… Uzturiet sakarus. Iegaumējiet paroli. Neaizmirstiet — revolucionārā komiteja novietojusies fabrikā.

Visi devās uz durvīm. Pšigodskis piegāja pie Rajevska.

—    Bet kurp man, biedri … Ilmurij?

Visa viņa seja bija tumšos zilumos.

—    To šeitan? — Rajevskis īsi noprasīja, norādīdams uz zilumiem.

—    Jā, — Pšigodskis drūmi atbildēja. — Atļausiet būt pie jums?

—    Labi.

—    Bet varbūt mēs, biedri koinisār, žautos uz muižu? Tur visu perēkli sadragāsim. Ja mēs tos pieliksim pie sienas, tad lieta ies raitāk, — viņš dobji teica.

Rajevskis juta, kāds nepanesams naids mudina Pšigodski uz šādu priekšlikumu.

—    Nē, nevar. Ieņemsim pilsētu, tikai tad .. .

Pšigodskis klusu ciešot paņēma šauteni un nikni savilka jostu ar patronsomu.

Gaitenī Rajevski gaidīja Cibuļa.

—    Jūs laikam gan te esat tāds kā vecākais? — viņš jautāja.

—    Jā, apmēram tā, — Rajevskis pasmaidīja.

—    Es tad tā kā nejāšu uz Sosnovku. Vēl var ieskriet naktī viņiem ķetnās … Te mēs jums piepalīdzēsim, bet ar ausmiņu es došos ceļā. Tad būs pārredzamāks, kā viņš ies.

«Piesardzīgs vīrelis,» nodomāja Rajevskis.

—    Jūsējo zemnieku, kas sēdēja cietumā, tur laikam salasīsies pāris desmiti, nu tad komandējiet tos .. .

Zaremba satracināti grieza telefona kloķi.

—    Hallo! Hallo! — Viņš kliedza, piesegdams klausuli ar roku.

Apšaude tuvojās.

—    Hallo! Muiža? Klusē, nolādētais suns! Aizbrauca vienā mierā, bet tu te viens izstreb visu putru … Hallo! Muiža! Ne skaņas … — Zaremba ciniski nolamājās.

Durvīs parādījās Vrona ar parabellumu rokās.

—    Metiet jel nost klausuli, poručik! Viņi taču pārgriezuši vadus.. Ejam ātrāk.

Šķindēdami plīsa logu stikli.

— Nu redziet, valdi vajadzēs atdot. Citādi te apžņaugs kā peļu slazdā. Atkāpsimies uz staciju. Šie bestijas aplenc no tirgus puses. Saņems mūs šķērēs, tad vairs neizkļūsim … Bet Mogeļņickis gan ir labiņš — ieņēmies paražu braukāt uz mājām. Un pusi nodaļas tur pie savas personas, — Zaremba ārdijās, skriedams lejā pa kāpnēm.

—      Savs krekls tuvāk pie miesas, — atbildēja Vrona.

Uz ielas Zaremba apstājās.

—       Nu, padomājiet, kapteini, ar ko jākaro? Lūk, ar šiem smurguļiem? Droši vien visi vēl uz podiņa prasās. Atradušies zaldāti, nolāpīts! — viņš nikni nospļāvās.

—      Kas tiesa, tas tiesa, poručik. Būtu man bijusi rota bavāriešu, es šos salašņas ātri padarītu rāmus.

Zaremba saķēra viņu aiz piedurknes.

—      Pagaidiet, — bet ja nu tiešām palūgtu vāciešus palīgā?

Apšaude pastiprinājās.

—      Nenāks. Varbūt tikai, ja izprovocētu …

Pie viņiem pieskrēja daži leģionāri.

—      Viņi jau ir Prirečņā, pan poručik, — viens aizelsdamies paziņoja.

—      Klusēt! — Zaremba bruka tam virsū. — Ei jūs! Kurp jūs skriesiet, nolādētie suņi…

Pavisam tuvu, visu apslāpēdams, ietarkšķējās ložmetējs. Augšā pāri galvām nošņāca lodes.

Tagad arī Zaremba un Vrona sāka skriet.

Viņiem pa priekšu nekārtīgā pūlī muka leģionāri. Bet aiz muguras, arvien tuvodamies, sprāga šāvieni.

Laukumā pie stacijas Zaremba un Vrona apstājās.

—      Vajag aizturēt šos gļēvuļus! — Vrona iekliedzās.

—      Surp, pie manis! Pie manis! — ieaurojās Zaremba un pirmajam, kas pagadījās, nikni iegāza ar revolveri pa galvu. — Uz kurieni tu? Stāvi, es tev saku! Es tev gan bēgšu, suņa dzimums!

Tas, kuram viņš bija iesitis, iespiedzās:

—      Nesitiet, tas esmu es, pan poručik!

Zaremba nolamājās.

—       Podporučik Zaiončkovski! Kur jūsu zaldāti? Kur ir jūsu zaldāti, es prasu? Pūpēdis jūs esat, ne oficieris … Marš uz priekšu!

Netālu arī Vrona ķerstīja bēdzējus. Pakāpeniski viņi nodibināja kaut kādu kārtību, ieņēma staciju un no turienes sāka atšaudīties.

Devītā nodaļa

Mogeļņicku ēdamistabā ēda vakariņas.

Tikko atbraukušais Edvards stāstīja par pilsētā notikušo. Kalpones klātbūtne viņu traucēja.

Toties Vladislavs plātījās ar parasto aplombu:

—      Viņiem veselam gadam pietiks! Jā, mēs lieliski nostrādājāmies .. .

Ludviga sēdēja klusēdama un gandrīz nekā neēda.

Barankevičs, birdinādams griķu biezputru, ar kuru bija pildīts sivēns, žēlojās vecajam grāfam:

—      Ko lai es daru ar cukurbietēm — tiešām nezinu. Un cukurs . .. Kur lai grūž cukuru? Jā! Jūs zināt, — viņš pagriezās pret Edvardu,

—      šodien man atnesa zīmīti, kurā kāds kaptenarinuss no vācu ešelona pavēl nekavējoties piekraut sešus vagonus cukura un padot tos pie vācu ešelona … Kā jums tas patīk — sešus vagonus cukura! Nu, ziniet, tas jau ir bezkaunības kalngals!

Edvards sarauca pieri.

—      Un ko tad pans Barankevičs domā darīt? — lišķīgi iejautājās Jeronima tēvs.

Cukurfabrikantu šis jautājums nokaitināja.

—      Kā — ko darīt? Es nedošu nevienu graudu cukura, ne nu vēl sešus vagonus.

—      Tad viņi to paņems paši, — satriekti atbildēja Jeronima tēvs, akurāti nogriezdams gabaliņu sivēna cepeša.

—      Es ceru, pans Edvards to neatļaus darīt!

Edvards neatbildēja.

—      Seši vagoni — tas vēl nav nekas. Mums, āre, atņēma visu, un mēs paši tik tikko izglābāmies, — žultaini ierunājās vecais Zaiončkovskis.

—      Es domāju, ka pans Edvards vispirms nosūtīs savu nodaļu uz mūsu muižu. Es lūdzu to darīt jau rīt pat, kamēr zemnieki vēl nav paguvuši noslēpt salaupīto.

Barankevičs pat pārstāja gremot.

—      Tātad, pēc jūsu domām, seši vagoni cukura ir tīrais nieks? Tas ir seši tūkstoši pudu! Seši tūkstoši pudu, — viņš nogārdza, pakratīdams dakšiņu, — tas ir divdesmit astoņi tūkstoši astoņi simti rubļu zeltā . ..

—     Jā, bet tas ir tikai neliela daļa no jūsu īpašuma, bet mums ir atņemts viss, — nenocietās pane Zaiončkovska.

Barankevičs strauji pagriezās uz viņas pusi:

—     Lūdzu piedošanu … Ile .. . uinm … jā! Bet pane, acīm redzot, manu mantu pārzina labāk par mani pašu .. .

Juzefa ierašanās pārtrauca nepatīkamo starpgadījumu.

—     Pans majors un pans oberleitnants lūdz atļauju ienākt. Viņi brauc projām uz staciju un vēlas atvadīties, — drūmi pateica vecis.

Mogeļņicki saskatījās.

—      Lūdz iekšā, — Edvards strupi atbildēja.

Vāciešus palūdza pie galda. Saruna neveicās.

—      Piedodiet, kungi, — vai jums nebūtu zināms šodien pienākušā ešelona komandiera uzvārds? — Edvards pēkšņi pajautāja oficieriem.

—      Pulkvedis Pflaumers, — atturīgi atbildēja majors.

—      Ešelons aiziet šodien? — ar cerību jautāja Barankevičs.

Zonnenburgs mēģināja pasmaidīt:

—     Par to parasti nerunā …

—      Piedodiet, es tāpat painteresējos, — Barankevičs apvainojās.

Atkal ieradās Juzefs.

—      Lūdzu piedošanu, pie vārtiem stāv kaut kādi jātnieki. Sardzes priekšnieks lūdz jūs, augstdziintīgais pan, iziet aprunāties, — viņš teica, griezdamies pie Vladislava.

Vladislavs steidzīgi izgāja.

—     Tātad jūs pārdodat mums eskadrona zirgus? — klusi jautāja vecais grāfs, pieliekdamies leitnantam.

Zonnenburgs sēdēja tālu no viņiem.

—     Kā to jums teikt… Tas nav diez cik ērti. Majora kungs ir pretim …

—     Bet jūs to varat izdarīt arī bez viņa. Jūs taču braucat projām. Puse zaldātu ir dezertējuši, pārējie steidzas uz mājām. Kur jums vazāt līdzi zirgus? Jūs taču brauksiet ar vilcienu.

—     Es saprotu, grāfa kungs, bet…

—      Samaksa, — grāfs pateica viņam priekšā.

—      Jā, protams, arī tas. Es jums pateicu summu — četrdesmit tūkstoši marku. Bet marka krītas. Es baidos, ka. iebraucot Berlīnē, es par tiern varēšu nopirkt tikai sviestmaizi. Jums jāpiekrīt, ka tas ir ļoti lēti par deviņdesmit labiem zirgiem.

Kazimirs Mogeļņickis dusmīgi ieklepojās.

—     Bet jūs, vienalga, tos līdzi nepaņemsiet! Iedomāsimies, ka šonakt jūs aizbraucat — zirgi taču paliks mums par velti . ..

Aizrāvušies kopīgā sarunā, viesi nepievērsa viņiem uzmanību.

Smultke domās spēcīgi nolamājās, bet savaldīdamies atbildēja:

—      Protams, neņemsim. Tiesa, es varētu palikt šeit dažas dienas. Tūlīt aiz ešelona pārgājiena kārtībā izies mūsu frankfurtiešu pulks, kurā, kā man zināms, dien jūsu dēls. Ja viņus neaizturēs, tie būs šeit pēc dažām dienām.

Vecais grāfs kļuva nemierīgs. Edvards viņam bija uzdevis nopirkt no vāciešiem zirgus, lai tur vai kas.

—      Nu labi, esmu ar mieru dot piecdesmit tūkstošus kā pakalpojumu. Mēs taču esam labi paziņas.

—      Piedodiet, grāf, majora kungs man dod zīmi, — mums laiks iet… Ziniet, es arī gribu izdarīt jums pakalpojumu. Tas gan ir par daudz vaļsirdīgi, bet es jums kaut ko pateikšu: majora kungs man pavēlēja visus zirgus apšaut… Bet, ja jūsu rīcībā būtu tūkstoš rubļu zeltā — tieši zeltā! — tad es šo pavēli neizpildīšu un jūsu dēls iegūs viņam nepieciešamos zirgus! Izlemiet!

Durvis atvērās. Ieskrēja Vladislavs.

—      Patīkami viesi, Edvard! Tur ir grāfs Romāns Potockis ar saviem ceļa biedriem.

Edvards strauji piecēlās.

Viesi sačukstējās. Varenā magnāta ierašanās visus satrauca.

—      Lūdz iekšā. Nu, ko tu tā? — vecais grāfs pavēlēja Juzefam.

Istabā ienāca vairāki karavīri. Viņu priekšgalā — plecīgais Romāns

Potockis, tērpts pelēkā oficiera mundierī bez uzplečiem un citām atšķirības nozīmēm un zilās jātnieku biksēs. Kājās gari zābaki ar neskanīgiem piešiem. Zobenu un revolveri viņš bija atstājis vestibilā.

Potockis uzmeta sabiedrībai ātru skatienu. Augstprātīgās, pelēkās acis mirkli uzkavējās pie Ludvigas, pēc tam apstājās pie vāciešiem. Lūpas sakniebās.

Edvards jau pienāca pie viņa.

—      Ļoti priecājos redzēt jūs mūsu mājā.

Potocki un viņa ceļa biedrus iepazīstināja ar visiem.

—      Nu, kā panam Jozefam ar veselību?

—      Pateicos, tēvs ir vesels, — atbildēja Potockis.

Zonnenburgs piecēlās no galda.

—      Visu labu! Mēs braucam projām, — sniegdams roku, Smultke teica vecajam grāfam.

—      Ak, jā! — Mogeļņickis attapa. — Es lūdzu jūs uzkavēties vēl dažas minūtes. Es parunāšu ar dēlu.

—      Labi! Kamēr mēs apģērbsimies —

Vācieši, visiem kopīgi palocījušies, aizgāja.

! .

No jauna pienākušie sasēdās piegaida. Edvards paskaidroja Potockiin:

—     Viņi dzīvoja mūsu mājā. Tūlīt brauks projām uz staciju — tur ir viņu ešelons …

Potockis nelabvēlīgi pavērās uz durvīm, aiz kurām bija pazuduši vācieši.

—     Zinu. Viņu dēļ mums vajadzēja trīsdesmit verstis nojāt uz zirgiem. Pilsudskiešu nodaļa aizsprostojusi viņiem ceļu, uzspridzinot tiltiņu. Bet jūs, kā redzams, ar viņiem neķildojāties? — viņš piebilda ar vieglu ironiju.

Edvards uztvēra šo ironiju.

—     Lai ķildotos, ir vajadzīgs spēks, bet man tā nav. Pie tam arī bez viņiem te jau tā ir, ar ko noķēpāties.

Sarunā iejaucās vecais grāfs.

—     Piedod, Edij, ka es pārtraucu, bet leitnants prasa par zirgiem tūkstoš rubļu zeltā. Citādi. ..

Edvardam bija nepatīkami, ka tēvs par to runā Potocka klātbūtnē, un viņš neļāva tam nobeigt:

—      Dari, kas vajadzīgs.

Vecis krekstēdams piecēlās. Juzefs no durvīm jau steidzās viņam palīgā.

—      Pastāstiet jel mums, grāf, — kas jauns Varšavā? — lūdza Edvards.

—      Kas jauns Varšavā? Man tiešām grūti atbildēt uz šo jautājumu. Jaunumu ir daudz! — Potockis izvairīgi atbildēja un klusu teica Edvardam: — Man vajadzīgs ar jums parunāties vienatnē.

Edvarda kabinetā sapulcējās tikai vīrieši. Bez Barankeviča, Jeronima tēva, Zaiončkovska te bija daži no Sepetovkas, Starokonstantinovas un Antonijas atbēgušie muižnieki.

Potockig staigāja pa kabinetu, sabāzis rokas bikšu kabatās, un, nevienā neskatīdamies, visu laiku vērsdamies uz Edvardu, it kā pasvītrojot, ka rēķinās tikai ar viņu, runāja:

—      Jūs prasāt, kas ir Pilsudskis? Es ar viņu runāju pirms aizbraukšanas. Viņš ir stipra personība. — Viņš pakavējās pie galda, aplūkodams miniatūru Ludvigas portreju smalkā ziloņkaula rāmītī. — Jā, stipra personība, un ar viņu jārēķinās …

Barankevičs ar parasto takta trūkumu viņu pārtrauca:

—      Bet runā, ka viņš esot sociālists?

Potockis pārlaida viņam nevērīgu skatienu un sāka smieties:

—      Pilsudskis — sociālists? Kas jūs ar to iebiedējis?

—       Bet vai tad viņš nebija agrākos gados sapinies ar PSP? — Baran keviča vietā apvainojies, jautāja Zaiončkovskis.

Potockis uzmanīgi nolika Ludvigas portreju uz galda.

—       Es nezinu, ko viņš tur darījis agrāk. Vai mazums muļķību cilvēks pastrādā? Es zinu tikai vienu, — un tās nav vienīgi manas domas,— ka Pilsudskis vispirms ir poļu patriots, un tas ir par visu svarīgāk. Un mums jau, protams, būs vieglāk, ja par «valsts priekšnieku» būs viņš, nevis, teiksim, kņazs Sapega, kaut arī tas būtu bijis patīkamāk.

Jeronima tēvs, kas, kā vienmēr, sēdēja kaktā, uzmanīgi iejautājās:

—       Piedodiet, augstdzimtīgais pan, — bet vai nepastāv briesmas, ka ģenerālis Pilsudskis pret savu gribu pārvērtīsies par rotaļlietu savas partijas, šo Dašinskim un tam līdzīgo demagogu rokās?

Potockis dažas sekundes pētoši raudzījās Jeronima tēvā.

—      Aha, garīgais tēvs arī nodarbojas ar politiku.

Edvardam nepatika šis magnāta pašpārliecinātais tonis.

—       Jeronima tēvs uzdeva ļoti interesantu jautājumu, — viņš sausi pateica.

—      Jums ir nepareizs priekšstats kā par Juzefu Pilsudski, tā par PSP! Manuprāt, viņš ir daudz tuvāks mums. Bet PSP ir pilnīgi mūsu rokās, tas ir līdzeklis radīt viņam oreolu masās. Tas viss melnā pūļa dēļ! Un mums taču labāk, ja pūlis viņam notic. Diemžēl, nākas manevrēt. .. Viņa atbalsts — tā ir militāra organizācija, tā sauktie «pilsudskieši». Starp tiem, tiesa, ne mazums peespoviešu, bet tie nu, ziniet, ir tādi sociālisti… Ja Pilsudskis ar kādu rēķinās, tad tie esam mēs, tāpēc ka mums ir spēks un zelts! Lai jums būtu par viņu priekšstats, es pastāstīšu, kā tika nodibināta valdība.

—       O, lūdzami! Te šajā nolādētajā provinces kaktā neko nav iespējams uzzināt … — vispārējo vēlēšanos izteica Barankcvičs.

—       Bez šaubām, kā vienmēr, sākās kautiņš par portfeļiem. Kņazs Sapega stāstīja, ka pretendenti gandrīz iedauzījuši cits citam fizionomijas, — visi šie nacionāldemokrati, ļudovieši un pārējie. Tad Pilsudskis izsaucis pie sevis otrās leģionāru brigādes kapteini Moračevski, vecu peespovieti un pilsudskieti, un teicis: «Es jūs ieceļu par premjerministru. Ieņemt pamatstāju!» Moračevskis atdevis godu. «Varat iet!» Premjerministrs apgriezies uz papēžiem un izgājis … Varat būt drošs, ka šis pats Moračevskis, kuru viens otrs no šiem demokrātu kungiem uzskata par savējo, neiedrošināsies pat pīkstēt, ja Pilsudskis viņam nebūs to pavēlējis!

Edvards nodzēsa papirosu.

—      Bet kādi ir viņa plāni? Kā viņš skatās uz mūsu darbību?

Potockis apstājās pret Edvardu.

—      Par to jūs varat būt mierīgs, grāf. Stāsta, — un tas, bez šaubām, ir fakts! — ka Pilsudskis, uzņemdamies «valsts priekšnieka» amatu, teicis: «Es nenolikšu šo amatu līdz tam laikam, kamēr poļu šķēps nebūs novilcis Polijas robežu no Baltijas jūras līdz Melnajai jūrai!» Un to viņš izdarīs, ja mēs pratīsim tikt galā ar sadumpojušos pūli! — Potockis apstājās pie loga un, saraucis pieri, ilgi raudzījās nakts tumsā.

—      Nu un — vai mūsu stāvoklis ir tik slikts? — ar neslēptām bailēm jautāja Kazimirs Mogeļņickis un sāka raustīties smacējoša klepus lēkmē.

Potockis gaidīja, kamēr viņš izkleposies. Bet lēkme arvien pastiprinājās. Vecis tvēra ar roku pie rīkles. Edvards, kas drūmi sēdēja krēslā, uztraucies pagriezās pret viņu.

Potockis ar vēsu riebumu vēroja sirmgalvja raustīšanos. Beidzot Mogeļņickis mitējās gārgt.

—      Jūs jautājat, grāf, kāds ir mūsu stāvoklis? — Potockis uzbudināti iesāka, un viņa acīs pazibēja traks niknums. — Es domāju, jūs arī jūtat, kā zeme dreb zem mūsu kājām. Tā ir zemestrīce, kungi! Visbriesmīgākais, laikam gan ir tas, ka tā nav tikai pie mums. Ja agrāk būtu bijis iespējams glābties, tad tagad tas ir gandrīz neiespējams. Un mums atliek tikai viens — nodarboties ar satrakota lopu bara savaldīšanu! — Potockis strauji piegāja pie galda. — Varšavā ir tādi kungi, kas jau sasaiņojuši savas tīnes un sapirkuši biļetes … — Viņš ļauni iesmējās. — Tikai nav zināms, uz kurieni viņi taisās bēgt. Man nav zināms, kādas noskaņas ir jums, bet es zinu, ka mēs, Potocki, un līdz ar mums Sanguški, Radzivili, Zamoiski, Tiškeviči, Braņicki — visi, kas ir bagāti un slaveni Polijā un kuru muižas atrodas šeit, Ukrainā, — mēs nenoliksim ieročus, kamēr nebūsim iznīcinājuši visus, kas izstiepis savu nelieša roku pēc mūsu mantas! Jā, mēs nocirtīsim šo roku kopā ar galvu!

Edvards pašķielēja uz Potocki.

«Jā, tam ir ko zaudēt! Desmiti cukurfabriku, simtiem tūkstošu desetīnu zemes, pusmiljards bagātības, — tas, prolams, kausies! Ja es nožēlojamu piecu miljonu dēļ te riskēju ar galvu, tad viņam pats dievs to liek,» viņš nodomāja.

—      He … umm … jā! Tas ir labi teikts. Tieši roku ar galvu, ho-ho-ho! Bet tāpēc ir nepieciešams, lai Varšavā nelaistu šos mazuriešus — sociālistus — pie varas. Man, zināt, kad padzirdu, ka Pilsudskis iecēlis Ignatu Dašinski par ministru, visu dienu sāpēja vēders, — kā vienmēr, rupji un pārmērīgi skaļi sāka stāstīt Barankevičs. — Nu, domāju, ja viņu pataisījuši par ministru, tad labi nebūs! Sis bestija tur savā Ļubļinā jau tā diezgan piegānījis … He … umm … jā! Astoņu stundu da-ar-ba diena! Kā jums tas patīk? Es jau ar divpadsmit stundīgu putu ārā. Bet viņi.. .

