Ļipatovs Vils

Dēls, vīrs, znots... (Igors Savovičs)

Vils Ļipatovs  Dēls, vīrs, znots... (Igors Savovičs)

VELTĪTS MEITAI TATJANAI

Pirmā nodaļa DĒLS

Uz negaisu taisījās jau no agra rīta. Mākoņi gūzmējās augu nakti; uzvāzušies televīzijas antenām, tie mutu|oja un rūca, taču, dievs vien zina kādēļ, nekas nenotika. Mākoņi negribīgi izklīda pa savām stāvvietām, debesis pielija ar baigu zilgmi, un iegais-mojās arī pilsētas dārza krēslainā aleja, kur pulksten vienpadsmitos uz vientuļa sola sēdēja Igors Savovičs un kur aiz priekiem čivināja putnu bari. Igors Savovičs zvilnēja uz sola, uz atzveltnes atmetis izplestās rokas, un, kad iznira dūmakaina saule, ironiski nodomāja: «Var likties, ka esmu krustā sists.» Rokas tirpa, mugura smeldza, bet netikās kustēties.

Tā nu negaiss bija aizgājis garām, zaļumballes netiek atceltas, un tas nozīmēja, ka Igoram Savovičam Goļcovam jāiet pie Valentinova, kas bija nolicis ap pulksten divpadsmitiem draudzīgu tikšanos savā mājā Augšāmcelšanās kalnā. Vienīgi negantas lietavas ar zibeni un pērkona grāvieniem varētu būt par traucēkli galvenajam inženierim Sergejam Sergejevičam Valentinovam pacietīgajā, uz nokausēšanas taktikas balstītajā cilvēcisku kontaktu dibināšanā ar savu vietnieku, tas ir, Igoru Savoviču Goļcovu.

īgņodamies un pavilkdams sevi uz zoba, Igors Savovičs risināja daudzus jautājumus. Pirmkārt, kā viņš nokļuvis parkā, kur nekad nav bijis, kāpēc nonācis tieši pie šī vientuļā sola — visērtākā, visklusākā un nomaļākā sola? Otrkārt — kādēļ viņš uzstīvējis sev mugurā svinīgiem gadījumiem paredzēto uzvalku, kas karsē, pirkts pirms diviem gadiem un «izvēdināts» tikai vienreiz — Oktobra svētkos? Treškārt — un tas bija pats svarīgākais — kādēļ viņam negribas iet pie galvenā inženiera Valentinova? Tur bija par ko palauzīt galvu.

— Jauki, jaukiņi! — viņš nomurmināja. — Jaukiņi!

Jā, laiks doties pie Valentinova. Bet varbūt bezkaunīgā kārtā palikt parkā aiz šāda apsvēruma: «Kādēļ gan jūs, Pludināšanas Majestāte, Pludināšanas Vēsture un Bībele, aicinādams pie sevis uz māju vietnieku, nepapūlējāties dot kaut mājienu, kālab viņš

tiek aicināts sestdien! Uz tasi tējas? Tas būtu viens piegājiens. Ja uz pārrunām par dzīvi — tad pavisam cits pavērsiens. Bet varbūt, dārgais Sergej Sergejevič, sarosījušies jūsu aristokrātiskie gēni? Varbūt jūs sagrābusi kāda neizskaidrojama dziņa, pārņēmusi neapjausta, mīklaina tieksme, sācis darboties kāds divdesmit sestais prāts? ... «Ak, mans dēls, es atnācu tev pateikt, ka tu neesi vis mans dēls, bet gan mana meita!»

Dīvaini, bet fakts: Romskas kokmateriālu pludināšanas tresta galvenais inženieris Sergejs Sergejevičs Valentinovs, kaut gan pats to nezināja, bija sava vietnieka Igora Savoviča Goļcova tēvs, un tikai trīs cilvēki uz šīs siltās un apaļās zemes zināja patiesību: Igora Savoviča māte, Igora Savoviča patēvs un pats Igors Savo-vičs. Viņš to bija uzzinājis pirms septiņiem gadiem un tā nu jau sesto gadu piesardzīgi un alkaini vēroja cilvēku, ar kura gādību bija ieradies šai plašajā pasaulē.

Igors Savovičs viegli, kā bērns laižoties miegā, nopūtās. «Var aizbildināties ar sliktu pašsajūtu,» viņš gurdi nodomāja un nopūtās vēl grūtāk. Ak vai! Viņš nevarēja Valentinovam sacīt, ka jūtas slikti, tāpēc ka jau sen — vairāk nekā gadu — neatceras tādu dienu, kad būtu juties vesels. Viņu bija apsēdusi dīvaina, neizprotama slimība, un viņš — ārstu bērns, kas orientējas medicīnas literatūrā, — pārliecinoša izskaidrojuma tam grāmatās vēl līdz šim nebija atradis. Droši vien tāpēc Igors Savovičs savu slimību slēpa un tikai pavisam nesen, pirms pāris nedēļām, spēra izmisuma pilnu soli — devās pie tāda speciālista, kuru apgabala pilsētas darbinieki ar Igoram Savovičam līdzīgu sabiedrisko stāvokli izvairās apmeklēt.

Debesis drīz vien iezilgmojās, kļuva augstas, to šķietamā velve it kā saruka. Viņš kā pa sapņiem iesēdās tramvajā, «par zaķi» aizbrauca līdz pieturai «Kalns» un attapās uz platas šosejas, kas veda augšup uz pilsētā slaveno Augšāmcelšanās baznīcu. Tās trīs zeltītie kupoli mirdzēja saulē, ap galveno kupolu brēkādamas barā šaudījās bezdelīgas. Igors Savovičs atcerējās, kā to mēdza izskaidrot Valentinovs. «Aiz pavisam vienkārša iemesla,» viņš teica, «jumolu mirdzums pievilina knišļu barus, kas noder par ēdmaņu viltniecēm bezdelīgām.»

Galvenajam inženierim Valentinovam vispār patika izteikties vecu laiku un grāmatu valodā.

Saules atspulgi zeltītajos kupolos žilbināja acis, tās nācās nolaist — lejā zaļumos slīga Valentinova vecmodīgā, ar tirgoņu vērienu plaši un pamatīgi būvētā māja. Valentines! Tāpat kā lauki lepojas ar saviem nestandarta novadniekiem, ziemeļu pilsētā Rom-skā citu ievērojamo parādību vidū, kā, piemēram, Augšāmcelšanās baznīca, muižnieku biedrības nams, universitātes bibliotēka, tika minēts Sergeja Sergejeviča Valentinova vārds. Jau turpat trīs-

desmit gadu no smagnējās mājas pa šo paša vien iemīto taciņu pulksten astoņos un piecpadsmit minūtēs Sergejs Sergejevičs kāpa lejup un ieņēma gaišo kabinetu kokmateriālu pludināšanas tresta divstāvu ēkā. Viņš dzīvoja kopā ar savu vecum veco māti, neviens no pilsētas ļaudīm nekad netika manījis Valentinovu sievietes pavadībā, viņa māju nekad neapciemoja sievietes, bet pēc darba arī pats Valentinovs nebija sastopams pilsētā. Tiesa, klīda valodas, ka pirms kara Valentinovs Ļeņina prospektā redzēts ar gaišmati, kuras galvu segusi berete, bet pēc kara — tam neticēja pat paši stāstītāji — Valentinova mājā kādu laiku mitusi sieviete ar medicīnas dienesta majora uzplečiem. Kas vēlāk ar viņu noticis, kur viņa nozudusi, neviens nevarēja pateikt, un atmiņas par formā tērpto sievieti tika uzskatītas par tukšu izdomu.

Pilsētā klīda leģendas arī par Valentinova māti, kas tāpat bija savāda un neizprotama sieviete. Kā lai, piemēram, izskaidro ko tādu?

Miesnieki no Vecā mūra tirgus centrālajām pārdotavu rindām, šie vecum vecie Romskas miesnieki, kas atcerējās vēl tirgoņus Kuhterinu un Vtorovu, šie sarkanģīmjainie spēkamitriķi ar baltu mici uz vienas auss, pamanījuši Nadeždu Georgijevnu Valenti-novnu, spalgā balsī sauca: «Labs rītiņš, Georgijevna!» — un deva viņai gaļu par veselu rubli lētāk kilogramā nekā visiem nekurnošajiem rindāstāvētājiem. Nadežda Georgijevna turklāt stāvēja klusi, mīklaini smaidīdama, un bija redzams, ka viņa nekā nekāro — nedz lētās gaļas, nedz ārpuskārtas apkalpošanas, nedz pazemīgās balto cepuru noņemšanas.

Sieviete beretē, medicīnas dienesta majore, Sibīrijas laika vārdā Selenciuss, kas šai noslēpumainajā mājā pavadīja vienīgi ziemu, pati māja, kurā tikai retais bija iemetis aci, — tas arī viss, ko trīssimt tūkstoši Romskas iedzīvotāju zināja par Valentinova dzīvi ārpus vecās tresta divstāvu ēkas sienām. Bet pēdējos piecos gados notika vēl kaut kas neizskaidrojams un mīklains — lielajā, pamatīgi būvētajā Valentinova mājā jo bieži sāka viesoties jaunais inženieris Goļcovs. Tas nu bija kaut kas nepieredzēts, jo nevienu no saviem tresta kolēģiem Valentinovs uz savu noslēpumaino māju nekad neaicināja.

Kad Igors Savovičs kāpa Augšāmcelšanās kalnā, bija jau pavisam karsts, daudzsološie mākoņi bija uzgumdījušies Romas mežainajam krastam, bet acīmredzot to dēļ ar elektrību uzlādētais gaiss — mikls. Svelme un sutoņa — tīrais Aizkaukāzs, parauj viņu velns šo klimatu!

Igors Savovičs pēkšņi iepatikās pats sev. Tik tiešām — no malas viss izskatījās brīnišķīgi: pa plato, asfaltēto ceļu, tas ir, pa asfalta malu, ar papeles lapiņu zobos, ar plecos uzmestu žaketi soļo tāds te atpūtnieks, kūrorta viesis, bezrūpīgu un zobgalīgu

seju, un viņam nav ne mazākā priekšstata, uz kurieni un kālab viņš iet. Dīkdieni maz interesē rosmā īstenība — tikai tik daudz, cik nu viņa ironiskais skatiens pakavējas pie kāda priekšmeta, dzīvas būtnes vai necilas ainas ... Puišelis savainojis kāju, jādomā, uz naglas un — tavu nedarbnieku! — sūc asinis no papēža, gatavais mērkaķis. Bet te, lūdzu, kundzītei ar supermodīgiem mak-sisvārkiem, braucot kalnup uz Augšāmcelšanās baznīcu, pusceļā saniķojies žiguļa motors. «Autoinspektors arī neredz šo uz augšu pasisto!» Igors Savovičs labsirdīgi nodomāja, jo dāmiņa nebija turējusi par vajadzīgu nobraukt malā, tā aizsprostodama ceļu, bet pati līdz pat viduklim bija palīdusi zem paceltā motora pārsega — varbūt kaut kas nebija kārtībā ar aizdedzi, ar kuru viņa centās tikt galā pašas spēkiem.

«Drīz tev būs labais paskats, drostaliņ!» Igors Savovičs nodomāja, redzēdams, ka pilsone, ielas satiksmes noteikumu pārkāpēja, ar supermodīgajiem svārkiem piespiežas Romskas māla putekļu klātajam automašīnas spārnam. Igors Savovičs pasmaidījis apstājās, jo — ak vai! — notika nenovēršamais: vienā mirklī sāka veidoties automobiļu sastrēgums. Pirmais žvarkstēdams nobremzēja furgons «Grāmatas», tad gaisa bremzes nošņācināja pašiz-gāzējs ar kūpošu betonu, trešā — kā avārijas situācijā — nobremzēja melna dienesta volga, kas nule bija iznirusi ceļa līkumā, bet pēc tam tik sākās — čīkstēja un švīkstēja, gaudoja un smilkstēja. Viens mirklis — un pie pagrieziena uz Augšāmcelšanās baznīcu radās pamatīgs automobiļu sablīvējums.

- La-la! — pagalam pārsteigts Igors Savovičs notrallināja. — Augstais dievs, tā sacīt, Jēzuliņ! — Igors Savovičs attapa, ka dāmiņa, kas radījusi grandiozo sastrēgumu uz ceļa, ir viņa paša dārgā sieva Svetlana Ivanovna un ka tā saspringti rakājas viņa paša jaunā žiguļa motorā. Jā, tā bija Svetlana. Tumši zilo, gandrīz vai melno žiguli vadīja tikai viņa, jo tehniskās pases īpašnieks Igors Savovičs Goļcovs mašīnai pat pirkstu nepiedūra, pie stūres nesēdās.

— Kā mašīna tā ir? — Igoram Savovičam aiz muguras atskanēja vīrišķīgs un pavēlniecisks bass. — Es jautāju — kam pieder mašīna?

Igors Savovičs, dabiski, nodomāja, ka runā melnās volgas pasažieris, kura, braucot lielā ātrumā, tik ar pūlēm bija nobremzējusi, taču bija kļūdījies: viņam aiz muguras stāvēja šīs priekšnie-ciskās mašīnas jauniņais šoferis — vasarraibumainu seju, līdz ādai nogrieztiem matiem. Nesaņēmis atbildi, puisis kā vanags uzklupa Svetlanai, taču pēkšņi apstājās un pakāpās atpakaļ, apjukumā murminot:

— Malā nobraukt viņām neienāk prātā! Ir gan šie sievišķi!

Izsmējīgi un nikni nolūkodamies apcirptajā bailulī, Igors Sa-

vovičs nepamanīja, ka bija nokļuvis tādā kā tirgus plača murdošajā pūli. Iemetējas un pīpmanīšas piesmakušajā balsi nesaprotamus vārdus brēkāja furgona «Grāmatas» vadītāja, ar jautru atpūtnieka seju stāvēja pašizgazēja cementa javas vedēja šoferis, klaigāja bērneļi ar pionieru kaklautiem, mazliet vecāks puišelis izbāza pa autobusa logu tauri un taurēja «trauksmes» signālu... Igors Savovičs Goļcovs vēroja raibo un rosīgo divdesmitā gadsimta beigu sadzīves ainu. Melni, zaļi, sarkani, gaišzili, brūni automobiļi; sarkani, gaišzili, zaļi, rūtaini, brūni, svītroti uzvalki, svārki, jakas; nokaituša asfalta, papeļu, benzīna, cementa, sakarsušas krāsas, mašīneļļas dvinga; vīru, sievu, jauniešu, bērnu balsis; džeza skaņas, kas plūda no zilās mašīnas radiouztvērēja, Kob-zona balss — no kādas citas, Ļenska ārija — vēl citas mašīnas. Un troksnis! Labs, rosmīgs troksnis!

— Ko tā autoinspekcija guļ uz ausīm?

— Tādi tik jāsoda! Jāņem nost mašīnas!

— Vīri, stumiet autiņu malā!

— Tavu nekauņu! Izliekas, ka nedzird.

— Nē, te darbs tikai autoinspekcijai. Kur autoinspekcija?

Starp citu, autoinspekcija nesnauda. Priecīgs, ka ierastā sāpe

krūtīs mazliet atlaižas, Igors Savovičs ar interesi vēroja tuvojošos autoinspektoru. Sniegbaltā formas kreklā, nospodrinātos zābakos, ar planšeti, kas bargi kuļājās pie sāna, tas soļoja tik gausi, it kā jau no paša rīta būtu zinājis, ka notiks tieši tāds satiksmes negadījums, un sen jau izlēmis, kā rīkoties ar ļaunprātīgo noteikumu pārkāpēju; notikušā ikdienišķums inspektoru garlaikoja.

— Pilsoņi, lūdzu pašķirties! Neklaigāt! . .. Kam pieder mašīna? — lūkodamies pāri cilvēku galvām uz Augšāmcelšanās baznīcas kupolu, autoinspektors ne pārāk skaļi, toties svarīgi noprasīja. — Jūsu tiesības! Lūdzu uzrādīt!

Svetlana Ivanovna arī turējās godam. Nelikdamās ne zinis nedz par pašas radīto sastrēgumu, nedz par inspektoru, viņa joprojām rakņājās motorā. Cik Igoram Savovičam bija zināms, mašīnai niķojās viens cilindrs.

— Pilsonīt, jūsu tiesības! — autoinspektors pieprasīja jau ar metālisku pieskaņu balsī un nolaida savu skatienu no debesu augstumiem uz zemes. Acīs pavīdēja izbrīns, planšete pati no sevis mitējās kuļāties, un arī pats leitnants it kā zaudēja brašu-mu, lai gan pēc inerces dzedri atkārtoja: — Jūsu tiesības!

Čehova «Hameleona» situācija atkārtojās asfaltētā ceļa līkumā, ceļa, kurš sliecās augšup uz Augšāmcelšanās baznīcu, bet tālāk veda uz vasarnīcām, ezeriem un priežu siliem. Nabaga autoinspektors skatījās uz garajiem svārkiem, uz basainīšu korķa platformu, bet redzēja visai pilsētas autoinspekcijai labi pazīstamā žiguļa numuru 00—07 ROG un, protams, pazina mašīnu

un tās īpašnieci, kas bija meita Ivanam Ivanovičam Karcevam, apgabala izpildkomitejas priekšsēdētāja vietniekam un milicijas šefam. Leitnants zināja, ka autoinspektoriem bija klusa noruna neapstādināt žiguli 00—07 ROG, ja nav noticis kas briesmīgs, krimināls, un viņš, sarkdams un mīņādamies no vienas kājas uz otru, nezināja, ko darīt.

Ar roku, kurā bija uzkabināts zizlis, viņš noslaucīja nosvīdušo zodu.

— Lūdzu, uzrādiet tiesības, biedrene ... Karceva ... — viņš neskaidri nomurkšķēja.

Saniknotais Igors Savovičs piegāja pie sievas, kā pa aizdarītām durvīm paklaudzināja pa saliekto un aiz piepūles saspringto muguru.

— Svetlana, tūlīt uzrādi tiesības!

— Igor, tas esi tu? — no pārsega apakšas atskanēja Svetlanas Ivanovnas izbrīnītā balss, bet arī tad vēl viņa neatlieca muguru. — Vienu mirklīti, vēl vienu mirklīti... Tūlīt uzlikšu!

Droši vien bija pagājis ne mazāk par desmit minūtēm kopš tā brīža, kad Svetlana Ivanovna, nepapūlēdamās nobraukt malā, sāka ņemties ap motoru. Piecdesmit, bet varbūt pat vairāk mašīnu pa to laiku bija aizsprostojušas asfaltēto, stāvo ceļu uz Augšāmcelšanās baznīcu, pašizgāzējā atdzisa cementa java, un droši vien pusdienas bija nokavējuši autobusā braucošie pionieru nometnes «Romas līči» bērneli, un, protams, sen bija izjaukts grafiks autobāzēs un celtniecības organizācijās, savu sestdienas atpūtu nokavējuši privāto mašīnu īpašnieki.

— Gatavs! Kārtībā! — pēkšņi atskanēja līksms sauciens, un Svetlana Ivanovna atliecās. — Tomēr uzliku, esmu gan es ziķere, esmu gan!

Maza, ovāla sejiņa biezu, dabiski rudu matu ielokā, uz nebēdu' iedegusi āda, kam sveša kosmētika, bravūrīgi izsliets apaļīgs zods, bet galvenais sejā bija acis — bērnišķīgas, naivas, tik uzticīgas.

— Svārki pagalam! — augstu saceldama svārkus, it kā tuvumā neviena nebūtu un blakus stāvētu vienīgi vīrs, Svetlana atkal iesaucās. — Tos nevarēs izmazgāt, vai traks, vai aks!

— Biedri! — Igors Savovičs skaļi sacīja. — Tūlīt mašīna tiks nodzīta malā! Piedodiet! Svetlana, sēsties pie stūres ...

Kamēr sieva nobrauca mašīnu malā, Igors Savovičs piegāja pie nosvīdušā autoinspektora un bargi ieskatījās viņa apmulsušajās acīs.

— Mašīna ir uz mana vārda, leitnant, — viņš teica. — Sieva brauc ar pilnvaru ... Viņu vajag sodīt. Ja jūs ^izkniebsiet Svetlanas Ivanovnas talonā caurumu, es par jums sūdzēšos pulkvedim Sirotinam. Būs skandāls!