Potockis ar valdonīgu žestu viņu apturēja.

—       Es redzu, pans visu vienkāršo. Dašinskis, šis poļu sociālistu partijas vadonis, kas jūs biedē, savā ziņā ir ļoti noderīgs cilvēks. Tādā ■ārprāta virpulī, kas pārņēmis Poliju, tikai tādi cilvēki kā viņš var mūs un jūs glābt. Bet jūs viņu lamājat vietā un nevietā. Ja jau Ignats Dašinskis tiešām būtu bijis bīstams cilvēks, tad, es galvoju jums, Pilsudskis viņu nebūtu iecēlis par ministru, — viņš sacīja, jau sākdams skaisties.

—      He . .. umm … jā! Bet…

Potockis neļāva Barankevičam izteikties.

—      Pans ļoti līdzinās telefona stabam. Lūdzu piedošanu, es tiešām negribēju jūs apvainot. Pārliecības stiprums ir vajadzīgs, bet ne tādā mērā, — Potockis ņirdzīgi iesmējās. — Starp citu, pans var nomierināties: astoņpadsmitajā novembrī Dašinskis iesniedzis atlūgumos.

—      Kāpēc? — painteresējās Jeronima tēvs.

—       Acīm redzot, patlaban viņam nav izdevīgi būt par ministru. Jūs saprotat, viņš tomēr ir «tautas pārstāvis», un PSP gribot negribot jātēlo •opozīcija. Ne visiem, piemēram, patīk mūsu likumīgā vēlēšanās nekavējoties sākt karu ar ukraiņiem, baltkrieviem un lietuviešiem. Melnais pūlis, vai redzat, nevēlas vairs karot. Bet ko nu pūlis! Pat viens otrs no pilsoņiem un muižniekiem uzskata mūsu plānus par riskantiem. Bet tādu vistu, par laimi, nav visai daudz. Katrā ziņā mēs piespiedīsim tos atdarīt makus. Ja viņi domā, ka tikai mēs par saviem līdzekļiem dibināsim veselus pulkus un aizstāvēsim viņu mantu tīnes, tad viņi dziļi maldās.

Barankevičs to attiecināja uz sevi.

—      He . .. umm . .. jā! Bet visiem turība nav vienāda.

Juzdams, ka Barankevičs tūlīt var pateikt Potockim kādu rupjību, Edvards iejaucās sarunā:

—      Sakiet grāf, ja tas nav noslēpums, — kurp jūs domājat doties no šejienes?

—      Jums es varu atklāt savu maršrutu. Es braucu uz Zdolbunovu. Tur formējas mans pulks, kuru es komandēšu. Starp citu, jūs vēl neesat nosūtījis «valsts priekšniekam» raportu un lūgumu apstiprināt jūsu nodaļas komandierus oficieru kārtā? — teica Potockis.

—       Nē, — atbildēja Edvards. — Bet vai Pilsudskim tas noteikti jāapstiprina?

—      Jā, bet jums nevajag par to uztraukties. Viņš to izdarīs bez atrunām.

Patlaban ir tāds laiks, ka nav vaļas formalitātēm. Jūs arī domājat formēt pulku? Nu, lūk! Poļu armijas pulkveža pakāpe jums nodrošināta.

Edvards eksplodēja.

—      Es, grāf, jau piecus gadus esmu gvardes pulkvedis, patlaban — Francijas dienesta pulkvedis. Un pat nedomāju prasīt šim jaunizceptajam ģenerālim, vai viņam labpatiks to dot vai ne . ..

Potockis iekoda lūpā.

—      Tā ir jūsu darīšana, grāf. Bet pieklājības dēļ to var izdarīt. Tas nostiprina armijas autoritāti. Arī manās acīs Pilsudskis nav dievs. Bet es pieņēmu pulkveža titulu, mani brāļi — arī. Un neredzu tur nekā apkaunojoša, — viņš sausi teica.

Viņš piesita papēžus.

—      Atļaujiet, grāf, jūs atstāt. Man un maniem ceļa biedriem jāatpūšas, jo ar gaismiņu mēs dosimies ceļā.

Edvards personīgi pavadīja Potocki uz viņam ierādīto istabu.

Kad viņi palika aci pret aci, Potockis teica:

—      So kungu klātbūtnē es neuzskatīju par iespējamu pastāstīt visu. Viņu mēles nav visai cieši piekārtas, tāpēc par pašu galveno noklusēju. Jūs būsiet tik laipni uzkavēties pie manis?

—      Lūdzu! Es klausos jūs, grāf.

Viņi nosēdās pie galda.

—      Jūs zināt, ka Pilsudskis pavēlējis vāciešus visā Polijas teritorijā atbruņot? — jautāja Potockis.

—     Jā. Bet vienmēr tas nav iespējams … Piemēram, man nepietiek spēku.

Potockis neuzticīgi pavērās Edvardā.

—      Drīz būs klāt kņazs Radzivils. Bez tam vesela rinda sīku leģionāru vienību arī virzās šurp. Ja jums izdotos aizturēt ešelonu uz divām trim dienām, tad viņus varētu atbruņot. Mums taču vajadzīgi ieroči, munīcija . ..

—       Bez šaubām, ja man palīdzēs, tad es viņus atbruņošu. Bet ņemiet vērā — visapkārt laukos sākas sacelšanās kustība. Piemēram, divdesmit verstu attālumā atrodas liels ciemats Sosnovka, tur ir pana Zaiončkovska muiža. Pietika Zaiončkovskim atņemt zemniekiem strīdīgo sienu un rudzus, lai nabadzīgie zemnieki ķertos pie dakšām. Rezultātā zemnieki leģionārus atbruņoja, piekāva. Un Zaiončkovski tikko izglābās. Holmjankas ciematā tas pats. Bet Paulodzā īsta sacelšanās: tur nogalināja muižnieku, apšāva visus leģionārus.

Potockis klausījās viņā, cieši sakniebis lūpas.

—     Tas viss ir sīkas nepatikšanas … Bet es gribu jūs informēt par Ukrainas lietām, — teica Potockis.

—      Es klausos.

—      Jūs, protams, zināt, ka pirmajā novembrī galīcieši pasludinājuši Rietumukrainas republikas nodibināšanu.

—      Man par to stāstīja Jeronima tēvs.

—      Jā, starp citu, kas ir šis mūks?

—      Tas ir jezuīts … Viņam uzticas kardināls. Viņš nav slikts informators.

—      Ahā! Es jau tā domāju. Viņš, bez šaubām, ir gudrāks par šo tuklo fabrikantu. Bet es noklīdu uz blakus lietām. Varšavā uzskata, ka Galīcija mums jāieņem pirmām kārtām, — tur ir nafta, dzelzs . .. Mēs sākumā protestējām pret šo plānu, — vairums mūsu muižu taču atrodas Volīnijā, Podolijā un nevis Galīcijā. Bet pilsudskieši mums apgalvoja, ka pēc Galīcijas tūlīt ķeršoties pie Ukrainas. Mēs apspriedām to ar daudzām ieinteresētām ģimenēm un secinājām, ka Galīcijas ieņemšana nebūt nesagraus mūsu plānus, bet tieši otrādi — mums būs nodrošināta aizmugure. Mēs piekritām ar noteikumu, ka uz Galīciju Pilsudskis virzīs savas rezerves un Galīcijas muižnieku nodaļas, bet mēs savus spēkus vērsīsim uz Volīniju un Podoliju.

Edvards piekrītoši pamāja ar galvu.

—     Tas ir taisnīgi. Katrs cīnīsies par savām muižām daudz dedzīgāk nekā tikai par abstraktu jēdzienu «Lielpolija».

Potockis pavīpsnāja.

—      Bet kā ar Maskavu? — jautāja Edvards.

Smaidiņš pazuda no Potocka lūpām.

—      Ar Maskavu būs liels karš. Pilsudskis guļ un redz Napoleona ceļu … Nu, ja arī ne līdz Maskavai, tad kaut vai līdz Smoļenskai.

Šoreiz pasmaidīja Edvards.

—      Vai jums neliekas, ka tas ir bīstams vēsturisks salīdzinājums?

—      Nē! Toreiz bija cita situācija. Ticiet, ka Varšavā ne jau tādi muļķi. Maskavu iežņaudz dzelzs lokā, un Pilsudskis ir pietiekoši viltīgs cilvēks, lai to izmantotu un piegrieztu Polijai solīdu gabalu krievu gaļas. Nelaime tikai tā, ka mums trūkst pulvera lielam karam … Un tad vēl šī Ukraina.

—      Jā, grāf, jūs apsolījāt mani informēt …

—      Lūk, redzat, sāc ar vienu — neaizmirsti arī otru. Jā, ko jūs zināt par Simonu Petļuru?

—     Gandrīz neko, izņemot to, ka šis subjekts patlaban komandē tā sauktajā Ukrainas direktorijā, — atbildēja Edvards.

Potockis kaut ko meklēja kabatās.

—      Par šo cilvēku man jums jāpastāsta. Jums taču būs ar viņu darīšana. Patlaban viņa bandas pārplūdinājušas gandrīz visu Volīniju un Podoliju. Sarkanie tur izsvaidīti pa grupām dažādās vietās … Te būs! — viņš izņēma no kabatas portfeļa četrkārtīgi salocītu lapu. — īss raksturojums, ko kņazs Sapega lūdza nodot jums, mūsu Kijevas aģentūras ziņojuma kopija.

Edvards paņēma lapiņu.

—      Man par viņu stāstīja jau Parīzē, kara ministrijā. Sis avantūrists apveda ap stūri ģenerāli Tabuī pagājušajā gadā, kad Kijevā bija vēl tā saucamā Centrālā rada.

—     Pilnīgi pareizi. Lūk, palasiet, tur diezgan trāpīgi noraksturota viņa portreja.

Edvards pusbalsī lasīja:

—      «Viņa ovālā seja ar pareiziem sejas pantiem ne ar ko nepievērš sev vērību. Viņa pelēkās, dziļi iegrimušās acis slēpjas, izvairoties skatiena. Masīvi žokļi, jūtelīga mute ar gurdeni atkārtu apakšlūpu, izplūdis smakrs, lielas, mazliet atkārušās ausis — nekas neliecina par enerģiju, drosmi,, gribas spēku, kas raksturo vadoni. Apveltīts ar nelielu prātu, tiekdamies drīzāk uz intrigām, nevis uz plašām politiskām kombinācijām, Pelļura ir sevišķi izveicīgs mazu pagrīdes «notikumu» sagatavošanā, reizē izvedot divas pretējas darbības līnijas, kā arī pasākumu ātrumā, kas pārsteidz ne tikai viņa pretiniekus, bet arī draugus. Būdams egoists un godkārīgs, viņš allaž savas personīgās intereses stāda augstāk par dienesta pienākumu. Guvis ne visai lielu izglītību, viņš tā arī palicis viduvējs cilvēks šā vārda sliktā, šaurā nozīmē.»

Edvards zīmīgi paskatījās uz Potocki, pēc tam lasīšanu turpināja:

—      «Petļura dzimis Poltavā 1877. gadā turīgā kazaku ģimenē un audzināts vienā no tiem semināriem, kur sagatavoja ukraiņu nacionālo» kustību. 1905. gada revolūcijas laikā viņš ir labējais sociāldemokrāts. Ļoti neliela kalibra publicists, pat uz tā laika spēku ziņā nabagās ukraiņu inteliģences fona, kā spriežams no viņa rakstiem, kas vēlāk iznākuši atsevišķā grāmatā. Kijevā viņš rediģē nedēļas laikrakstu «Slovo», pēc tam Maskavā žurnālu «Ukrainskaja žizņ», kas kara sākumā publicēja lojālus uzsaukumus. Tāpēc arī Petļura netika redzējis fronti. Viņu mobilizēja administratīvam darbam dziļā aizmugurē, kur viņš mierīgi sagaidīja kara darbības beigas. 1917. gada jūnijā viņš ieņēma ģenerālsekretāra posteni militārās lietās Centrālās radas valdībā. Viņš sāka imitēt Kerenski, aizgūdams no tā visu, pat žestus un pozu. Petļura uzstājās ar runām zaldātu mītiņos, atdarinādams, tāpat kā Kerenskis, tradicionālo Napoleona pozu. Pēc tam kad sacēlušies strādnieki un zaldāti bija Centrālo radu izdzinuši no Kijevas, Petļura kļūst par vienu no aktīvākajiem nesaudzīgas cīņas piekritējiem pret boļševikiem, vadīdams Centrālajā radā galēji labo spārnu. 1918. gada sākumā Petļura pēkšņi pārsviedās no franču orientācijas uz vācu un atgriezās Kijevā vācu okupācijas karaspēka vezumā. Te viņš it labi iekārtojās pie hetmaņa Skoropadska, bet drīz ar to saķildojās, par ko viņu uz kādu laiku iesēdināja arestā. To viņš veikli izmantoja vēlāk, uzdodamies par «cīnītāju» pret vāciešiem un hetmani, kuriem vēl vakar bija laizījis kājas. Direktorijā viņš ir pats labējais, un faktiski visu vada ne Vinničenko, bet viņš, un vispār Vinničenko aiziešana ir izlemta lieta, un tad Petļura neapšaubāmi ieņems viņa vietu. Patlaban šis demagogs un avantūrists izmanto sacelšanās kustību pret vāciem un muižniekiem savos karjeristiskos nolūkos. Viņš nekautrējas ne no kā, mētādamies ar lozungiem: «Par patstāvīgu Ukrainu!», «Nost poļu panus!», bet tai pašā laikā — «Nost ar moskaļiem!» un tamlīdzīgi. Mūsu aģentūra pie Deņikina štāba ziņo, ka Petļura aizsūtījis pie ģenerāļa Deņikina savu emisāru ar pakalpojumu piedāvājumiem. Bet, kā runā, Deņikins nevēlējies ar viņu ielaisties. Mēs domājam, ka Petļuru var uzpirkt par atbilstošu morālu un materiālu atalgojumu un viņš kalpos Polijas valstij, ja, protams, viņu labi uzmanīs, ņemot vērā, ka šis cilvēks var pārdot katru saimnieku ik kurā brīdī, kad tas viņam būs izdevīgi.

Lūdzam to Varšavā ņemt vērā. Atkārtojam, Petļura var kalpot Polijai, ja viņu attiecīgi apstrādā. Kaut gan viņa karaspēks, kas sastāv vienīgi no zemniekiem, ir noskaņots pret mums, bet «galvenais atainans» jau ne vienu reizi vien ir pierādījis savas spējas nostādīt savu politiku ar kājām gaisā. Vienīgais, ar ko Petļura cīnīsies, — tie ir boļševiki, kurus viņš ienīst un kurus iznīcina ar teicamu centību. Mēs uzskatām, ka patlaban ir vispiemērotākais laiks kaut vai Volīnijas un Podolijas guberņu ieņemšanai. Jāizmanto tas, ka Krievija sasprindzina visus savus spēkus citās frontēs. Atgādinām, ka to būs grūtāk izdarīt, kad sarkanie partizānu pulki savienosies vienā armijā. Tas jādara nemanāmi, atspiežot petļuriešu nodaļas uz dienvidiem, un, kamēr petļurieši tur noņemas ar slaktiņu un ebreju grautiņiem, būs iespējams Volīnijas ziemeļu daļu attīrīt no viņa bandām un atjaunot Polijas valsts varu.»

Edvards nolika vēstuli uz galda.

— Nu ko, tas mums pilnīgi pa prātam, — padomājis viņš teica.

—     Tatad jus ari piekrītat mums? — Potockis kļuva dzīvāks.

—      Jā.

—      Tagad jūs saprotat, kādai jābūt mūsu politikai: kamēr spēku mums maz, jārīkojas palēnām, atņemot Krievijai un Ukrainai apriņķi pēc apriņķa. Viņiem Baltkrievijā gandrīz nemaz nav karaspēka. Karu mēs Krievijai pagaidām nepieteiksim, bet, izmantodami katru izdevīgu gadījumu, izspiedīsim sarkanās daļas no Baltkrievijas un Lietuvas. Šim nolūkam jaunais ārlietu ministrs pans Vasiļevskis jau pacēlis presē kampaņu pret padomju valdību. Par laimi, ir viens pieturas punkts!

—      Kāds? — jautāja Edvards.

—     Viņi Maskavā atņēmuši diplomātiskās privilēģijas panam Zarnovskim, ko Reģenta radas vēstnieks Ļedņickis bija atstājis par savu vietnieku Maskavā. Vasiļevskis jau sacēlis brēku, apvainodams boļševikus starptautisko tiesību pārkāpšanā, un nosūtījis divus ultimātus, pieprasot nekavējoties atjaunot tiesībās Zarnovski un atdot vēstniecības arhīvus.

Edvards izbrīnījies paskatījās viņā.

—      Piedodiet, es jūs nesaprotu. Zarnovskis taču būtībā bija nevis Polijas, bet vācu okupantu pārstāvis. Mūsu valdība taču izsludināja Reģenta radu ārpus likuma?

Potockis iesmējās.

—      Mums tas ir saprotams. Tā tas ir. Kurš gan Polijā nezina, ka Reģenta valdība sastāvēja no vācu sulaiņiem, izpārdeva vāciešiem Poliju «mazumā un eksportam»! Taisnība arī tas, ka viņi izsludināti ārpus likuma, bet diplomātiem tas fakts, ka Maskavā, ņemot par pamatu šo lēmumu, Zarnovski kā izsludinātu ārpus likuma atstādinājuši no vēstnieka pilnvarām, ir pietiekošs, lai sāktu brēkt par starptautisko tiesību pārkāpšanu, kaut arī veselam saprātam tas nav saprotams. Lieta taču tāda, ka jāatrod pieturas punkts. Mūsu avīzes jau kliedz, ka boļševiki aizskar Polijas godu, apcietina sūtņus, nu, un tālāk tādā garā .. . Tas uzsilda sabiedrības domu, piešķir kaut kādu attaisnojumu mūsu uzbrukumam Baltkrievijas frontē …

Edvards sakustējās, vēlēdamies atrast ērtāku stāvokli.

—      Bez šaubām, ja tas attiektos uz kādu citu valsti, tā būtu nejēdzība. Bet cīņā ar boļševikiem visi līdzekļi ir labi! — Viņš paraudzījās pulkstenī. — Starp citu. es pavēlēju žandarmērijas priekšniekam šodien nošaut deviņpadsmit sarkanos, kas man sēž aiz atslēgas. Atļausiet, es piezvanīšu uz štābu?

Potockis piecēlās.

—     Vai mes vel redzēsimies rit pirms jusu aizbraukšanas? — jautāja Edvards.

—     Droši vien ne. Mēs aizbrauksim, gaismai austot. Es liidzu jūs uzturēt ar mani ciešus sakarus.

—      Apsolu. Esiet uzmanīgi ceļā!

Ludviga skumji klausījās pulksteņa sitienos.

—      Jēzus Marija! Kāda briesmīga nakts! — viņa nočukstēja.

Miegs bēga no viņas. Visas šīs naktis Edvards bija gulējis savā kabinetā. Tagad tur novietojušies Potocka oficieri. Edvards droši vien nāks šurp. Viņa negribēja šo tikšanos. Par ko viņi tagad varētu runāt? Un, lūk, tagad viņš atnāks kā vīrs. Tas izraisīs jaunu sadursmi… Viņa ietinās segā, izdzirdusi durvju vēršanas troksni. Edvardam bija sava guļamistabas atslēga.

Agrāk tās bija gaidītas tikšanās. Tagad turpretim tas viņai atgādināja, ka būtība viņa ir šī cilvēka verdzene; tikai verdzene, ietērpta zīdā, ar tiesībām pavēlēt kalpiem, valkāt titulu, iztēloties sevi par mazu karalieni tikai tādēļ, lai viss pakļautos vienīgi viņa gribai . ..

Cik patīkami tas bija agrāk un cik smagi tagad!

Edvards ienāca guļamistabā.

—      Es palikšu šeit, — viņš teica, būdams pārliecināts, ka viņa neguļ.

Ludviga klusēja. Viņš izģērbās. No tā, ar kādu ašumu viņš atsprādzēja jostu, viņa juta — dusmojas.

Viņš piegāja pie gultas un, atklājis segu, apvaldīti teica:

—      Šonakt es gribu būt pie tevis …

Ludviga centās uzvilkt segu pār kailo plecu, bet viņa roka nosvieda segu uz grīdas.

—      Ko tas nozīmē, Edij? Es negribu, ka tu paliec šeit! … — Ludviga aizvainoti iesaucās.

—      Bet es gribu!

Viņš nosēdās uz gultas un uzlika roku uz viņas krūtīm.

—      Ej projām, Edij! Es nevaru uz tevi skatīties … — Ej projām! viņa aizstāvējās.

—      Klausies, Ludviga, tas viss man jau apnicis. Vai tiešām tu domā, ka ari turpmāk es gulēšu uz dīvāniem, gaidot, kad tavas dusmas pārvērtīsies žēlastībā? Tāda sacensība nav manā garā. Labāk salīgsim mieru!

Edvards noliecās pār viņu. Viņa to atgrūda.

—      Liec mani mierā! …

Bel viņas puskailās miesas tuvums jau bija viņu apreibinājis. Viņš viegli atbīdīja viņas rokas un ar varu paņēma viņu … Pagriezis muguru, viņš tūlīt aizmiga.

Pazemota viņa raudāja. Visrūgtākais bija tas, ka viņa jutās gļēva, spējīga tikai raudāt par šo rupjo varmācību.

Edvards viņai bija pretīgs. Kā viņš var gulēt, apvainojis viņas sievietes lepnumu! Un kā viņa dvēseli nesatrauc tas, ka uz viņa pavēli šonakt apšauj cilvēkus! Viņa ar riebumu atvirzījās uz gultas malu un uzmanīgi, baidīdamās, ka viņš pamodīsies, piecēlās un aizgāja uz savu istabu. Un tur, ierāvusies dīvāna stūrī, ilgi, neskanīgi raudāja.

Ādams, tikko kā pārnācis no sardzes, dzēra aukstu tēju. Sieva un liela jau gulēja. Flīģelis atkal bija pilns ar svešiem — te gulēja divdesmit trīs cilvēki no grāfa Potocka konvoja.

Viņš drūmi gremoja maizes riecienu un, neko neredzēdams, raudzījās uz priekšu.

Pie loga klauvēja. Ādams negribīgi piecēlās, gāja atvērt durvis.

Uz sliekšņa stāvēja Franciska. Viņa tikko bija atgriezusies no pilsētas.

Viņš klusēdams ielaida to istabā, aizvēra durvis un klusi jautāja:

—      Nu, kā?

Franciska strauji norāva no pleciem slapjo lakatu.

—      It nekas! — viņa atbildēja vājā balsī. — Es viņu nedabūju redzēt — nepielaida …

Ādams stāvēja viņas priekšā, bēdīgi nokāris galvu, sažņaudzis rokā neapēsto maizes gabalu.

—      Te atnāca pēc tevis …

—      Kāpēc? — Franciska naidīgi noprasīja.

Ādams pakustināja žokļu punus un, skatīdamies sāņus, atbildēja:

—      Tēvs sauca uzklāt Potockim gultu …

Franciska dziļi ievilka gaisu, it kā viņai būtu grūti elpot.

—      Gultu klāt? — Viņai aizžņaudzās rīkle. Viņa nicīgi paskatījās uz Ādamu. — Un ko tu teici?

—      Ka aiziesi, kad būsi pārnākusi.

Franciskas lielās, pelēkās acis kļuva zaļas. Tajās uzliesmoja kaut kas mežonīgs, neapvaldīts.

—     Salašņas esat jūs visi! — viņa čukstēja naida pilna. — Dzirdi! Salašņas! Kā tu, tā tavs tēvs … lai viņš nolādēts, vecais suns! …

Ādams atstreipuļoja no viņas tālāk.

—      Kāpēc tu nesūtīji lielu?

—      Viņa nepratīs … — viņš apjucis murmināja.

—      Pratīs! Tas kuilis Vladislavs jau iemācīja … Jūs taču mūs visas te esat pārdevuši . .. Tava laime, ka Barbara nav padevusies no vaiga, citādi arī ar viņu būtu gulējuši visi, kam vien iegribētos …

—      Ko tu runā?

—      Tu paprasi lielai, — viņa pastāstīs … Un kāds nelaimīgs liktenis mani te atdzina?

Ādams bargi raudzījās viņā.

—      Ko blenz? Brāli varbūt pašlaik pakar, bet tu kā suns apsargā tos, lai nejauši kāds neiegrūstu nazi grāfiem zarnās … Nolādētais roklaiža! — Viņa to atgrūda un izskrēja priekšnamā.

Franciskas vārdu saindēts, Ādams rupji modināja meitu.

Desmita nodaļa

Trijotne ūdens sūknī uztraukušies un drebēdami klausījās, kā apšaude pastiprinājās. Lūk, jau sāka vārīties pie stacijas. Sajā pieaugošajā skaņu vētrā bija sajūtams cīņas skarbums. Andrijs pamira, piespiedis rokas pie krūtīm.

—      Kāpēc viņi atstāja mūs šeit? Kur tas redzēts, lai es būtu stāvējis un nogaidījis, kura puse gūs virsroku? Pēc viņu domām, es ne uz ko neesmu spējīgs? — viņš rūgti teica.

Līdzās stāvošā Jadviga pievilka viņu sev klāt un mierināja kā māte.

—      Ko lai dara? Mums pavēlēja palikt šeit.

Oļesja klusēja. Pagalmā atskanēja balsis un, kā Andrijam likās, zirga sprauslošana. Oļesja saķēra Ptahu aiz pleca.

—      Andrij, kas tas?

Ptahu pārņēma vēsums. «Un ja nu tie ir ļahi? Tad viss pagalam,» juzdams, kā sažņaudzas sirds, viņš domāja.

Pie durvīm sāka klauvēt. Andrijs, uzgrūzdamies soliņiem, steidzās uz durvīm. Te uz grīdas gulēja cirvis.

—      Grigorij Mihailovič! Tas esmu es, Ščabels. Ver vaļā!

—      Ā, Sčabels! — priecīgi iesaucās Oļesja un arī metās uz durvīm.

—      Tie ir mūsējie … Es tūlīt atvēršu. — Un viņa jau atrāva krampi.

—      Kas viņš tāds ir? — Andrijs apturēja meiteni.

—      Nu, re, esmu klāt, — teica kāds neredzams cilvēks.

—      Bet mūsējie jau aizgāja, — Oļesja pārmeta.

—      Dzirdam jau! Mēs aizkavējāmies — visu laiku tirgojāmies ar holmjaniešiem. Viņi gribēja sūtīt delegātus pie Mogeļņicka. Sak, neaiztiec mūs, un mēs neaiztiksim tevi. Kamēr mēs viņus pielauzām, laiks gāja uz priekšu. Varbūt uzdedz gaismu, Oļesja. — Un Ščabels uzrāva sērkociņu.

Uz mirkli viņš ieraudzīja Andriju.

—      Kas tas tāds? — viņš neuzticīgi noprasīja.

—      Tas ir Andrijs, — Oļesja nez kāpēc samulsa. — Tēvs viņu atstāja šeit.

Tūlīt aiz Sčabela istabā ienāca pazems, plecīgs zemnieks.

—      Laba diena, saimnieki!

Ščabels paspieda roku Jadvigai.

—     Tas ir Jevtihijs Sačeks no Sosnovkas, — viņš teica, pamādams uz zemnieku.

Oļesja nolika aizdegto lampu uz galda un steidzās aizklāt logu.

—      Mums līdzi ir ap piecdesmit cilvēku no Sosnovkas un kādi trīsdesmit no Holmjankas. Viņiem tagad vajadzētu izsniegt šautenes, — sacīja Ščabels.

Jadviga paveda viņu malā.

—      Biedrs Rajevskis teica, ka patronas jums piesviedīšot gājiena laikā upes tuvumā. Viņš lika jums pateikt, lai jūs vedot savu nodaļu uz Mogeļņieku muižu. Ar to tiktu aizturēta daļa leģionāru, kamēr mūsējie nebūs ieņēmuši pilsētu. Bet jūs pacentieties vispirms ieņemt pusmuižu. Tur stāv vācu zirgi …

Ščabels aši pagriezās pret Sačeku.

—      Tūlīt paņemsim šautenes un dosimies uz pusmuižu. Pasaki saviem puišiem, ka tur dabūsim labus zirgus …

—     Tas ir vareni! — Sačeks nopriecājās. — Nez kāpēc man zirgi sākuši klibot, un pārītis man taisni…

—      Nu labi, labi! Ejam! Dzirdi, kas notiek pilsētā? Te nav laika gari spriedelēt …

Viņi izgāja pagalmā, kur viņus gaidīja zemnieki. Ptaha noteikti paziņoja Jadvigai:

—      Es iešu viņiem līdzi!

—      Kā — iesiet? Bet jūsu rokas? … — Jadviga apjuka.

—     Un mēs paliksim vienas? Ir gan labs aizstāvis! Tad es arī iešu. Viena es te neparko nepalikšu! — Oļesja iekaisa.

—      Tad arī man jāiet projām, — klusi sacīja Jadviga.

—     Tad iesim visi kopā. Palikt es negribu, man te ir baigi. — Oļesja iespītējās.

—      Kur gan tu iesi? Tur taču ir karš, — Andrijs sakaunējies teica.

—       Nu un tad ? Paņemsim ar Jadvigu Bogdanovnu somu ar pārsējiem un palīdzēsim, ja kādu ievainos.

Andrijs nezināja, ko atbildēt.

—      Bet ko man teiks Grigorijs Mihailovičs?

—      Kāpēc tev? Es pati atbildēšu. Ejam, Jadviga Bogdanovna. Rajevska jau vilka mēteli.

—      Oļesja, attin man vaļā labo roku, — Andrijs palūdza.

—      Kā — attin? Tā taču visa ir applaucēta …

—      Tu man divus pirkstus, re, šos, atlin, lai es varētu nospiest gaili

—      Es netīšu vaļā — tur tikai dzīva miesa .. .

Andrijs gāja pie Jadvigas.

—      Lūdzu, attiniet jūs! Citādi es atraušu ar zobiem.

Jadviga dažus mirkļus raudzījās viņā un klusēdama sāka attīt apsēju.

—      Es drusku atstāšu, lūk, te …

Ienāca Sčabels.

—      Viss kārtībā — patronas, šautenes ir! Tūlīt dodamies … Lietus pārstāj . ..

—      Mēs ejam jums līdzi, — teica Jadviga.

Ptaha izskrēja pagalmā un atgriezās ar šauteni. Svārku kabatas bija piebāztas ar patronām.

—      Un man tu neatnesi? — jautāja Oļesja.

Pa visu šo laiku viņi saskatījās pirmo reizi.

—      Tev? — viņš izbrīnījies pārprasīja un pasmaidīja.

Viņš atdeva tai savu šauteni un steidzīgi bāza viņas jakas kabatās ap tveres ar patronām.

—      Es tev tūlīt pamācīšu, kā ielādēt. Lūk, ņem šo daiktiņu — viens! Pēc tam sev klāt . .. Redzi, patrona izlēca. Viens — iedzinu stobrā … Atkal šurp! Tagad nospied gaili — un viens riebeklis pasaulē mazāk … Laidi piespied cieši pie pleca. Ņem, es tūlīt dabūšu sev.

Jau aiziedams, Andrijs atģidās:

—      Bet Vasiļoks? .. . Kur lai liek puiku? — Viņš aizsteidzās uz virtuvi. — Vaska, celies, mudīgāk! Mosties taču tu, miegamice! Mēs aizejam. Dzirdi? Aizejam! Tu aiztaisi durvis un guli tālāk. Mēs drīz atgriezīsimies …

Vasiļoks samiegojies neko nesaprata. Andrijs jau vilka viņu uz durvīm.

—      Aiztaisi krampi un liecies gulēt.

Vasiļoks pa miegam blisināja acis un kaul ko murmināja pie sevis, bet galu galā saprata, ka vajag aiztaisīt durvis un iet gulēt. Viņš tā arī izdarīja.

Sčabels ieņēma pusmuižu bez viena šāviena. Viņu uzbrukums bija tik pēkšņs kā sniegs uz galvas. Muižā Edvards bija apbruņojis ar šautenēm visus, kas tikai var cilāt ieroci, un devies uz pilsētu. Pilī bija palicis tikai grāfs Potockis ar konvoju. Izdzirdis ap muižu šāvienus, Edvards pagrieza savu nodaļu atpakaļ.

«Kas tas?» viņš domāja. «Pilsētā kauja? Velns lai sazina, kas ar ko te kaujas. Vai tiešām vācieši būtu kļuvuši tik bezkaunīgi? Nu, bet kas ir pusmuižā?» Viņš pavēlēja ielenkt muižu.

Pie vārtiem viņu sastapa Potockis. Viņš bija zirgā.

—      Kur tas ir, pēc jūsu domām, grāf?

—      Nezinu. Sakaru ar pilsētu nav.

No pusmuižas atskanēja reti šāvieni. Mogeļņickis neiedrošinājās doties turp naktī. Viņš nolēma sagaidīt rītu, neejot projām no muižas ne soli.

Bet pusmuižā pa to laiku notika kaut kas nelāgs.

Ieņēmuši pusmuižu, holmjanieši saķildojās ar sosnoviešiem, sākdami tūlīt pat dalīt zirgus.

—      Mēs pirmie ieskrējām pagalmā, zirgi ir mūsu! — kliedza slaids holmjanietis, jau sēdēdams uz apseglota vācu zirga un turēdams vēl trīs aiz pavadām.

Pie viņa pieskrēja Sačeks.

—     Atdod, es tev saku! Saki paldies, ka vienu dabūji. Bet tu gribi visus pagrābt… Man, re, visi zirgi uz kājām tizli, bet tu grāb …

Strīdi par zirgiem iedegās visā pusmuižā. Sčabels, atrazdamies ķēdē, kas apšaudīja muižu, pēc retajiem šāvieniem saprata, ka daļa zemnieku kaut kur aizbēguši. Viņš metās uz vārtiem.

—      Hei, vīri! Ko tad jūs?

Bet viņu neviens neklausīja. Sur tur jau cits citu pacienāja ar laideni. Slaidais holmjanietis kūdīja savējos:

—     Pievāciet zirgus un laidīsim uz mājām! Lai viņi paši tiek galā … Kāpēc mums bāzt galvu akacī? Aidā uz mājām, puiši! Bet, kas nelaidīs, tam zvel ar plinti.

Sčabels par vēlu aptvēra briesmas.

—      Uz kurieni jūs, puiši? Kas tas ir — jūs mūs pārdodat? — viņš kliedza.

—      Lien nost no ceļā! — viņam uzgārdza slaidais holmjanietis.

—      Lai sosnovieši atdod zirgus, tad paliksim … Bet mums Mogeļņickis visu aplasīja, tad mēs kaut šito izmantosim …

—       Ko tur ar viņu pļurkstēt? Aidā, puiši, uz mājām! Bet tā vēl te aplenks, tad paliksi bez galvas …

Sčabelu nobīdīja malā.

Ptaha tikko paspēja paglābt Oļesju no zirgu pakaviem. Holmjanieši, pātagodami zirgus, uzgrūzdamies cits citam virsū, nešķīsti lamādamies, aizjoņoja viņiem garām. Pēc minūtes viņus vairs nedzirdēja.

Ar pirmajiem šāvieniem vācieši sakustējās. Gar ešelonu sāka skraidīt feldfēbeļi. Skanēja īsi komandu vārdi. Kad apšaudīšanās iedegās ar sevišķu spēku un sāka tuvoties stacijai, taurētājs pie štāba klases vagona sāka pūst trauksmi.

—      Pulkveža kungs, jūs vēlas redzēt kāds militārais, kas uzdodas par poļu oficieri.

—      Vediet iekšā, — teica pulkvedis Pflaumers.

—      Man ir tas gods stādīties priekšā — kapteinis Vrona.

—      Ar ko lai izskaidro šo apšaudi? —1 pulkvedis draudīgi noprasīja.

—       Lieta ir tāda, pulkveža kungs. Pilsētā uzliesmojusi boļševiku sacelšanās. Mums tika uzstādīts ultimāts neiejaukties viņu darbībā. Viņi grib atbruņot jūsu ešelonu, bet oficierus nošaut. Mēs visu nakti cīnījāmies, bet tagad esam spiesti lūgt jūsu palīdzību . . . Mēs darījām visu, lai novērstu šo dumpi. Bet mums izsīka spēki un jāatstāj pilsēta.

Šāvienu dārdoņa pie stacijas it kā apstiprināja viņa vārdus. Pulkvedim visapkārt stāvēja grupa vācu oficieru tērauda ķiverēs.

Ciešas vāciešu ķēdes sagula gar preču stacijas margām, otra daļa zaldātu rosījās uz platformām ar bruņu automobili un pie lielgabaliem.

—      Tē-ē, — novilka caur zobiem Pflaumers un izspļāva cigāra galu. — Viņi grib mūs atbruņot? Nu, to mēs vēl redzēsim …

—       Protams, pulkveža kungs, ja jūs iejaucaties, tad no šiem draņķiem nepaliks ne pēdu.

Vrona ieraudzīja starp oficieriem Smultki.

Leitnants kaut ko klusi stāstīja pulkvedim.

—      Piedodiet, kā jūs? …

—      Kapteinis Vrona, — pateica Smultke.

—       Ahā! Tad mēs iejaucamies katrā ziņā. Esiet tik labi, aizvediet savus zaldātus, lūk, tur! — viņš pamāja ar roku pa kreisi. — Mēs tūlīt sāksim operāciju. Nocelt lielgabalu! Nobraukt bruņu automobili zemē! Pulka padomes priekšsēdētāja kungs, paskaidrojiet zaldātiem kaujas iemeslu.

Gaismai austot, strādnieki bija ieņēmuši pilsētu. Sčabels bija stingri nocietinājies pusmuižā, piesaistot Mogeļņicki pie muižas.

Bet, kad jau bija tuva pilnīga uzvara, stacijā iedārdējās varenas zalves. No turienes pilsētā nošķīda uguns un tērauds. Reizē ierējās pusotra desmita ložmetēju.

Vācieši virzījās uz pilsētu.

Veselu stundu Rajevskis sīksti pretojās, aizķerdamies aiz katra stūra. Bet pa ielām siroja neiedragājamais bruņu automobilis, vērsdams savu ložmetēju uguni šķērsielās un pagalmos.

—      Eh, nav bumbas! — lādējās Cobots.

Sacelšanās dalībnieki atkāpās, atstājot ielu pēc ielas. Bet pelēkzaļās vāciešu rindas metodiski, vienmērīgi virzījās uz priekšu. Tikpat vienmērīgi stacijā granda četri lielgabali, izmētādami pilsētā smagus lādiņus.

—      Nu, ko, Zigmund, iznāk, ka esam zaudējuši? — teica Kovallo, ātri soļodams līdzās Rajevskim.

—      Jā, no tā es visvairāk baidījos. Tur nav bijis bez provokācijas … Meteļskis vakar gribēja aprunāties ar pulka padomi, bet priekšsēdētājs, pērkama dvēsele, piedraudēja viņu arestēt. Tagad jāsaglabā cilvēki. Atkāpsimies uz Sosnovku. No pilsētas jāizkļūst pēc .iespējas ātrāk, līdz rītam, citādi šeit ielenks …

Pilsēta tinās pirmsausmas dūmakā. Pēdējās strādnieku ķēdes jau atstāja priekšpilsētu.

Sčabels ieklausījās.

—      Bet mūsējie taču no pilsētas aiziet… Dzirdi, šāviņi jau no priekšpilsētas? Redzams, vācieši iesaistījušies kautiņā. Nu ko, tad arī mums jāatkāpjas, kamēr nav uzausis rīts .. . Būtu te bijuši bolmjanieši, varētu spiest uz muižu, bet tā nekas nav darāms. Pasakiet, lai atkāpjas! — viņš teica Sačekam.

—      Pusmuižu aizdedzināt? — Tas jautaja.

—      Nevajag. Tik un tā būs mūsu, — Sčabels aizliedza. — Lai sēstas zirgos.

—     Bet kā ar bābiešiem? — Sačeks neapmierināti noburkšķēja.

—      Tās arī uzsēdināsim zirgos.

—      Es tur piekrāvu vezumu ar krāmiem, vienu var uzsēdināt.

Sčabels palīdzēja Oļesjai uzkāpt seglos.

—      Nenokrilīsi? — viņš jautāja, padodams tai pavadas.

—      Nē, es jau laukos esmu jājusi.

—      Nu, bet šauteni pārsvied par plecu. Eh, esi gan tu varens karotājs, — viņš pajokoja, bet tūdaļ sadrūma . ..

Ptaha rikšoja Oļesjai līdzās. Viņam tomēr likās, ka meitene var nokrist…

Pēc pusstundas viņi savienojās ar tiem, kas atstāja pilsētu.

Edvards Mogeļņickis atbrauca uz staciju, lai personīgi pateiktos pulk vedini Pllaumeram par sniegto palīdzību.

—      Kā varētu būt jums noderīgs? Sakiet — un viss, kas būs manos spēkos, tūdaļ tiks izdarīts.

Pulkvedis Pflaumers atteicās no pakalpojumiem.

—      Pateicos. Mums ir viss nepieciešamais. Bet mums uz pēdām virzās Frankfurtes kājnieku pulks. Smultkes kungs stāsta, ka tajā dienot jūsu brālis. Kā man zināms, viņiem trūkstot pārtikas un silta apģērba. Sākas auksts laiks. Ja jūs viņiem palīdzētu, tas būtu jauki.

—       Protams, protams! — Edvards viņam apsolīja. — Varbūt pulkveža kungs atļautu man apbalvot viņa drošsirdīgos kareivjus? Es gribu viņiem izsniegt pa simt marku . ..

—      To var. Es pateikšu par jūsu laipnību pulka padomei. Starp citu. mēs domājam te uzkavēties līdz frankfurtiešu pienākšanai un lūdzam nolikt mums ceļā šķēršļus maizes saņemšanai no ceptuves.

Mogeļņickis pielika roku pie cepures.

—      Es nekavējoties došu pavēli piegādāt jums maizi šeit, stacijā. Tagad atļaujiet mūsu dāmu un visas ģimenes vārdā uzlūgt jūs un oficieru kungus jums par godu rīkotā vakarā mūsu dzimtmuižā. Jums pakaļ atsūtīsim ekipāžas.

—      Paldies! Es pateikšu oficieriem. Ja viss būs mierīgi, mēs ieradīsimies.

Mogeļņickis ar savu štābu aizbrauca.

—      Jāpasteidzas, citādi mēs ar viņiem vēlāk netiksim galā, — Mogeļņickis teica Vronam, kad viņi atgriezās pilsētā. — Nosūtiet divus kurjerus pie Zamoiska. Lai viņš atvelk savu nodaļu no Pavlodzas un virzās šurp. Lai viņam pasaka manā vārdā, ka, tiklīdz mēs būsim tikuši galā ar vāciešiem, es viņam palīdzēšu sakaut pavlodziešus. Bet jūs stacijā sagatavojiet visu, kas vajadzīgs. Ja mūsu plāns izgāzīsies, būs jāevakuē pilsēta un jāatver vāciešiem ceļš … Neizlaidiet no acīm holmjaniešus, ja tie parādās. Rīkojieties enerģiski!

Potockis neaizbrauca todien, kā bija domājis. Sacelšanās pilsētā viņu aizkavēja. Kad stāvoklis bija atjaunots, Edvarda kabinetā tika izstrādāts Potocka ieteiktais vāciešu atbruņošanas plāns. Dedzīgais Potockis to aizstāvēja tik kvēli, ka Edvards nevarēja iebilst, neriskēdams, ka viņu apvainos gļēvulībā.

—     Jūs sakāt — risks: bet kur tā nav? Es pats jums palīdzēšu un esmu pārliecināts, ka mēs vāciešus atbruņosim, — pašpārliecināti sacīja Potockis.

Viņu sarunas laikā Jeronima tēvs paziņoja, ka ieradusies holmjaniešu delegācija. Edvards pavēlēja viņus arestēt.

Es viņus pakāršu! Viņi izdemolēja mūsu pusmuižu Holmjankā, bet te nolaupījuši manis nopirktos zirgus! — viņš kliedza.

Bet tad negaidīti iejaucās Potockis.

—      Pakārt var vienmēr. Bet vai nevarētu tos izmantot mūsu nolūkos"'

Edvards viņā paskatījās izbrīnījies.

—      Jūs domājat? Tie taču ir salašņas! …

—      Nekas, nekas! Lai Jeronima tēvs ar viņiem aprunājas. Pasakiet viņiem, ja tie novakarē atsūtīs piecdesmit cilvēkus pie stacijas un palīdzēs mums atbruņot vāciešus, tad saņems daļu laupījuma, naudu un grāfa piedošanu, — griezdamies pie Jeronima tēva, pavēlēja Potockis. — Nu. jus pats zināt, kā to nokārtot …

Jeronima tēvs aizgāja, bet drīz atgriezās.

—      Viņi lūdz, lai pats augstdzimtlgais pans viņiem to pateiktu.

Edvards paskatījās uz Potocki.

—      Nekas, ejiet. Tas taču neuzliek nekādu pienākumu.

Edvards piecēlās.

Vakarā, kad Mogeļņicku muižā bija sapulcējušies gandrīz visi vācu oficieri. Edvards ar Potocki konvoja pavadībā devās uz staciju.

Vakaram steigā savāktās panes cītīgi kavēja viesiem laiku.

Vācieši pamazām iedzīvojās.