Igors Savovičs palika neziņā, kā tas viss beidzās. Uztvēris

leitnanta skatienu, viņš gurdi pasmaidīja un devās augšup pa pašu taciņu, kuru gadu desmitos bija ieminis Sergejs Sergejevičs Valentinovs. Taciņa bija šaura, līdzena, cieta, tā vien likās, ka to iestaigājis stiprs, līdzsvarots un neatlaidīgs cilvēks. Kad parādījās biezi sakuplojušie koki, kas ieskāva Valentinova māju, kad skatienam atklājās visa Augšāmcelšanās baznīca, Igors Savovičs pagriezās ar seju pret Romas upi. Bija skaisti, un pārņēma patīkams vieglums. Saule pa to laiku, kā izrādījās, bija aizslēpusies aiz neliela, bet blīva mākoņa, un tādēļ baznīcas kupols bija zaudējis spožumu, bet pilsēta lejā — gluži otrādi — ieguvusi dzīvākas aprises. Šāds satumsums, protams, nevarēja atstāt iespaidu uz pilsētas trokšņiem, bet, goda vārds, šķita, ka arī skaņas kļuvušas skaidrākas, izteiksmīgākas. Mundri nozvanīja tramvajs, uz upes gurdi nosvilpās neliels kuģelis, pilsētas dārzā, kilometrus trīs no Valentinova mājas, spēlēja orķestris, un — tas jau pavisam neticami — bija dzirdama Romas piestātnē ienākošā skrūvjkuģa «Saltikovs-Ščedrins» turbīnu rūkoņa.

Igora Savoviča seja bija iegūlies tāds kā padzisis smaids, kuru pie labas gribas varēja pieņemt par labi audzināta cilvēka neapgrūtinošas pieklājības smaidu; acis arī bija padzisušas un tukšas, it kā cilvēkam nāktu miegs un domas jau būtu pametušas viņa lielo, smago galvu, un ikvienā trenētā auguma vilcienā arī bija lasāma miegaina vienaldzība. Viņš izskatījās kā cilvēks, kuru vienlīdz grūti iedomāties smejošu vai saniknotu, skumīgu vai jūsmīgu, koncentrējušos vai savās domās aizklīdušu.

«Gluži kā vakarā,» Igors Savovičs nodomāja, izvilkdams no kabatas batista mutautu. «Gaiss labi vada skaņas, bet tas visbiežāk notiek vakarā...» Tad viņš aizturēja elpu, lai vieglāk tiktu skaidrībā, kā pašlaik šai pasaulē klājas Igoram Savovičam Goļcovam, kas stāv simt metru attālumā no sava īstā tēva nama. Slikti klājās, lai gan Igors Savovičs pamazām pierada pie tadas dzīves, kad no rīta līdz vakaram, bet dažkārt arī bezmiega naktīs krūtis kā ar nagiem plosa mīklainas, neizskaidrojamas bailes, kad sirdī smeldz un ikviena skaidra doma pašam par sevi atbalsojas sirdī ar smalku, sāpīgu dūrienu. Jau otrais gads, kopš Igora Goļ-cova dzīve pārvērtusies nepārtrauktā mocībā, bailēs no nezināmā — visšausmīgākajās bailēs. Neviens cilvēks šai pasaulē nezināja, ka Igors Savovičs paniski baidās iziet no mājas, ka katrā pretimnācējā saskata ko bīstamu, ka neizskaidrojamas bailes moka viņu tik daudz stundu diennaktī, cik viņš pavada nomodā. Vai uzsprāgs gaisā Madagaskaras sala, vai Igors Savovičs pazaudēs divdesmit piecus rubļus, vai pakļūs zem automašīnas riteņiem — tas viss viņam bija vienlīdz nozīmīgi, vienlīdz šausmīgi; un nekāda sevis pārliecināšana nelīdzēja, turklāt no nelaimes viņš nebaidījās. Ja pakļūšu zem automašīnas — liela

muiža! — nāves nav bail, daudz vairāk bail dzīves; pazaudēšu divdesmit piecus rubļus — kādi nieki un blēņas; uzsprāgs Madagas-karas sala — mīļais draugs, ej pie ārsta!

Augšāmcelšanās kalna virsotne no vienas vietas bija noaugusi ar priedēm, eglēm, ievām, pīlādžiem un pat divas ciedru priedes — vecas un sagreizušas — slējās viducī. Kāpdams Augšāmcelšanās kalnā, Igors Savovičs ik reizi juta tādu vientulību, kādu nebija jutis visdziļākajā taigā. To droši vien radīja tas, ka pilsētas ainavu vienā mirklī nomainīja taigas peizāža. Atskanēja vāveres nagu skrap9toņa pa ciedru priedes stumbru, nosvelpās nepiesardzīgs burunduks, čivināja putni. «Jāiet pie Valentinova!»

Pilsēta lejā trokšņoja, orķestris pilsētas dārzā spēlēja «Dzērves», bet virs Igora Savoviča galvas, virs Augšāmcelšanās baznīcas kupola turpinājās bezdelīgu pusdienlaika riņķojums, jo, kā apgalvoja Valentinovs, baznīcas kupoli pievilka odu un knišļu barus.

Galvenā inženiera Valentinova nams bija uzcelts sen, deviņpadsmitā gadsimta vidū, gadus divdesmit pēc notikumiem Senāta laukumā. Sergeja Sergejeviča Valentinova vecvecvectēvs bija bijis dekabrists, dekabrista Bateņkova draugs, kura vārdā Romskā nosaukts tilts pāri Ušaikas upei. Valentinova vārdā pilsētā neviena celtne, ne vieta nebija nosaukta, bet vēsturnieki bija izpētījuši, ka dekabrists Valentinovs darbojies nevis ar Valentinova, bet gan ar citu uzvārdu, kas līdz pat šim laikam nebija noskaidrots; par Valentinovu viņš bija kļuvis pēc Senāta laukuma notikumiem, kad apprecējis kādu Valentīnu Kramsku. Arī viņas raduraksti bija miglā tīti. Vēsturnieki tāpat bija izdibinājuši, ka viens no dekabrista Valentinova dēliem apprecējis dekabrista Bateņkova meitu. Liktenim bija labpaticis arī otrā atzarā savienot divu dekabristu pēctečus, un tā Sergejā Sergejevičā Valentinovā bija cieši saplūdušas divu revolucionāru muižnieku asinis.

Māju uzcēla, kā jau tas bija parasts, no izturīgajiem lapegļu baļķiem, resniem un laika zoba jo spoži nopulētiem, pamatus Sibīrijas staignās augsnes dēļ mūrēja no ķieģeļiem, piejaucot olas baltumu, pagrabtelpas izklāja ar akmeņiem, kuri ir tāds retums Romskā. No kurienes tie atvesti, nav zināms. Romskas senie iedzīvotāji un koku darbu lietpratēji apgalvoja, ka iesākumā_Valentinovu māja no ārpuses nekādi nebijusi izrotāta, bet pašā divdesmitā gadsimta sākumā pēkšņi tai sāka rastas kokgriezumi — gai|i, dažādi ķiņķēziņi, mežģīņaini izvijumi, putnu, zvēru un zivju figūriņas. Un’ tas viss bija tik skaisti darināts, ka piecdesmito gadu nogalē, padzirdis par neparasto māju, Romskā ieradās galvaspilsētas žurnāla korespondents. Naski atjoza pie Sergeja Ser-

gejeviča Valentinova, atvēra bloknotu, bet pēc maza brīža jau devās projām — rakstīt par viņa māju un to fotografēt Roinskas kokmateriālu pludināšanas tresta galvenais inženieris kategoriski aizliedza.

Pie kokgriezumiem rotātā lieveņa Igors Savovičs apstājās, zinādams, ka nedz zvanīt, nedz klauvēt nevajag. Lai gan lieveņa pusē nebija neviena loga, galvenā inženiera māte, tas ir, Igora Savoviča vecmāmiņa, ar kādu īpašu nojautu vienmēr attapa, ka atnācis Igors Savovičs, kaut arī, pats_ par sevi saprotams, viņa nezināja, ka Igors ir viņas mazdēls. īstens mazdēls! ... Tā notika arī šoreiz. Verandā nodipēja soļi, atskanēja dobjš, vecišķs kāss, un uz augšējā pakāpiena — ceturtā pēc skaita — parādījās Nadežda Georgijevna Valentinova ar savu kluso smaidu skaidrajās acīs, ar sapņaini sānis pieliekto galvu, ar mūžīgo paradumu rokas turēt dziļajās priekšauta kabatās.

— Sveicināti, Igor Savovič! — īpašā šejieniešiem svešādā manierē, cieti izrunādama burtu «a» un daudzu vārdu galotnes, Nadežda Georgijevna teica. — Dēls jau sen jūs gaida, bet es vāru ūdeni kafijai...

Igors Savovičs skatījās, klausījās, saspringti domāja ... Jau senum sen vajadzēja noskaidrot, kādēļ, tiekoties ar Nadeždu Geor-gijevnu, viņš ikreiz juta apmulsumu, kurā jautās gan prieks, gan viņam pierastās bailes, apjukums un vēl kaut kas neizprotams — skaudrs un jau pavisam iracionāls. Tiekoties ar tēvu, tas ir, Va-lentinovu, Igors Savovičs to nejuta. Bet, lūk, Nadežda Georgijevna!

— Nāciet, nāciet iekša, cienītais! — vecmāmuļā līksmi teica, sarozīdama plecus tā, it kā gribētu izņemt rokas no kabatām, bet nevarētu. — Tad nu gan esat iededzis, dārgumiņ, gatavais afrikāņu neguss ... Nāciet tak iekšā, nāciet...

Priekšistaba Valentinoviem bija tāda, kādas pirms revolūcijas droši vien bija veiksmīgu advokātu vai iecienītu ārstu namos. Oda pēc saķirmējuša koka un naftalīna, sienas bija apdarinātas vai nu ar ozola, vai lapegles paneļiem, pa grīdu aizstīdza lielisks pašausts celiņš, kurš it kā turpinājās, skaisti atspoguļodamies lielā, ovālā spogulī, — tādi pēc revolūcijas no savrupmājām aizceļoja uz teātriem. Uz īpaša,atsevišķa plauktiņa rindojās daudzās saimnieka platmales — pelēkas, melnas, zaļas, tumši zilas, divas no tām bija vecmodīgas salmenīcas, viena — canolier. Bet virsdrēbju bija maz: karājās divi palēti putekļu mēteļi, vīriešu un sieviešu, bet tā saucamo rudens vai pavasara mēteļu šajā mājā nebija. Šeit atzina vienīgi ziemas mēteļus un vasaras putekļu mēteļus.

Līdzko Igors Savovičs un Nadežda Georgijevna bija iegājuši priekšistabā, no kabineta iznāca Sergejs Sergejevičs Valentinovs, vidēja auguma vīrs ar musketieru bārdiņu, kas slējās kā pīķis.

Mugurā viņam bija rūtaina, pirmsrevolūcijas piegriezuma pidžamas jaka — apšuves, zeltītu diegu auklas, pogas metāla rubļa lielumā. Līdz pleciem gari, sirmi, kā Gogolim taisni mati, kas kādreiz bijuši tumši, bet bārda vēl arī tagad lāsmoja tumsnēji. Pēc senu laiku novērojumiem tas, ja mati un bārda ir atšķirīgās krāsās, liecina par dižciltīgām asinīm, augstas kārtas izcelsmi.

— Priecājos jūs redzēt, Igor Savovič! — Valentinovs enerģiski teica un novēzēja ar roku tā, it kā brīdinātu: «Taisnoties nevajag! Esmu pārliecināts — jūs būtu ieradies laikā, ja vien to varējis.» -— Nāciet iekšā, esiet tik laipns!

Pēc tam Valentinovs ar ierastu kustību, kas bija tikpat ievērības cienīga kā viņš pats, salika rokas aiz muguras. Galvenais inženieris kļuva jauneklīgi stalts, bārdiņa pašāvās pret augstajiem priekšistabas griestiem.

— Nu, lūgtum, lūgtum, Igor Savovič!

Pusgadu, veselus sešus mēnešus, Igors Savovičs, aizbildinoties ar visādiem ieganstiem, bija izvairījies no tēva apciemošanas, bet, kā jau varēja gaidīt, Valentinova mājas kabinetā nekas nebija mainījies, kā nemainījās desmitiem gadu. Tāpat kā senāk, vienu garo sienu aizņēma plaukti ar grāmatām, kas izdotas vēl pirms divdesmitā gadsimta, otru sienu — no gadsimta sākumā līdz mūsu dienām klajā laistās, pie tam tur bija savākti visi pēckara parakstāmie izdevumi. Kabinets bija milzīgs — četrdesmit seši kvadrātmetri —, un Valentinova bibliotēka bija lielāka un pilnīgāka nekā daža laba rajona bibliotēka.

— Lūdzu, sēdieties, vispadevīgi lūdzu!

Jā, šeit nekas nebija mainījies! Ar ādu apvilkti, lempīgi klubkrēsli, divus metrus augsts grīdas pulkstenis no reti sastopama koka šķirnes, kādreizējās gāzes stāvlampas un sienas gaismekļi, kas pārtaisīti par elektriskajiem, pašausti grīdceliņi paklāju vietā, gluži kā futbola laukums milzīgs, ar zaļu vadmalu pārvilkts Šmita galds, trīs smagas, laika gaitā apsūbējušas, vēl paša de-kabrista Sergeja Valentinova sanaglotas taburetes — tas arī bija viss iekārtojums. Pie logiem ne storu, ne portjeru, apnicīgi baltga-nas sienas, kuru vienīgais rotājums dekabrista — vecvecvectētiņa, Romskas nama pamatlicēja — ģīmetne.

— Kādēļ jūs neapsēžaties, Igor Savovič? — Valentinovs silti vaicāja, arī stāvēdams blakus ar ādu apvilktajam klubkrēslam un gaidīdams, kad ciemiņš apsēdīsies. — Jums ir tāds izskats, it kā jūs būtu ko svarīgu aizmirsis un nekādi nevarat atcerēties ... Metiet ārā no galvas ... pats no sevis iešausies prātā ...

Vecmāmiņa — lūk, kas atgādināja dekabri^u dagerotipā. Pats Valentinovs, redzams, bija atsities rados no mātes puses, tas ir, dekabristos Bateņkovos, bet, lūk, Nadežda Georgijevna, kuras ciltskokam bija tās pašas saknes, ar savu maigo zoda līniju, at-

tālu stāvošajām uzacīm, acu formu un zobgalīgi augšup uzrautajiem lūpu kaktiņiem bija tik līdzīga vecvectētiņam, ka Igors Sa-vovičs nobrīnījās: «Kā es agrāk to nebiju pamanījis!»

— Kājās stāvot, kā zināms, pie patiesības nevar tikt! — Valentinovs tostarp runāja. — Sēdieties, sēdieties, gan jau atcerēsieties aizmirsto...

Pēc tam Valentinovs pats apsēdās, neatlaidis uz muguras saliktās rokas; no malas raugoties, tas šķita neērti, pat neiespējami, bet galvenajam inženierim tas likās ierasti un dabiski. Tresta asprāši apgalvoja, ka Valentinovs atlaižot rokas četros gadījumos: kad rakstot, smejoties, runājot pa telefonu un ejot uz to vietu, kur pat ķeizars kājām iet. Un tikai Igoram Savovičam — vienam vienīgajam visā trestā — bija zināms, ka ārsti ieteikuši galvenajam inženierim turēt izrieztu krūšu kurvi, kas bija jūtīgs pēc frontē gūtā ievainojuma un iedzimtās sirdskaites dēļ, kuru četrdesmit pirmajā gadā viņš kara komisariātā bija noslēpis.

— Stāvot kājās, ir labi un piederas runāt patiesību! — Valentinovs negaidīti sapņaini sacīja. — Starp citu, no savas pieredzes zinu, ka īstai patiesībai nekāds ārējais noformējums nav vajadzīgs.

Igors Savovičs tīksmi ieslīga ar ādu apvilktajā atzveltnī, pa-triņājās, lai iegrozītos ērtāk, ierīkojās tā, lai vienlaikus redzētu galveno inženieri un dekabristu dagerotipā. «Labi smaržo!» viņš izklaidīgi nodomāja, lai gan kabinetā nekas īpaši nesmaržoja, vienīgi bija mājīgi, klusi, mierīgi un šķita, ka aiz lapegļu sienām nav pilsētas, tramvaju, cilvēku un automobiļu, kuri var radīt uz ceļa sastrēgumu.

— Drīz būs kafija, — Valentinovs mundri teica. — īsta, vai zināt, brazīliešu ...

Interesanti, kurā slavenās dinastijas loceklī ir atsities galvenā inženiera dēls? Tēvam līdzināties nav tas gods, mātei Jeļenai Platonovnai — arī ne. «Šī lieta ir jāpārpīpē,» Igors Savovičs jautri nodomāja un sacīja:

— Sergej Sergejevič, jūs ļoti maldāties, ja domājat, ka jūsu padevīgais kalps ir Kolojulas plosta pretinieks. Esmu abām rokām «par», bet domāju, ka jums vēlreiz derētu aizbraukt uz to pludināšanas iecirkni, kur es strādāju līdz jūsu vilinošajam priekšlikumam kļūt par jaunās tehnikas nodaļas priekšnieku.

Valentinovs uzrauca kreiso uzaci. «Tad re, kā, izrādās! To nu gan es, cienītais, negaidīju!» Izbrīna pilnā pauze bija gara, un tās laikā Igors Savovičs ar skumjām atcerējās, ka Valentinova pārdrošo nodomu — izvadīt pa viltīgo upīti Kolojulu lielkravas plostu — dēvēja par galvenā inženiera «gulbja dziesmu». Lielkravas plosta izvadīšana pa Kolojulu Romskas kokmateriālu pludināšanas trestam nozīmēja īstu revolūciju, par to zināja minis-

trija, gaidīja panākumus, jo ar Kolojulas plostu noslēdzās barbariskās kokmateriālu vaļējās pludināšanas ēra. Taču ārst; stingri jo stingri bija nolieguši Valentinovam strādāt pēc sešdesmit gadu sasniegšanas, bet viņam bija piecdesmit deviņi un vēl drusku, un tātad nepilns gads bija palicis lielkravas plostam — izcilā, visā zemē pazīstamā pludināšanas praktiķa un teorētiķa «gulbja dziesmai».

— Jūs nu gan runājat dīvaini, Igor Savovič! — Valentinovs teica mazliet paceltā tonī. — Nekad neesmu jūs uzskatījis par Kolojulas plosta pretinieku... Tomēr saprotu, kas licis jums izdarīt tik kategorisku secinājumu. Un ar jūsu atļauju ... — Viņš neziņā apklusa, saknieba lūpas. — Ja jūs, Igor Savovič, atļautu man kā vecam, ne vienreiz vien kaustītam un, piedodiet, pieredzējušam cilvēkam paspriedelēt par jums, tad, varat man ticēt, jūsu iecietību es ļaunprātīgi neizmantotu ...

Galvenais inženieris Valentinovs vienmēr izteicās tādos garos, pārsmalcinātos periodos, pie tā Igors Savovičs jau sen bija pieradis, bet sarunai ar Valentinovu par tematu «Kas īsti ir Igors Goļcovs?» gatavojās jau parkā, sēdēdams uz nomaļā soliņa. Galvenais inženieris jau sen runāja riņķī un apkārt, izaicināja uz atklātību, viņa lūpām jau sen lauzās pāri atzinības vārdi un solījumi palīdzēt, un Igors Savovičs jau parkā bija nolēmis dot iespēju viņam izteikties. Tātad kas īsti par cilvēku ir Igors Goļcovs?

— Esiet tik laipns, Sergej Sergejevič! — Igors Savovičs jauneklīgā balsī atbildēja galvenā inženiera garā. — Lūdzu, esiet pret mani atklāts! Es pazemīgi atzīstu jūs par savu audzinātāju un labvēli ...

Galvenais inženieris nesaklausīja dēla balsī vieglus draudus.

— Igor Savovič, — Valentinovs ierunājās savā enerģiskajā manierē. — Igor Savovič, nav vajadzības stāstīt par manu labvēlīgo attieksmi pret jums ...

Vārdu «vajadzība» Valentinovs izrunāja senlaiku garā — kā romancē «Kam atkal tiecas atgriezt dzīvē ...».

— Nav vajadzības runāt par manu labvēlīgo attieksmi pret jums, un tādēļ mani satrauc kaut kas šimbrīžam vēl neizprotams ... — Viņš puiciski saminstinājās. — Pēdējos mēnešos jūs esat ļoti pārvērties.