Smultke un Zonnenburgs lakstojās ap Stefāniju. Bet viltniece tikai dāvāja vāciešiem šķelmīgus smaidus un skaļi smējās. Un nevienam nevarēja ienākt prātā, kas patlaban notiek stacijā.

Garkājains vācu zaldāts skrēja no vagona pie vagona un priecīgi kliedza pie atvērtajļļķn durvīm:

—     Steidzieties saņemt pa simt markām! Citādi var gadīties, ka aptrūkst, tad paliksiet ar garu degunu. Naudu dala stacijas pirmajā klasē.

Vagoni palika tukši. Zaldāti ciešā pūlī pildīja pirmās un otrās klases zāles. Feldfēbelis izsauca vārdus, bet trīs valdes ierēdņi izsniedza katram simt marku naudas zīmi. Pie galdiem — grūstīšanās, kliedzieni, strīdi. Kāds bija saņēmis divreiz, to atmaskoja.

Bet tajā laikā Dzjobeks, kurš vēl arvien riebīgi smirdēja, kaut gan trīs reizes bija mazgājies pirtī, kur viņu arvien no jauna bija nosūtījis Vrona, kopā ar dažiem žandarmiem veda Vorobeiko uz lokomotīvi.

—      Sēsties un bīdi pie ešelona. Kad būsi klāt, tūdaļ spied uz visiem riteņiem, lai ešelons vienā mirklī liktu izdzīts aiz stacijas. Aizved verstis četras un apstājies. Pieraugi tu man, ja kaut kas … — Un viņš parādīja mašīnista palīgam revolveri.

—      Bet viņi taču mani par to nositīs!

—      Ne velna tev nebūs! Sēsties un dzen. Bet, ja izrunāsies, tūdaļ pie kāķa!

Vorobeiko, lādēdams sevi par lo, ka palicis stacijā, līda augšā uz lokomotīves.

Stacijā atskanēja mežonīgi kliedzieni. Pārmijās dārdēdams, ātri attīstīdams ātrumu, sastāvs padrāzās garām stacijai un nozuda aiz depo.

Viens otrs zaldāts mēģināja dzīties pakaļ, bet drīz vien, redzot, ka tas veltīgi, apstājās.

Vairums zaldātu bija bez ieročiem. Tikai unteroficicriem bija revolveri un dažiem zaldātiem — dunču zobeni.

—      Nodevība! Mēs esam nodoti! — no visām pusēm atskanēja sašutuma saucieni.

Satracinātie zaldāti piekāva pilnīgi nevainīgos valdes ierēdņus, apgāza galdu ar naudu.

Baltmatains leitnants pensnejā, viens no stacijā palikušajiem oficieriem, mēģināja nodibināt kārtību.

—      Kam ir ieroči, pie manis!

Bet bija par vēlu. Staciju jau bija ielenkusi Mogeļņicka nodaļa un Potocka ļaudis. Un ceļu uz ziemeļiem aizsprostoja holmjanieši.

Tos komandēja slaids zemnieks, visur paklausīdams Zarembas padomiem. kurš kopā ar diviem desmitiem leģionāru arī atradās starp holmjaniešiem.

Dažas zalves piespieda vācu zaldātus iziet no ēkas pa vienam, kā tiem bija pavēlēts.

Pēc pusotras stundas vāciešus bez šineļiem, ko tiem novilka, bet vienu otru arī bez zābakiem, no trim pusēm poļu ielenktus, izveda aiz stacijas.

—      Uzmanību! — ieaurojās Zaremba. — Jums tiek pavēlēts virzīties uz priekšu, neapstājoties nevienu minūti. Aiziesiet līdz fāterlandei ari kājām, nekas!

Atbilde bija kapa klusums.

Vairāki simti cilvēku klusēdami brida pa dubļiem, drūmi nokāruši galvas, ieslēguši sirdi niknu ienaidu pret cilvēkiem, kas bija viņus apmānījuši . ..

—      Nu, ko es jums teicu? — sajūsmināti iesaucās Potockis. dižādamies uz nemierīga zirga. — Tagad jāsim pie oficieru kungiem. Ar tiem mēs būsim drusku korektāki. Tomēr jāatceras, ka šodien viņi uzvedās pieklājīgi. Es uzrakstīšu kņazam Zamoiskim, lai izlaiž viņus boz sadursmēm.

—      Jā, protams, — piekrita Edvards.

Ešelons aizdrāzās garām tukšai puspieturai un pēc pusstundas iejoņoja kaimiņu stacijā. Vorobeiko apturēja lokomotīvi un nolēca no kāpnītēm.

No visām pusēm ap ešelonu saskrēja bruņoti cilvēki.

—      Ei, puiši, kas tad tas? No kurienes šis sastāvs? Skat, tur jau ir divi vācieši! Liet tur vēl viens …

Vorobeiko ielenca. Drukns tēvocis platu bārdu, apjozies ar ložmetēja lentām, ar naganu un bumbu pie jostas noprasīja:

—      Kas tu tāds būsi? Atbildi! Es esmu atamans Berezņa.

—      Tātad dumpinieki? — nopriecājās Vorobeiko. — Un es domāju, vai tikai neesmu ieskrējis paniem rokās? Bet iznāk, ka savējiem. — Viņš priecīgi pasmaidīja. — Bet es jums, biedri, atvedu bruņu automobili un četrus lielgabalus. Būs ar ko paniem uzdot sutu . .. Mums neizdevās. Sacēlāmies mēs, kā teikt, atbrīvojām savējos no cietuma, nostrostējām leģionārus, un še tev bija! — vācieši iejaucās šajā lietā. Vesels pulksī Zināms, mūs sakāva. Mūsējie atkāpās uz Sosnovku, bet vāciešiem sākās tracis ar ļahiem. Sagrāba mani ļahi aiz žaunām, lai es izvedot vācu ešelonu no stacijas. Nu, es arī atspiedu līdz šejienei. Redz kā gadījās, biedri!

Cilvēki, kas bija ielenkuši Vorobeiko, klausījās viņā klusēdami.

—      Bet vai tu dažkārt nebūsi no boļševikiem? — viņam noprasīja bārdainis, kas bija uzdevies par Berezņu.

—      Faktiski esmu partejas komunists, — lepni atbildēja Vorobeiko.

—     A-a-a, — komunists! — Un bārdainais ciniski nolamājās. — Tad mēs jūsu brāli zem naga spiežam. Ņemiet viņu ciet, puiši!

Vorobeiko apjucis skatījās apkārt.

—      Kas tad jūs tādi esat?

—      Mēs esam petļurieši. Neesi dzirdējis tādus, a? Zīdu rokas puisis! — bārdainis ļauni atņirdza zobus.

—      Jūs laikam esat — kontra? — vārgā balsī sacīja Vorobeiko.

—      Saproti, ka gribi. Aizvediet viņu aiz pārbrauktuves un nosūtiet pie Kārļa Marksa, viņu dieva, — bārdainais pamāja ar roku.

Vairāki cilvēki sagrāba Vorobeiko un veda sāņus.

Ešelonā jau gāja vaļā laupīšanas.

—      Te, vai, viņu piebeigsim? Kur lai viņu tālāk velk? — teica viens petļurietis.

Vorobeiko skumji pavērās visapkārt.

Aiz pārbrauktuves sākās lauks, Pūta auksts vējš. Vorobeiko nodrebēja aiz šausmām, ka, luk, viņu tūdaļ nogalinās un neviens par to pat neuzzinās. Un tas viss tik vienkārši…

—      Tu esi pareizticīgs? Tad pārmet krustu, bet tā tūlīt piebeigsim, — mierīgi pateica viens no petļuriešiem.

—      Par ko? — kā nemaņā jautāja Vorobeiko.

—      Atamans teica — likt pie sienas, tātad pelnījis esi.

—      Ko es jums tādu esmu nodarījis? Ešelonu ar mantām atdzinu. Vai tad jums nebūs kauna strādnieka cilvēku nokaut ne par šo, ne par to.

—      Tad tu taču esi komunists?

Vorobeiko baidījās, ka viņam var iešaut no muguras, un grozījās te pret vienu, te pret otru.

—      Mēs, strādnieki, taču visi esam boļševiki! Kas tad tur tāds? Mans tēvs visu mūžu gaja par kalpu. Par ko sist nost?

Viens no petļuriešiem domigi teica:

—      Varbūt mēs tiešām laidīsim viņu vaļā? Kāda velna pēc viņš mums?

Otrs nedroši novilka:

—      Velns ar viņu — lai jau iet!

Trešais, kas jau bija noņēmis šauteni, pārmeta to atkal pār muguru.

—      Laidies, tikai pielūko, ka negadies atamanam acīs. Bet no komūnijas lien ārā, muļķa desa!

—      Bet vai jūs man negāzīsiet mugurā? — Vorobeiko atklāti noprasīja. — Ja tā, tad labāk šauj tūlīt sirdī, lai nav jāmokās. Vienalga — gals tik un tā …

—      Laidies, laidies!

Pirmajos desmit soļos Vorobeiko skatījās atpakaļ, gaidīdams šāvienu. Pēc tam skriešus metās pāri laukam.

Rita pusē iestājās sals. Peļķes un purvi aizsala. Cibuļas būdā, Sosnovkā, sapulcējās štābs. Nolēma: revolucionārās komitejas locekli atgriežas pilsētā, lai darbotos. Tie strādnieki, kas cerēja palikt neatklāti, ari atgriezīsies pilsētā. Daļa paliks Cibuļas nodaļā. Pārējie dosies uz

Pavlodzu. Sēdes beigas atauļoja zemnieks no Holmjankas ar šausmīgu ziņu. Mogeļņickis pavēlējis pilsētā iepretim valdei pakārt vienpadsmit holmjaniešus. Pārējiem uzdots pa piecpadsmit koku. un tie pēc zirgu atņemšanas atlaisti mājās.

Patlajs, Sčabels, čobots un daļa strādnieku, iekrāvuši ratos ložmetējus, devās uz Pavlodzu. Stepovijs negribēja atgriezties pilsētā un pievienojās viņiem. No sešdesmit pusmuižā atņemtajiem zirgiem Ščabelam izdevās no sosnoviešiem izlūgties tikai desmitu. Kad vezumi, piekrauti ar patronu un šauteņu kastēm, kas bija izvestas no pilsētas, izbrauca no ciemata, Sčabels ar desmitu jātnieku devās ceļā.

—     Jūs nu, meitenītes, par mums neraudiet! Mēs drīz atgriezīsimies, padzīvosim laimē un turībā, — viņš jokoja, atvadīdamies no Oļesjas un Zāras. Jauniešus bija nolemts atstat Sosnovkā.

Cits pēc cita pilsētā atgriezās Kovallo, Meteļskis, Jadviga un Rajevskis.

Kovallo bija ne mazumu pārsteigts, kad uz ūdens sūkņa lieveņa ieraudzīja nepazīstamu sievieti, kas rosījās ap patvāri.

«Kas tad tas?» viņš nodomāja.

Viņu ieraugot, sieviete pasmaidīja.

—      Redzams, saimnieks pārnācis? Bet tā neērti saimniekot svešā mājā. Es esmu Andrijkas māte — Marija Ptaha.

—      Labdien! Re, kāda iepazīšanās, — Kovallo draudzīgi paspieda %'iņai roku.

Andrija māte bija slaida, spēcīga un, kas Kovallo pārsteidza, jauna.

Kad pagalmā ienāca Rajevskis, tas sastapa viņus dzīvi sarunājoties.

—      Tad es taču arī viņiem saku: «Velns viņu sazina, kur viņš blandās! Vai es viņam kāda aukle? Paldies dievam, septiņpadsmit gadu! Es par viņu neatbildu. Ja noķersiet, velciet kaut ādu viņam nost!» Bet pašai sirds sāp. Tikai domāju, nenoķers viņu, ne jau mans Andrijka no tiem, lai dotos viņiem rokās. Eh, posts man ar puišiem! Te viens kaut ko, te otrs … Mazāko kaut sadunkot varu, bet ko tam padarīsi, kad viņš jau lielāks par mani augumā?

Ieraudzījusi Rajevski, viņa apklusa.

Pagāja nedēļa. Ziema iestājās pēkšņi. Jadviga dzīvoja pie vecākās, māsas. Marcelīna strādāja par pārdevēju poļu kooperatīvā. Dievbijīga, noslēgta viņa nekad nebija jutusi tuvību ar māsu. Kā visām vecām meitām, viņai piemita savas dīvainības: viņas istabā dzīvoja septiņi kaķi.

Viņa sauca tos vissamākslotākos vārdos un noņēmās ar tiem visu savu brīvo laiku. Katru svētdienu akurāti gāja baznīcā un pie ksendza bija labi ieredzēta. Dažreiz viņa apciemoja ksendza saimnieci, savu vienīgo draudzeni.

Šovakar, aizgājusi pie viņas, Marcelīna nesastapa to mājās. Durvis atvēra pats ksendzs — labsirdīgs resnītis ar platu plikumu galvvidū.

—      Nāciet iekšā, pane Marcelīna, pane Vanda tūlīt būs atpakaļ, — viņš uzaicināja.

—      Nu, kā jums labi klājas, pane? — tas jautāja, kad viņa bija bikli apsēdusies viesistabas kaktiņā.

—      Nekas, paldies. Tagad dzīvojam ar māsu.

—      Ak, redz kā! — viņš sacīja tāpat runas dēļ. — Sakiet, — kāpēc es nevaru atcerēties jūsu māsu?

—      Viņa neiet baznīcā, pan ksjondže.

—     Ahā! Viņa, liekas, ir atraitne? Nāk prātā, jūs lūdzāt man rudenī noturēt aizlūgšanu par viņas vīra dvēseli?

—      Paldies dievam, viņš ir dzīvs, pan ksjondže. Viņš nesen atgriezās.

—      Re, kā!

Ksendzs tipināja maziem solīšiem pa istabu, žēlsirdīgi iztaujāja, juta līdzi, bija tik laipns, ka aizkustinātā Marcelīna labprāt izstāstīja visu, par ko viņš prašņāja.

—     Tā, tā .. . Nekas, mīļā, neskumstiet. Bēdīgi, protams, ļoti bēdīgi,, ka visi viņi atkāpušies no dieva. Bet svētais tēvs ir visuvarens. Tie atgriezīsies pie viņa … Jā, sākušies juku laiki, — domīgi noteica ksendzs.

—      Labvakar, Jeronima tēv. Re, kā ziema klāt. Un sniegs arī. Nu, ienāciet pie manis …

—      Vai jums, Jeronima tēv, neliekas, ka tas ir mazliet dīvaini?

—      Jā, protams. Sevišķi patlaban. Jūs sakāt, — viņa saucas Rajevska?. ..

Divas dienas Dzjobeks, ģērbies civilās drēbēs, sekoja Jadvigai. Naktī viņu nomainīja Kobiļskis. Dzjobekam d'vreiz bija izdevies ieraudzīt viņas seju. Viņš labi iegaumēja šis pilnīgās, skaistās sievietes vaibstus, balto, adīto cepurīti, viņas stalto gaitu, maigo, patīkamo balsi. Viņš varēja to pazīt iztālēm. Pēc izskata viņš sākumā deva tai trīsdesmit gadu. Bet, otrreiz sastopot, tuvāk apskatot, pielika vēl piecus.

Nekā aizdomīga ši sieviete nedarīja.

Līdz vakaram strādāja darbnīcā. Mājās ejot, iegriezās veikalā. Pēc tam tā ap deviņiem gāja pie daktera — pana Meteļska un atkal mājās. Naktī nekur nestaigāja.

Otrās dienas vakarā Dzjobekam bija apnikusi veltīgā staigāšana. Viņš uzdeva izsekošanu vienam no saviem aģentiem, bet pats uzsāka sīku izspiegošanu.

Drīz vien viņš jau zināja, ka Rajevska agrāk dzīvojusi citā iela un nevis viena, bet ar dēlu. Iegansta dēļ aiznesis labot zābakus, viņš pabija pie kurpnieka Mihelsona.

Kamols sāka pakāpeniski atšķetināties. Kapteinis Vrona no Spīlmaņa uzzināja par Zāru.

—      Bet kurpnieka meitas nav! Un šīs Rajevskas dēla arī … Tur, pan priekšniek, tā lieta nav tīra!

Kad Barankevičs pastāstīja visu par Raimondu Rajevski, Vrona pats uzsāka izmeklēšanu.

Trešajā dienā agri no rīta Jadviga iegriezās pie Patlaja sievas.

—      Iekrita gan! — Dzjobeks nopriecājās.

Tas bija pirmais smagākais pierādījums. Patlaja sievu pēc sacelšanās, kuras laikā tā lika atbrīvota, bija nolēmuši pagaidām likt mierā. Bet māju novēroja.

—      Esiet uzmanīgi, citādi izputināsiet visu lietu! — Vrona apturēja pļāpīgo Dzjobeku, kad tas ziņoja par saviem panākumiem. — Pagaidām jūs nekā nezināt.

Nākošajā rītā Vronam vienā laikā piezvanīja ir no fabrikas, ir no stacijas žandarmērijas pārvaldes.

—      Šonakt atkal izlīmēti īsi revolucionārās komitejas uzsaukumi: «Biedri strādnieki! Mēs neesam sakauti. Mēs tikai uz laiku atkāpāmies. Gaidiet — mēs drīz atgriezīsimies. Lai ienaidnieks to zina. Lai dzīvo strādnieku un zemnieku vara! Revolucionārās komitejas priekšsēdētājs Hmurijs.»

Vrona nolika telefona klausuli un iegrima domās. Pēc tam izvilka mazu skārda kārbiņu, paņēma no tās šņaucienu balta pulveriša un ar baudu ievilka to degunā.

Rajevskis apstājās aiz stūra pie veikala, gaidīdams Jadvigu. Te viņai jāiet garām pēc darba. Viņam vajadzēja ar to parunāt. Līdz šim viņi bija sastapušies tikai pie Meteļska. Ārsta pieņemšanas istaba bija šim nolūkam visērtākā vieta.

Viņam līdzās stāvēja pazems cilvēciņš siltā puskažokā. Pēc sena paraduma nepievērst ievērību ar nekustīgu stāvēšanu Rajevskis pagriezās ar muguru pret vēju un aizsmēķēja. Vējš dzenāja pa ielu vieglu sniedziņu.

—      Atļausiet piesmēķēt, — palūdza cilvēks puskažokā un nosalušiem pirkstiem izņēma draņķīgu papirosu paciņu.

—      Lūdzu.

Pēc akcenta Rajevskis pazina viņā poli. Pa trotuāru staigāja cilvēki. Viņus steidzināja sals. Skatloga stikla Rajevskis ieraudzīja garām ejošo Jadvigu. Viņa to nepamanīja. Cilvēks puskažokā kļuva steidzīgs. Viņš tā arī nepiesmēķēja.

Rajevskis noskatījās viņam pakaļ un, pakšķinādams papirosu, mierīgi sekoja. Viņš redzēja — Jadviga ieiet maizes veikalā. Cilvēks puskažokā apstājās pie la. Rajevskis uzkavējās pie afišas. Kad Jadviga iznāca ārā, cilvēks puskažokā viņai sekoja. Rajevskis nogāja garām mājai, kurā dzīvoja Jadviga, pa otru ielas pusi, pat nepaskatījies uz turieni.

Sķērsieliņā cilvēks puskažokā gausi kaulējās ar ormani.

Rajevskis gāja un domāja. Sajutis mutē rūgtumu, viņš izņēma papirosu. Tas bija izdedzis — gruzdēja iemutis.

Asais skatiens uzgāja lieku cilvēku pie Meteļska nama.

Doktora dzīvoklī atradās šapirografs.

«Kovallo patlaban ir pie Meteļska. Bet re, te vēl viens! Nu, šis noteikti ir stulbenis. Vēl nav paguvuši sameklēt rūdītos.

Rajevskis nostaigāja liekus divus kvartālus, nogriezās šķērsielā. Pārliecinājās, ka tur neviena nav.

«Jadviga, Kovallo, Meteļskis — kurš bijis neuzmanīgs? Nevienu no viņiem brīdināt vairs nav iespējams. Skaidrs — Jadvigai nevajadzēja atgriezties pilsētā ..Piepeši sirds sažņaudzās smagi un sāpīgi. «Jadviga!» Viņš atsitās ar plecu pret laternas stabu un tūlīt atģidās. Ātrā gaitā uzņēma ceļu uz ciematu. Jābrīdina pārējie …

Gnats Verba apstaigāja visus, deva padomu pēc iespējas ātrāk aizvāk ties no pilsētas. Pēc tam Rajevskis viņu aizsūtīja uz pilsētu. Pēc stundas viņš atgriezās ar bēdīgu vēsti.

Tikko satumsa, Rajevskis un Verba izgāja no pilsētas. Viņus uzņēma ragavās zemnieks, kas atgriezās no tirgus. Ceļā viņi samainījās ar Sčabelu. Tas, pametis zirgu kaimiņu ciemā, devās uz pilsētu kājām.

Naktī ciematā sākās masu aresti.

Vienpadsmitā nodaļa

Plosījās sniega vētra. Tā svaidīja meža dzirnavu logā sniega pārslas Mežs satraukti auroja …

Andrijam metās auksti ap sirdi. Viņš piespiedās ar muguru pie ozola, žņaugdams rokās karabīni, un ielūkojās nakts melnumā, kamēr acis sāka sāpēt. Katrs lūstoša zara sprakšķis šķita cilvēka soļi. Kad aiz nervu sasprindzinājuma bija noguris, viņš apgāja ozolam apkārt, un viņa acis atpūtās pie ugunīm, kas mirdzēja veco dzirnavu logos.

Ugunis stāstīja par dzīvi, par cilvēkiem, kas siltajās dzirnavu istabās paslēpušies no trakojošā puteņa.

«Pšeničeks droši vien kaut ko muld par mani . . . Oļesja smejas, bez šaubām. Ko tur, lai smejas.»

Andrijs neapzināti pasmaidīja. Silts vilnis ielija sirdī, kā allaž, domājot par Oļesju. Cilvēki to sauca par mīlestību. Nu, lai arī tā būtu mīlestībai

Andrijs iegrima domās, aizsapņojās. Kā būtu, ka viņš kļūtu slavens cīnītājs? Par viņu klīstu leģendas gan viensētās, gan ciematos, viņa vārds iedvestu šausmas ienaidniekiem, bet viņš drosmīgs, jauns auļotu savu eskadronu priekšgalā, attīrīdams dzimto zemi no šļahtas. Un pans Barankevičs, no viņa glābdamies, teiktu savai tievkaklainajai laulātai draudzenei, šai sprāgoņas kaķei: «Tas taču ir tas pats Ptaha, suņa dzimums, tas kurinātājs no mūsu pašu fabrikas katlu mājas.»

Oļesja vērotu viņa uzvaras un savā sirdi droši vien lepotos, ka. lūk, tas pats puisis, par kuru visi runā, skūpstīja viņas ceļgalus un teica kvēlus vārdus . .. Un vairs nezobosies par viņu, un viņas acīs viņš vairs nesastaps vāji apslēptu izsmieklu.

Pavērsies Oļesja viņā, slavas apmirdzētā, un pirmo reizi viņš ieraudzīs tās skatienā sajūsmu un mīlestību …

Gandrīz pavisam līdzās iebrikšķējās sausi zari. Rokas pašas norāva karabīni no pleca. Ass uzsauciens izrāvās no krūtīm:

—      Stāt! Kas nāk? Šaušu!

Kaut kas melns, garš nokustējās priekšā, un apsaldēta balss atbildēja:

—      Ei! Kas tur ir pie dzirnavām? Es esmu Sčabels.

Andrijs nolaida karabīni. Viņš pazina balsi.

—      Tas esmu es, Ptaha! — viņš kliedza.

Rau, zirga galva viņam līdzās, un jātnieks aitādas kažokā un ausenē. jau ielūkodamies, noliecas pie Andrija.

—      Kur lai noliek zirgu? Kas tur ir istabā? Cibuļa ir šeit? — Sčabels gārdza.

—      Visi ir tur! — kliedza Ptaha. — Bet kas notiek Pavlodzā?

—      Es no pilsētas. Tur ir kaps. Revkomu saņēmuši …

Ptaha atstreipuļoja,

—      Bet kā tad tā?

Kaislīgi strīdi turpinājās līdz vēlai naktij. Ziņa par to, ka revolucionārā komiteja notverta, visus nomāca.

Vilkdams nost puskažociņu, Sčabels izmeta:

—      Kāds ir nodevis! Visi saņemti…

Sčabels nezināja, ka Rajevskim izdevies aizbēgt uz Pavlodzu.

Ilgi, ļoti ilgi istabā valdīja nospiedošs klusums. Raimonda seja kļuva pelnu pelēka. Milzīgais Cibuļa drūmi pluinīja savu plato bārdu. Viņš raudzījās uz kaktu, it ka tumsā zem sola kaut kas pievilktu viņa skatienu.

Nokārusi galvu uz ceļiem, lai paslēptu izmisuma asaras, Oļesja bija ierāvusies kaktā pie krāsns. Vēl nesen visus bija uzjautrinājuši viņas skanīgie smiekli. Plati ieplestām šausmu un skumju pilnām acīm milzī Cibuļā raudzījās Zāra, veltīgi cenzdamās viņa vaibstos atrast kādu cerības dzirksteli. Bet Sosnovkas dumpinieks bija drūms.

Ptaha, kuru no posteņa tikko bija nomainījis Pšeničeks, pēkšņi pietrūkās no sola un nikni uzsvieda uz galda savu nodriskāto cepurīti:

—       Ko tad jūs sēžat, vecietēvi? Revkoms jāglābj! Cirtīsim visa nodaļa uz pilsētu — un izspiedīsim viņiem dvašu! Sakapāsim panus un izpestīsim savējos!

Cibuļa lēni pagrieza pret viņu savu smago galvu.

—      Ar ko tu kapāsi, zīdaini? Labāk sēdējis klusu, gudrāks būtu!

Andriju it kā apsvilināja.

—      Kā — ar ko kapāt? Es taču saku — visa nodaļa! Sacelt kājās sādžas zemniekus! Bet tu man te nebāz nāsīs to zīdaini, citādi es neskatišos, ka tev bārda līdz jostas vietai, bet tā zvelšu, ka . ..

—      Andrij … — klusu teica Zāra.

Ptaha atģidās. Sačeks ļauni novilka «hmm».

—      Drusku lēnāk, puikiņ! Par tādiem vārdiem varam uzdot žagarus. Kaut gan te nav cara armija, bet komandieris arī mums ir komandieris, un, ja viņš ko saka, tev jāuzklausa un jāsaprot. Gan, kad paaugsies, izvēlēsim tevi par komandieri, tad varēsi savu prātu pierādīt.

—       Par tiem žagariem — to tu veltīgi! — īgni atsaucās Pšigodskis. — Tās manieres tev vēl palikušas no feldfēbeļa laikiem.

Lēni izrunādams ukraiņu vārdus, Raimonds jautāja:

—      Biedri Cibuļa, jūs atsakāties uzbrukt pilsētai, kaut vai cietumam ? Vai arī, skaidri runājot, jūs nevedīsiet savu nodaļu palīgā?

Cibuļa ar savas miesas blāķi smagi uzgūla galdam un apmulsis nokrekšķināja:

—      Vai es esmu teicis, ka atsakos? Bet kā lai ved? Paši taču zināt — piecdesmit vīru uz zirgiem, divdesmitiem kroņa bises, pārējiem medību berdankas. Nu, vēl kādus divdesmit piecus ragavās iesēdināsim. Es runāju par sosnoviešiem, par savējiem. Citos ciemos labāk nebāz degunu. Tur paši sev saimnieki. Teiksim, ja viņus sāktu spaidīt soda ekspedīcijas, tad, protams, grieztu zobus pretim. Bet pilsētniekus glābt, tur viņi gan neies. Pilsētā karaspēks lielāks par mūsējo. Kam tad patikšana līst zem ložmetēja?

—      Tad tu par atpakaļkāpšanos? — Sčabels nelaipni noprasīja.

Cibuļa sadrūma.

—      Karsta tauta esat jus, pilsētnieki! Jums tikai ņem ārā un liec galdā… Es, teiksim, iešu ar jums, neatsakos, es vecos labumus allaž atceros. Es vēl neesmu aizmirsis, kas mani izglāba no panu lodes, bet kāda gar to daļa zemniekiem? Bez tam, taisnību sakot, mūs apkaus ka zosis līdz pēdējam, neviena mēs neizglābsim un savas galvas noliksim, bet man, kā komandierim, par visu jāatbild.

Sčabels viņu asi pārtrauca:

—      Met pie malas, Cibuļa, šīs pasakas par balto vērslti! Saki skaidri — jums dūša papēžos, jums, partizāniem. Tālāk par savu būdu karot neejat. Visu laiku izmanāties, kā tikai turēties sievu brunčos, bet uz revolūciju jums uzspļaut! Eh! Sīkburžuāzija sēž jūsos, lai viņa trīskārt nolādēta!

—      Tad mēs esam tie buržuji? — brīnījās Sačeks.

—      Bet kas tad tu esi? — Ptaha viņam uzkliedza. — Kad jūsējos pestījām no cietuma, mēs gājām uz dzīvību un nāvi. Bet tagad, kad pani ceļ karātavas revkomam, tad jums «ne mana cūka, ne mana druva».

—      Andrij, nevajag ķildoties. Biedrs Cibuļa taču tā neteica. Vai nav tiesa, Jemeljan Zaharovič? — iejaucās Zāra, pieiedama pie dumpinieka.

Cibuļa smagi sakustējās uz sola un, atkal pieķerdamies pie savas bārdas, noburkšķēja:

—      Ja es esmu buržuāzija, tad nav ko spriedelēt, bet, ja ar mani biedriski, tad es taču neatsakos piepalīdzēt, bet uz pilsētu neiešu. Apkaus .. .— viņš cieši noskaldīja pēdējo vārdu.

—      Tad mūsējiem, izrādās, kaps? — dobji noteica Sčabels.

—      Nu, nē! Tas nenotiks, kamēr mēs esam dzīvi! — Raimondam paspruka.

—      Rainiond, ja viņi negrib, tad iesim mēs paši, — sašutusi sacīja Oļesja. — Es arī iešu!

—      Es arī… — klusi pateica Zāra.

—      Un tev nav kauns, Cibuļa, laist bērnus nāvē? — nenocietās Pšigodskis.

—      Sacīju, ka uz pilsētu neiešu. Bet, kam patīk, lai iet. Vēl septiņus saņems ciet.

—      Nu un velns lai jūs parauj! — iekliedzās Ptaha. — Posieties, brāļi! Mums te nav ko darīt. Kaut mani sakapātu kā kāpostgalvu, bet, lai es sēdētu te un nogaidītu, kamēr mūsējie būs pakārti, tad labāk lai manis pasaulē nav!'

Kā Sčabels, tā Pšigodskis saprata stāvokļa bezizeju. Bija skaidrs, ka bez partizānu palīdzības katrs mēģinājums atbrīvot revolucionāro komiteju nolemts neveiksmei. Pšigodskis pazina Cibuļas stūrgalvību. To salauzt nebija iespējams, un viņš meklēja citus ceļus. U11 pēkšņi neviens cits kā Ptaha norādīja viņam šos ceļus.

—      Kā tu domā, Sčabel, vai viņus tiesās vai arī tā? … — jautāja Pšigodskis.

—      Kāda tur tiesa! Bet var arī būt, ka izskata pēc lauka kara tiesa. Gals tā vai tā. Ja rit nekā neizdarīsim, tad, laikam, būs par vēlu.

—      Kā — par vēlu? — Oļesja pamirdama nočukstēja.

Klusums. Tas kļuva nepanesams.

—      Nu, ja mūsējie aizies bojā, tad ir beigas — nevienam no manis nebūs žēlastības. Kaut gadu vākšu kopā tautu, bet savākšu, un tad nāks atmaksa. Lai es trīskārt nolādēts, ja neapsitīšu visus šos Mogeļņickus! Ielauzīšos muižā un visus līdz pēdējam nolaidīšu no kājām. Asinis pret asinīm! — dedzīgi kliedza Andrijs.

—      Pagaid, puisi, bet tas tiešām būtu piemēroti! — priecīgi iesaucās Pšigodskis.

—      Kas piemēroti? Mogeļņickus apkaut? Acs iekāro, bet rokas par īsām! — ar nicīgu neizpratni iesmējās Cibuļa.

Bet Pšigodskis, vairs viņā neklausīdamies, pārlaida visiem priecīgu skatienu.

—      Lūk, paklausieties, cik lietišķi sanāk, — viņš iesāka. — Kā ar mums rīkojās šie pani un oficieri? Pēc zvēru tikumiem! Reiz ticis viņiem nagos — saki dzīvei ardievas. Negribi iet jūgā — lode pierē. Bet kas tad mēs esam — svētie, vai? čūsku, kas kož, ar kailām rokām neķer . . .

—      Uz ko tu mērķē? — Sačeks viņu pārtrauca.

—      Uz to, ka uzklupsim šodien, rīta krēsla, teiksim, nevis pilsētai, bet grāfa muižai.

—      Ko tad — ar sieviešiern karosi, vai? Grāfs taču pilsētā, to rokā nedabūsi.

—      Ciet klusu, Saček!

—      Uzklupsim tātad muižai. Viņu sargposteni Mazajā Ilolmjankā apiesim apkārt. Apgājiens būs verstis divpadsmit. Tādā laikā pats velns nepamanīs. Nu, tātad … Nožmiegsim tur viņējo sardzi. Mogeļņickim pat prātā neienāks turēt sev klāt aizmugurē lielāku nodaļu. Viņš taču pazīst partizāņu paradumu — nelīst ārā no sava midzeņa.

—      Nu, nu, dzirdējām, — ko tālāk? — Sačeks atcirta.

—      Bet tālāk — pievāksim viņējās sievas, piedevām veco riebekli. Skat vien, vēl pats Mogeļņickis var iekrist rokās. Viņš tur bieži braukā no pilsētas. Man tur visas ejas zināmas. Saņemsim tur viņus visus, viņu pašu kamanās iesēdināsim — un aidā! Pēc tam ķer 11u laukā vēju. Noslēpsim viņus kaut kur patālāk piemērotā vietā, bet viņam pa telefonu, ja pats neiekritīs, teiksim: ja kaut vienam no mūsējiem kaut pirkstu piedursi, tad mēs tavējos ari netaupīsim. A?

—      Malacis, Pšigodski, re, tas ir pa manam prātam! Cik tomēr vienkārši, velns parāvis! — sajūsmināts iesaucās Ptaha.

Visi raudzījās Cibuļā, gaidīdami viņa atbildi.

Milzis siika runāt tikai pēc brīža. Domāja viņš arvien gausi, nekad nesteidzās. Bet jau viņa klusēšana vien iedvesa cerības.

—      Jā. Tas jau ir piemērotāk. Par to var ari paspriedelēt. Tas ir prātīgāk nekā spiest uz pilsētu. Es tikai baidos, ka muižai mēs uzklupsim, bet tur neviena vairs nebūs, un tas viss mums iznāks pa tukšo … — Cibuļa vēl arvien šaubījās.

—      Tātad nolemts! — Sčabels viņu mudināja.

—      Kā tu, Saček, uz to?

—      Es, Jemeljan Zaharovič, tāpat kā jūs … Bet tā domiņa nav slikta. Skat tikai, tur no mantiņām zemniekiem kaut kas gadīsies pa rokai.

—      Nu, to jūs metiet pie malas! — Raimonds viņus apturēja klusu, bet tik noteikti, ka Sačeks apjucis sāka blisināt acis.

—      Vai es ko? Mums pašiem jau tas nolaupīts.

—      Mums jāizpestī revkoms, bet tu … — Sčabels sašuta.

—      Labi, lai būtu tā, esmu ar mieru, — Cibuļa skaļi nobeidza savu domu. Un mierīgā priekšnieka toni pavēlēja: — Brauc. Saček, uz sādžu, lai stundas laikā puiši būtu zirgos. Paņem tos, kas jāšus, kājnieki lai paliek. Tādai lietai pietiks. Tātad pēc stundas …

Ludviga slavēja pie milzīga bibliotēkas loga.

Nakts putenis rimās. Vientuļas sniega pārslas lēni krita uz pūkainā sniega paklāja.

Viņš aizbrauca vakar vakarā pat neatvadījies.

Kas bija noticis? Kāpēc viņai kļuvis tik neomulīgi un vientuļi šajā lielajā mājā?

Daudz kas viņai bija neskaidrs. Daudzās lietās viņa bezcerīgi alojās. Visi viņi kā Edvards, la Potockis un Jeronima tēvs daudzināja cīņu par neatkarīgo Poliju, bet varonības, cildenuma, pašaizliedzības vietā ir nodevība, sitieni, karātavas. Tā ir politika. Bet viņas personīgā dzīve? Viņa te jutās sveša.

Tiesa, arī agrāk viņa ša jā namā'nebija jutusies ka mājās. Viņu mīlēja un sildī ja tikai viņš viens.

Vai viņai jel kad bijis tuvs šis pretīgais vecis, bezzobainais izvirtulis, par kura zemiskuinu viņai nebija priekšstata, kamēr notikums ar Francisku neatvēra acis.

Sis Vladeks ?

Vai Stefānijā .. .

Bet Edijs, viņas Edijs?

«Vai tiešām,» domāja Ludviga, «es viņu nemīlu?»

Un kas pie tā vainīgs? Viņš pats, vai varbūt viņa? Jo izrādās taču, ka viņa nav pazinusi savu vīru! Bel kādreiz viņš tai likās varonis, bruņinieks bez bailēm un vainas. Vai vhia kādreiz varēja jel iedomāties, ka viņš spējīgs uz tādu zemiskuinu? Viņa nodrebēja, atcerēdamās karātavas pie valdes . . . Tas bija viņš, Edvards, kas pavēlēja pakārt nodevīgi satvertos cilvēkus, kuri noticēja viņa goda vārdam. Kas viņu uz to spieda? Vrona? Viņai bail no šī cilvēka.

Ludviga atgāja no loga.

Augsti ozola skapji, pilni ar grāmatām, stāvēja gar sienām. Seit. bibliotēkā, viņa bieži nolīda uz veselām stundām un aizklīda pasakainā piedzīvojumu, fantastikas un romantikas pasaulē.

Patlaban viņu te vilka vēlēšanās aizmirsties.

Viņa piegāja pie atvērta skapja un ar vienaldzīgu skatienu aplūkoja grāmatu zeltītās muguras. «Vēstules par pagājību», — viņa izlasīja. Domas atkal atgriezās pie Edvarda . ..

Viņa atcerējās nesen kādā sējumā atrastu vecu, aizmirstu vēstuli. Tajā nelaiķa grāfiene — Edvarda māte rakstīja savam mājas ārstam par sava vecākā dēla «jaunības nerātnībām», kas to ļoti uztraucot. Zēns taču varot aplipt ar sliktu slimību. Vecā grāfiene lūdza cienījamo panu doktoru izmeklēt istabeni Veru, kurai uzddts «pastāvīgi uzraudzīt» jaunā grāfa istabas . ..

Kauns un aizvainots lepnums, greizsirdība un sašutums — viss uzliesmoja no jauna, un Ludviga skaļi iešņukstējās. Bet asaras ātri pārgāja Raudāt par to tagad, kad viss grūst, pēc tam kad viņš. izlasīdams šo vēstuli, bija tikai nicinoši iesmējies!

Jābrauc pie mātes. Un tur, tālu no viņa. viss jāpārdomā un tad jāizlemj …

Arā atskanēja šāviens. Ludviga pieskrēja pie loga un sastinga. Pagalmā jādelēja jātnieks aitādas puskažociņā. Vienā rokā tas turēja īsu kara bini, no kuras, redzams, tikko bija izšāvis. Pa aleju uz muižu joņoja vēl daži jātnieki. No parka taisni uz durvīm auļoja divi un, nolēkusi no zir giem, skriešus devās uz palaco.

Dažās minūtēs pagalms pieplūda ar bruņotiem jātniekiem. Tos komandēja bārdains milzis. Uz viņa rokas mājienu tie pašķīda uz dažādām pusēm, ielencot muižu. Ludviga sadzirda viņa balsi. Jau mājā vēl divreiz nodārdēja.

Šaubu nevarēja būt. Cilvēki, kas ielauzušies muižā, ir partizāni. Viņai kļuva baigi.

Vai tiešām tā ir nāve? Lūk, tūlīt viņi ielauzīsies šeit. Viens no tiem izšaus uz viņu. Un viss … Lūgt žēlastību pēc karātavām, pēc apšaušanām un piekrāpšanām? Kļūt par atmaksu Edija cietsirdībai! Uz mirkli bailes sastindzināja viņas kustības, pēc tam pašaizsardzības instinkts dzina viņu uz durvīm, lai aizslēgtu tās. Bet, paspērusi dažus soļus, viņa apstājās. Viņu apturēja lepnums un bezizejas apziņa. Viņa stāvēja istabas vidū, apjukumā un bailēs gaidīdama, kad durvis atvērsies. Un tās at vērās no kāda spēcīga kājas spēriena. Bibliotēkā iebrāžas slaids jauneklis aitādas puskažokā un nodriskātā cepurē uz pakauša. Viņš pārlaida skatienu istabai.

Ieraudzījis Ludvigu, pierāva karabīni pie pleca.

—      Rokas augšā! E, velns, atkal bābietis!

Viņš tūlīt nolaida karabīni un, aizelsdamies no skrējiena, uzkliedza:

—      Saki vaļā, — kur jūsu vīrieši slēpjas? Dod viņus šurp, tik un tā atradīsim!

Un tūlīt, pamanījis Ludvigas bālo seju, teica daudz maigāk:

—      Mēs esam sarkanie partizāni, skaidrs? Tā ka nebīstieties. Meklējam jūsu vīriešus, oficierus, bet ar sieviešiem mēs nekarojam. Bet jūs esmu spiests paņemt apmaiņai. Ejam!

Ludvigus skatiens sastapās ar pelēkām, drosmīgām jaunekļa acīm.

—      Bet jūs varbūt neesat no buržujiem?

—      Es esmu grāfiene Mogeļņicka.

—      A-a-a! Tad ejam! — viņš norādīja uz durvīm.

Pa gaiteni skraidīja bruņoti cilvēki, pārmeklēdami visas istabas. Te Ludviga sastapās ar Jeronima tēvu. Viņu veda divi partizāni.

—      A, Ptaha! Noķēri putniņu? — viens no tiem uzsauca.

Bet mums gadījās šis zostēviņš! Mēs viņu notvērām pie telefona, zvanīja uz štābu, — teica otrs, katram gadījumam pieturēdams Jeronima tēvu aiz sutanas.

Garām skrejošais Pšeničeks, padzirdis pēdējo teikumu, smiedamies uzsauca:

—      Mēs, svētais tēv, neesam tādi muļķi, mēs iepriekš pārgriezām vadus! Tā ka veltīgi, papucīt, centies. Reiz esi nokļuvis mūsu rokās, tad tev vairs pat svētais gars nepalīdzēs!

Kāpnēs stāvēja liela auguma jauns cilvēks īsos, vatētos svārkos, sajozies ar jostu, pie kuras karājās zobens.

Viņš turēja roku uz revolvera spala, kas arī bija aizbāzts aiz jostas. Viņa seja Ludvigai likās pazīstama, bet atcerēties, kur to redzējusi, viņa nevarēja.

Leja, vestibilā, Ludviga ieraudzīja jau kažokā saģērbušos Stefāniju un apjukušo kalponi. No augšējā stāva, dārdinādams ar šautenes laidi, noripoja Pšigodskis. Viņš nikni uzbruka sulaiņiem.

—      Ei jūs, suņu dzimums, — ko plātāt mutes? Uzvelciet paniem kažokus, ži-ig-li! Citādi… Un viņš ar acīm dusmīgi sadzelstīja veco Juzefu.

—      Pasaki, — kur ir paslēpies tas nelietis Vladislavs? Es zinu, ka viņš ir te, mājā. Kur viņš ielīdis, saki! Tu taču zini, kur šis lops slēpjas! Pšigodskis uzkliedza tēvam.

Vecā Juzefa seja saviebās.

—      Es nekā nezinu. Pans Vladislavs droši vien aizbraucis. Bet pēc tevis, redzams, raud virve, — viņš klusi piebilda.

—      Labi, negribas gar tevi smērēt rokas, — dēls viņam atbildēja. — Zē 1, ja viņš butu te un es viņu neatrastu. Ei, puiši, stiepiet šurp veco grabažu! — viņš kliedza uz augšu.

Daži partizāni nesa uz rokām kažokādās ievīstīto veco grāfu, kurš aiz pārbīļa bija sastindzis. Augstās vestibila durvis, kas veda uz izeju pagalmā, bija vaļā. Tāpat uz zirga priekšnamā iejāja Cibuļa. Viņa balss no skanēja pa visu māju:

Mudīgi, puiši, rīkojieties mudīgi! Kusties ātrāk! Mudīgi, es jums

saku!

Pšigodskis devās vēlreiz pārbaudīt istabas. Augšā — Edvarda kabinetā Sčabels un Sačeks kravāja grāfa čemodānā kabinetā atrastos papīrus. Raimonds beidza rakstīt vēstuli pulkvedim.

Pēc dažām minūtēm divas lāčādām segtas kamanas izbrauca pa muižas vārtiem. Pirmajās sēdēja Ludviga, Stefānijā un Franciska, kuru Pšigodskis ar varu piespieda pavadīt grāfieni. Otrajās bija iesēdināti vecais grāfs ar ksendzu.

Izbraukuši uz platā ceļa, trijjūgi aizauļoja, jātnieku ielenkti.