Igors Savovičs, sirsnīgi smaidīdams, piekrītoši pamāja.

— Nevajag meklēt vārdus, Sergej Sergejevič, — viņš-vēlīgi

palūdza. — Runājiet atklāti. Sakiet patiesību, patiesību un vēlreiz patiesību... •

— Patiesību? — Valentinovs jau atkal vērīgi pētīja griestus. — To izdarīt ir visai grūti, jo nav iespējams izprast, kas ar jums noticis, Igor Savovič. Lai gan ... — Viņš kādu brīdi drūmi klu-

sēja. — Lai gan kāds literārs izteiciens man šķiet diezgan trāpīgs . Л Jūs esat it kā apdzisis, Igor Savovič, dieva dēļ, piedodiet! Kad es pirmoreiz ar jums iepazinos, manā acu priekšā stāvēja vesels, dznta mīlošs jauneklis, varbūt mazliet pašpārliecināts, vēlreiz piedodiet, varbūt maķenīt nekautrīgs, — Valentinovs, neatraudams acu no griestiem, saviebās. — Tagad manā kabinetā ienāk cilvēks ar apdzisušu skatienu, vienaldzīgs un noguris. Visu svēto dēļ, nedomājiet, ka esmu nemierā ar jūsu darbu. Strādājat jūs akurāti un bez misēkļiem, bet es ... Es no tiesas esmu nobažījies.

Igors Savovičs joprojām aušīgi smaidīja, jo nekā jauna un aizvainojoša Valentinovs nebija pateicis. Jebkuru dienu Igoram Savovičam ieejot galvenā inženiera kabinetā, Valentinova sejā, kas nespēja neko noslēpt, metru lieliem burtiem bija rakstīts tas viss, par ko mile tika runāts.

— Tencinu par uzslavu! — Igors Savovičs, aušīgi paklanījies, teica. — Patīkami, ka jūs, šef, neesat vienis prātis ar maniem draugiem. Kāds no viņiem atļāvās izteikties: «Goļcovs būs ar mieru pašaizliedzīgi strādāt astoņpadsmit stundas pēc kārtas, lai darbā astoņas stundas aizlaistu pa tukšo!»

Valentinovs vai salēcās:

— Ko jūs teicāt? «Goļcovs būs ar mieru strādāt astoņpadsmit stundas diennaktī, lai darbā astoņas stundas aizlaistu pa tukšo?» Paklausieties, tas taču . . . Smieklīgi.

Šis bija viens no tiem četriem gadījumiem, kad galvenais inženieris atlaida vaļā aiz muguras sakrampētās rokas. Tas notika vienā mirklī, rokas it kā izspurdza viņam priekšā, un nogranda slavenie, simtprocentīgi īstie Valentinova smiekli. Viņš smējās tā, ka notiekošais sāka atgādināt teātra izrādi, lai gan nekā mākslota nebija: viņš spēja smieties jauneklīgi, puiciski, aizrautīgi.

— Ha-ha-ha! — galvenais inženieris smējās kā negudrs. — Ai, kā jūs mani sasmīdinājāt, Igor Savovič! ITa-ha-ha! Esmu līks aiz smiekliem. Oh-ha-ha-ha!

Nevaldāmie Valentinova smiekli, zināms, centās mazināt būtībā traģisko domu nozīmību, kuras galvenais inženieris, baidīdamies kļūt familiārs, ar tādām mokām bija pateicis Igoram Savovičam, un šis viltīgais zellis to arī bija gaidījis un tagad apmierināti blenza dekabrista ģīmetnē, zem sirds juzdams skaudru sāpi un smacējošas bailes — šis stāvoklis viņam bija tikpat parasts kā elpošana.

— Tādas tās lietiņas! — Valentinovs norimdams teica. — Tādas tās lietiņas, dārgais Igor Savovič!

Lietiņas patiešām bija interesantas! Pirmkārt, kāpēc galvenais inženieris Valentinovs, kas, cik zināms, pret visiem saviem iepriekšējiem vietniekiem bija izturējies tirāniski, jau piecus gadus — padomājiet tikai! — jau piecus gadus dienu no dienas,

/

inženieru valodā runājot, meklē iespējas, kā nodibināt visa veida kontaktus ar Igoru Savoviču GoļcOvu? Otrkārt, kāpēc tiešf pēdējos mēnešos_ galvenais inženieris atskārtis, ka Goļcovam kaut kas lēcies? Kāpēc gudrais un vērīgais Valentinovs nav pamanījis, ka Goļcovam «kaut kas lēcies» jau pirms diviem gadiem?

— Igor Savovič, — Valentinovs sirsnīgi ierunājas. — Igor Savovič, kāpēc jūs esat tik noslēgts? Un kamdēļ tāda piesardzība? Nu, papūlieties iedomāties, ka esmu jūs uzaicinājis tiemos tāpat vien, bez kāda iemesla. Saprotu: esmu vecmodīgi kā etažere, zinu, ka mūsu laikos vienu pašu ciemiņu neaicina, bet ciemiem noteikti gatavojas vesels masu desants. Man domāt, ideālais ciemiņu skaits ir trīs cilvēki. — Viņš atkal kļuva mundrāks. — Paklausieties, Igor Savovič, — vai jums kādreiz gadījies tukšot pudeli trijata? Pavartē vai tumšā kāpņu telpā no slīpēta stikla glāzes, gurķi piekožot. Šņabi lej drūms, neskuvies tips, divi pārējie modri uzmana, lai tas notiktu taisnīgi, un vienlaikus glūn, vai kur nemana milici. Nu, atzīstieties, ir gadījies?!

Igors Savovičs sadrūma.

— Diemžēl nav gadījies! — viņš vaļsirdīgi atzinās. — Vispār ne reizi mūžā neesmu bijis piedzēries.

_Nepilns_ gads palicis Valentinovam līdz tai dienai, kad viņa mūžs ieritēs septītajā desmitā, pludināšanā viņš bija tāda slavenība, ka pie viņa konsultēties un viņam prasīt padomu brauca no visam zemes malām, bet sadzīvē šis dieva un likteņa izredzētais cilvēks bija gatavais bērns. Atgadījās, ka viņš apkārtējiem uzdeva pavisam naivus jautājumus, piemēram: «Kas ir dārgāks — metrs linaudekla vai neilona?» Kad bija noskaidrots, ka audekls lētāks, Valentinovs tūdaļ uzplijās ar jautājumu: «Kāpēc valkā neilona kreklus, ja audekls Ietāks un — galvenais — veselīgāks?»

— Sergej Sergejevič, bet jums ir taisnība! — Igors Savovičs nopietni un klusi teica. — Es jūtos ārkārtīgi slikti, lai gan, kā radas, tam nav nekādā iemesla. Jūs teicāt: apdzisis. Tēlaini un pareizi!

Strādādams plecu pie pleca ar galveno inženieri, Igors Savovičs dažreiz juta sāpīgu, smeldzošu un postošu mīlestību pret cilvēku, kurš nezina, ka viņam iepretim stāv vai sēž viņa paša dēls. Tādos brīžos tika aizmirsta māte un patēvs, pagaisa viss, bija tikai viena vēlēšanās — klusu pasacīt: «Sergej Sergejevič, es esmu jusu dels Igors!» Kas notiks pēc tam — vienalga, bet vēlēšanas to pateikt bija tik vilinoša kā vājprātīgajam tieksme lēkt zeme no liela augstuma.

Es nezinu, kas ar mani notiek, un līdz a? to nezinu, ko lai iesaku! _— Igors Savovičs turpināja. — Laikam man būs jāaprod ar ... tādu dzīvi.

Valentinovs klusēja. Viņš droši vien bija gaidījis ko citu, do-

mājis, ka Igors Savovičs vai nu nesapratis viņu, vai izliksies, ka nesaprbt, bet varbūt sāks tiepīgi aizstāvēties. Taču notika negaidītais — un satriektais Valentinovs ar neticīgu, taujājošu skatienu skatījās uz savu vietnieku, bet Igoram Savovičam savukārt likās, ka Valentinovam ir bieza āda, ja visus šos piecus gadus viņā ne-ierunājās tās, ko pat grūti nosaukt vārdā un izskaidrot, — tas noslēpumainais, mīklainais, ģenētiskais. Taču Valentinovs ne vien nebija atskārtis, kas ir Goļcovs, bet visus šos piecus gadus Igors Savovičs juta sev pievērstu neuzticības pilnu skatienu, it kā tiktu pārbaudīts un kontrolēts itin viss — viņa domas un rīcība, vārdi un klusēšana.

— Varbūt mēs kopīgiem spēkiem tiksim skaidrībā? — Valentinovs saņēmies teica ar parasto degsmi. — Svaiga acs dažreiz ... Saprotat?

Noraidoši pamājis ar roku, Igors Savovičs pārtrauca Valenti-novu, bet, pirms pasacīja nepieciešamo, vēlreiz apsvēra, kā to labāk «formulēt».

— Man šķiet, — viņš teica iecietīgi un pieklājīgi, — ka mēs esam tikuši skaidrībā. Paldies, bet ar sevi tagad noņemšos vienīgi es pats.

— Kāpēc tagad? — Valentinovs aši jautāja.

— Nu tāpēc, ka jūs esat trešais cilvēks, kurš attiecina uz mani vārdu «apdzišana». Trīs jau ir konsīlijs, vai nav tiesa?

Galvenā inženiera mājas kabinetā kļuva pavisam klusu, ja neņem vērā, ka aiz atvērtā loga smalkā balstiņā čiepstēja jaunie zvirbulēni un gar stiklu skrāpējās ievas zars, kurā droši vien šūpojās pazīstamais sātnais strazds. Valentinova skatiens joprojām bija vērsts griestos, bārdiņa kareivīgi izslieta, sakrustotās kājas garas, spēcīgas — tāpat kā Igoram Savovičam.

— Man jūs esat neizprotams cilvēks, Igor Goļcov! — Valentinovs domīgi teica. — Laikam gan jūsu padevīgais kalps ir gaužām jo gaužām atpalicis no laikmeta ... Es neizprotu jūsu klusuciešanu, es nekad nezinu, vai jūs runājat nopietni vai arī dzenat jokus, kāda ir jūsu attieksme pret darbu, cilvēkiem ... Tiesa, ir gaišāki brīži, kad man šķiet — mēs domājam un jūtam vienu un to pašu, bet tie ir tik reti, ka pat pieminēt nav vērts ... — Viņš vainīgi pasmaidīja. — Ticiet, reizēm mani pārņem tāda sajūta, ka jūs neesat no šīs pasaules. Savās četrās sienās tik ļoti esmu atpalicis no laikmeta.

Tad, lūk, kā, dieviņ tētiņ! Kontaktus ar Igoru Savoviču galvenais inženieris dibina pēc «melnās kastes» principa, lai izzinātu to, kas bija pilnīgi neizzināts pasaulē aiz šīm sienām. Nekādu citu nodomu šim superapdāvinātajam matemātiķim un analītiķim, kā izrādās, nav, vienīgi tīri profesionāla ziņkāre par šo cilvēku sugas reto eksemplāru. Mēs esam zinātnieki, analītiķi, pētnieki!

— Bet jūs, Sergej, Sergejevič, necentieties visu saprast vienā rāvienā, — Igors Savovičs teica apbrīnojami mierīgā balsī/— Ja sapratīsiet — būsiet vīlies, ja nesapratīsiet — jūs gaida aizrautīga pētnieka cildenā dzīve.

Pie durvīm trīsreiz pieklaudzināja, un galvenais inženieris, kā paradis, uzsauca: «Nāc iekšā, mām!» — un ar paplāti ^okās kabinetā ielīgoja Nadežda Georgijevna. Mazītiņa karafe ar baltvīnu, mazītiņas glāzītes, dažādas sviestmaizes un milzīgas iestīvinātas, trīsstūrveidā salocītas salvetes ar monogrammu «S. V.».

— Redziet nu, Igor Savovič, kā ar savu māti apietas jūsu Valentinovs! — vecmāmiņa dusmīgi teica. — Tev nemaz nav kauns, Sergej, ka es nēsāju tādus smagumus, bet braucamparikte — es to saucu par velna parikti — nav izplājama ... Vai tev kauna nav, Valentinov?

— Jākaunas nevis man, bet tiem, kas konstruējuši nekam nederīgu servantu! — Redzēdams, ka Igors Savovičs piece|as, lai no gaiteņa ienestu pārbīdāmo galdiņu, Valentinovs, burtiski, iebrēcās. — Šie te rate|i ir bīstami! Pagājušā gadā es tajos saspiedu pirkstu, turklāt tā, ka trīs dienas nevarēju rakstāmo rokā paņemt .. . Dieva dēj, esiet uzmanīgs, Igor Savovič! Esiet uzmanīgs!

Ikreiz, kad Igors Savovičs ciemojās pie galvenā inženiera, atkārtojās šī scēna ar pārbīdāmo galdiņu un ikreiz Igors Savovičs izbaudīja maigas mīlestības saldās jūtas pret vecmāmuļu — tik jaunu, spulgacainu un smaidīgu astoņdesmit triju gadu vecumā.

— Uzcienājieties, Igor Savovič! Es tevi lūdzu, Serjoža, katrā ziņā uzklāj salveti uz ceļiem. Zināt, Igor Savovič, mans pāraudzis dēls kolekcionē tauku traipus. Ķīmiskajā tīrītavā saka: «Tādus netīrām!» — Vecmāmuļa bija tik pikta, ka bail. — Staigāt vienos tauku traipos! Fui! Interesanti, ko par to saka tavā institūtā?

— Es strādāju trestā, mām!

— Es nevaru izrunāt vārdu «trests». Tas ir vilks viņu zina kas!

Arī tas bija pazīstams un pagalam smieklīgs rituāls, jo Nadežda Georgijevna vārdu trests izrunāja nicīgi, ar plato «e» un it kā juzdama šķebīgumu, turklāt ar rokām izdarīdama tādu kustību, kāda piedienētos tīrulei kaķei, kas iebridusi dubļu paltī.

— Es jūs atstāju! — Vecmāmuļa pasmaidīja. — Nepiemirsti salveti.

— Man tikai kafiju, — Igors Savovičs teica, caur pieri vērodams Valentinovu, kurš joprojām nezināja, par ko runāt, kad jautājums var vietnieka «apdzišanu» bija izsmelts.

— Es arī dzeršu kafiju! — Valentinovs teita. — Zināt, ja nebijis kafijas, dzīve būtu krietni vien pliekanāka ...

— Es jums pilnīgi piekrītu, Sergej Sergejevič! — Igors Savovičs atbildēja augstāko aprindu tonī. — Pilnīgi piekrītu!

Sāpēja un smeldza itin viss: krūtis, deniņi, kājas un rokas. Bailes no nezināmā bija tik negantas, ka tās šķita svešas, izdomātas un it kā savrupas, nošķirtas no paša Igora Savoviča. Likās — krēslā sēž pats Goļcovs, bet viņam aiz muguras stāv — bailes.

— Kafija patiesi ir laba! — Valentinovs izklaidīgi piezīmēja.

— Kafija — tā, vai zināt. . . Oho!

Ak, ja nebijis šīs baismās un mīklainās slimības, šo baiļu, ar kurām jācīnās ik mirkli, Igors Savovičs katrā ziņā būtu aizur-ķējies līdz patiesībai, tas ir, būtu noskaidrojis, kāda velna pēc viņš vajadzīgs galvenajam inženierim Valentinovam. Vai tikai vienas paaudzes etnogrāfiska interese par otru paaudzi, vai tikai paša Igora Savoviča dīvainums un neizskaidrojamība viņu pievelk jeb vai arī kas cits, svarīgāks? Tiesa, trestā klīda valodas, ka pēc Valentinova aiziešanas pensijā par galveno inženieri tikšot iecelts Igors Savovičs Goļcovs, un tāpēc varēja pieņemt, ka Valentinovs pētī pēcteci, lai mierīgu sirdi un nekļūdīgi atstātu savu darbu drošās rokās. Ja tas būtu tā, tad Igors Savovičs varētu tūdaļ pat sacīt: «Es uzspļauju jūsu idiotiskajam amatam! Esiet tik laipns un vācieties pie velna, biedri Valentinov!»

— Igor Savovič, — Valentinovs saņēmies teica, — es tik maz zinu par jums, ka nudien taisni neērti un reizēm pārņem apjukums. Droši vien to esat jau pamanījis.

Igors Savovičs izbrīnīti iesaucās:

— Kur nu, kur nu, Sergej Sergejevič! Neviens cilvēks pasaulē nevar jūs iztēloties kaut mazliet apjukušu! — viņš pavīpsnāja.

— Bet kas attiecas uz mani — esmu piedzimis un uzaudzis privileģētā ģimenē. Mana zābakotā bērnība bija viegla, jaunība aizritēja labākajās aprindās. Nekad neesmu pieļāvis liktenīgas kļūdas, nekad neesmu stāvējis traģiskas izvēles priekšā. Mani var demonstrēt kā spilgtu globālas labklājības paraugu. Goda vārds!

Igors Savovičs niknojās, ar degunu mākoņus stūma, bet Valentinovs sēdēja nekustīgi, acīs uzradās tā skumjā, sirsnīgi jautājošā izteiksme, kas bija raksturīga arī «tresta» Valentinovam. Notiek kāda kārtējā, trokšņainā sanāksme, iedegas sīkas, paštaisnas kais-lībiņas, dažam labam jau spalvas put pa gaisu, dažam sūcas sarkanas asinis, bet galvenais inženieris pēkšņi it kā izgaist — ar aizplīvurotu, sērīgi sirsnīgu un jautājošu smaidu viņš, šķiet, veras pats sevī, jautādams: «Ko gan sevī slēpj šis pavecais cilvēks, ko sauc par Valentinovu?»

— Man grūti to izskaidrot, — joprojām nelikdamies zinis par Igora Savoviča stāvokli un gandrīz vai viņu nedzirdēdams, Valentinovs teica, — man grūti to izskaidrot, bet es bieži un daudz par jums domāju ... — Viņš mulsi pasmaidīja. — Es jau atkal atgriežos «sava ceļa sākotnē», lai gan jūs, jāatzīstas, visu laiku man sitat ieročus laukā no rokām.

Valentinovs nodzēra mazītiņu malku kafijas no mazītiņas tasītes.

— Jūs, Igor Savovič, varat nodomāt, ka mani interesējat vienīgi kā varbūtējais mana darba turpinātājs. Nē! Viss ir daudz sarežģītāk vai arī — līdz smieklīgumam vienkārši, kā tas nereti notiek sarežģītos vai šķietami sarežģītos gadījumos.

Dārzā, pie tā loga, gar kura rūti bija skrāpējies zars, tagad aizgūtnēm svilpoja strazds. Viņa dziesmā jau arī ieklausījās galvenais inženieris Valentinovs.

— Es būšu atklāts, pilnīgi atklāts, Igor Savovič! — enerģiski, bet sirsnīgi viņš turpināja. — Jūs esat tik savdabīgs un, kā jau teicu, sarežģīts, man neizprotams cilvēks, ka es zinu tikai vienu: jūsu rīcība aizvien ir diametrāli pretēja manējai.

Strazds acīmredzot bija vecs Valentinova paziņa, no tiem, kurus mājā pazīst pēc balss. Pirms desmit gadiem arī Goļcovu vasarnīcā mitinājās tāds pašu strazds, viņš bija iemācījies Igora iemīļotu melodiju un nebēdnīgi, bez kļūdām svilpoja veselas sešas taktis.

— Jā, jā un vēlreiz jā, dārgo Igor Savovič! Kad es smejos, jus raucat seju, kad es skumstu, jūs dzenat jokus. Ne reizi neesmu dzirdējis jūs smejamies, neesmu redzējis jūs dusmīgu vai niknu ...

Strazds apklusa, un galvenā inženiera kabinets tādēļ šķita sarūkam zemāks un šaurāks. «Bet varbūt Valentinovs gluži vienkārši ir labs, lādzīgs cilvēks!» Igors Savovičs laiski un negribīgi nodomāja.^ «Varbūt drūmie slēdzieni gluži vienkārši ir aplami.» Atkal ienāca prātā, ka Kolojulas plostu dēvē par Valentinova «gulbja dziesmu», atkal atmiņā atausa čuksti, joki, mājieni, nenovīdīgās tenkas, ka galvenā inženiera vietā nākšot Goļcovs — paša Karceva znots. Var jau būt, ka šiem čukstētājiem ir taisnība: vietnieka radnieciskajiem sakariem ir lielāks svars nekā Valentinova vēlmei savā krēslā iesēdināt šim amatam piemērotāku darba turpinātāju par Igoru Goļcovu. Lūk, kādēļ Valentinovs — Igora Savo-viča īstens tēvs, kas pats to nezina, — jau laikus cenšas vietnieku sagatavot atbildīgajai nākotnei. Citādi grūti izskaidrot, kāpēc Valentinovs tik bieži un neatlaidīgi meklē kontaktus ar Igoru Savoviču, ziedo viņam maksimāli daudz no sava dārgā laika un, kā melš ļaunas mēles, nēsājas kā vista ar olu.

— Jusu paaudze, Igor Savovič, ir reāli noskaņota, fiziķi, par spīti avīžu rakstiem, ir daudz lielākā godā nekā liriķi, bet jūs arī šajā ziņā_ esat mīkla, — Valentinovs domīgi teica. — Jau kādu menesi pēc mūsu iepazīšanās man bija skaidrs, ka jūs nepavisam neesat racionāls cilvēks, bet vēl pēc kāda laik^ es sapratu, ka arī liriska puse... — Viņš pēkšņi apklusa un sērīgi nošūpoja savu musketiera bārdiņu. — Ek, Igor Savovič! Gan jau kādreiz jūs aptversiet, cik skumji ir pamest šo pasauli, nepazīstot tos, kas šeit

paliek, kas klausīsies strazda dziesmā, lasīs grāmatas, no Augšāmcelšanās kalna nolūkosies uz upi, uz zilgajiem mežiem ...

Piķis viņu zina, kur šis Valentinovs bija aizfilozofējies! Ja gribi zināt/kas ieņems tavu iemīļoto vietu, kas vilks šos muļķīgos liel-kravas plostus un ar visu pasauli saies ragos takelažas deļ, tad, cienītais kungs, soļo vien pa iestaigāto ceļu. Uzdod tiešus jautājumus, saņem atbildes, tici vai netici, bet nekrīti poētiskā lirismā, nespēlē uz aizliegtām dvēseles stīgām!

— Bet vai jūs zināt, kā jūs dēvē mūsu progresisti? — Igors Savovičs jautāja.

Valentinovs bija izbrīnījies:

— Kas tie tādi par progresistiem?

Igors Savovičs tukšo kafijas tasi nolika uz galda, bez steigas noslaucīja salvetē lūpas, pēc Valentinova paraduma uzrauca kreiso uzaci un teica ar jo neliekuļotu izbrīnu:

— Ak jūs pat nezināt, kas ir progresisti? Negribas ticēt. Tas taču ir slavenais pāris no manas bijušās jaunās tehnikas nodaļas .... Jūs viņi sauc par «Ūdenslīdēju».

— Par Ūdenslīdēju? Bet kāpēc?

— To nu gan es jums neteikšu, Sergej Sergejevič ... Gan jau kādreiz pats atskārtīsiet. Bet mani viņi dažkārt dēvē par «Mīluli». — Viņš noplātīja rokas un labprāt paskaidroja: — Kā tad ne! Noprecējis Karceva meitu.

Valentinovs noskaitās:

— Nejēdzība un bezkaunība! Jūs apprecējāties ar Svetlanu Ivanovnu, kad Karcevs vēl nīka savā nomaļajā rajonā... Un jūs šos zeļļus nepataisījāt melnus un maziņus?

Igors Savovičs iecietīgi pasmaidīja:

— Tas ir bīstami, Sergej Sergejevič! Vēl var nodomāt, ka es ņemu par pilnu šo «Mīluli». Turklāt progresisti joprojām ir mani draugi, labi un godīgi puiši. Bet vai gribat zināt, kā viņi godā pārvaldnieku Nikolajevu? Viņi to dēvē par «Komutatoru».

— Ko? — Valentinovs iespurcās. — Paklau, Igor Savovič, tas taču ... Tas taču ir lieliski!

— Es jau teicu — tie ir gudri un smalki zēni!

Igors Savovičs jokoja un māžojās tāpēc, ka jutās vecs, skumīgs un noguris, sešdesmitgadīgais galvenais inženieris iepretī viņam likās jauneklis. Turklāt Igors Savovičs labi zināja, ka šai brīdī viņa seja ir mierīga, lūpas savilktas ironiskā smaidā, acīm tikai mazliet pietrūkst mundruma. To Igoram Savovičam bija pavēstījuši spoguļi, kuru priekšā, juzdams mīklaino slimību, viņš dažkārt minūtes desmit salīdzināja savu iekšējo jutoņu ar tur redzamo attēlu.

— Tā saucamie progresisti vienīgie visā trestā skaļi neklaigā, ka es, pat būdams «Mīlulis», tīkoju un cenšos iesēsties jūsu

vietā, — Igors Savovičs teica, rūpīgi apsvērdams katru vārdu.

— Viņiem ir taisnība, Sergej Sergejevič! — Viņš atviegloti savilka seju platā smaidā. — Tas, ka jūs neizprotat mani, ir slikti. Bet tas, ka es pats sevi neizprotu, — tā jau ir traģikomēdija!... Kā būtu, ja es ... — viņš tik tikko nepateica «vecmāmuļai», —ja es palūgtu Nadeždai Georgijevnai vēl tasīti kafijas?

— Mām! — galvenais inženieris ieaurojās puiciski skaņa balsi.

— Mām! Māmuļ! Igors Savovičs vēl grib kafiju.

Strazds tūdaļ atžirga —. sāka svilpot tik skaļi, ka Igoram Savovičam aizrāvās elpa. Sirds sažņaudzās, viņš juta, kā nobāl, bet pēc tam nosarkst vaigi... Slims, pavisam slims bija Igors Savovičs Goļcovs, ja atmiņas par kādu citu mājas strazdu viņu satrauca tik ļoti, ka trīcēja ceļgali!

ĀRSTI

Slimnīca, kuru vēl arī sauca par apgabala komitejas slimnīcu, atradās pašā pilsētas centrā, platā un trokšņainā ielā, bet tas fasādi cieši aizsedza kuplas papeles, nezinātājs slimnīcu bez citu palīdzības tik viegli nevarēja atrast.

Pašu slimnīcu no ielas puses aizslēpa papeles, bet tās iekšienē bija kāda vēl slepenāka, taisni vai jāteic — krimināla vieta. Otrā stāva kakta bija piestiprināta pati mazākā plāksnīte ar uzrakstu: «Funkcionālā neiroloģija». Jo dīvains kabinets. Pie visiem pārējiem kabinetiem atradās sarkani, veclaicīgi krēsli gaidītājiem, tie tur stāvēja atklāti, jāteic, pat demonstratīvi atklāti, bet pie stūra kabineta krēslu nebija — tie savrupus slēpās kaktā. Tas viss bija izskaidrojams tādi, ka parastā slimnīcā uz Igoram Savovičam vajadzīgā kabineta durvīm būtu īsi un skaidri rakstīts — «Psihiatrs», bet šajā apgabala slimnīcā tāds nosaukums nebija pieņemams. Tas tādēļ, ka pat zinātnes un tehnikas revolūcijas laikmetā, kad visa cilvēce pārdzīvo stresus un distresus, kad psihiskās saslimšanas gadījumu skaits visā pasaulē draudoši audzis, šīs slimnīcas pacienti pie psihiatra griezās ne labprāt.

Uzraksta «Psihiatrs» nomaiņa ar uzrakstu «Funkcionālā neiroloģija» mazliet līdzēja, bet pašos pamatos jautājumu neatrisināja, un Igoram Savovičam bija vien pa kluso jāiemanās pie ārsta — psihiatra, kurš sēdēja kabinetā ar bīstamo nosaukumu.

Pirms divdesmit dienām slepus no sievas un visas pārējās pasaules, paklausīdams padomam, ko bija devusi māte, ar kuru viņš ilgi un piesardzīgi, visādi mīkstinādams sMvokli, bija runājis pa telefonu, Igors Savovičs iegāja karjerai bīstamajā kabinetā. Viņu pieņēma jauna sieviete — neprecējusies, kā Igors Savovičs noprata pēc viņas acīm. Ārste minūtes četrdesmit runājās ar viņu,

brīnījās un daudznozīmīgi rauca pieri, un, beidzot, dziļdomīgi noteikusi: «Smags gadījums!» — nozīmēja uz konsultāciju pie profesora Bajandurova, kas pacientus viņu slimnīcā pieņēma divreiz mēnesī. Bajandurova uzvārds, kā mēdz teikt, Igoram Savovičam nebija svešs; māte un patēvs, kas vairākus gadus pūlējās pārvilināt Bajandurovu uz savu Cernogorskas medicīnas institūtu, bieži pieminēja viņa uzvārdu, pievienodami epitetus vispārākā pakāpē. Bet telefona sarunā māte bija teikusi: «Tev katrā ziņā jātiekas ar Hasanu Hasanoviču Bajandurovu.»

Slimnīcā valdīja tukšums; pats par sevi saprotams — pie bīstama kabineta durvīm neviena nebija, un virs durvīm dega zaļa uguntiņa, kas ļāva iet iekšā. Pāris mirkļu paminstinājies pie durvīm, Igors Savovičs ar pirkstu kauliņiem pieklaudzināja un, redzēdams, ka zaļā spuldzīte nodziest un iedegas sarkanā, iegaja plašajā un gaišajā kabinetā. Profesors Bajandurovs — vienīgi profesors varēja būt šis vīrs, kura skūto galvu sedza tatāru tibeteja, — stāvēja ar muguru pret durvīm, kaut ko pētīja ārā aiz loga, bet jaunā «psihiatrise» sēdēja ar norūpējušos seju. Sasveicinājusies ar Igoru Savoviču, viņa bailīgi nočiepstēja:

— Hasan Hasanovič, Hasan Hasanovič!

— Tā arī mani uzrunājiet! — Bajandurovs teica, pagriezdamies pret pacientu. — Sēdieties, lūdzu, smēķējiet, ja smēķējat... Sveicināti, Igor Savovič!

Viņš bija īsts milzis, šis pat patēva un mātes acīs leģendārais vīrs, — otrā pēc Valentinova Romskas pilsētas un apgabala ievērības cienīgā parādība, rēķinot cilvēkvienībās. Ja runas aizsākās par Bajandurovu, tad pirmā aizvien tika minēta tibeteja, kura it kā esot izšūta ar pērlītēm, līniju krustojumos iedarinot briljantus, bet viss pārējais tajā izrakstīts zeltā. Tad sekoja frāze: «Paskatās, pamet ar galvu — un jūs jau guļat.» Trešā sensācija skanēja šādi: «Ar dupletu nogulda trīs piles.» Profesors tika uzskatīts par nepārspējamu mednieku, un tāds viņš arī bija.

— Igor Savovič, — Bajandurovs zobgalīgi teica, — es neesmu brīnumdaris un neesmu arī šulers. Es ar savu caururbjošo skatienu nespēju darīt brīnumus un noteikt diagnozi ne tik! — Viņš tēloja sadusmoto. — Vai nu jums, Goļcov, tas jāatgādina: runājiet! Sāciet, Igor Savovič, sāciet...

Igoram Savovičam viņš patika, pareizāk sakot, viņā bija kaut kas tik tuvs un pazīstams, ka nevarēja nepatikt. Tādā pašā balsī kā Bajandurovs ar slimniekiem runājās māte un patēvs, no viņiem dvesmoja tās pašas dvakas kā no Bajandurova, un apgājās viņš ar Igoru Savoviču kā ar savējo, tas ir, necēla degunu mākoņos, netēloja slavenību. Liela auguma, jauneklīgs, gludi jo gludi noskuvies, melnām acīm un milzīgām, izrieztām nēģera lūpām — tāds vīrs gan, jādomā, jebkuram liktos simpātisks. Nāca prātā kāda

bērnu pasaciņa: zaķis, kā par brīnumu izglābies no briesmīgā vilka un lapsas, ierauga lāci. Lācis ir tik liels, ka zaķis pēkšņi saka: «Sveiks!»

— Viegli pavēlēt: sāciet! — Igors Savovičs tādā pašā zobgalīgā tonī atbildēja. — Izlasīju divas trīs grāmatiņas, arī jūsējo, Hasan Hasanovič, bet neko līdzīgu neatradu. Vienu mirklīti! — Viņš pacēla roku, lai Bajandurovs pēc visas tiesas un taisnības viņu neaizsūtītu pie velna par diletantisku izlēcienu. — Vienu mirklīti. Es gribu teikt, ka neesmu pamanījis slimības sākumu un tādēļ nezinu, no kā sākt, tomēr mēģināšu ...

— Mēģiniet! — profesors pavisam ironiski noburkšķēja.

— No mātes puses un, kā šķiet, arī no tēva puses manā dzimtā psihiski nenormālu cilvēku nav. Esmu pārliecināts, ka nav bijis arī sifilisa! — Igors Savovičs sāka gausi, bet noteikti. — Neatceros, ka es būtu pārcietis kādu nozīmīgu traumu, nopietnāku slimību, ģīboņus, zaudējis atmiņu. Vai turpināt?

— Pietiks! — Bajandurovs viņu pārtrauca un, pagriezies pret jauno ārsti, bezcerīgi noplātīja rokas. — Lūdzu, ārstējiet nu šos visziņus! Vai ari jums viņš diktēja atbildes pēc Patersona-Miļa-Bajandurova shēmas? Tā jau jebkuru var apstulbināt... — Un atkal jau ar ironisku, bet pašu cilvēka labsirdīgo seju pagriezās pret Igoru Savoviču: — Gana tērēt vārdus, dārgais Igor, Ļenas Veselovskas dēls! Ek, ne jau klīnikā par to jārunā, skaistāku sievieti es neesmu sastapis ... — Un kļuva nopietns. — Sakiet nu, mans mīļais, — kādu diagnozi jūs pats sev noteiktu? Nebaidieties, es neaurošu — diletantismu no jums ar koku neizdzīs ... Nosakiet diagnozi!

Igors Savovičs piemiedza acis.

— Endogēnā depresija.

— Vai bailes pakļaujas kontrolei?

— Ak, ja ...

Bajandurovs iegrozījās ērtāk krēslā, bet Igors Savovičs domāja par to, ka visas izlasītās psihiatrijas grāmatas viņš atceras no viena gala līdz otram; ja viņš mācītos medicīnas institūtā, kā to gribēja māte un patēvs, viņš varētu iet likt eksāmenu. Arī jautājums par baiļu pakļaušanu kontrolei, jautājums, kuru uzdeva Bajandurovs, apstiprināja, ka Igors Savovičs daudz ko zina par sevi, bet neprot izskaidrot, kur tas āķis.

— Raksturojiet savu darbadienu, Igor Savovič! — Bajandurovs pēkšņi lietišķā, neizteiksmīgā balsī pieprasīja. — Visu pēc kārtas. Ik stundu, ik minūti. Lūk, tā: «Ceļos sepģiņos, turklāt...»

Igors Savovičs arī iekārtojās ērtāk, jo saruna draudēja ieilgt.

— Es pamostos ap astoņiem. Ne jau nu pats! — Igors Savovičs sāka. — Lai mani uzmodinātu, sievai jānopūlas krietnas desmit minūtes. Un, līdzko esmu atguvies, pirmā doma ... — Viņš brīdi

klusēja, lai Bajandurovs atkal nekluptu viņam skaustā par stāstījuma diletantisko profesionālismu. — Pirmā doma ir tāda: atkal dzīvot? Mazgāties, ģērbties, braukt uz darbu? Ak dievs, kam un kādēļ gan tas vajadzīgs? Kādas piecas minūtes vēl paguļu uz sāniem, tad pieceļos un velkos uz vannas istabu, kur apšļācu sevi ar ledainu ūdeni. Pēc tam divas vai trīs minūtes jūtos gandrīz vesels, bet tādas minūtes ir vienīgās diennaktī. Taču pēc tam? Kā to lai pareizāk pasaku? Krūtīs sāk augt baiļu un sāpju kamols. — Viņš brīdi klusēja, domāja. — Bailes ir tīri fiziskas. Krūšu kurvi sarauj kaut kas līdzīgs krampjiem, šķiet, ka apstājas sirds un ar asu sāpi atbalsojas tajā ...

Profesors Bajandurovs tomēr nerunāja patiesību, Igoram Savo-vičam apsolīdams viņu nehipnotizēt ar visu izprotošu skatienu. Šobrīd viņa nemirkšķinošās acis vērās Igora Savoviča acīs, profesora gribas skaudrais un blīvais vilnis it kā izplūda no viņa melno acu dobuļiem, un bija tāda sajūta kā rentgena caurskatē, kad tiek ieslēgti ekrāni, — sejai un krūtīm uzdvesa dzestrums.

— Uz to laiku, kad piebrauc dienesta automašīna, es jau esmu tāds, kādu jūs mani redzat šobrīd, profesor! — Igors Savovičs jautri teica. — Tādā stāvoklī es ierodos darbā — ārēji mierīgs un cītīgi smaidošs. — Igors Savovičs pasmaidīja tieši tā, kā viņš to parasti darīja cilvēkos. — Bailes iedveš viss notiekošais un nenotiekošais! Sekretāre ziņo man par svarīgākajiem atgadījumiem — bail! Apsēžos savā darba krēslā, ņemu pirmo patrāpījušos papīru — bail! Noceļu telefona klausuli — bail! Analīze neko nelīdz, kaut arī es, apzinādamies tā visa veltīgumu, tomēr bez mitas rakņājos sevī — un šī rakņāšanās jau pati par sevi manī modina bailes. Domāju: «No kā gan es baidos?»

Viņš apklusa un klusēja, līdz Bajandurovs laipni atgādināja:

— Turpiniet, Igor Savovič.

— Turpinu... Analīze nelīdz, gluži otrādi — bailes pastiprinās, bet sāpes krūtīs kļūst tādas, ka vai jāvaid.

Viņš atkal apklusa. Kabineta saimniece, kas pagājušoreiz lietišķi rauca savu augsto pieri un daudznozīmīgi vilka «hm», šodien klausīdamās acīmredzot aizmirsa, kas viņa tāda ir, kur atrodas, un ar atklāti ziņkārīgām acīm skatījās Igorā Savovičā, it kā gribēdama sacīt: «Tad re, kāds ir šis Igors Goļcovs!» Pie tādiem skatieniem Igors Savovičs bija pieradis, jo ziemeļu pilsēta Romska bija radījusi ap viņu un viņa draugiem leģendu par viņu lepno dzīvi, turklāt tik lepno, ka arī pati pilsēta, kas šo leģendu bija sacerējusi, tai īsti neticēja. Starp citu, savs pamats pilsētas iedzīvotājiem bija: Igoram Savovičam bija skaista sieva, viņš draudzējās ar skaistiem vīriešiem un sievietēm, tika rīkoti ārpuspilsētas izbraukumi, vizināšanās ar kuteriem, apmeklēti, restorāni, Igors Savovičs un viņa draugi moderni ģērbās, brīvi izturējās — viņi dūrās acīs.

«Muļķe!» Igors Savovičs sirsnīgi nodomāja par ārsti. «Mīļa, lētticīga muļķīte!»

— Manu darbadienu sastāda sanāksmes, papīru smērēšana un telefonu zvani, — viņš atkal teica. — Līdz saslimšanai šīs visas trīs cēlās hipostāzes man likās mazsvarīgas, tomēr vajadzīgas. Tagad es pret tām izturos ar bailēm, par ko jau bija runa ... — Viņš pazemīgi pasmaidīja. — Redzat, Hasan Hasanovič, cik miermīlīgs slimnieks sēž jums iepretim. Es domāju, jūs jūtat, cik man patīkami runāt par savu slimību, bet vienreiz gribas izrunāties ... — Un viņš atkal lietišķi saknieba lūpas. — Vai es stāstu to, kas jums vajadzīgs?

— Ja, jā!

Bajandurovs atkal drusciņ samelojās. «Man viss sen skaidrs, bet stāstiet vien, ja gribat sirdi izkratīt!» bija rakstīts Bajandu-rova sejā, un to pauda viss viņa lāča augums, turklāt vēl klaji bija lasāms: «Jūs man patīkat, Igor Goļcov! Jūs, Goļcov, esat jauks, interesants un man tuvs cilvēks. Pie malas bažas, lūdzu, viss būs labi!»