Pie ieejas durvīm palika tikai trīs: Raimonds, Ptaha un Pšeničeks. Pēc divdesmit minūtēm arī viņi atstāja muižu.

Bija nolemts Mogeļņickus noslēpt veca mednieku mājiņā, kas piederēja viņu kaimiņam muižniekam Manežkevičam.

Mājiņa atradās meža biezoknī. Vairākus kilometrus visapkārt stiepās priežu sils.

Tuvākā sādža Gņilije Vodi atradās septiņu kilometru attālumā.

—      Tur ir klusa vieta. Mogeļņickim pat prātā neienāks meklēt viņus te, sava deguna galā, viņš spiedīs uz Sosnovku, — bija pastāvējis piesardzīgais Cibuļa.

Oļesja un Zāra, atbraukušas šurp rīta agrumā, iesāka ar to. ka ieslēdza kambarītī vecīti sargu un viņa sievu, paskaidrodamas tiem, ka šis piespiedu arests nebūs ilgs.

Viņām palīdzēja partizāns, kuram bija kliba labā kāja un kuru sādžās puišeļi bija iesaukājuši «Ruplis divdesmit». Novietojis zirgus un kamanas stallī, viņš iegāja mājā, noņēma cepuri, pārkrustījās pret krucifiksu. kas karājās ēdamistabas kaktā, un lēni noņēma no pleca šauteni.

—      Ko, tu tici, tēvoc? — pa pusei jokodama, viņam jautāja Oļesja.

—      Jā, tas i ne tas, ka ticu vai neticu, bet ir tāds kristīgo paradums, — atbildēja «Ruplis divdesmit». — Un svētie arī viņiem līdzīgi mūsējiem, kaut ticība viņiem poļu.

Viņi iekurināja lielo krāsni un kamīnu. Bez ēdamistabas mājā bija vēl trīs istabas un virtuve. Pie ēdamistabas sienām karājās zvēru galvas. Senseni putekļi un zirnekļu tikli liecināja, ka šai istabā ilgu laiku neviens nav dzīvojis.

Manežkeviča muiža atradās trīsdesmit kilometru no šejienes. Mājiņā dzīvoja tikai mežsargs.

Kad «Ruplis divdesmit» izgāja pie zirgiem, Oļesja klusu jautāja Zārai:

—      Kas tur tagad notiek? Ka tu doma, Zariņ?

Zara klusēdama apsēdās uz ozola sola malas. Oļesja satraukti staigāja pa istabu, mirkli uzkavējās pie loga, ielūkodamās, vai nav kāds redzams uz meža stigas. Viņa nevilka nost balto plikādas puskažociņu, ko tai bija uzdāvinājusi Cibuļas sieva. Galvā bija nevērīgi uzsiets pūkains lakats. Viņa čāpoja savos velteņos kā lācēns.

—      Kaut tu zinātu, Zāriņ, cik smagi ap sirdi! Es visu atdotu, lai dabūtu zināt, kas ar tēvu! — viņa runāja, nosēdusies draudzenei blakus. — Kāpēc tu klusē, Zāra? Vai tiešām viņus nogalinās?

Viņa pieklusa, aptvērusi ar rokām ceļus. Cerības te modās, te atkal zuda. Un meiteni nomocīja neziņa un gaidas. Zara klusēdama pievilka viņu sev klat, un Oļesja paļāvīgi piekļāvās viņas plecam.

—      Tā nevajag, Oļesja. Brīžam tu tici. te atkal kriti izmisumā. Tu paliec pie viena, bet citādi, uz tevi skatoties, es galīgi apjūku.

Kamīnā sausi sprakstēja degošās šķilas.

Mājiņā klusums. Tikai attālajā kambarītī sačukstējās pārbiedētais vecītis un vecenīte.

Ahā! Veseli būdami,pieņemiet viesus! — ēdamistabā ielidoja Ptaha.

Vienā mirklī mājiņa piepildījās ar cilvēkiem. Te ieveda tikai Ludvigu un Stefāniju. Veco grāfu un Jeronima tēvu Cibuļa no pusceļa pievāca sev līdzi uz Sosnovku.

—      Tā drošāk. Visāds var notikt. Man ar nodaļu doties pie Manež keviča neklājas. Atstāsim tur piecus par sargiem. Lai jūsu jaunie sargā, bet mēs uz Sosnovku. Mogeļņickis spiedīs uz turieni, tas ir kā diena. Mēs savu darbu nodarījām, bet sādžu atstāt bez zemniekiem neklājas. Tā, vai? — sacīja Cibuļa. griezdamies pie Sčabela.

Tas apsvēra un piekrita.

Ludviga un Stefānijā apmetās istabā blakus ēdamistabai. Tur atradās divi ādas dīvāni un pianīno. Te atveda arī Francisku.

Raimonds, Ptaha, Pšeničeks, Oļesja un Zāra iekārtojās ēdamistabā. Nadzīgais Leons bija paguvis iepazīties ar mežsargu un viņa sievu. Viņš uzsāka ar tiem draudzīgu sarunu, kā prazdams nomierināja, un viņiem tā iepatikās, ka vecīši viņu pat pabaroja no saviem krājumiem, kas, kā viņš drīzumā uzzināja, bija diezgan solīdi.

Viņš ienāca istabā ar brīnišķīgi smaržojošu šķiņķi un, sajūsmas saucienu apsveikts, smiedamies stāstīja, ka allaž kropļodams vārdus:

—      Bet večuki simpātiski, pat šķiņķi uzdāvināja. Ko tu, Andrij, mani ta skaties? Domā, nospēru? Tad iesim, pajautāsim.

Istabā ienāca Pšigodskis un Sčabels.

—      Tā šķiet, ka viss kārtībā, — Sčabels atbildēja uz Raimonda mēmo jautājumu.

—      Kamanas un zirgi noslēpti stallī, sargi savas vietās. Stipri snieg, pēc stundas pēdas bus aizvilktas. Bet Cibuļa tīšām dosies gar Holmjanku. Tur viņu pamanīs, pados ziņu. novērsīs acis no mums. Viltīgi izdomājis šis lācis! …

—      Bet kā tev patīk tas mūks? — jautāja Raimonds.

Sarunā iejaucās Ptaha.

—      No acīm redzams, ka maita: neskatās cilvēkā taisni. Es katram redzu cauri . ..

Nu, ja redzi, tad tev jāzina, ka es kopš rīta neesmu nekā ēdis un vēders man tukšs! — viņu nepacietīgi pārtrauca Leons.

Tu neesi ēdis? Nu, kauna tev nav. Ļoņka! Tiešam gan, tiklīdz čehs, tā melis? — dusmīgi teica Ptaha.

—      Bet es esmu dzirdējis, ka čehi no ukraiņiem iemācījušies inelot, — Leons atcirta.

Kad visi bija nosēdušies pie galda, gādīgais < Ruplis divdesmit» izvilka no maisa kukuli maizes un brālīgi sadalīja to astoņās daļās.

Zāra grieza šķiņķi.

Pšigodskis piecēlās no galda, piegāja pie durvīm, kas veda uz blakusistabu, lēni pavēra tās un aprauti pasauca:

—      Franciska!

—      Ko tev vajag? — pēc brītiņa tā atsaucās.

—      Panāc šurp, ieēdīsi te, — viņš sausi atbildēja.

—      Neiešu!

Tad Mečislavs atvēra durvis plašāk, pārkāpa slieksnim pāri un atkārtoja vēl sausāk.

—      Varbūt nāksi?

Ludviga un Stefānijā novēroja šo scēnu. Viņas sēdēja uz dīvāna tāpat kažokos. Ludviga — skumja un vienaldzīga par visu, Stefānijā — izbijusies un apjukusi.

Tikai Franciska bija novilkusi savu mētelīti. Istabā bija silti. Viņa sēdēja pie neliela galdiņa, sakrustojusi uz augstajām krūtīm skaistās, pil nīgās rokas.

—      Ēd pats. Es esmu paēdusi, — viņa vēlreiz stūrgalvīgi atteicās.

Mečislavam bija neērti, ka divi viņam naidīgi cilvēki redz, kā pret

viņu izturas sieva. Viņš jau nožēloja savu neveikli izrādīto tieksmi salabt ar Francisku,

Bel aiziet bija grūti.

Negaidot no dīvāna piecēlās Stefānijā. Viņa ātri pienāca tiem klat.

—     Sakiet, pan Pšigodski, — kas mūs sagaida? — uztraukdamās viņa klusu ierunājās.

—      Es neesmu pans, bet zirgu puisis, grāfien! — tikpat klusu viņai atbildēja Mečislavs.

—      Es nedomāju jūs ar to apvainot. Jūs taču esat polis un saprotat, ka tāda uzruna mums ir vispārpieņemta. Pie tam ne par to es gribu ar jums runāt. Es un grāfiene Ludviga gribam zināt mūsu likteni… — Viņas balss ietrīcējās, bailes viņai ieteica draudus kā aizsardzības līdzekli. — Klausieties, pan, piedodiet… — Viņa apjuka. — Kā tad pavēlat jūs saukt?

—      Mēs viens otru saucam par biedri, — cenzdamies būt pieklājīgs, atbildēja Mečislavs.

Stefānijā nicīgi saknieba savas krāsotās lūpas.

—      Bet jūs taču pats saprotat, ka es neesmu jums biedrs. Nu, metīsim to pie malas. Mēs prasām, lai jūs pateiktu mums, ko jūs taisāties ar mums darīt. Neaizmirstiet. Pšigodski, ka par visu to jūs saņemsiet nežēlīgu atmaksu…

Labi, kaul kā jau norēķināsimies! — Pšigodskis viņu pārtrauca.

—      Būtu jel turējuši prātā savu tēvu un brāli!

—      Es viņus neaizmirstu.

—      Un jums nav kauna? Jūsu ģimene tik ilgus gadus mums uzticīgi kalpo, bet jūs tai darāt negodu, kļūdams par bandītu? — Stefānijā nenovaldījās.

—      Stefa! — Ludviga viņu atturēja.

—      Neaizmirstiet, Pšigodski, ja jūs tūlīt pat mūs neatbrīvosiet, jums neizbēgt karātavu. Jūs taču pats saprotat, ka grāfs to tā nepametīs …

—      Stefa! — jau sašutusi apsauca Ludviga.

Franciska nemierīgi sakustējās. No Mečislava sejas viņa redzēja, ka tas tūlīt var izdarīt kaut ko briesmīgu. Viņa steigšus piegāja vīram klāt.

—      Ejam ēst!

Durvis aiz viņiem aizvērās. Stefāniju atkal pārņēma bailes.

—     Pagalam mēs esam, Ludvis! Šos bandītus taču nekas neatturēs! Sventa Marija! — viņa nočukstēja.

—      Kāpēc tu viņus kaitini ar tādām runām?

—      Bet tu gribētu, lai es šo lopu priekšā raudātu?

—      Nevajag raudāt, bet rupjības runāt arī nevajag.

—        Rupjības runāt? Bet tie taču ir nelieši! Cik žēl. ka Šmultke viņu jau toreiz nepakāra! Edvardam gan taisnība, — tādus dzīvniekus tikai kārt! Tu redzēji, kā viņš ar mani runāja? — čukstēja Stefānijā, apsēdusies pie Ludvigas.

Divpadsmitā nodaļa

Vakara starp Sosnovku un Holmjanku sākās sarunas. Vēstules pārvadāja zemnieki, kas nepiedalījās partizānu kustībā. Pirmā vēstule, ko saņēma Cibuļa, bija šāda satura:

cSosnovkas sādža. Partizānu nodaļas komandierim Jemeljanam Cibuļam.

Jūsu vēstule man lika nodota šodien pulksten vienpadsmitos no rīta. Piedāvāju par Jūsu sagūstītajiem izpirkuma maksu pieci tūkstoši zelta rubļu apmērā. Apmaksa cara zelta piecniekos. Nauda tiks nodota tūlīt pie apmaiņas. Apmaiņas veidu un naudas saņemšanu lieku priekšā noteikt Jums pašam. Izpirkšana jāizdara jau rit. Brīdinu Jūs un Jūsu līdzzinātājus, ka gadījumā, ja kaut viens mats nokritīs no Jūsu sagūstīto sieviešu, tēva un garīdznieka galvas, tad neviens no Jums neizbēgs no barga soda. Bez tam tiks nošauti visi pilsētā arestētie boļševiki, kurus mēs pirms Jūsu uzbrukuma gatavojāmies tiesāt un kuriem. Jums par zināšanu, ne draud nāves sods pat gadījuma, ja mēs par naudu izpirktu manas ģimenes locekļus. Gaidu tūlītēju atbildi. Apsolu nekādu kara darbību līdz sarunu nobeigumam neuzsākt.

Pulkvedis Mogeļņickis. 21. decembrī 1918. gadā.»

Sačeks nolasīja šo vēstuli Cibuļam priekšā. Viņi divatā sēdēja Jemeljana Zaharoviča istabā.

—      Nu, ko tu par to teiksi? — Cibuļa jautāja savam palīgam.

Sačeks ātri pamirkšķināja retās skropstas un nosmīnēdams atbildēja:

—      Ja viņu paspaidītu, gan viņš arī desmit dotu.

Cibuļa paskatījās viņā vērīgi, it kā pirmo reizi ieraudzījis.

—      Desmit — tu saki?

—      Gan dos.

—      Bet kā tad pilsētnieki? — Cibuļa noprasīja.

—      Es taču saku, ja paspiestu, desmit tūkstošus zeltā iedos. Viņam gan laikam ir vairāk nekā mums abiem. Cik mūžus uz mūsu brāļa jājuši, — Sačeks kļuva steidzīgs, iepriecināts, ka Cibuļa tik mierīgi uzņem viņa mājienu. — Ko pilsētnieki! Pats raksta — nu, iesēdinās cietumā, gan var nākt kāda pārmaiņa. Cietums — tas tev nav nošaušana. Redzēsi, mūsu spēki pieaugs. Te Berezņa atsūtījis pie manis savējos par apvienošanos.

Viņi ari pret paniem. Viņiem tikai ar boļševikiem nesaprašanās. Bet kāda mums tur daļa?

—      Tā, tā … — Cibuļa noburkšķēja un ķērās pie savas bārdas. — Bet man liekas, ka šis pulkvedis par cietumu tikai muld. Es viņu niķus pazīstu. Ilolmjanieši nolicēja, tad viņš tos paldiesa vietā pakāra.

Cibuļa sasarka, uvi Sačeks par vēlu pamanīja savu misēkli.

—      Bet tu, Saček, esi kuce. Man jau agrāk puiši par tevi stāstīja, bet es domāju, ka bez pamata, bet tu, es skatos, savu miesīgo tēvu pārdosi.

Nu, ko jūs, Jemeljan Zaharovič, es tikai tā, piemēra dēļ teicu. Noteikšana ir jums, dariet, kā zināt.

—      Tā, la … Nem papīru un raksti: «Par naudu nepardodam.» Uzrakstīji? «Nogādājiet Ilolmjankā Rajevski, viņa sievu, Kovallo un Meteļski.» Uzrakstīji? Tā. «Tad apmainīsim klajā laukā, bet lai bulu bez apšmaukšanas. Līdz kaut kas — apšaušu jūsējos. Mēs neesam holmjanieši.» Tā tu uzraksti viņiem. Ir? Nolasi. Tā. Nu dod, es parakstīšu.

Vakara mednieku mājiņā atgriezās «Ruplis divdesmit»; viņš atveda abas Mogeļņicka vēstules. Otrajā pulkvedis Cibuļam atbildēja īsi.

«Piekrītu manas ģimenes apmaiņai pret boļševikiem. Apmaiņu izdarīsim šādi: laukā starp Sosnovku un Holmjanku verstes attālumā nostāsies nelielas nodaļas ar apmaināmajiem pa desmit cilvēku no Jūsu un mūsu puses. Pirmā jāapmaina mana sieva — grāfiene Ludviga Mogeļņicka. Jūs to atlaižat, viņa nāk pāri laukam uz mūsu nodaļu; no mūsu puses mēs atlaižam vienu no tiem, kurus Jūs prasāt atbrīvot, un pārējos tādā pašā veidā.»

—       L'ra! — iekliedzās Ptaha un sāka trakulīgi dejot.

Visus sagrāba prieks. Pat apvaldītā Zāra sasita plaukstas un steidzās apskaut priekā atplaukušo Oļesju.

—      Lūk, redzi nu, Oļesja, cik labi. drīz tu apskausi tēti.

Ak kungs, vai tiešām tas liesa? — smaidīdama teica Oļesja.

Ptaha mitējās dejot.

Paklau, Ļoņka, — viņš pieskrēja pie Pšeničeka, — vai večukiem nav kaut kā tāda, zini, no kā pasaulē dzīve kļūst jautrāka? — Andrijs pamirkšķināja Raimondam, kas pirmo reizi pasmaidīja.

—      Pieniņa no trakās govs? — Leons viņu tūlīt saprata. — Es domāju, ka viņiem viss ir. Pani taču medībās droši vien sildās ar špiritusu. Es vienā mirklī, tikai ko priekšniecība? Varbūt tas neiederas programā? — pusceļā uz durvīm Leons apstājās.

—      Es domāju, ka nevajag … — sacīja Raimonds, neviļus samulsdams, ka viņš iebilst pirmais un ar to it kā uzņemas priekšnieka lomu.

—      Nevajag, zēni, — kāpēc mums to? — viņu atbalstīja Zara.

—      Nevajag, tad nevajag, — Ptaha tūlīt atsala.

—      Ko tu viņu pierunā, Zara? Ja viņš noslauka degunu ar piedurkni, tātad ir sapratis, — Oļesja skanīgi iesmējās.

—      A, iešķindējās zvaniņš! — pasmaidīja Sčabels.

Pat drūmais Pšigodskis beidza raukt pieri.

—      Jautra tauta šie mūsu puiši, ar tādiem pat nomirt nav garlaicīgi, — viņš klusu teica Ščabelam.

Tas noliecās pie viņa un tikpat klusu jautāja:

—      Kā jūs domājat, biedri Pšigodski. vai neaizjāt mums abiem pie Cibuļas? Puišus atstāsim šeit, trīs partizānus ar viņiem sargposteņu inai ņai. Lasījāt? Mogeļņickis viņiem piedāvā naudu. Visāds var gadīties. Brauksim?

Pšigodskis padomājis piekrita.

—      Lūk, ko, puiši, mēs tūlīt ar biedri Pšigodski brauksim uz Sosnov ku, — pieceldamies no galda, skaļi teica Sčabels, — bet jūs te turiet acis vaļā. Raimond, mēs uzdodam tev jūsu nelielās nodaļas komandēšanu. Hīta pusē mēs atgriezīsimies un pārvedīsim tās, — viņš norādīja ar roku uz durvīm, — uz Sosnovku.

Pie vārtiem, jau sēdēdams zirga mugurā, Sčabels norādīja Raimondam:

—     Skaties ar abām acīm. Logus aizklājiet. Sargus pats pārbaudi. Katram gadījumam turi gatavus zirgus ar kamanām. Ja posteņa sargi pamana viņējo nodaļu vai izlūkus, tad iesēdini grāfienes kamanās, paši zirgos un dragājiet, cik nes, uz Sosnovku. taisni pa meža stigu. Vārdu sakot, aptver pats, kā labāk.

Sajā laikā pagalma otrā gala Pšigodskis atvadījās no Franciskas.

—      Ko tad tu, brauksi viņiem līdzi, ja apmainīs? — viņš dobji jautāja.

—      Var būt, ka braukšu arī. Kur lai palieku?

—      Nebrauc pie viņiem! Dodies pie tēva uz Sosnovku.

—      Tas būtu pie tevis, vai? Lai atkal sistu? Nē, tādu muļķu nav. Negribu ar tevi dzīvot, saproti? Negribu!

—      Franciska!

—     Tu man nedraudi! Es ne tāpēc pie tevis izgāju, lai tu mani ar dūrēm pletētu.

Dzestrs vējš kapāja viņu sakarsušas sejas.

—      Pšigodski! — pasauca Sčabels.

—      Nesitīšu, brauc pie tēva. Tur parunāsimies. Bet uz turieni nebrauc, citādi nositīšu . ..

Kad visi logi mājiņā bija cieši aizklāti, Raimonds un Ptaha vēlreiz apgāja visapkārt mājai. Sniegs bija pārstājis snigt. Nakts bija skaidra. Mēness lida gar koku galotnēm. Priedes meta milzīgas ēnas.

Mežā klusums. Tikko dzirdami zem kājām čirkst mīkstais sniegs. Tas pārklājis visu apkārtni ar maigu, vatētu segu, ietīdams tajā mazo mājeli un piebūves.

Bija dzirdams, kā stalli zirgi mierīgi gremoja auzas.

—      Skatieties, biedri, uzmanīgi, — teica Raimonds trim partizāniem,. — mēs pret rītu jūs atkal nomainīsim. Gadījumā, ja manāt, dodiet ziņu.. Izklīstiet savās vietās.

Kad viņi ar Andriju iegāja ēdamistabā, Pšeničeks, kas tikko bija pārnācis no posteņa, jau stāstīja meitenēm kaut ko smieklīgu . . .

—      Ko viņš te gvelž? — jautāja Ptaha, sprādzēdams vaļā jostu ar patronsomām.

Viņš stāsta, ka tu esot skrējis pakaļ savai ēnai. domādams, ka tas. ir leģionārs. Vai tas taisnība? — Oļesja skaļi smējās.

Šoreiz Ptaha labsirdīgi pasmaidīja un bezcerīgi atmeta ar roku.

—      Ko nu, viņam jau tāda profesija — melderis . . .

—      Ko mums tagad darīt, Raimond? — iejautājās Zāra.

Es domāju, ka jūs ar Oļesju varat likties gulēt, bet mums šī. naksniņa jānodežurē. Pasēdēsim, parunāsim par šo un to.

—      Es negribu gulēt, — Zāra atteicās.

—      Es arī. — viņai piebalsoja Oļesja.

—      Nu. tad kaut kas jādara, citādi garlaicīgi tā sēdēt visu nakti, un Andrijs atkal man piekasīsies, bet inan pacietība izsīks un notiks skandāls, — Leons sāka savu spēlīti — «kaķis un pele».

—      Tu pārāk «netēlo gaili», — Andrijs ķircinājās pretim.

—      Lai arī slikti, tomēr ukrainiski es runāju: bet ko tu saproti čehiski?"

—      Atkal sākas. Apnicis jau! — Oļesja noskaitās.

Eh, bijusi jel mandolīna, — teica Andrijs. Es uzspēlētu polciņu, bet jūs padejotu. Tik un tā viss viens. Rīt taču mums svētki. Tad ta Grigorijs Mihailovičs būs priecīgs, kad ieraudzīs mūs abus. Oļesja! — viņs. iesaucās.

—      Oļesju, protams, — bet kāds prieks viņam par tevi? — jautāja Leons.