— Uz darbdienas beigām notiek kas dīvains — es ne vien nejūtu nogurumu, bet pat — gluži otrādi — it kā atžirgstu, — Igors Savovičs teica. — Bet, kad jāliekas gulēt, man gandrīz nemaz nenāk miegs ...

Profesors tikko manāmi pakustināja roku.

— Bet vai dienā jūs varat aizmigt?

Igors Savovičs pavīpsnāja.

— Aizmigt es varu jebkurā diennakts laikā, jebkurā stāvoklī.

— Bet gulēt ejot? Vai dzerat miega zāles?

— Nekad, — Igors Savovičs pēkšņi apvainojās. — Es taču esmu ārstu bērns... Grozos līdz pulksten trijiem naktī, bet pat dimedrolu neatļaujos ...

Baumām bija taisnība. Pie profesora tibetejas spulgoja nelieli, īsti briljanti — īstu dārgakmeņu mirdzu Igors Savovičs ne ar ko citu nevarēja sajaukt, jo viņa mātei Jeļenai Pavlovnai patika briljanti, viņa pirka tos, kad varēja, un bija iemācījusi dēlu izprast slīpēto dimantu slēpto skaistumu.

— Turpiniet, Igor Savovič!

— Pēc darba sākas vissmagākais laiks. — Igors Savovičs pašķielēja uz ārstu., — Tukšums! Uz māju iet negribas, kompānijas apnikušas, sievietes jau sensenis vairs nevelk. Kādreiz es labprāt spēlēju biljardu, tagad nevaru.

— Kāpēc?

— Roku trīce... — Igors Savovičs atģidās. — Lūdzu atvainot! Trīc rokas.

— Parādiet!

Igors Savovičs bez uzaicinājuma piecēlās, salika kopā kāju

pēdas, aizvēra acis un izstiepa sev priekšā rokas, kas nebija novaldāmas un tik neganti drebēja, it kā viņš tās tīšām raustītu; Igoram Savovičam satumsa acis, viņu it kā pavilka sānis. Viņš sagrīļojās.

— Skaidrs! Sēdieties! — Bajandurovs teica, bet pats — gluži otrādi — piecēlās. — Pēc profesora Bajandurova shēmas... — Viņš pasmaidīja. — Kādi stresi un vēl jo vairāk distresi jums jāpārdzīvo? Igor Savovič, tas ir no liela svara. Labi padomājiet...

Vienīgi aiz cieņas pret lielo un labo Bajandurovu, vienīgi aiz godbijības pret viņa slavu Igors Savovičs izlikās, ka cītīgi apsver profesora jautājumu. īstenībā par stresiem un distresiem viņš domāja katru dienu jau vismaz pusgadu, cerībā pašam sevi izārstēt vēroja sevi uzmanīgi un piekasīgi, lai atklātu to, par ko pašlaik runāja Bajandurovs.

— Hasan Hasanovič, — Igors Savovičs piesardzīgi iesāka,

— lai cik savādi, ne stresus un vēl jo vairāk distresus neesmu pārdzīvojis ...

Jaunmodīgais vārds «stress» divdesmitajā gadsimtā, zinātnes un tehnikas revolūcijas laikmetā, aizstāja pagātnē pierastos vārdus «satricinājums», «pārslodzes», «pārdzīvojumi», bet vēl briesmīgāko «distresu» romānu autori pagatnē skaļi un svinīgi dēvēja par «dzīvībai bīstamu satricinājumu» un vēlāk par «šoka stāvokli».

— Es jau pusgadu sevi uzmanu kā kaķis peli un esmu atklājis vienu vienīgu vieglu stresu, — Igors Savovičs skumji teica.

— Vienu vienīgu, turklāt pavisam nenozīmīgu ...

— Kādu īsti?

Igors Savovičs atbildēja tikai pēc brīža. Viņam negribējās par to runāt, bet viņš pats bija bāzis galvu cilpā, un tagad bija vai nu jārunā atklāti, vai ari jāsapinas. «Velns viņu rāvis!» viņš domās nolamājās un nikni izgrūda:

— Izjūtu nesaprotamus, bieži vien netaisnīgus naida uzliesmojumus pret dažiem cilvēkiem. Nereti tie ir labi un lādzīgi cilvēki.

— Cik liela intensitāte?

— Tad dievs viņu zina! Gribas kraut pa purnu,' turklāt nav skaidrs — kam . .. Pēc šādiem uzliesmojumiem es jūtos kā izspiests citrons ...

Kas gan var izskaidrot, kādēļ jaunās ārstes seja ar katru mirkli jo vairāk atmaiga un kļuva aizvien jaunāka, kaut gan jau tā bija jauna. Ak tu velns, cik nepatīkami, kad redzi, kādu maigumu izstaro viņas brūnās acis, lai gan krēsla sēž slims cilvēks. Profesors Bajandurovs — tavu slīpētu zelli — vēl pirms Igora Savoviča bija «fiksējis» sievietes īpašo attieksmi pret pacientu un jau vairākkārt pameta zobgalīgus skatienus uz ārsti, it ka sacīdams: «Ak, esi gan uzrāvusies, zeltenīt!» Un arī tas bija nevaja-

dzīgi, novērsa Igora Savoviča uzmanību no paša Bajandurova un reizēm traucēja uztvert profesora domu.

— Vai šajos naida uzliesmojumos pastāv kāds izvēles princips? — Bajandurovs jautāja. — Pret ko naidu izjūt biežāk? Pret radiem, tuviniekiem vai svešiem cilvēkiem?

— Es nezinu! — Igors Savovičs atbildēja. — Nekādas sistēmas nav.

Bajandurovs piegāja pie loga, paskatījās ārā, skaļi nočapsti-nāja lūpas, it kā sauktu suni. Tad, joprojām stāvēdams pie loga, smalki iesvilpās — un atkal varēja likties, ka viņš sauc suni. Otrā stāvā, turklāt tādā slimnīcā! Igors Savovičs saprotoši pavīpsnāja, un tieši tajā brīdī Bajandurovs aši pagriezās pret viņu un platām acim ieskatījās viņam sejā.

— Vai jūs aizkaitināja mana muļķīgā čapstināšana? — viņš jautāja.

— Kur nu, profesor! Smieklīgi un aplam ...

— Tad vairāk jautājumu nav... — Bajandurovs apsēdās. — Baidos, Igor Savovič, ka jums ir depresija, turklāt, kā jūs pareizi sacījāt, endogēnā depresija... — Viņš krietnu brīdi klusēja. — Šādas depresijas cēloņi, rādās, izpētīti visai pilnīgi, bet pavisam maz tajos gadījumos, kad ir runa par antistresiem un antidistresiem. — Profesors pasmaidīja. — Lūk, par šiem diviem nezvēriem jūs, mīļo Goļcov, grāmatās neesat lasījis, un retam tie zināmi... Starp citu! — Viņš kļuva nopietns. — Starp citu, pazīstamu ergonomiski darbos ir norādījumi par bēdīgām sekām tā saucamā sensorā bada gadījumos. Vai jūs zināt, kas tā tāda ergonomika un sensorais bads?

Igors Savovičs diemžēl zināja, kas ir ergonomika un sensorais bads; tā ir parādība, kad strādniekam, kurš visu dienu, sacīsim, pie konveijera, veic kādu monotonu operāciju, pēc smagās darbadienas jūtama slimīga un organismam draudīga muskuļu fiziskās slodzes nepietiekamība, kas pirmajā acumirklī var radīt izbrīnu.

— Par ergonomiku esmu dzirdējis, sensoro badu zinu, — Igors Savovičs gausi' atbildēja. — Ko jūs ar .to gribat teikt, Hasan Hasanovič?

Bajandurovs piebīdīja sev tuvāk statīvu ar lodīšu pildspalvu un domīgi noglāstīja saules sasildīto plastmasu. Kādi milzīgi pirksti, kādi labi, lādzīgi pirksti!

— Es nesteigšos ar diagnozi, Igor Savovič! — viņš stingri un klusu noteica. — Laikam gan es aprunāšos ar jūsu sievu, domāju, ka būtu labi man tikties arī ar savu veco draugu Sergeju Serge-jeviču Valentinovu — jūsu tiešo priekšnieku ... Ja neiebilstat, es ņemšu jus savā uzraudzībā. Starp citu, to lūdz Jeļena Platonovna.

Ak re, kā! Māte arī šoreiz palikusi māte, sieviete, kas nekad

nekļūdās un vienmēr zina, ko dara. Lūk, kāpēc psihiatre negribēja neko teikt un vilcinājās, tas ir, gaidīja profesoru, luk, карее Bajandurovs nesteidzās.

— Vai jūs esat ar mieru kādu laiku nākt pie manis? — profesors jautāja un, redzēdams, ka Igors Savovičs pamāja ar galvu, pievērsās ārstējošajai ārstei: — Valentīna Lavrentjeva, uzrakstiet recepti;.. No rīta tafranīlu maksimālās devās, vakarā trip-tizolu — vienā reizē desmit miligramus. Iztiksim bez pacienta durstīšanas... Nu, Igor Savovič, klausieties, kā mēs ārstēsimies... Pēc trīsdesmit dienām jūs šajā kabinetā uzdancosiet «Irbenāju»!

Igors Savovičs, nogrimis domās, izgāja no slimnīcas, bet vārtos neviļus apstājās, lai gan bija taisījies apstādināt pirmo patrāpījušos taksometru. Viņš pārsteigts centās atskārst, kāda vilka dēļ nespēj spert soli ārā aiz slimnīcas vārtiem. Sekundes divdesmit tā arī neticis skaidrībā, kas viņu atturējis, Igors Savovičs klusām rāmi noteica:

— Ar mani kaut kam jānotiek! Sliktam, tik sliktam, ka pat grūti iedomāties, cik man klāsies ļauni.

Viņš apklusa, gluži vai pamira, elpoja caur sakostajiem zobiem. Pēdējā doma bija tāda: «Man pa pēdām seko nelaime, un tā ir īsta nelaime!» Viņš skaļi izpūta gaisu, uzslēja galvu, ironiska vīpsnā savilka lūpu kaktiņus un piespieda sevi nodomāt: «Mistika! Velna būšana!» — bet tas nelīdzēja.

TĒVS

/

Romskas kokmateriālu pludināšanas tresta galvenais inženieris Valentinovs, kas frontē bija divreiz ievainots un kontuzēts, kas jau kopš bērnības sirga ar sirdskaiti, sešdesmitajā dzīves gadā pārdzīvoja otro jaunību, tā viņam bija negaidīta likteņa dāvana — vērtīga balva, kā Sergejs Sergcjevičs domāja, ja galvā iezagās aušīga doma, ka šī dāvana pelnīta: dzīve bija taisnīga un netaisnīgi grūta; līksma un viegla tā bija tikai retu reizi, bet par ciešanām, kā to pauda senumsenais ticējums, pienācās paradīze — zemes virsū vai debesīs, vai nav vienalga!

Sergejs Sergejevičs jutās tik jauns, kāds, kā atcerējās, nebija juties četrdesmit gadu vecumā. Uzmodies sešos no rīta, tūdaļ juta prieku, vajadzību dziedāt, kā ģimnāziste griezās pa lepno, plašo guļamistabu. Dziedāja viņš vienmēr vienu un to pašu, tas ir, «Mandžūrijas kalnos», un par atbildi aplamā meldiņā dungotajai dziesmai blakusistabā atskanēja papēžu klaboņa — tur Valentinova māte, kas nekad mājās nevalkāja siltus un mīkstus apavus, cietās buraudekla kurpēs steidzās uz virtuvi.

Valentinovs nenogura. Pēc saspringtas desmit stundu darbadienas viņš devās pastaigā apkārt Augšāmcelšanās kalnam un atkal atgriezās trestā, kur jautrs, darbīgs un svētlaimīgi vientuļš strādāja pie sava galda līdz kādiem vienpadsmitiem. Viss viņam šķīrās un gāja no rokas, rakstāmspalva šķiltin šķīla tīras un skanīgas frāzes, rasējumi izskatījās kā izgravēti, formulas un cipari dzīvoja draudzīgā saskaņā. Pēc viņa drošajiem, precīzajiem aprēķiniem augusta vidū, vēlākais, septembra sākumā pa Koloju-las upi jāpeld pirmajam lielkravas plostam. Tas nozīmēja revolucionāru pavērsienu ne vien Romskas pludināšanas trestam, bet arī milzīgam dižās upes Obas apvidum.

Sergejs Sergejevičs šim ievērojamam notikumam bija gatavojies daudzus gadus, gatavojies ar fanātisku neatlaidību, iemantojis veselu varzu ienaidnieku un nelabvēļu visdažādākajos novados un visdažādākajos līmeņos, bet tagad neviens vairs nevarēja viņu apturēt.

Pēdējos gados Sergejam Sergejevičam bija vieglāk strādāt, partijas Romskas apgabala komiteja pirmā sekretāra postenī bija nācis jauns, gudrs, enerģisks un lietišķs cilvēks ar apskaužamām darbaspējām. Tas bija Kuzma Jurjevičs Ļcvašovs — inženieris, kas orientējās arī humanitārās zinātnēs un vispār bija fundamentāli un vispusīgi izglītots cilvēks. Sācis partijas darbinieka karjeru apgabalā, Ļevašovs pēc Sabiedrisko zinātņu akadēmijas absolvēšanas to turpināja partijas Centrālās Komitejas aparātā un atkal atgriezās atpakaļ apgabalā — līdzīgā tam, kur bija piedzimis un sācis savas darba gaitas. Pirms tam Ļevašovs un Valentinovs bija tikušies divreiz, abas reizes galvaspilsētā: pirmoreiz — kādā lielā sanāksmē, bet otrreiz Sergejs Sergejevičs bija izsaukts uz Maskavu, un toreiz vēl jaunais Ļevašovs visnotaļ un pilnīgi atbalstīja Valcntinovu. Dažus mēnešus pēc šīs tikšanās žurnālā «Komunists» parādījās raksts par kokmateriālu pludi-nāšanu, un tā autors K. Ļevašovs nosauca Valcntinovu par vienu «no gaišākajiem cilvēkiem» to inženieru vidū, kuri nodarbojas ar pludināšanas revolucionizēšanu. Cik priecīgs bija Sergejs Sergejevičs, kad Ļevašovs pārgāja darbā uz Romskas apgabalu!

Kops pavasara Sergejs Sergejevičs dzīvoja tuva atklājuma, tada ka apgaismes mirkļa laimīgā priekšnojautā. Viņš jutās kā mākslinieks, kas jau radījis gleznu, bet kurā trūkst varbūt sīka, pavisam niecīga triepiena, lai tā kļūtu par šedevru. Trūka viena otas pieskāriena, lai lielkravas plosts — desmit tūkstoši kubikmetru! — līgani izlīkumotu untumainās Kolojulas līčločus, pārslīdētu pāri viltīgajiem sēkļiem un sasniegtu zilgās Obas plašumus. Ticība tuvajam, laimīgajam iznākumam Valentinovam atdeva jaunību.

Jūlija otrās sestdienas rītā, kad pilsētai ātri un neatlaidīgi

tuvojās negaiss, Sergejs Sergejevičs pamodas tieši sešos, pavīpsnājis nodomāja, ka modinātājs atpalicis par divām minūtēm, un raidstacija «Majak» apstiprināja, ka modinātājs patiešam samelojies par divām minūtēm. Paradums gulšņāt Sergejam Ser-gejevičam nepiemita, no tā viņš bija atradināts jau agrā bērnība, un tādēļ, pielēcis kājās, viņš dienu sāka ar valsi «Mandžūrijas kalnos». Tam par atbildi, protams, noklaudzēja mātes papēži, atskanēja viņas seklais klepus.

Pirms mazgāšanās Valentinovs izgāja dārzā, apsedas uz zema soliņa un pierima. Sie bija vissaldākie mirkļi visā garaja, laimīgajā, možajā un labajā dienā. Pēc pāris minūtēm kokā, zem kura sēdēja Valentinovs, nolaidās pazīstamais strazds, pačiepstejis putns sāka dziedāt to, ko viņam bija iemācījis Valentinovs, — dziesmiņu «Mīla — loks.. .». Strazdam reiz kāds bija sašavis spārnu, bezpalīdzīgais putns divus gadus nodzīvoja Valentinova kabinetā, no jauna iemācījās lidot, atstāja kabinetu, bet no Āfrikas mājās atgriezās ikreiz un dziesmu par mīlestību Valentino-vam dziedāja mīļuprāt.

Kopš pirmā nomoda mirkļa Valentinovs skaidri apjauta, ka pusdivpadsmitos — vai nu pusstundu agrāk, vai vēlāk — jāierodas vizītē galvenā inženiera vietniekam Igoram Savovičam Goļco-vam. Pusgadu, veselus sešus mēnešus, vietnieks ar visādiem ieganstiem — neko ticamu izgudrot viņš neprata — izvairījās no tikšanās ar tiešo priekšnieku viņa mājā, bet, lūk, beidzot nolēmis pagodināt ar savu klātbūtni, un visu laiku, kamēr svilpoja strazds, Valentinovs domāja vienīgi par Igoru Savoviču, viņa gaidīšana it kā vēl bagātināja tos līksmos laimes mirkļus, kurus Valentinovs no rīta pavadīja uz ne visai augstā, vēl dekabrista — vecvectēva zemā, iemietā soliņa. Tāpēc jau soliņš bija tik zems: vai nu iegrimis zemē, vai — gluži otrādi — zeme pakāpusies augšup.

Sergejs Sergejevičs Valentinovs bija laimīgs, lai gan laga nezināja, kas ir laime, un, kad viņam jautāja, kā viņš izprot vārdu «laime», ķildīgi rauca pieri. Šāds jautājums viņam likās muļķīgs, retorisks, var sacīt — uz to pat nevarēja atbildēt. Lieldienu salu mežonis ir laimīgs, kad dabū rokā paturēt biljarda bumbiņu, bet Hemingvejs — dižais Hemingvejs bija nelaimīgs Kubā, būdams bagāts un slavens. Tomēr tagad Valentinovs bija laimīgs un, kā jebkurš laimīgs un gudrs cilvēks, to neapzinājās, tikai ar pateicību domāja: untumainais liktenis viņam gandrīz sešdesmit gadu vecumā vēlīgi dāvājis veselību un tātad arī jaunību.

Minūtes desmit pasēdējis uz soliņa, Valentinovs nomazgājas, sameklēja plauktā grāmatu un iegāja virtuvē — brokastot. Māte pieklājīgi atņēma viņa «labrīt», bet tad tieši tādiem pašiem vār-

diem un tādā pašā toni kā pirms desmit, divdesmit, trīsdesmit un piecdesmit gadiem sacīja:

— Tad nu gan iemodējis — ēst ar grāmatu rokā. Bezgoža!

Viņš tai atbildēja tieši ar tādu pašu smaidu kā pirms desmit,

divdesmit, trīsdesmit un piecdesmit gadiem — līdzjūtīgu, saprotošu, bet bezspēcīgu kaut ko grozīt. Māti Sergejs Sergejevičs Valentinovs vēl arvien mīlēja tā, kā mātes mīl bērni pieglaudīgajā mazatnē, dzīvi bez viņas nespēja iedomāties un darīja visu viņai pa pratam — pat tad, ja tas viņam bija apgrūtinoši. Pašaizliedzīga, pārspīlēta, bezierunu mīlestība pret mātēm Valenti-novu mājā bija ierasta, uz tās balstījās ģimenes un tradīcijas, un Sergejs Sergejevičs šajā ziņā nekādi neatšķīrās no tēva, vectēva un vecvectēva, kuru mazdrusciņ atcerējās, bet tas taču bija dekab-rista Valentinova jaunākais dēls.

— Sergej, vismaz skaties, ko tu ēd!

— Paldies mām! Ļoti garšīgi!

Pēdējās nedēļās Valentinovu bija apsēdusi drionomānija, tas ir, kārtējā aizraušanās ar kādu rakstnieku, šoreiz ar Morisu Dri-onu. Te viņš bija sajūsmā par Golsvertiju, te no jauna atklāja Vjačeslavu Siškovu, kas agrāk bija licies mazliet panaivs, te pēkšņi saskatīja ģēniju klusinātajā deviņpadsmitā gadsimta sešdesmito gadu autorā Naumovā. Tagad Valentinovs dzīvoja Driona karaļu un asiņaino mūku pasaulē.

— Es gribētu zināt, kas tieši — ir ļoti garšīgs?

— Bet šīs te — olu kultenis, mām!

— Nu ēd, ēd!

Valentinovs nokremšļojās un saminstinājās. Mātei vienmēr ēdienreizēs gribējās papļāpāt ar vienīgo dēlu, bet viņam negribējās; Valentinovam ik vakaru gribējās ar māti papļāpāt pirms laišanās miegā, bet viņai negribējās. Tā viņi arī dzīvoja — gandrīz vai nepārmīdami ne vārda, tikai apmainīdamies skatieniem un, zināms, izprazdami, kas notiek otra dvēselē.

— Ar ko, jūsu gaišība, pavēlēs cienāt to tur?

— Ko tad, mām?

— Nu, to tavu Igoru Savoviču! Kurš manī veras skuķa acīm un brīdi pa brīdim viegli nopūšas.

Valentinovs nolika malā grāmatu, brilles uzbīdīja uz pieres un ar ilgu skatienu nopētīja māti, bet viņa, atbildot uz šo nekautro skatienu, paraustīja plecus un ņēmās demonstratīvi skaļi un nejauki strēbt tēju no apakštasītes, ko turēja izplestos pirkstos. Viņa vienmēr strēba tēju laucinieku manierē, ja gribēja sadusmot dēlu.

— Dīvaini, pat gauži dīvaini, mām! — Valentinovs daudznozīmīgi teica. — Tava attieksme pret Igoru Savoviču... Tava attieksme ... Tā ir nelojāla, lai neteiktu vairāk.

— Ко?

— Nelojālā!

— Die’s pas’, Sergej, kad beidzot tu iemācīsies iztikt bez svešvārdiem! — Māte izslēja galvu. — Valentinovi ģimenes lokā nekad nav franciski mežģījuši mēli un nemežģīs, bet tu ar saviem šiem... nelojāli! Tpī! Krievu sākums, spranču beigums, sanāk japāniešu teikums ... Nedari man veltīgi gauži, dēls!

Valentinovs sapiktojās un apvainojās, bet, klusībā noskaitījis līdz desmit, sāka domīgi aplūkot noņemtās brilles, prātodams par to, ka māte, kas līdz sirmam vecumam saglabājusi asu prātu, vērīgumu un skaudru humoru, pret Igoru Savoviču izturas dīvaini. Viņš juta, ka māte vietnieku gaida ar tikpat lielu nepacietību kā pats Valentinovs, bet nez kādēļ ļauni zobojas par katru Igora Savoviča soli, kustību un vārdu, līdzko ciemiņš ir prom. Tas bija tik rupjš ģimenes tradīciju pārkāpums, ka Valentinovs pat baidī-jās mātei pateikt pašu par sevi saprotamo: «Mām, mūsu mājās par cilvēku aiz muguras...» Viņš vispār bijājās no mātes.

— Nav labi, mām, nesmuki! — Valentinovs tomēr sacīja. — Beziemesla turēt ļaunu prātu ir kauns, vai, kāds kauns!

— Ēdiet, ēdiet, jūsu gaišība, pīrāgi atdzisīs ...

— Nav labi, mām, nav labi!

Pēc brokastīm Valentinovs pa paša «pastaigu» taciņu divreiz apmeta līkumu Augšāmcelšanās kalnam, tad atgriezās mājās, lai ķertos pie savas iemīļotās nodarbības: rakstītu atmiņas par kokmateriālu pludināšanu pa Obu; grāmatai, starp citu, bija dots nosaukums «Mani ūdeņi», un tā sākās ar frāzi: «Bija vasara, augusts, papelēm jau bira lapas, un likās, ka vienīgi Sibīrijā dzeltenās lapas tik agri un tik pakļāvīgi sagulst zem kājām...» Šis teikums Valentinovam nepatika, bet bija vien jāatstāj: visa pagātnei veltītā grāmata bija iznākusi tikpat skumīga kā šīs agri nobirušās lapas.

Dažas minūtes pēc vienpadsmitiem Sergejs Sergejevičs noglabāja manuskriptu, noņēma darba brilles un ilgi ar pirkstiem masēja acis — tās nogura. Acis bija vienīgās, kas šobrīd nejutās jaunas. Tālredzība katastrofāli pastiprinājās, un pašlaik viņš bez brillēm nevarēja saskatīt pats savu roku, toties asi un reljefi izcēlās viss, kas atradās aiz plaši atvērtā loga: koki, taciņas sākums, pilsēta, kas pletās aiz kokiem. Jumti un kupoli tinās zilgmā dūmakā, kas bija viegla un caurspīdīga un vēstīja — ja jau pilsētu klāj tāda dūmaka, tad lietus nebūs ilgi.

Tur, kur sākās Valentinova «darba» taka, bija vispirms jāparādās Igora Savoviča galvai, bet pēc tam viņam visā augumā; ja viņš nenosebosies, tad pēc dažām minūtēm varēja gaidīt viņu ierodamies. Apsēdies uz galda gala istabas dziļumā, pats palikdams no āra neredzams, Sergejs Sergejevičs domīgi raudzījās

sprauga starp papeļu stumbriem un klusībā, kā to cilvēki dara tikai vienatnē, smaidīja. Mīļā, labā māmuļa! Viņa laikam gan to neizturētu, ja uzzinātu, kas īstenībā ir «šis pats tavs Igors Savo-vičs». Tad gan māmuļa vairs nesacītu, ka Igors Savovičs «veras viņā skuķa acīm», viņai būtu skaidrs, kādēļ viņš tā veras.

Jocīgi, vai ne?! Pats to nenojauzdams, galvenā inženiera vietnieks Goļcovs bija galvenā inženiera Valentinova īstens dēls!

Lūk, kādus zvērīgus līčločus dažkārt mēdz mest untumainā dzīve, kad vīrietis un sieviete vienlīdz stipri mīl viens otru, bet ir pilnīgi, līdzizmisumam bezcerīgi dažādi cilvēki un runā katrs sava valoda ka marsietis un Venēras iemītniece! Ak dievs! Vīrietim un sievietei vispār ir neiedomājami grūti rast kopīgu valodu, vīrietis un sieviete būtībā nāk katrs no savas planētas, bet tas, kas notika ar Igora Savoviča vecākiem ...

Muzikālais strazds, sajutis Valentinova klātbūtni, apmetās koka, kas auga zem kabineta loga, sēdēdams šūpojās tajā pašā zarā, kurš kustoties skrāpējās gar rūti, bet klusēja, dziesmas vārdus par «mīlu — loku» neskandēja un gaidīja savu — strazda zvaigžņu stundu. Tas bija labs, izglītots strazds.

Igora Savoviča galva augšā virs taciņas parādījās bez divdesmit _ minūtēm divpadsmitos. Viņš soļoja lēnām, tādēļ auga augumā mazpamazām, kā kinokadrā. Neko teikt! Paliela, pareizi veidota galva, mūsdienīga seja, pusironisks, pusskumjš smaids augšup izliekto lūpu paprāvajā puslokā. Augumā viņš bija mazliet garaks par vidusmēru, bet atstāja liela, spēcīga cilvēka iespaidu, jo bija plecīgs, sportiski šmaugu vidukli, garām kājām un apveltīts ar iedzimtu vīrieša grāciju, ko, protams, pats neapzinājās. Sim cilvēkam bija viss, lai viņš justos laimīgs, bet, lūdzu, te tev nu bija!

Sergejam Sergejevičam Valentinovam satumsa skatiens, redzot, ka, iznācis dārza noriņā, Igors Savovičs apstājas, šļaugani nolaiž rokas un lūkojas zemē, it kā nezinādams, ko iesākt, un ir tik garīgi iztukšots, sabrucis, beigts un pagalam. Valentinovs zināja, ka ļaudīs Igors Savovičs lepni pacels galvu, izsliesies, bet, lūk, tagad, nenojauzdams, ka viņu no kabineta dziļumiem kāds vēro, izskatījās tāds, it kā ietu aiz līķratiem.

Valentinovs dzirdēja, ka māte jau priekšlaikus dodas uz ārdurvīm, lai tās atvērtu, pirms vēl Igors Savovičs pieskaras zvanam, un arī šis apstāklis ikreiz pārsteidza Valentinovu, jo Nadežda Georgijevna neko tamlīdzīgu nedarīja, kad nāca citi ciemiņi. Acīmredzot māte tā gribēja uzsvērt zobgalīgi ironisko attieksmi pret savādnieku Igoru Savoviču.

Valentinovs nogaidīja, kamēr noblākšķ otras durvis, pavilcinājās vēl kādu mirkli un lēnā gaitā izgāja priekštelpā.

— Priecājos jūs redzēt, Igor Savovič! Esiet tik laipns, nāciet iekšā, lūdzu.

Sānis pieliektu galvu, spulgacaina un taisna Nadezda Geor-gijevna, pieklājīgi smaidīdama, tajā pašā laikā skatījās uz ciemiņu vērīgi un pētījoši, ko varēja uzminēt vienīgi viņas dēls Valentinovs. Māte prata novērtēt neparastā ciemiņa smalko goda uzvalku, jaunās un droši vien pārāk šaurās kurpes un uzspēlēti mundro sejas izteiksmi. Bet Sergejs Sergejevičs Valentinovs aizturēja elpu... Augstā debess, cik līdzīgi bija šie divi cilvēki. Sergejam Sergejevičam ikreiz likās, ka Igors Savovičs ir akls un aprobežots, ja vēl līdz šim nav pamanījis, ka viņš ir savas vecmāmiņas Nadeždas Georgijevnas kopija, atdarinājums, atspulgs spogulī. Acis, mute, zods, uzacis — nemaz nav iedomājams, ka divi cilvēki varētu būt tik līdzīgi viens otram. Un pat smaids abiem vienāds — zobgalīgs un reizē sērīgs.

— Nāciet iekšā, nāciet, Igor Savovič!

Nadežda Georgijevna arī sacīja:

— Nāciet, cienītais, nāciet vien! Ak, un kā esat iededzis, īsts afrikāņu neguss ...

Kabinetā dēlu no tēva šķīra trīs metri, kabinets bija saules pielijis, un Valentinovs, stāvēdams kājās pats un ļaudams stāvēt ciemiņam, alkaini vēroja dēla seju, kuru ar «ielas» brillēm varēja saskatīt līdz pēdējam sīkumam. Trīsdesmit gadu vecajam Igoram Savovičam zem acīm jau sāka iezīmēties aristokrātiem rak-sturīgie maisiņi, kas vērta viņu vecāku, lielo un skaisto, pelēko acu dzīlēs slēpās slimīgas skumjas, lai gan izliektā radzene tās vērta spulgas, paplatā mute šķita apvītusi, kā tas atgadās ar pēkšņi un strauji novecojušām sievietēm. Vienlaikus Igora Savoviča seja tomēr pauda spēku — izvirzīts zods, stingri iezīmēti, izcilni vaigi, augsta un stāva piere ar tai pāri krītošu matu cirtu, kas atsauca atmiņā mātes Jeļenas Platonovnas Veselovskas matus — smalkus, biezus, īsti kastaņbrūnus.

— Sēdieties, Igor Savovič, sēdieties!

Ciemiņš, kā izrādījās, acu neatraudams, skatījās uz dekab-rista—vecvecvectēva portretu, un Valentinovs, uzaicinājis Igoru Savoviču apsēsties, vārdus izrunāja, domās kavēdamies citur, pats tos nedzirdēdams un neizprazdams to jēgu. Tas tādēļ, ka galvenā inženiera māte Nadežda Georgijevna, kā to atzina visi tuvinieki, bija apbrīnojami līdzīga dekabristam vecvectētiņam, un tatad Igors Savovičs Goļcovs bija līdzīgs savam tālajam sencim. Šī trijotne — dekabrists, māte un Igors Savovičs — bija līdzīgi cits citam kā trīnīši, un varbūt ciemiņa apziņā šobrīd sarosījās kas neskaidrs, satraucošs.

— Starp citu, — Valentinovs turpināja, pats nesaprazdams, ko runā, un sevi nedzirdēdams, — cilvēkam reti kad izdodas aiz-

rakties lidz absolūtai patiesībai. Esmu to attapis parak vēlu, pārāk vēlu ...

Igors Savovičs. ar aizplīvurotu seju novērsās no dekabrista ģīmetnes, piesardzīgi atskatījies, apsēdās dziļajā ādas atzveltnī, patriņājās, ieņemdams ērtāku pozu, un piepeši priecīgi izstiepa garās lūpas.

— Es mēģināju aiz muguras saliktām rokām sēdēt krēslā, — viņš valšķīgi sacīja, — bet man nek-a-as ar nesanāca ...

Igoram Savovičam runājot, viņa sejā iegūla tā izteiksme, kas sakumā vienmēr iepriecināja Valentinovu, bet vēlāk biedēja. Igoram Savovičam bija tāda seja, it kā krēslā sēdētu nevis viņš — trīsdesmit gadu vecs liela kokmateriālu pludināšanas tresta galvenā inženiera vietnieks, bet gan desmitgadīgs bērns. Valentinova intelekts pret paša gribu lika domāt, ka Igora Savoviča bērnišķīgajā bezdomu smaidā, viņa īslaicīgajā neaizsargātībā slēpjas kaut kas bīstams, draudīgs, mīklains un reti sastopams starp tāda tipa un vecuma cilvēkiem kā Igors Savovičs.

— Tādas tās lietiņas, manu dārgo Igor Savovič! — Valentinovs pēc inerces teica. — Tādas tās lietiņas'...

Neviena vaibsta, pat zīmes nebija dēla izskatā no paša Valentinova un mātes Jeļenas Platonovnas! Un tikai daži sīkumi, nožēlojami nieka sīkumi dēla uzvedībā Valentinovam lika atcerēties sievieti, kuru viņš bija mīlējis, mīl un mīlēs vienmēr.

— Drīz atbrauks kafija! — Valentinovs mundri teica. — Liekas, Brazīlijas, vai varat iedomāties ...

Divi dēla paradumi lika Valentinovam aizturēt elpu un mēģināt apvaldīt bīstami pukstošo sirdi — ieradums paraustīt zodu un uz brīdi pievērt acis. Tā mēdza darīt Igora māte Jeļena Platonovna, un, kad viņš Valentinova klātbūtnē pievēra acis vai ar asu kustību atmeta atpakaļ galvu, Valentinovam ausīs iedziedājās akordeons, atmiņā atausa dūmos pelēkie Brandenburgas vārti, Unter den Linden bulvārī zvilnēja melns tanks ar augšup saslietām kāpurķēdēm. Jeļena sausām acīm atmuguriski kāpās prom no reihstāga, īsajos svārkos rēgojās vairāki izdedzināti caurumi, uz rokas — cita cilvēka asiņu plankums, acīs iestindzis prieks. «Valentinov, mēs esam uzvarējuši,» viņa teica klusi un skumji. «Mēs tomēr uzvarējām.» Viņa oda pēc gruzduma, lūpas kvēlot kvēloja, bet rokas bija aukstas. «Vai tu esi dzīvs, Valentinov? Nāc šurp, manu karavīr, es tevi apskaušu un noskūpstīšu. Tu esi dzīvs?» Sirds sažņaudzās, krūtīs iemājoja bīstams tukšums, galvā, likās, bija iesities šampanietis.

— Vai zināt ko, Sergej Sergejevič, — negaidīti skani teica Igors Savovičs. — Jūs velti mani uzskatāt par Kolojulas plosta pretinieku ...

Kāds Kolojulas plosts, kāds sakars te ar Kolojulas plostu, kad

naksnīgajās debesīs šaujas raķetes, būkšķ lielgabali, pludo degvīns un ir gaišs kā dienā? Kāds Kolojulas plosts, ja Sergejam Sergejevičam Valentinovam no laimes sāp roku pirksti, aiz mīlestības pret šo balsi, pleciem, seju, vārdu «Jeļena», no asiņu dvakas un baismīgajiem milzu ugunsgrēkiem acu priekšā virmo tāds kā sarkans auts. Šim pašam Igoram Savovičam Goļcovam, vietniekam, pieaugušam vīrietim, taču bija mātes balss — tāda vien-vienīga pasaulē, neatkārtojama, bīstama. Kad pirms pieciem gadiem Valentinovs izdzirda Veseņinskas kokmateriālu pludinā-šanas iecirkņa priekšnieka Goļcova balsi, viņam satumsa acis, viņš tik tikko neiesaucās: «Jeļena!» Taču sastindzis, sakostiem zobiem apvaldīja kliedzienu. Balsi, paradumu uzraut zodu, uz brīdi pievērt acis — lūk, ko vienīgā sieva un vienīgā Valentinova mīlestība bija dāvājusi viņu dēlam Igoram.

— Tādas tās lietiņas, Igor Savovič!

Dēls, īstais, vienīgais dēls, kuram bija tik maz līdzības ar tēvu ... Par viņu vajadzēja cīnīties, viņam palīdzēt, viņu no kaut kā atturēt, pasargāt un mācīt; dēls bija jāgatavo lielajai, derīgajai dzīvei, dēlam jāturpina tēva aizsāktais, lai uz šīs siltās un apaļās zemes neiznīktu dzīvais, elpojošais, runājošais un domājošais, tas, kas turpina savu senču nīcīgo miesu un asinis.

— Dīvaini gan jūs runājat, Igor Savovič, — Valentinovs drūmi teica. — Es jūs nemaz neuzskatu par Kolojulas plosta pretinieku.

Kas ar Igoru notiek? Visus šos gadus, pēdējos mēnešus, pēdējās dienas — kas ar viņu ir? Dažreiz Valentinovam likās, ka dēls ir slims, dažreiz rādījās, ka vietnieks nedzīvo vis to dzīvi, kura rit darbabiedru un mājinieku acu priekšā, bet kaut kādu citu — noslēpumainu, nezināmu dzīvi, ka Igora Savoviča eksistence tresta un mājas sienās nav galvenais, būtiskais, bet ir tikai pielikums pie tās otrās dzīves, par kuru pilsētā neviens nekā nezina. Valentinovs sašutis rāja sevi par aizdomīgumu, bet gribot negribot bija jādomā par nakts zaņķiem, kārtīm, slepenām dzīrēm, netiklām sievietēm.

— Igor Savovič, — Valentinovs pēkšņi, apņēmīgi teica, — piedodiet, bet man ir tāds iespaids, ka jūs dziestat, apdziestat. No malas skatoties, vēlreiz piedodiet, tā vien rādās, ka jūs ar katru dienu vairāk zaudējat interesi par dzīvi.

Valentinovs ierāvās sevī, aizturēja elpu, lai redzētu dēla seju, viņa acis — vecmāmuļas acis, izprastu, ko jūt un domā Igors Savovičs, kad runa ir par tik svarīgām, nozīmīgām un bīstamām parādībām. «Es viņu samulsināju,» Sergejs Sergejevičs domaja, «bet man nav citas izejas. Viņš ir mans dēls.»

Igors Savovičs bija mēms un kurls, viņš domāja par kaut ko savu, un, kā parasti, likās, ka viņa sejas izteiksme neatspoguļo

viņa domas, bet, ja arī atspoguļo, tad tikai nenozīmīgas: ja gribas dzert — seja atspoguļo slāpes, gribas izklaidēties — sejā atspoguļojas garlaicība.

— Vai zināt, ko par mani saka mūsu progresisti? — Igors Savovičs laiski pajautāja, mainīdams ķermeņa stāvokli. — Viņi saka: «Goļcovs būs ar mieru strādāt astoņpadsmit stundas pēc kārtas, lai darbalaikā astoņas stundas aizlaistu pa tukšo!»

Valentinovs noelsās, izbrīnā iesaucās un, atgāzdamies krēslā, skaļi iesmējās. Viņam nebija ne mazākās nojausmas, ka Igors Savovičs viņu šobrīd apskauž, ka trīsdesmit gadus vecajam ciemiņam — paša dēlam — kārojas, lai viņš varētu smieties tā, kā smejas Valentinovs.

— Bet vai jūs zināt, kā trestā sauc jūs? — Igors Savovičs pieklājīgi jautāja.

— Kā?

— Par «Ūdenslīdēju».

— Kāpēc?

— Nu to nu gan es jums nekad neteikšu ...

Savādnieks! Valentinovs sen zināja, kāpēc ir dabūjis iesauku Ūdenslīdējs. Gadu divdesmit jau pagājis kopš tā brīža, kad viņš nejauši izmeta frāzi, kas vēlāk kļuva par spārnotu izteicienu: «Vai jūs zināt, cik ūdenslīdēju vajadzētu, lai izvilktu tos kokus vien, kas guļ Culimas dibenā? Nezināt? Bet es, raugi, zinu, jā-ā! Tieši tik, cik ir šo slīkoņu. Un tātad nost ar vaļējo pludināšanu!»