Andrijs dažus mirkļus skatījās Leonā klusēdams, pēc tam teica:

—      Bet mums tiešām neklāsies slikti!

Par ko tu runā? — aizdomīgi jautāja Leons, juzdams lamatas

Es par melderi. Papiņš mals miltus, tu ar mēli, bet viņa, — tas sevišķi uzsvēra vārdu «viņa», — ceps pīrāgus. Tur tev vesela fabrika.

—       Kapec tu. Raimond, viņus laidi kopā'? Aizsūti vienu sardzē — un ."būs miers, — Oļesja ierosināja.

—      Nē, mēs savu reizi nodežurējām, bet tu, ja gribi, vari pastāvēt ar šauteni, — protestēja Leons.

Zāra sēdēja pie galda, atspiedusi galvu rokas.

Raimonds atpūtās dziļā lēnkrēslā pie kamīna, nenoņēmis zobenu un mauzeri.

Es redzēju trešās istabas skapi ģitāru un mandolīnu, teica Zāra.

Ko tad tu klusēji? — Ptaha priecīgi pietrūkās.

—     Vai tad mēs varējām domāt par muziķu, un arī tagad, šķiet, vēl par agru priecāties, — atbildēja meitene.

Klausīdamies viņas dziedošajā, mīkstajā izrunā, Raimonds iztēlojās viņas sejas izteiksmi, melnās, pavēsās, milzīgās acis un noteiktās, mazliet spītīgās lūpas. Dīvaini, bet tajā pašā laikā arī saprotami, ka tikai viņai Andrijs paklausa bez ierunām. Raimonds neatcerējās neviena gadījuma, kad šis nemierīgais jauneklis būtu pateicis viņai rupjības.

—      Ļoņka, paņem lampu, iesjm apskatīt strumentus, — teica Ptaha.

Visu istabu durvis veda kopīgā gaitenī. Leons gāja ar lampu pa

priekšu. Ptaha viņam sekoja. Pie kambarīša Andrijs aizkavējās paklau sīdamies. «Večuki guļ.»

Istabā, kur bija novietojušās Ludviga, Stefānijā un Franciska, varēja dzirdēt klusu sarunu.

—      Bet atslēga te velti rēgojas, — teica Andrijs un iebāza to kabata.

—      Tik un tā viņas var iziet tikai caur mūsu istabu, un kur lai viņas bēgtu ? — atbildēja Leons, un tomēr pārbaudīja, vai durvis ir aiz -slēgtas.

Pēc minūtes viņi atgriezās, nesdami rokās trīs ģitāras un mandolīnu.

—      Tur uz tām gadus divdesmit neviens nav spēlējis, par visām ģitārām labi ja vienai salasīsim stīgas. Es tūlīt sameistarošu, — paziņoja Andrijs un enerģiski ķērās pie darba.

—      Zāra, mēs vēl neesam padevuši pusdienas šām? — Raimonds parādīja ar roku uz durvīm.

—      Nē, tā apaļīgā atteicās pusdienas pieņemt, — atbildēja Oļesja.

—      Ko tad darīt?— jautāja Raimonds.

—      Vai tad man vajadzēja viņu lūgties? Viņa uz mani tā paskatījās,— sacīja Oļesja.

—      Nekas, kad sagribēsies ēst, pati palūgs, — nomierināja Andrijs, veikli uzgriezdams stīgas uz tapiņām.

Raimonds piegaja pie galda, uz kura stāvēja šķīvis ar šķiņķi un maizi, un jautājoši paskatījās Zarā. Tā domīgi raudzījās kamīna liesmās, nepievērsdama viņam vērību.

—      Tomēr vajadzētu viņām šo nodot, — viņš teica un paņēma šķīvi.

Zāra pavērās viņā ar tikko manāmu ironiju.

—       Ka tu doma. Raimond, vai tavu tēvu ari baro ar šķiņķi? Un viņš ari atsakās? — viņa jautāja.

—      Jā, bet viņš ir š|ahtas rokās. Kāds te var bul salīdzinājums ar mums? Ja atkal atteiksies, es atstāšu viņām, un lai tad, kā vēlas. Viņš devās uz blakusistabu.

Durvis atvēra Franciska.

Ludviga, kas zvilnēja uz dīvāna, pieceļas un apsēdās. Stefānijā nekustējās.

—      Es jums atnesu vakariņas. Kāpēc jūs atsakāties ēst? — viņš jautāja Ludvigai, apstādamies tas priekšā.

Paldies, bet mēs neesam izsalkušas, — Ludviga nedroši atbildēja. Viņai gribējās ēst. bet viņu mulsināja Stefānijā, kas kategoriski atteicās pieņemt kaut ko no «riebekļiem».

Raimonds nolika šķīvi ar šķiņķi un maizi uz galda.

—       Varu jums paziņot, ka rīt jūs apmainīs pret inūsu biedriem, ko apcietinājusi žandarmērija.

—      Mūs apmainīs? Jūs no tiesas to sakāt? — acumirkli «pamodas» Stefānijā, kas bija izlikusies guļam.

—      Jūs laikam reti sastopaties ar cilvēkiem, kam var ticēt, — sausi atbildēja Raimonds.

Tagad, kad viņš bija noņēmis no galvas zaķeni, Stefānijā un Ludviga viņu pazina.

—      Sakiet. — vai šis Pšigodskis vēl ir te? Es it kā nedzirdu viņa balsi, — satraukti jautāja Stefānijā.

—      Nē, viņš aizbrauca sagatavot apmaiņu.

Paldies dievam! — Stefānijā atviegloti nopūtās un tūlīt pārvērtās.

Viņa vēlreiz noskatīja Raimondu no galvas līdz kājām un, pūlēdamās būt pēc iespējas laipnāka, pajautāja:

—      Sakiet. — kā jūs nokļuvāt šajā šausmīgajā kompānijā?

Ludviga, baidīdamās, ka Stefānijā pateiks kaut ko vēl netaktiskāku,

nolika šķīvi ar cūkgaļu sev uz ceļiem.

—      Mēs ēdīsim vakariņas, — tā pasmaidīja.

Raimonds paspēra soli uz durvju pusi. Stefānijā viņu atturēja:

Sakiet. — ar ko jūs apstiprināsiet savu vārdu patiesību?

ii* 163

Raimonds izņēma no kabatas Mogeļņicka vēstules.

—      Es jums ticu,— Ludviga protestēja, kad viņš pasniedza tai vēstules.

Bet Stefānijā paņēma un kāri izlasīja abas vēstules.

—      Matka boska čenstohovska!1 Kaut taču šī nakts ātrāk būtu galā! viņa iesaucās un atdeva vēstules Ludvigai.

—      Vai jūs tūlīt iesniedzāt grāfam noteikumu par apmaiņu pret jūsu biedriem? — tā jautāja.

—      Jā, es pats rakstīju to vēstuli.

—      Vai drīkst zināt, ko jūs atbildējāt uz viņa pirmo priekšlikumu?

Kāpēc gan ne? Teicām, ka pret naudu nemainām, mums taču jāglābj biedri … — Raimonds izgāja, atstādams durvis pusvirus.

Gatavs! Uzskaņoju! — iesaucās Ptaha un paņēma pirmo akordu.

Pēc brītiņa pirksti sāka lēkāt pa grifu, un mandolīna viņa rokās iedziedājās.

—      Ņem, Oļesja, nospēlēsim savas iemīļotās, sacīja Ptaha, pārtraukdams savu muzikālo ievadu.

Oļesja paņēma rokās ģitāru, viegli ar pirkstiem pieskārās basiem, un atmiņā atausa ūdens sūknis pie upes un vakari, ko viņi bija pavadījuši trijatā. «Kā viņam tagad tur klājas, mīļajam tētim! Kaut viņš zinātu par rītdienas tikšanos …»

—      Es gaidu, Oļesja.

Sāka plūst sērīga dziesma. Tā reizēm pagaisa tālu aiz stepju kurgāniem, reizēm, likās, vējš atnesa to no tālienes. Liriskajā melodijā pēkšņi vētraini ielauzās līksmas skaņas.

Ar svinīgu maršu uz zemes nonāca pavasaris, un siltos vakaros aiz žoga iedziedājās jaunas balsis:

Kaut kur, kaut kur aiz Donavas.

Aiz klusās Do-na-a-vas.

Dziesmai sekoja polka, draiska un koķetīga. Andrijs aizmirsa visu. Viņš spēlēja ar tādu kaisli, ka viņa spēles skaistumu uztvēra pat Stefānijā.

—      Tomēr skaisti spēlē … — viņa piezīmēja.

Ludviga jūsmoja par meistarisko izpildījumu. Muziķa pamodināja snaudošās sāpes.

—      Raimond, kādēļ es īsti spēlēju? — sašuta Andrijs.

Leons piesteidzās pie Zāras.

—     Domīgā sieviete! . .. Dārgā biedrene! … Uz rītdienas rēķina atļaujiet uzlūgt uz deju.

1 Censtohovas dievmāte — poliski.

Zara atgainījas.

Andrijs atkal pieskārās stīgām, un atskanēja valsis. Leons maigi paņēma Zāru aiz rokas.

—        Bet padejot taču var? Kāpēc sērot?… Vai varbūt ar mani negribat?

Oļesjas ģitāra piebiedrojās ar skaistu basu harmoniju.

Zāra piecēlās.

Leons uzmanīgi apņēma viņu ap vidu, ar spēcīgu roku apgrieza sev apkārt.

Kad dejo divi jauni un skaisti — ir jauki.

Raimonds smaidīdams vēroja viņu vieglās, graciozās kustības.

—       Braši dejo, velna čehs, — Ptaha apskauda.

Franciska stāvēja pie durvīm, vērodama dejotājus. Viņa sastapās ar Raimonda acīm, un abi neviļus pasmaidīja tāpat kā kādreiz, pirmo reizi satiekoties.

Raimonds brīdi svārstījās. «Bet Zāra taču dejo…» Un viņš strauji atrāva jostu, nolika zobenu un mauzeri uz galda un. inulsi smaidīdams, tuvojās Franciskai. Viņa nedomādama uzlika roku viņam uz pleca, un istabiņā sāka griezties vēl viens pāris.

—        Tu dzirdi, Ludviga, viņi taču dejo. Un Franciska arī. — Pa atvērtajām durvīm Stefānijā varēja pārredzēt visu istabu. — Izrādās, tas nav viņš, kas spēlē, viņš dejo ar Francisku, tas jauneklis, kas ienāca šeit.

Oļesja jau sen bija nometusi ģitāru un velteņus un dejoja mīkstos čuvjaciņos. Ptaham bija vienam pašam jāspēlē, lai neizjauktu vispārīgo jautrību. Pēdīgi viņam apnika.

—      Kas tas ir. vai man vienam jāspēlē? Tas ir netaisni, — viņš teica.

—                 Ko lai dara, Andrjuša, mēs taču neprotam! — Leons viņam atkliedza.

—      Nu, vēl drusku, Andrjuša, tā ātrāk paies nakts.

Tad Andrijs piecēlās un, visiem par pārsteigumu devās uz blakusistabu.

—                 Lūdzu piedošanu, — viņš sacīja. — Esmu dzirdējis, ka visi izglītotie spēlējot uz šī daikta, — viņš parādīja ar pirkstu uz pianīno, — tā ka. lūdzu, esiet tik laipni, ja varat uz šī strumenta, — mums kādu polciņu, citādi visi dejo, bet man vienam jāspēlē, — viņš griezās pie Ludvigas.

Viņa vientiesība, atklātība un bērnišķīgā vēlēšanās dejot iekaroja Ludvigu. Smaidīdama viņa piegāja pie pianīno un, atcerēdamās pirmo pagadījušos motīvu — Rahmaņinova «Itāļu polku», pieskārās ar pirkstiem taustiņiem. Ptaha, pašam negaidot, pagriezās pret Stefāniju.

— Lūdzu piedošanu, negribu jūs apvainot, bet par jautru vakaru un rītrītu … Tā ka lūdzu jūs padejot ar mani.

Pelēkacains, zibinādams skaisto zobu žilbinošo baltumu, tas stāvēja viņas priekšā, šis jauneklis ar viļņaino cekulu. Stefānijā izlēma, ka viņas nolūku dēļ izdevīgāk bus piekrist.

Andrijs redzēja, ka Oļesja noskaitās. Zāra ari. Bet tas viņu neapturēja.

Tikai vēlu naktī mednieku mājiņā iestājās klusums. Visi aizmiga.

Gulēja Ludviga, un sapnī viņai likās, ka tā ari jābūt: tieši šajā mājiņā tādos neparastos apstākļos viņai jāsastopas ar šiem cilvēkiem. Cik labi, ka viņa nav maldījusies: šie cilvēki, ko viņa aizstāvēja, kuriem simpatizēja, bija tiešām jauki ļaudis.

Cieši gulēja ķīlnieki un viņu sargi.

Uz platā sola apskāvušās aizmiga Zāra un Oļesja, kuras Andrijs gādīgi bija apsedzis ar savu puskažociņu.

Andrijs pats gulēja uz grīdas, palicis roku zem galvas, Leons — uz galda, Raimonds — uz otra sola.

Partizāniem ārā bija apnicis staigāt mājai apkārt pa vienam. Viņi visi trīs sagāja stallī. Te bija silti. Divi no viņiem ielīda kamanās, bet «Rupli divdesmit» aizsūtīja sardzē. Tam sagribējās dzert, viņš iegāja mājā, izdzēra no gaitenī stāvošās mucas krietnu ceturtdaļstopu ūdens un turpat apsēdās pasildīties pie krāsns, bet tā arī aizmiga. Partizāni kamanās, uz viņu paļaudamies, arī nemanot ieslīga miegā.

Naktī Stefānijā piecēlās, uzvilka kažoku, uzlika zvērādas cepurīti un izgāja blakusistabā. Parasti Šajos ceļojumos uz pagalma viņu galu tās pavadīja kāda no meičām, bet patlaban visi gulēja. Stefānijā klusi atvēra durvis uz gaiteni — tur, rokas izplētis, pie krāsns saldi gulēja partizāns; viņa šautene atradās turpat, pieslieta pie sienas.

Dažas minūtes Stefānijā stāvēja gaitenī, pēc tam klusi atvēra durvis. Pagalmā neviena. Sirdij pamirstot, Stefānijā izgāja pagalmā, drusku pastāvēja, bet pēc tam ātri devās uz vārtiem. «Ja apturēs, teikšu, ka man vajag,» viņa domāja, juzdama, kā dauzās viņas sirds.

Bet viņu neviens neapturēja. Lūk, šī stiga ved uz Gņilije Vodiem, ne vienreiz vien viņa ar Staņislavu te jājusi padzerties kvasu vīra mednieka gaitu laikā.

Jo vairāk viņa attālinājās no mājām, jo ātrāk gāja, un beidzot sāka skriet, klupdama iešanai neērtajās botēs. Tomēr vēl arvien neticēja, ka ir brīva. Jau pāris kilometru attālumā no namiņa viņa sajuta nogurumu.. Skriet vairāk nespēja. Sirdī dūrās. Viņa norāva botes un, pametusi tās sniegā, sāka iet tikai augstajās kurpēs.

Beidzot viņa izdzirda suņu rejas, bet, kad tuvojas žogam, viņu apturēja kliedziens poļu valodā:

—      Stāt! Kas nāk?

No zedeņu žoga izlēca divi bruņoti cilvēki. Tie bija leģionāri no Zarembas eskadrona.

—      Lai augstdzimtīgā pane neraizējas. Mans seržants jūs aizvedīs līdz pilsētai. Te taču ir tuvu. Ceļš nav bīstams, mēs tikko no turienes. Nu, kusties, — Zareinba pamāja seržantam ar roku.

Tas savilka grožus. Zirgi sāka iet. Stefānijā nemierīgi atskatījās. Zarembas eskadrons rikšos izjāja no sādžas uz mežu. Svīda gaismiņa.

Pirmais pamodās «Ruplis divdesmit», kurš gulēja gaitenī. Viņam kļuva auksti. Stefānijās atvērtās durvis bija izvēsinājušas gaiteni. Viņa izbaiļu kliedziens: «Puiši, glābieties — ļalii!» — uzmodināja visus. Vairāk «Ruplis divdesmit» neteica neko — Zaremba viņam iešāva galvā.

Raimonds metās pie ieročiem.

Gaitenī ielauzās leģionāri. Ptaha uzrāvās kājās kā kaķis. Ar vienu lēcienu viņš sasniedza istabas kaktu, kur stāvēja viņa karabīne. Leons, nolēcis no galda, pusmiegā neko nesaprata.

Pirmajā mirklī ari meitenes neko nesaprata. Andrijs metās uz durvīm. Atvēris tās, viņš atsprāga atpakaļ un no jauna aizcirta durvis. Gaitenī nogranda vairāki šāvieni. Skaidas lidoja no dažās vietās sašautajam durvīm.

Akla veiksme izglāba Andriju no nāves.

Beidzot Leons saprata, kas noticis. Ar vienu rāvienu viņš apgāza galdu un atspieda to pret durvīm, bet pats metās pie šautenes. Andrijs šāva caur durvīm no istabas kakta.

—     Atpakaļ! — gaitenī dārdināja Zaremba. — Pārtraukt šaušanu! Te ir grāfiene, nolādētie suņi! Atpakaļ!

Gaitenis kļuva tukšs.

Mēs viņus ari tāpat saņemsim. Tur ir trīs zeņķi, bet apšaudoties var nogalināt grāfieni, — poručiks paskaidroja savu atkāpšanos zaldātiem.

—      Ja nebijis šis nelga, — viņš nikni iespēra «Ruplis divdesmit» ķermenim, — mēs būtu viņus pārsteiguši aizmigušus.

—      Kas noticis, pan poručik? Kāpēc jūs atkāpāties? — Vladislavs piejāja pie Zarembas, redzēdams, ka zaldāti atiet dziļi mežā.

—      Viņi jāizsvilina bez kaujas. Paguvuši uzmosties, — Zaremba nikni atbildēja jaunākajam Mogeļņickiin.

—      Bet vai jūs jau bijāt mājā? — Vladislavs iesvilās.

Apvainots par šo uzsaucienu, Zaremba nenovaldijās:

—      Es gan biju mājā, podporučik, bet jūs, šķiet, tur nebijāt. Lūdzu jūs nodarboties ar savu vadu un neizteikt pakāpē vecākiem apvainojošas piezīmes. Es zinu, ko daru.

Vladeks trakās dusmās apgrieza zirgu un aizjāja.

—      Aizlieciet logiem priekšā solus! — nokomandēja Raimonds.

Ielenktie aizbarikadējās.

Raimonds ieskrēja istabā, kur mitinājās gūsteknes. Viņš ieraudzīja tikai nobālušo Ludvigu un apjukušo Francisku.

—      Dieva dēļ, kas noticis? Kur ir Stefānijā? — viņam pretim metās pārbiedētā Ludviga.

Raimonds ātri pārlaida skatienu istabai.

—      Kā — kur ir? Viņai jābūt šeit! — viņš kliedza.

—      Tad, lūk, kā! Aizbēgusi, odze! Nogulējām mēs, Raimond, kā godu, tā slavu, — viņam aiz muguras drūmi noteica Ptaha.

—      Ko gan jūs darīsiet? — Ludviga satvēra viņu aiz rokas.

Ptaha izrāva roku.

—      Cīnīsimies līdz pēdējam … Gulstieties uz grīdas, es šaušu no tā loga! — viņš kliedza. — Tik un tā dzīvi nepadosimies. Ja reiz gals, tad nepar velti.

Viņš nikni piegrūda smago dīvānu pie loga.

—      Bet kāpēc jūs palikāt? — Raimonds jautāja Ludvigai.

—      Es neko nezināju par viņas bēgšanu … — viņa atbildēja tikko dzirdami.

—      Pan poručik, mēs tur divus noķērām stallī, — kaprālis ziņoja Zarembam un ar pirkstu norādīja uz partizāniem.

Zaremba izteiksmīgi pamāja ar roku.

Namiņā izdzirda īsu zalvi. Leons un Ptaha stāvēja pie loga aiz saviem slēpņiem, gatavi katru mirkli izšaut uz katru, kas gadīlos uz grauda.

—       Ei tur, mājā, nešaujiet! Pans poručiks grib ar jums runāt! — kliedza kāda skanīga balss no pagalma.

Mājā klusēja.

—      Dzirdiet, jūs tur! Mani, poručiku Zarembu, šurp sūtīja pulkvedis Mogeļņickis . .. Dzirdat? — no pagalma kliedza Zaremba.

—      Dzirdam! Un kas par to? — atbildei nokliedza Pšeničeks.

—      Uzaicinu jūs padoties.

Mājiņā klusēja. Sievietes sēdēja, kā pavēlēts, uz grīdas. Raimonds, izstiepis uz priekšu roku ar mauzeri, uzmanīja durvis.

—         Atkārtoju. Uzaicinu jūs padoties. Gadījumā, ja jūsu sagūstītā grāfiene Mogeļņicka ir dzīva un vesela, apsolu atstāt jūs dzīvus. Ja ncpadosieties, apšaušu visus līdz pēdējam. Dodu piecas minūtes laika pārdomāt.

Mājiņā klusēja. Raimonds, Ptaha un Pšeničeks saskatījās. Ludviga no viņu skatieniem saprata, ka tie nepadosies. Pagalmā gaidīja … Nāve staigāja kaut kur tuvu ap māju, cenzdamās atrast šķirbu, lai iekļūtu te …

—      Ei tur, mājā, padosieties? *

—      Lasies pie velna, riebekli! Cīnīsimies līdz pēdējam! Lai dzīvo komūna! — iesaucās Andrijs.

Pirmās grāmatas beigas

OTRĀ GRĀMATA

..

Pirmā nodaļa

Pagalmā, acīm redzot, apspriedās. Pēc tam Zaremba kliedza:

—      Pēdējo reizi prasu: vai padosieties? Māju ielencis eskadrons. Neviens neaizies dzīvs. Padodieties, kamēr es neesmu pārdomājis. Velns jūs parāvis, apsolu atlaist jūs uz visām četrām pusēm, tikai padodieties un izlaidiet grāfieni!

Tagad mājiņā visi saskatījās.

—      Kas viņiem lai tic? — dobji noteica Ptaha.

Tad no grīdas piecēlās Ludviga.

—     Atļaujiet man parunāt ar šo oficieri, un es panākšu jums brīvību! Lūdzu, ticēt manam goda vārdam, ka es jūs neapmānīšu. Pretošanās taču veltīga. Viņi jūs nogalinās. Es lūdzu jūs, pan Rajevski! — vēl vairāk uztraukdamās, viņa griezās pie Raimonda.

Nomāktais Raimonds pat nepaskatījās uz viņu.

—      Panei grāfienei var ticēt. Viņa ir jauka sieviete, nevis tāda kā pane Stefānijā, — negaidot Ludvigu atbalstīja Franciska. — Viņa no grāfiem ir visgodīgākā un labsirdīgākā!