— Igor Savovičs, kāpēc jūs esat tik noslēgts, stings, skumjš?

Bija aizritējuši tikai pieci gadi, kopš Valentinovs pirmo reizi

tikās ar žirgto, jautro, sabiedrisko jaunekli, Veseņinskas kokmateriālu pludināšanas iecirkņa priekšnieku, kas piepeši ierunājās savas mātes Jeļenas Platonovnas balsī. Vecmāmuļas spulgās acis, atlēta krūtis; spēcīgās rokas kā daždien īstam vīrietim elkoņos mazliet ieliektas, smaids gaišs un labsirdīgs; sportisks mūsdienu jaunietis. Bet tagad? Pamazām dzisa šis Igors Savovičs, galvenā inženiera dēls!

— Kas ar jums notiek? — Valentinovs jautāja ar skumjām un sāpēm balsī. — Es jums jautāju, Igor Savovič.

Goļcovs — dēls, īstenais dēls — kā Gogoļa Vijs pavēra miegainos, gluži kā svina pielietos plakstus, pameta asu, zibenīgu skatienu uz Valentinova pusi un atkal aizklīda savā domu pasaulē. Ak dievs! Dažbrīd Valentinovam rēgojās kaut kas tāds, ka bija par varēm jāpasmaida: dēls likās tik dīvains, it kā nebūtu no šīs pasaules vai arī būtu izgatavots pēc noteiktas kibernētiskas shēmas. Ja vajag mazgāties — mazgājas, ja vajag zvanīt upes vīriem — zvana, jāiet prom no darba — iet.

«Sergej,» pirms pieciem gadiem par dēlu teica Jeļena, «viņš ir liels, spēcīgs puisis, viņš ir gudrs, izsmalcināts, bet viņam nav

ne mazākās nojausmas — kas ir dzīve. Viņam ir attīstīts intelekts, viņš spētu daudz ko paveikt, bet pat es, māte, nekad nezinu, ko no viņa var sagaidīt. Igors ir vai nu spilgta personība, vai izcila viduvējība!» Un to sacīja sieviete, kura nekad nekļūdījās, sieviete, kas prata orientēties cilvēkos un apstākļos tik precīzi un ātri kā elektronu skaitļojamā mašīna! Arī viņa nezināja, kāds īsti ir viņu dēls?!

— Tā, arī kafija atbraukusi!

Ar paplāti rokā kabinetā ienāca Nadežda Georgijevna. Apstājusies dažu metru attālumā no viņiem, vecmāmuļa pašūpoja galvu un indīgi teica:

— Paskatieties tik, Igor Savovič, kā jūsu Valentinovs apietas ar savu paša māti! Vai tev nemaz nav kauns, Sergej, ka es esmu spiesta nesāt tādus smagumus, bet braucamparikte — es to saucu par velna parikti — nav izplājama ... Vai tev, Valentinov, nemaz nav kauna?

— Es ienesīšu galdiņu, — līksmi, gatavs pakalpot, teica Igors Savovičs, viņš piecēlās, izgāja priekšistabā, mirkli tur uzkavējās un atgriezās ar pārbīdāmu galdiņu. Piegājis pie krēsliem, Igors Savovičs domīgi apstājās un, brīdi pavilcinājies, spēji uz papēžiem pagriezās uz to pusi, kur bija jānovieto galdiņš... Valentinovam aizcirtās elpa ... Ļena! Mundra, jauna un brīnišķīga sieviete stāvēja viņa acu priekšā. Ļena pagriezās uz papēžiem, palikdama ar muguru pret Valentinovu, ar abām rokām saņēma garās, uz pleciem uzmestās trofeju šalles galus. Viņa gāja prom, un likās — Ļena nes ar nēšiem ūdeni: viņa spēra sīkus, piesardzīgus solīšus, lai spaiņi nešūpotos. Pirms mirkļa viņa bija teikusi: «Tā nu es pazūdu, Valentinov! Tu pats saproti, ka man taisnība ...» Aiziedama viņa aiznesa sev līdzi savu pulsējošo, dzīvo un karsti piebriedušo vēderu. .. «Es tevi mīlu, Sergej, nevienu citu vairs neiemīlēšu. Pēc Valentinova iemīlēt kādu citu nav iespējams. Otra tāda kā tu pasaulē nav. Domāju, ka tu man esi parādījies sapnī... Nebilsti ne vārda, neviena vārda, ne vārda!»

— Es jau saku — mūsu mājā nav vīrieša! — Valentinovs dzirdēja kā no tālienes. — Ne velti Sergeja guļamistabā jau trešo gadu vāļājas kaut kādas tur hanteles... Tev, Sergej, jākaunas no Igora Savoviča!

Sapurinājis galvu, Valentinovs atgriezās īstenībā.

Durvīs stāvēja māte, krēslā sēdēja tas, kuru nule kā aiznesa pulsējošajā, karstajā vēderā un kurš nezināja, ka šis kabinets ir viņa mājas, ka šī kabineta saimnieks — ir viņa tēvs. Igors Savovičs nezināja arī to, ka visa šī scēna ar pārbīdāmo galdiņu tika inscenēta tikai tādēļ, lai dēls, izplādams. galdiņu, pagrieztos uz papēžiem, lai viņa tēvs ... «Mans dievs, kas šeit notiek?» Valen-

tinovs nodomāja, juzdams pretīgumu pret sevi. «Ko es daru, bezprātis tāds! Manam dēlam draud briesmas, bet es viņā tikai meklēju līdzību ar māti... Ak dievs, vai patiesi pat tēvs un dēls nevar justies kā viena sirds un dvēsele?»

— Cienājieties, Igor Savovič, cienājieties!

«Savu darbu es atstāšu savam dēlam, paša dēlam!» Valentinovs cietsirdīgi nodomāja, reizē izjuzdams laimes uzplūdu. «Es strādāšu dienu un nakti. Es viņu kā ambrazūru aizsegšu ar savām krūtīm! Viņš ar sirdi nojautīs, ka mans darbs ir viņa darbs, kaut arī nekad ... Mans dievs, Igors nekad, ne-e-kad neuzzinās, kas viņam ir Valentinovs!»

Otra nodaļa DRAUGI

Dīvainā kārtā, pats sev par pārsteigumu, Igors Savovičs nokrēslas stundā atkal bija uzkāpis Augšāmcelšanās kalnā, tiesa, no tā rietumu puses, nevis no tās, kur slējās Valentinova māja, taču viņš atradās tikpat augstu virs pilsētas, tumšas, pierimstošas. No šārīta negaisa mākoņiem nebija vairs ne miņas, no Romas negribīgi kāpa augšup sanīcis mēness, tāds kā saziepēts, nosmu-lis, tā blāvā gaisma krita uz dienā sakarsušā asfalta, pati Roma mēnesi atstaroja kūtri — tāpat vien, aiz gara laika. No augšas skatoties, pilsēta pustumsā likās mazītiņa, klusa, it kā tās iedzīvotāji jau no rīta būtu brīdināti: «Aizslēdziet vārtus ar atslēgām un aizbultējiet ar pamatīgiem dzelzs aizšautņiem! Pēc desmitiem vakarā pilsētā sāksies laupīšana!»

Pilsētas centrā saspringtu dzīvi dzīvoja vienīgi gumijas apavu rūpnīca, smirdīga un ērmota. Beztrokšņu dzirksteļu zibšņus šķīla trolejbusu un tramvaju kontaktstieņi, ar savu bezgaumīgo un pārmēram izšķērdīgo uguņu gūzmu dižojās upes osta — prožektori, spuldzīšu virteņu apjozti tvaikoņi, dienasgaismas spuldzes žiraf-veida stabos, bakenu ugunis un gluži vienkārši — ugunis.

Pavīpsnājis Igors Savovičs izņēma no kabatas divas caurspīdīgā papīrā ietītas kārbiņas, profesora Bajandurova parakstītās zāles — tafranīlu un triptizolu. Tās bija dārgas zāles — vienas amerikāņu, otras franču zāles, un Igors Savovičs izsmējīgi nodomāja, ka te nu gribot negribot jākļūst par eiropieti, ja jau gadījies saslimt ar tik modernu slimību, kura ārstējama ar tik modernām zālēm. Viņš atvēzējās un nolidināja kārbiņas lejup no Augšāmcelšanās kalna krants. «Sava veida Golgāta,» ar komisku

nopietnību viņš līksmi nodomāja. «Vienīgi žēl, ka nav nabadzīgo un labsirdīgo ļautiņu pūļa!»

Uz šosejas nebija nevienas dzīvas dvēseles. Igors Savovičs nostāvēja kādas desmit minūtes, līdz atskanēja čīkstoņa un žvark-stoņa — tuvojās sabuktēts taksometrs ar pārsteidzoši košu, it kā pavisam jaunu, zaļu uguntiņu. Nošķindēja, nošņirkstēja, noņirk-stēja — mašīna nobremzēja.

— Uz kurieni?

— Uz Tirgoņu viesnīcu.

Šoferis laiski pavēra muti, pavilcinājies nožāvājās; likās, ka arī viņš nočīkst un noņirkst.

— Tādu nezinu! — viņš nicīgi noteica. — Bet, re, līdz «Centrālajai» varu aizraut, pilsoni!

Jauns, bet tāds kā aizmidzis, šļaugans, lai gan viņa maiņa bija sākusies tikai pirms trim četrām stundām. Izspūrusi galva, sarkanas acis, reti bārdas rugāji, bet pie ādas naģenes mirdzēja taksometra šofera spožā nozīme. «Jauns un dumjš!» Igors kūtri nodomāja.

— Atvainojiet, šef. Man jānokļūst līdz «Centrālajai» viesnīcai. Labi? «Tirgoņu» viesnīca, zināma lieta, ir novecojusi padarīšana.

— Sēsties. Sēsties, ko čammājies!

Igors Savovičs nicīgi atvēra pakaļējās durvis, piesardzīgi atlaidās izsēdētajā un netīrajā sēdeklī. Uz kurieni gan galu galā jāsteidzas? Vēl bija tik agrs, ka savas nakts gaitas varēja sākt vienīgi brīvsolī palaists kareivis, bet līdz pulksten vieniem, kad var uzdrīkstēties likties savās bezmiega cisās, palicis vēl tik daudz laika, ka no bailēm pamirst sirds. «Trīsarpus stundas — vesela mūžība!» Spogulī uztvēris šofera skatienu, viņš slābani pameta ar roku, savilka seju platā, izmeklētā smaida.

— Pedāli grīdā, šef!

Lai savu dzīvi padarītu cik necik ciešamu, Igors Savovičs domāja par dažādiem nenozīmīgiem sīkumiem, piemēram, par to, ka viņa sieva Svetlana Ivanovna nezināšanas dēļ dod taksometru šoferim lielu dzeramnaudu — dažreiz pat rubli. Tad Igors Savovičs apcerēja Portugāli, Kolojulas plostu, notrūkušo virskrekla vidējo pogu, galvenā inženiera dziedošo strazdu ... Bet zaļknābis šoferis pa to laiku savu vāģi vadīja ar apbrīnojamu izveicību un nevērīgu pārgalvību. Kreisās rokas elkonis bija nevērīgi iegūlis durvju nolaižamā stikla ailē, stūri viņš tikai mazliet pieturēja no apakšas, šofera sēdeklis pēc eiropiešu paraduma bija atvirzīts nostāk no stūres, tā ka šoferim kājas bija izstieptas — droša profesionālisma pazīme. Labsirdīgi un reizē augstprātīgi uzmesto apakšlūpu šoferis bija nicīgi pastiepis uz priekšu, jo pēc pieglaimīgās balss un vārdiņa «šef» Igorā Savovičā bija sazīmējis «lēli» — stulbu, aptaurētu un, iespējams, aiz aprobežotības devīgu

pasažieri. Pats par sevi saprotams, ka šoferis visā brauciena laikā nepagodināja Igoru Savoviču ne ar vienu skatienu.

— «Centrālā» viesnīca!

Skaitītājs rādīja piecdesmit divas kapeikas, Igors Savovičs iedeva rubli un laiski izkāpa no mašīnas,

— Laimīgu ceļu!

— Paldies!

Igors Savovičs ilgi nolūkojās divās aizbraucošā taksometra sarkanajās ugunīs.

Bijušās «Tirgoņu» viesnīcas rajonā upju piestātne — tik trokšņaina un spilgta kā bengāliskā uguns — dzīvi vērta īstā elles mocībā. Kauca iekraušanas vinčas, šmakstināja metāla ceļamkrāni; vinčas bremzējot kvieca kā sivēni, ceļamkrāni izturējās delikātāk, bet reizēm nodārdināja tā, ka šajā ziņā varēja sacensties ar dīzeļzveltni. Apnicīga kā zobu sāpes bija atpūtā stāvošo tvaikoņu šņākuļošana, tarkšķēja vairāku desmitu kuteru motori, gluži kā reaktīvās lidmašīnas kauca kuģi ar zemūdens spārniem ...

«Tikai pēdējais āksts var dzīvot «Tirgoņu» viesnīcā!» Igors Savovičs īgni nodomāja, lai gan zināja, ka aiz simtgadīgās viesnīcas metru biezajām sienām, ja aizdarīti logi, piestātnes trokšņi gandrīz nav dzirdami, tomēr tikai pēdējais āksts varēja atteikties no modernās un jaunās viesnīcas «Roma», kura laistījās ugunīs, kurā netrūka bāru, bufešu un klusuma. Bet vīzdegunība jau tieši spēlēja savas Jērikas bazūnes šajā Oļegā Prončatovā, šai velna kupcī! Šis āksts, kā vienmēr, bija apmeties četrdesmit septītajā numurā, kas sastāvēja no trim milzīgām kupču garā iekārtotām istabām, atsevišķas viesistabas un varen plašas halles, un, kad Igors Savovičs pa telefonu viņu nikni apvainoja ākstībā, Pron-čatovs savukārt saniknojās. «Vienpadsmit mēnešus gadā es dirnu Tagarā, kas man var aizliegt mazliet pašikot? Vai es tiešām, velns parāvis, kaut uz pāris dienām nedrīkstu izmest no galvas kuterus un plostu siešanu?»

Igors Savovičs — taisns un cienīgs — bez steigas iegāja vestibilā.

— Pie kā jūs? — stingri noprasīja administratore, kaut gan Igors Savovičs paguva pamanīt, ka viņa steigšus nomet telefona klausuli, tajā iečukstējusi: «Goļcovs atnāca!» — Pilsoni, uz kādu numuru? — dežurante atkārtoja. Līdz vienpadsmitiem bija palikušas četrdesmit piecas minūtes.

Igors Savovičs rāmi vēroja administratori un gaidīja, kas notiks tālāk.

— Igors Savovičs! — Dežurante sasita plaukstas, nemākulīgi tējodama pārsteigumu. — Labvakar, Igor Savovič! Es jūs vienkārši, nu gluži vienkārši nepazinu. Kāds jums uzvalks, Igor

Savovič! — Tad intīmi klusināja balsi un koķeti teica: — Savā numurā, savā numurā, ejiet vien! Sirotins ieradies, biedrs Ļimin-skis un citi... Ak, kā gan es jūs nepazinu, Igor Savovič! Kļūsiet bagāts.

Igors Savovičs nepieklauvējis iegāja milzum plašajā hallē, pārlaida tai skatienu. Uz pakaramā — pazīstamais lietusmētelis, tad vēl viens — tas bija zaļš karavīra mētelis — un trīs dāmu lietussargi: raibum raibi Romskā reti sastopami japāņu lietussargi, kas salocīti pārvēršas īsā caurulītē. Administratore nebija aplam melsusi — numurā patiešām atradās «arī citi» ...

— Nāciet iekšā! Kas tur grabinās? — kāds jautrā, spēcīgā basā noducināja. — Bez ceremonijām!

Varen plašajā viesistabā, kas bija iekārtota ar idiotisku, tirgoņiem raksturīgu izšķērdību, aiz apaļā galda, no kura bija norauts samta galdauts, sēdēja pieci cilvēki: Oļegs Oļegovičs Pron-čatovs, Romskas pludināšanas tresta ražošanas un tehnikas daļas priekšnieks Volodjka Ļiminskis un trīs sievietes — blondīne, šatene un brunete. Blondīni sauca par Natašu, pilsētas hierarhijā viņa ieņēma augstu vietu — bija pilsētas aģentūras «Aero-flote» priekšniece un kūrortsezonā savā formas tērpā staigāja kā karaliene. Bruneti sauca par Neļu — viņa bija direktore kādā no Sibīrijas lielākajām šūšanas fabrikām. Trešā sieviete bija Rita Hvošča — Romskas kokmateriālu pludināšanas tresta plānu un ekonomikas daļas vadītāja.

Oļegs Oļegovičs Prončatovs sēdēja uz vecā režīma dīvāna ruļļa, lai gan mēbeļu šajā viesistabā pietiktu vesela simpozija dalībniekiem; ieraudzījis Igoru Savoviču, viņš pielēca kājās un priecīgi, ar atplestām rokām devās viņam pretim.

— Igor! Tas nu gan ir labi! Es necerēju tevi turēt savo$ apkampienos ... Sveiks, vecīt!

No Prončatova dvesmoja pēc labām vīriešu smaržām, konjaka, nesen gludināta krekla un dižegļu sveķiem, ap viņu plūsmoja meža nezūdošā smarža. Viņi aizgrābtībā apkampās.

— Priecājos tevi redzēt, Oļeg! — Igors Savovičs paklusu teica un bērnišķīgi pasmaidīja. — Tu nemaz neesi pārvērties. Tas ir labi, Oļeg ...

Tik tiešām — ātrāk vai lēnāk — gadi tomēr gāja, bet Oļegs Oļegovičs nemainījās. Pār augsto pieri gleznaini krītošās biezo, kastaņbrūno matu cirtas bija bez mazākā sirmumiņa, enerģiska, atklāta, izaicinoša seja ar gludu, iedegušu ādu, brāzmaini un vienmēr it kā nobeigti žesti. Tāpat kā senāk, Oļegs Oļegovičs Prončatovs bija visai līdzīgs tam bronzas Majakovskim, kurš slejas kādā no Maskavas laukumiem, un arī garīgi — iespējams, ka tā domāja vienīgi Igors Goļcovs, — viņa vecākais draugs bija līdzīgs dzejniekam. Spēks un enerģija, nevaldāmā patiesības mīlestība

un cieta griba — tas viss viņā mājoja līdzās vieglai ievainojamī-bai un dāsnam maigumam, bet to zināja tikai retais. Sācis strādāt par vienkāršu plostnieku, Oļegs Oļegovičs Prončatovs izsitās līdz institūtam, pēc tā beigšanas tika galvenā inženiera godā, un viņa vadībā pa Ulimas upi tika izvadīts apgabala vēsturē pirmais lielkravas plosts. Tagadējā Tagaras kokmateriālu pludināšanas kantora direktora uzraudzībā tika izmēģinātas jaunās plenēšanas mašīnas, vinčas un celtņi, viņa domas ņēma vērā speciālie žurnāli un institūtu katedras, Prončatovs jau sen būtu varējis sēdēt kādā no nelielajām ministrijas istabām, bet viņš to negribēja un dzīvoja tā, kā pats vēlējās un kā viņam patika dzīvot. Viņš neprata strādāt bez pilnīgas un skurbas pašatdeves, neprata līksmot ar pusjaudu; visu, ko viņš darīja, darīja spoži un dažbrīd pat ar pārmērīgu šiku. Uzradies jauns celtnis — dienas un naktis paiet šajā celtnī, ja konjaks — tad veselu pusduci, ja store — tad galdā tiek celta visa zivs. «Prončatovs ir Prončatovs, dziedi vai raudi!» viņš vīzdegunīgi mēdza teikt, taču Igors Goļcovs saprata, ka tā nerunā no tiesas pašpārliecināti un iedomīgi cilvēki. Lūk, arī tagad — kā uzvarētājs atmetis galvu, it kā tikko nebūtu gluži kā puišelis priecājies par galvenā inženiera vietnieku — Prončatovs gandrīz vai aizbildnieciski izmeta:

— Nāc dziļāk, sēsties, vecīt!

Igors Savovičs pagriezās pret galdu, nolieca galvu.

— Sveicināti, Igor Savovič! — pirmais ar viņu apsveicinājās Volodjka Ļiminskis. — Piebiedrojieties mūsu kompānijai!