Ptaha dažus acumirkļus vērīgi ielūkojās Ludvigā. Viņa tam atbildēja ar patiesīgu skatienu.

—      Nu ko, lai runā. Redzēsim, uz kuru pusi tas ies, — viņš beidzot piekrita.

Neviens neiebilda. Stāvokļa bezizeja bi ja visiem skaidra.

—      Runājiet, — piekrita Raimonds.

—      Pan Zaremba, te runāju es — Ludviga Mogeļņicka!

Jūs esat dzīva, augstdzimtīgā pane? Neraizējieties, mēs jūs tūlīt izpestīsim! — viņai atkliedza Zaremba.

—      Esmu sveika un vesela. Jūs apsolāt, pan poručik, ka palaidīsiet visus, kas te atrodas, brīvībā? Tad viņi padosies bez kaujas …

—      Palaidīšu. Lai padodas.

—      Tas ir muižnieka un oficiera vārds? Es viņiem galvoju ar savu godu. Jūs mani neapkaunosiet? Sakiet atklāti!

—      Lai padodas, atlaidīšu uz visām četrām pusēm.

—      Es ticu jūsu godam, pan Zaremba, un lūgšu te atrodošos padoties.

Ludviga pagriezās pret Raimondu.

—      Es pazīstu Zarembu — tas ir godīgs oficieris. Viņš savu vārdu turēs. Nolieciet ieročus, un viņš jūs palaidīs brīvībā, es tam ticu! — viņa lūdzoši runāja.

—      Ko tu teiksi. Zara? — jautāja Raimonds, noliekdamies pie meitenes, kas sēdēja uz grīdas.

—     Viņi mūs piekrāps, Raimond . . . Kāds kauns! Ko mēs esam izdarījuši! .. .

—      Nē, viņi neiedrošināsies to darīt. Es jūs aizstāvēšu, —Ludviga viņai apgalvoja.

Pēc īsas apspriedes tika nolemts padoties. Pirmais uz sliekšņa izgāja Ptaha. Viņš uzreiz uzgrūdās klibā partizāna līķim. Un pirmo reizi viņam kļuva baigi.

Māju bija ielenkuši zaldāti. Pie sliekšņa ar revolveri rokā stāvēja Zaremba. Ptaha paskatījās viņam acīs un saprata, ka tālāk par šo pagalmu netiks. Un viņam kļuva sevis žēl.

Pēdējās iznāca sievietes, starp tām Ludviga. Jauniešus tūlīt pārmeklēja. Vairāki zaldāti iesteidzās mājā pievākt ieročus.

—     Apsveicu jūs, grāfien, ar laimīgu iznākumu! — nošķindinādams piešus, Zaremba pielika roku pie cepures.

—      Labdien, pan Zaremba! — Ludviga viņam paspieda roku.

—      Aizvāciet tos no šejienes! — viņš pavēlēja un pagriezās pret Ludvigu: — Sakiet, — kā šie nelieši pret jums izturējās?

—      Ļoti labi. Jūs viņus tūlīt atlaidīsiet?

Zaremba nicīgi iesmējās.

—      Vai ir vērts runāt par šiem švaļiem? Paldies dievam, ka jūs esat dzīva! Pans pulkvedis visu nakti nav gulējis. Iesim, es jūs aizvadīšu līdz. kamanām. Pans Vladislavs arī ir šeit. Mēs ar viņu drusku sastrīdējāmies, viņš ir tur … — teica Zaremba un pasniedza Ludvigai roku.

—      Pan Zaremba, es gribu, lai jūs viņus atlaižat manā klātbūtnē. Es, protams, ticu jūsu vārdiem, bet viņi noticēja tikai man, un tas man uzliek pienākumu, — sākdama bažīties, teica Ludviga.

—     Par kādu vārdu te var būt runa? Jūs mums palīdzējāt, par to liels paldies. Bet ar šiem lopiem nav ko taisīt ceremonijas.

It kā ilustrējot viņa domu, kāds no zaldātiem iegrūda Oļesjai ar laidi pa muguru.

—      Velcies, vai dzirdi! — viņš šņāca uz meiteni, kas negribēja aiziet.

Oļesja nokrita. Ptaha metās virsū zaldātam.

—      Neiedrošinies sist!

Seržants Kobiļskis ar briesmīgu laides sitienu pa seju notrieca Andriju pie zemes.

-— Ah, lūk, kāds jūsu gods, slepkavas! — iekliedzās Zāra.

Kāds zaldāts iecirta viņai ar pletni pa seju. Nogāzis gar zemi viņam priekšā stāvošo zaldātu, Raimonds metās palīgā. Zaremba izšāva uz viņu, bet neķēra. Pār Raimondu nobira sitienu krusa. Viņu sita ar laidēm, nagaikām . ..

Atbruņotais Leons metās šajā biezoknī glābt biedru.

Šī kautiņa laikā žandarmērijas seržants Kobiļskis un divi zāldāti sagrāba Oļesju, kas bija piecēlusies, un vilka viņu projām. Franciska metās tiem pakaļ.

—     Kurp jūs viņu velkat, nelieši! Pane grāfiene, glābiet taču! — Franciska kliedza kā neprātā.

Viņa neatlaidās no Oļesjas.

—     Zaremba, pārtrauciet šo nekrietnību! Es jūs nicinu! Jūs esat. . nelietis! — Ludviga iekliedzās.

Poručika sejai pārlija tumša krāsa.

—     Atlikt! Pa vietām, nolādētie suņi! — viņš ieaurojās. — Kobiļski, laidiet vaļā skuķi, es jums saku!

Zaldāti izbeidza kautiņu un lēni atkāpās malā. Žandarmi palaida Oļesju vaļā. Asiņainās nagaiku svītras uz Zāras un Raimonda sejas, asinis uz sniegā guļošā Ptahas sejas un viss tikko notikušais Ludvigai likās murgs. Asinīm noplūdušais Ptaha sakustējās. Viņš atguva samaņu. Lud-

viga noliecās pie viņa, skaļi raudādama. Viņa palīdzēja tam piecelties. Viņš piecēlās grīļodamies, paskatījās viņā ar mežonīgu naidu un, drudžaini klepodams, tikko kustinādams pārsistās lūpas, izspļāva uz delnas trīs asiņainus zobus.

—    Iesim, grāfien. Te nav jūsu vieta, — sausi teica Zaremba.

—     Es neatiešu no šejienes ne soli, kamēr jūs nebūsiet atlaidis šos cilvēkus! — ar riebumu no viņa novērsdamās, teica Ludviga.

—    Lūdzu jūs, augstdzimtīgā pane, atstāt šo vielu. Jūs gaida kamanas. Bet ar šiem cilvēkiem rīkosimies pēc likuma, — vēl sausāk sacīja Zaremba.

Ludviga asi pagriezās pret viņu. Viņas acīs tas izlasīja tādu nicināšanu, ka tam kļuva neērti.

—    Zaremba, jūs esat nelietis! Bet ziniet: ja jūs kādu no viņiem nogalināsiet, es izdarīšu pašnāvību! Zvēru jums to!

—    Dodu jums muižnieka vārdu, grāfien, ka nevienu no tiem, — viņš atbildēja, atkāpdamies no viņas dažus soļus, — es nenošaušu. Palaist viņus es taču nevaru, man nav tiesības.

Zaldātu ielenkti, viņi soļoja ciešā pulciņā. Ptaha vēl arvien atklepoja asinis, atstādams baltajā sniegā sārtus plankumus. Viņus vairs nesita, jo aiz viņu muguras brauca kamanas, kurās sēdēja izmocītā Ludviga. Franciska sēdēja līdzās zaldātam, saniknota, noslēgta.

Raimonds cieši piespieda Andrija elkoni sev pie krūtīm, — viņi gāja zem rokas. Ptaha bija ļoti vārgs.

—    Nogulējām mēs savu godu, Raimondi Bet zobus man izsita pareizi, lai es zinātu, ar ko dejot! . . .

Soči-Maskava 1934,—1936. gads

N. OSTKOVSKA DOMAS PAR SAVU TĀLĀKO DARBU PIE ROMĀNA «VĒTRĀ DZIMUŠIE».

Kāda būs romāna «Vētrā dzimušie» varoņu turpmākā dzīve? Diez vai ir jel viens lasītājs, kas nebūtu par to domājis, aizverot romāna pirmo daļu.

N. Ostrovska Maskavas un Sofu muzejos glabājas pirmuzmetumu materiāli, kas zināmā mērā ļauj atbildēt uz šo jautājumu. Savākti autora izteicieni, atsevišķi pieraksti, atzīmes, minējumi par romāna vispārīgo līniju un tā atsevišķiem varoņiem.

—   Otrajā grāmatā, — stāstīja rakstnieks, — tiks parādīta, no vienas puses, ienaidnieka spēku sakopošana, Ukrainas apgabalu sagrābšana panu Polijas varā un panu vienošanās ar Petļuru; no otras puses, — Sarkanās Armijas organizēšana no sīkām partizānu nodaļām, zemnieku masu cīņa pret muižniekiem, stihiskas sacelšanās, kas pārvēršas visas tautas kustībā pret svešzem ju okupantiem. Sarkanā Armija dragā petļuriešu bandas.

Trešajā grāmatā N. Ostrovskis gribēja parādīt pilsudskiešu jau pilnīgi atklāto uzbrukumu jaunajai Padomju republikai. Skaitliski nelielās Sarkanas Armijas varonīgo pretošanos: trīspadsmit tūkstoši sarkanarmiešu pret sešdesmit tūkstošiem līdz zobiem apbruņotu ienaidnieku. Pilsudskieši ieņem Kijevu. Buržuāzija gavilē. Bet pie Umaņas savelkas Kavalēristu armijas dzelzs dūre. Šausmīgs trieciens — un ienaidnieks veļas atpakaļ. Uzvaras vainagots uzbrukums un uzpūtīgo interventu izdzīšana no Ukrainas. Fašistu vandalisms: lielisku ēku iznīcināšana, bezjēdzīga, barbariska postīšana. Sādžu -dedzināšana, dzelzceļa staciju spridzināšana. Zvērīgu cilvēku asiņainais ceļš, pie kam lie sevi vēl dēvē par «kultūras aizstāvjiem».

Ostrovskis dzīvoja līdzi savu varoņu — Raimonda un Andrija, Pšeničeka un Oļesjas dzīvei …

—   Es allaž domāju par šiem man tuviem un mīļiem cilvēkiem, — viņš bieži stāstīja.

Par to tālāko likteni viņam jau daudz kas bija skaidrs.

Godam izturējuši smago pilsoņkara pārbaudījumu, romāna «Vētrā dzimušie» varoņi kļūst aktīvi jaunās dzīves cēlāji, par kuru viņi tik pašaizliedzīgi cīnījušies.

Ostrovskis iztēlojās Oļesjas nākotni…

Līdz ar savu tēvu mašīnistu Kovallo Oļesja aiziet Sarkanajā Armijā. Nogriezusi savas brīnišķīgās bizes un ietērpusies vīrieša drēbēs, viņa pārvēršas par staltu, pievilcīgu jaunekli. Oļesja ir pārgalvīgs kavalērists divīzijā, kuru komandē drosmīgais divīzijas komandieris Sčabels. Viņš atklāj Oļesjai mīlestību, un viņa piekrīt kļūt par viņa sievu, bet tikai pēc tam, kad Ukraina būs līdz galam atbrīvota no ienaidniekiem. Meitene saka Sčabelam: «Būšu tava tikai tad, kad beigsies karš.»

Tomēr viņas mīļotais lauž uzticības zvērestu. Oļesja uzzina par viņa nenopietnodzērumā notikušo sakaru ar citu sievieti, nepiedod viņam šo neuzticību un šķiras ar viņu uz visiem laikiem.

Atgriezusies pēc kara dzimtajā pilsētā, meitene dzird nostāstus par Andrija varoņdarbiem frontē, kur viņš iekarojis bezbailīga cīnītāja slavu.

Drīz pilsētā ierodas arī pats Andrijs Ptaha …

Dabūjis zināt par Oļesjas lēmumu saistīt savu dzīvi ar Sčabelu, Andrijs Ptaha smagi pārdzīvo mīļotās meitenes zaudēšanu. Izmisumā viņš meklē nāvi kaujās. Dedzīgais, neapvaldītais raksturs, naids pret paniem viņu spiež uz ārkārtīgi drosmīgiem, brižam neapdomīgiem soļiem. Viņš nonāk ļoti grūtās situācijās, bet vienmēr izkuļas no nelaimes. Kad viņš atgriežas mājās, pie viņa krūtīm liesmo Sarkanā Karoga ordenis.

Ar neaprakstāmu prieku Andrijs uzzina, ka Oļesja ir pilsētā, ka viņa nav precējusies … Viņi satiekas kā seni draugi. Oļesju aizkustina Andrija uzticība. Viņa jūt, ka tagad, kad vairs nav tēva, Andrijs Ptaha viņai ir vistuvākais un vismīļākais cilvēks.

Ar lielu prieku un maigumu Ostrovskis stāstīja par viņu laimīgo un saskanīgo dzīvi, par to, kāds jauks melnacains puisītis viņiem aug, kā Andrijs mīlēja un loloja savu dēlu.

Ostrovskis bieži pieminēja Vasiļoku. Sajā tēlā viņš ielicis daudz sava, autobiogrāfiskā. Viņš pats pusaudža gados pagrīdes revolucionārās komitejas uzdevumā izlīmējis proklamācijas. Arī Vasiļoks bezbailīgi un pārdroši žandarmu acu priekšā izkaisa boļševiku uzsaukumus. Tāpat kā Koļa Ostrovskis. Vasiļoks aizbēg no mājām pie Sarkanās Armijas. Viņš kļūst par kādas kavalērijas daļas iemīļotu audzēkni.

Andrijs Ptaha ilgi nezina, kur atrodas viņa pārgalvīgais brāļuks. un ļoti raizējas. Reiz pilnīgi nejauši viņi sastopas frontē.

Tas notiek tā.

Saņēmis uzdevumu steidzīgi ar karavīru grupu pārcelties pār upi un pieauļojis pie tilla, Andrijs ierauga, ka pa tiltu virzās kavalērijas daļa. Ar savu zirgu viņš iespiežas dziļi karaspēkā, ar grūtībām lauzdams sev ceļu, un pēkšņi sajūt, ka viņam kāds ar pletni iezveļ pa muguru. Pagriezies, lai atbildētu uz sitienu, viņš tā ari sastingst ar paceltu roku: viņa priekšā Vasiļoks. Papahā līdz pašām uzacīm, viņa augumam pārāk platā un garā Šinelī Vasiļoks izskatās tik jocīgs, ka Andrijs sāk skaļi un sirsnīgi smieties. pirms apkampj brāļuku.

Pēc šīs sastapšanās viņi izšķiras uz ilgu laiku. Vasiļoks paliek pulkā. Viņš tur uzaug. Kad beidzas karš un Vasiļokam pienāk laiks tikt iesauktam Sarkanajā Armijā, viņš iestājas lidotāju skolā.

Ka noritēs Raimonda Rajevska dzīve? Par to Ostrovskis nerunāja. Iespējams, ka tas viņam pašam vēl nebija skaidrs. Taču vienu viņš zināja cieši: Raimonds staigās tēva, rūdīta, izturēta lielās boļševiku partijas cīnītāja ceļu.

Uzaudzis profesionāla revolucionāra ģimenē, Raimonds nepazīst šaubu. Viņš atrodas visbīstamākajos cīņas iecirkņos, darbojas Polijas, čehoslovakijas komunistiskajās pagrīdes organizācijās. Viņā iemiesota uzticīgā un drosmīgā maiņa, ko izauklējusi un izaudzinājusi vecā boļševiku gvarde.

Sākumā traģiski iezīmējas Pšeničeka dzīve. Jau pirmajās kaujās viņš pazaudē kāju. Viņu nospiež mazvērtības apziņa. Darbu meklēdams, viņš nokļūst ūdens dzirnavās un paliek tur. Te viņš sastopas ar Francisku, kas nav gribējusi samierināties ar sava vīra despotismu un drūmo niknumu, atstājusi to un aizgājusi pie saviem radiem — dzirnavu īpašniekiem.

Un Pšeničeks iemīl Francisku. Viņa ar savu labo sirdi iežēlojas par to. Ret viņu 'laime nav ilgstoša: viņa nevar palikt ar to kopā; cieš viņas sievietes lepnums, kad apkārtējie ar nožēlu raugās uz viņas draugu un uz viņu, skaistu, veselīgu sievieti.

Pšeničeks saprot Franciskas pārdzīvojumus. Un, kaut arī viņam ļoti grūti, viņš tomēr necenSas to atturēt, kad tā pasaka, ka viņu atstāj. Pšeničeks nolemj atgriezties armijā. Tiesa, atrodas cilvēki, kas viņu rupji atgrūž un izsmej: «Ej labāk zosis ganīt, bet mums nav laika noņemties ar tevi, bezkājaino.» Viņš tomēr izlūdzas pieņemt viņu partizānu nodaļā kaut par pavāru (viņš taču pēc profesijas konditors). Viņu aizved uz partizānu nometni. Un viņš tiem vāra tik garšīgu biezputru un cepj tik neparastus pīrāgus ar āboliem, ka iemanto vispārēju mīlestību.

Bet viņa krūtīs pukst cīnītāja sirds. Viņš nevar samierināties ar savu likteni. Pēc sīvām cīņām pavārs cītīgi tīra kaujiniekiem ložmetējus, palīdz tos izjaukt un salikt un tā pilnībā apgūst ložmetējnieka mākslu. Viņš pārliecina komandieri ņeml viņu līdzi kaujā. Tāpat kā agrāk, Pšeničeks nepazīst baiļu, un viņa ložmetējs nekļūdīgi dragā ienaidnieku. Varoni divreiz apbalvo ar Sarkanā Karoga ordeni.

Pēc kara viņam izgatavo protēzi, kura tik labi izdevusies, ka viņa kroplums kļūst nemanāms.

Viņš atkal satiekas ar Francisku. Tagad tā ir cieša, daudz pārdzīvojušu un pārcietušu cilvēku savienība. Franciska kļūst par enerģisku, ierosmes bagātu padomju darbinieci. Pšeničeks prasmīgi vada lielu uzņēmumu.

Visa Mihelsonu ģimene iet bojā kādā grautiņā. Zāra paliek dzīva, tikai pateicoties laimīgam gadījumam. Pie viņai dārgo cilvēku līķiem Zāra zvēr atdot visus savus spēkus cīņai par tautas brīvību. Lielā mērķa labā viņa atsakās no personīgās dzīves. Nedalīti viņa atdodas revolucionārai darbībai un izaug par liela mēroga partijas darbinieci. Viņas idejiskums, principialitāte, skarbais prasīgums pret sevi viņai nodibina milzīgu autoritāti masās.

Jaunībā pārdzīvotās šausmīgās bēdas atstāj dziļu rētu viņas dvēselē; viņas acīs uz visiem laikiem paliek skumju ēna. un smaids reti parādās viņas skaistajā sejā.

Nožēlojami savu dzīvi beidz Kazimirs un Vladislavs Mogeļņicki. «Veco suni» grafu Kazimiru un tā jaunāko dēlu Ostrovskis nedomāja atstāt dzīvus.

Bija vairāki varianti.

Pēc pēdējā no tiem vecajam grāfam jāmirst no Mečislava Pšigodska rokas, kurš ar lielu gandarījumu norēķinās ar viņu par nelietībām pret Francisku.

Vladislavs turpretim nokļūst partizānu rokās. Viņš atsakās no sava titula un visām ■savām bagātībām, nodod draugus, sola partizāniem «lielas balvas», gribēdams izglābties, bet mirst kā pēdējais gļēvulis un nelietis.

Kas notiek ar Ludvigu?

«Romantiska būtne!» ar augstprātīgu smīnu Edvards Mogeļņickis domā par savu ■sievu. Tiešām, uzaugsi Senkeviča un Zcromska romānu iespaidā, Ludviga stāv talu no dzīves. Viņa naivi uzskata savu vīru par idejisku cīnītāju. Dzīve nežēlīgi atver viņai acis. Ludviga nepāriet revolucionāru nometnē, kā sagaida daži lasītāji. Viņas «bezzobainais humānisms» tālāk neattīstās. Viņa aizbrauc uz Angliju, lai izolētos no kara šausmām.

Tālākā cīņā pret lautu par saviem kādreizējiem īpašumiem Edvards Mogeļņickis parāda savu īsto seju, un tā ir tik atbaidoša, ka viņa sieva, kas agrāk viņu uzticīgi mīlējusi, nespēj ilgāk palikt ar viņu kopā.

Ostrovskis stāstīja par Ludvigu:

— Daudzi šaubās un baidās: kurp es viņu virzīšu tālāk. Bet augstāk es viņu necelšu. Patlaban viņa atrodas sava humānisma virsotnē.

Viņš stāstīja par grāfu Edvardu.

Pēc pilsoņu kara Edvards Mogc)ņickis ieņem lielu diplomātisku posteni Francijā.

Būtu bijis nepareizi aprakt Edvardu. Viņš neaiziet bojā pilsoņu karā. Lai jaunatne zina, ka visi tautas ienaidnieki nebūt netika toreiz iznīcināti, ka palikuši tādi kā Edvardi, — bīstami, nesamierināmi ienaidnieki, gatavi burtiski uz visu, lai tikai atgūtu savas muižas un kapitālus. Lai jaunatne zina, ka ar tiem vēl nākotnē gaidāma asa cīņa!

Tādi vispārējos vilcienos ir romāna «Vētrā dzimušie» atsevišķu varoņu likteņu meti.

Николай Островский РОЖДЕННЫЕ БУРЕН «Молодая гвардия» 1955

Латвийское государственное издательство

На латышском языке

Redaktors Е. Juhņēvičs. Māksi, redaktors I. Zvagūzis.

Tchn. redaktore M. Aizupiete. Korektore K. Rumbēna. Nodota salikšanai 1961. g. 5. maijā. Parakstīta iespiešanai 1961. и. 5. jūnijā. Papīra formāts 70X 90'/u. 12,88 fiz. iespiedi. 15,01 uzsk. iespiedi. 13,84 izdevn. I. Metiens

15 000 eks. Maksā 77 kap. Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 144/53-J1413. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 1. tipogrāfijā Rīgā, Blaunjaņa ielā 38/40. Pašūt. Nr. 1784. K2

2 Poļu sociālistu partijas biedrs.

11 — 1784 161

[1] bīskapa vietnieks.

[2] — 1784

[3] sūtnis.

[4] dievmāte — poliski.

19

[4] — 1784

[5] nelegāla pilsudska militāra organizācija.

Content

Ostrovskis Nikolajs Vētrā dzimušie

PIRMĀ GRĀMATA

Pirmā nodaļa

Otra nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Desmita nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmitā nodaļa

OTRĀ GRĀMATA

Pirmā nodaļa