Ari sievietes smaidīdamas sveicienā pielieca galvu. Tad Igors Savovičs ar smaidu uzmeta skatienu trešajam vīrietim, kas gandrīz čukstus, tomēr enerģiski runāja pa telefonu. Tas bija pulkvedis Dmitrijs Ņikitičs Sirotins — kārtējā pilsētas un apgabala slavenība. Savās aprindās, tas ir, to vidū, kuri sēdēja Tirgoņu viesnīcā, pulkvedi pa jokam dēvēja par Mitriju Mikitiču, mīlēja viņu, augstu vērtēja, bet nežēlīgi ekspluatēja. Tas bija izskaidrojams ar to, ka pulkvedis Mitrijs Mikitičs cauras dienas un naktis darīja labu cilvēcei, labu un tikai labu. Tagad, čukstēdams un mētādams rokas, viņš veica kārtējo labdarības darbu.

— Jautrs, možs kontingents! — Igors Savovičs atzinīgi teica kaut kur tukšumā. — Ieplūstu saldās dzīves straumē.

Prončatovs, Goļcovs un Ļiminskis bija beiguši vienu un to pašu Černogorskas mežtehnikas institūta fakultāti, tikai apmēram ar četru gadu starpību. Kad Igors Savovičs Goļcovs un Ļiminskis iestājās pirmajā kursā, Prončatovs mācījās pēdējā. Laika, lai draudzētos, institūtā bija maz, tomēr šie trīs paguva sadraudzēties.

— Rita, — Igors Savovičs pamācoši teica, piesēzdamies tuvāk šatenei, — kārtīgi ļaudis ar kārtīgiem ļaudīm tā neapietas. Tu

nerīkojies humāni. Ir laikus jābrldina, ja uznāk vēlēšanās no skaistas sievietes pārvērsties kinodlvā. Vai manu, vai!

Margarita Vasiļjevna Hvošča nekad nekādu kosmētiku nelietoja, bet šodien viņa bija likusi lietā veselu ārzemju firmu arsenālu.

— Kādēļ? — Igors Savovičs klusu un vēlīgi jautāja.

— Esmu pati sev apnikusi, — Rita tikpat klusu atbildēja. — Tā smieklīgāk dzīvot...

— Nešuj ies klāt sievietei! — Prončatovs teica. — Ir nu gan apsviedīgs!

Prončatovs, tāpat kā visi trestā, uzskatīja, ka plānu un ekonomikas daļas vadītāja Margarita Vasiļjevna Hvošča jau sen iemīlējusies Igorā Goļcovā. Lielais dzīvmīlis Prončatovs spēra vai zemi gaisā: «Tu, Goļcov, esi koka gabals, vecs, sapuvis trupēksnis! Tevī ieķērusies tāda sieviete, bet tu! Ak tu nešķīstais briesmeklis!» Tādā pašā garā izteicās arī pārējie, bet Igors Savovičs tikai vīpsnāja. Viņš saprata, ka viņam ar Ritu ir kaut kas nopietns, kaut kas pavisam cits un to nevar raksturot ar primitīvo vārdu «iemīlējusies». Sis skumjais Ritas smaids, saudzīgā izturēšanās pret viņu un mūždien lūdzošā acu izteiksme: «Nu, mosties taču, pamosties drīzāk, Goļcov!» Te jau rādījās nopietna mīlestība, tā satrauca sirdi kā paslēpi soļi aiz plānā logu stikla naktī.

— Igor, nesašķel kompāniju! — Prončatovs pārmetoši turpināja. — Iedzersim, draugi! Uz tikšanos!

Igors Savovičš uzmeta aci galdam, kas bija servēts ar pron-čatovisku šiku. Taču, starp citu, ēdieni bija gandrīz neskarti, pudeles neattaisītas — vienīgi armēņu konjaka pudele bija atkorķēta, bet izdzertā daļa tikai par pirksta tiesu pārsniedza neizdzerto.

Prončatovs bija vai apskaužami valdzinošs! Bronzas statujas cēlumu viņš, kā vienmēr, bija saglabājis, taču-bija mundrs, atklāts, vaļsirdīgs, viņa visiem labi zināmā prončatoviskā enerģija kūsāt kūsāja.

Aicinādams ēst un dzert, Prončatovs pārlaida pētījošu skatienu draugiem, pieprasīja, lai tiktu pielietas glāzes, bet, redzams, jau pirms Igora Savoviča atnākšanas pie galda bija noticis kaut kas tāds, ka līksmju mehānisms bija palēninājis gaitu un čirkstēja kā uz galu. Viens zobratiņš bija izgājis no ierindas, otram nolūzis zobs — un, lūk, iesprūda, apstājās, bremzējās.

— Nu, ko tad mēs vilcināmies? — Prončatovs sacīja majestātiskā balsī. — Kāpēc nedzird kristāla šķindu? Kur izsaucieni? Kur trakgalvība?

Par atbildi — ne pušplēsta vārda. Prončatovam blakus bez smaida uz lūpām sēdēja Nataša; sastingusi laiskā pozā, kavēdamās it kā citā pasaulē, smēķēja šūšanas fabrikas direktore Neļa;

Rita domīgi virpināja pirkstā lielu, skaistu gredzenu. Visi klusēja, domāja, klausījās. Numura logi izgāja nevis uz upi, bet uz pretējo pusi, skaņas bija klusinātas, taču nez kādēļ gribējās, lai ostas trokšņi plosītu dzirdi. Tā mēdz notikt ar cilvēku, kur/š nevar iemigt, ja istabā citi sačukstas, un iemieg tūdaļ, līdzko sarunas iet vaļā pilnā balsī.

— Igor Savovič, biedri Goļcov! Jūs ņemsiet savu glāzi vai neņemsiet? — Prončatovs sadusmojās. — Esiet tik laipni un dzeriet!

Igors Savovičs paskatījās uz glāzi, ko Rita bija pielējusi, un paraustīja plecus.

— Dīvaini! — viņš klusu noteica. — Kas galu galā par lietu? Kāpēc krogus papa vēršas tieši pie manis! Vēl taču ir arī Volodjka Ļiminskis. Paskatieties, cik viņš centīgs!

Patiešām, uz saskumušo dāmu, telefona sarunās iegrimušā pulkveža Mitrija Mikitiča un ierasti dižmanīgā Prončatova fona ražošanas un tehnikas daļas priekšnieks šķita neparasti lietišķs, mundrs un pāri galvai iegrimis darīšanās. Viņa kaimiņiene, klusā Neļa, nīkdama bezdarbībā, centās saprast, kas attēlots aiz vecuma apsūbējušajā gleznā, kura karājās virs nekurinātā kamīna, bet Volodjka Ļiminskis varonīgi pūlējās sev pievērst viņas uzmanību. Saudzīgi, it kā netīšām pieskārās viņas apaļīgajai gūžai, centās iečukstēt kaut ko ausī; viņa acis dega kā jaungada egles spuldzītes, turklāt divkrāsainas: zila un zaļa.

— Ļiminski! — Prončatovs teatrāli priecājās. — Ņem savās garajās rokās vadības grožus, Ļiminski!

Ražošanas un tehnikas daļas priekšnieks ar jo lielu dedzību sāka pildīt pavēli. Iesākumam viņš mēģināja dabūt prom no telefona pulkvedi Mitriju Mikitiču, bet tas viņam parādīja savu vareno dūri. Tad Ļiminskis pievērsās dāmām — noskūpstīdams katrai plaukstas locītavu, viņš tām iespieda rokā pa glāzītei, pēc tam piecēlās un uzsauca savu tradicionālo:

— Aiziet, pilsoņi! — Tas noskanēja jo svinīgi, vārdam «aiziet» tika uzsvērta otrā zilbe.

Sis Volodjka Ļiminskis bija primitīvs cilvēciņš, un bija skaidrs, ka gudrā, cēlā Neļa nav viņam pa zobam.

— Pilsoņi, es saku, aiziet!

Pulkvedis čukstus runājās pa telefonu, sievietes klusi un alkaini smēķēja, Igors Savovičs smaidīja savādu smaidu, viņš domāja par to, ka šīs sievietes daudzējādā ziņā līdzinās cita citai, lai gan ārēji ir uzsvērti dažādas. Kopīgs viņām bija tāds kā pagurums pēc tikai vīriešu pleciem piemērotā darba veikšanas, netīksme pret ārišķīgu spožumu un skaistiem vārdiem, vienāds intelekts, erudīcija, audzināšana inteliģentās, materiāli nodrošinātās ģimenēs.

— Kas tad nu, pilsoņi, ko?

Klusināti dūca upes osta, knikšķēja aiz vecuma saķirmējusī bufete, telefona klausulē čukstēja pulkvedis.

— Atļaujiet man, — klusu teica Rita, izņemdama no mutes cigareti. — Lai iet par visu banku, dievs ar jums! — Viņa gausi pacēla glāzi, it kā tā būtu no čuguna. — Es gribu iedzert uz jūsu veselību, sievas. — Un, it kā sakopodama domas, uz brīdi apklusa. — Jūs, puisieši, īsti nemaz neaptverat, kas šeit sēž jums blakus. Un es jūs nevainoju. Jūs vēl nespējat aptvert, ka mēs esam tādas sievas, kādu nemūžam nav bijis. Es neceļu degunu gaisā, gluži otrādi — stāstu bēdīgas lietas. Ak, kā sievietēm negribas pārvērsties-vīriešos! — Tad braši uzsauca: — Nu, sievas, uz jūsu veselību!

— Uz jūsu veselību, mūsu mīļās, mīļās sievietes! — Volodjka Ļiminskis sajūsmīgi iepīkstējās un skaļi noskūpstīja Neļu uz vaiga. — Lai jums laba veselība un daudz laimes!

Neļa nemaz nejuta šo skūpstu: visas trīs sievietes skatījās tikai cita uz citu, bija nopietnas, skumjas un nogurušas, bet glāzes pārbīdīja skaļi, ar krāsotajām mutēm konjaku tukšoja vienā malkā un, gluži kā armijā izdresētas, bez komandas, bet visas reizē apsēdās — joprojām nopietnas un skumjas.

— Es esmu kulturāls cilvēks, — Volodjka Ļiminskis, pirms izmeta glāzi, sacīja. — Es esmu kulturāls cilvēks. No rīta pieceļos, noskujos, izdzeru odekolona pudeli...

Kāds negribīgi paņēma ābolu, kāds kjītri ar dakšiņu knubināja lasi, kāds saviebtu seju košļāja citronu. Iestājās nepierasts klusums — pulkvedis Mitrijs Mikitičs — tas nu gan jaunums! — bija nolicis telefona klausuli. Viņš nekad nevalkaja formas tērpu, Sirotinu tajā neviens pat nevarēja iedomāties. Vasarā pulkvedis nēsāja virs biksēm uzlaistus raibus kreklus.

— Varat apsveikt! — viņš priecīgi teica. — Iekārtoju meiteni pedagoģiskajā institūtā ... Pielauzu!

Neviens no šiem ap galdu sēdošajiem cilvēkiem, protams, nezināja, kas tā ir par meiteni, kuru Mitrijs Mikitičs iekārtojis Rom-skas pedagoģiskajā institūtā, un dažreiz gadījās arī tā, ka pats pulkvedis nezināja, kas tā par meiteni un kāda viņa izskatās. Viņš meitenei palīdzēja tikt institūtā tāpēc, ka viņam bija piezvanījis kāds paziņa un, runājot par darba darīšanām, pēkšņi palūdzis iedabūt institūtā kāda sena drauga brāļameitu. Un ar to pietika, lai pulkvedis Mitrijs Mikitičs sāktu rosīties. Bet kā gan ne, ja pulkvedis dienu un nakti darīja labu, labu un vienīgi labu.

— Skuķēns mācīsies! — labpatikā berzēdams rokas, Mitrijs Mikitičs atkārtoja. — Bet jūs droši vien jau esat piesūkušies.

Pulkvedim bija apaļa, ideāli vasarraibumaina seja, apaļas acis un tāda pati mute, un viss viņš ar savu metru sešdesmit divus centimetrus garo un veselīgi drukno augumu likās absolūti apaļš. Dzimis viņš bija kādā Romskas apgabala sādžā, cēlies, kā saka Sibīrija, no čaldoņiem — vecu vecajiem turienes krievu iedzīvotājiem, un_ tāpēc viņa valodā zibēt zibēja spilgti un brīnišķīgi veclaiku vārdiņi, piemēram, «izgājšgad» — «pagājušā gada» vietā vai «vakardien» — «vakar» vietā.

— Bet tu, milicijas darboni, iedzer! — Prončatovs zobgalīgi teica. — Drīz jau atkal kā dēle piezīdīsies telefonam!

Glāzes no jauna bija pielietas. Ļiminskis centās dzīt jokus un uzturēt jautrību, bet milzum plašajā viesistabā, zem abažūra ar kristāla piekariņiem, šķiet, bija nolaidies garlaicības un nemājī-guma kvēpainais mākonis, un pat Prončatovs ar savu blondīni Natašu likās skumīgi. Laiks ritēja gausi kā smiltis pulkstenī. Pulkstenis vara futrālī tikšķināja savas vara sekundes, minūtes aizslīda aukstajā mūžībā gluži kā upes ūdens caur slābaniem pirkstiem, un bija tāda sajūta, ka istabā un aiz loga, un visur dzīve apstājusies, bet piestātnes trokšņi likās kā pēdējā, nezināmībā aizritošā vagona klaboņa.

Pie durvīm delikāti pieklauvēja. Prončatovs aši piecēlās un, ar valdonīgu žestu visus nomierinājis, kā bronzas elkadievs devās uz durvīm.

— Nāc man līdzi! — viņš teica Igoram Savovičam. — Jāpasaka pāris vārdu dežurantei.

Gaitenī Prončatovs un Igors Savovičs saprotoši apmainījās skatieniem, tad Prončatovs strauji atvēra durvis un, neļaudams stāva dežurantei pat pa spraudziņu iemest aci iekšā, izgāja laukā, lai dežurantei «paskaidrotu», kāpēc pēc vienpadsmitiem naktī viņa numurā atrodas viesi, kaut gan pēc viesnīcas noteikumiem tas ir kategoriski aizliegts. Aiz gara laika Igors Savovičs uzmeta skatienu savam attēlam milzīgajā spogulī. Krūtīs, izsakoties literāri, ar nagiem skrāpējās bailes, sirdi durstīja kā ar adatām, bet, pašam par pārsteigumu, viņam_ patika attēls spogulī. Tur bija redzams mierīgs, nedrebstelīgs, vel pajauns cilvēks, par kura seju nevarētu teikt, ka ta ir nepatīkama, pat gluži otrādi — tavu brīnumu! — tā bija visai vīrišķīga un ar tādām acīm, ka grūti izprast, vai tās atspoguļo skumjas vai, tā sakot, tām piemīt valdonīgs spīdums. «Turies, veco zēn!» Igors Savovičs nodomāja un pamirkšķināja savam atspulgam.

— Meitietis ar aknām! — atgriezies priekštelpā, atzinīgi un ar patiku noteica Prončatovs. — Ar humoriņu, ar vērienu! Nepieņēma, bet ļāva man izbaudīt to laimi mēģināt iedot viņai dzeramnaudu. Vai zini ko, vecīt! Ne jau dežurantes dēļ es tevi izaicināju ārā. — Viņš uzlika roku Igoram Savovičam uz pleca. — Visu šo pasēdēšanu savējo pulkā es sarīkoju tevis dēļ. — Prončatovs pavīpsnāja. — Vai es Ļiminski neesmu redzējis? — Viņš Igoru

Savoviču aiz pleciem pievilka sev tuvāk. — Sapurinies, atžirbsti, baudi dzīvi!

Prončatovs izslējās un kaismīgi turpināja:

— Tikai nepadodies, dzirdi, nepadodies — aiziesi pazušanā. Kuram katram atgadās brīži, kad negribas vairs dzīvot! Griez zobus, bet dzīvo pa pirmo... Tu dzirdi, vecīt! Es tevi mīlu. Tu neesi standartražojums. Kolojulas plosts ir vesels laikmets, bet tu ... Nu, saskābis kā ģimnāziste! Runā taču! Gribu dzirdēt tavu balsi — esmu noilgojies.

Igors Savovičs klusēja — atkal sāpēja krūtīs, un, kā parasti, bez kāda iemesla māca bailes. Tomēr viņš klusu sacīja:

— Es cenšos, Oļeg! Liekas, esmu izmēģinājis visu. Nekādu rezultātu.

— Nu tu gan lej! — Prončatovs nodārdināja. — Tu nevis centies, bet — tieši tā — izmēģini... — Viņš atkal apkampa draugu. — Bet varbūt tev labāk atgriezties Veseņinskā? Gribi?

— Negribu! Tas ir, es neesmu domājis par to, vai gribu...

Prončatovs apklusa, viņš izturējās neparasti: bija kluss un

skumjš.

— Es gribētu zināt, kas ar tevi notiek! — viņš sacīja. — Vai zini, ko Rita teikusi manai blondajai mīlestībai? «Es visas pasaules vīriešus atdotu par vienu pašu Igoru Goļcovu.» — Prončatovs kā neizpratnē, it kā Igors Savovičs nemaz nebūtu cilvēks, ielūkojās viņam acīs. — Vai patiešām ar to vēl nepietiek, lai izbeigtu ...

— Ko izbeigtu, Oļeg?

— Skatīties pasaulē ar veca un slima suņa acīm. Ņem un apdzeries, vai! Desmit gados es tevi ne reizes neesmu redzējis piedzērušu. Vai tu maz esi dzīvs, velns par stenderi! Nu teic — kā lai tev palīdzu? Pats pasaki!

Igors satvēra Prončatova roku un noglāstīja viņa pirkstus.

— Paldies, Oļeg! Es nezinu, kā man var palīdzēt. Bet par šo vakaru paldies! Es sapratu, ka manis dēļ ir viss šis muļķīgais šiks.

Prončatovs pieliecās pavisam tuvu klāt Igoram Savovičam.

— Vai ar sievu kas grīstē? Tikai nemelo! Iestājusies ikdiena? Sper vaļā taisnību!

— Ko tu murgo, Oļeg! Ne reizi neesam sastrīdējušies. Sieva uz goda!

Prončatovs apklusa. Tas bija rets gadījums, kad pats Tagaras dievs nezināja, ko domāt, ko sacīt.

— Nu labi, Igor! — viņš teica. — Dzīvosim, redzēsim. Gājuši.

Viesistabā nekas nebija mainījies. Sievietes sēdēja cieši blakus

cita citai — gluži kā lauku sievas vakarēšanā, viņas bija nopietnas — kā tās pašas sievas vērpjot, un bija amizanti vērot trijās supermodernajās sievietēs šo bābisko, senisko, lauciniecisko.

— Paklausieties, labie ļautiņi, kas man par postul — skumji smaidīdama, pēkšņi skaļi un nervozi ierunājās Neļa. — Pēc vella gribas iemīlēties, bet nevaru ... Kā gan es esmu aizdevusi dusmas dievam tam kungam!...

Viesi klusēja. Pat Prončatovs klusēja. Palikdams priekšzīmīgs ģimenes tēvs, Prončatovs laiku pa laikam iemīlējās un mīlēja visā spožumā — ar ziediem, dzejoļiem, greizsirdību un mīlētāju nesaskaņām. Igors Savovičs no paša Oļega bija uzzinājis — partijas apgabala komitejas pirmais sekretārs Ļevašovs izdevīgā brīdī ar smalkjūtīgiem mājieniem bija licis Prončatovam saprast, ka nenāktu par ļaunu, ja viņš vispār kļūtu par solīdu cilvēku, bet, ja jau Prončatova sirdi laiku pa laikam skar mīlestība, tad vismaz neizlikt šo mīlestību visu cilvēku apskatei. Prončatovs tad izgāja no Ļevašova kabineta samulsis, bet vēlāk Igoram sacīja: — Godīgi atzīstoties, jāteic, ka viņš godam ar mani runāja. Tikai gadu vecāks par mani, bet prāta ziņā nolika uz lāpstiņām. — Prončatovs padomāja un ar smaidu atzinās: pieķēris mani godkārībā. Man taču katrs sirdsāķītis visādā ziņā jānodemonstrē draugiem un nedraugiem. Tā ir godkārība, bračiņ! Arī precīzu formulējumu attapis šis Ļevašovs. «Mīlestībai reklāma nav vajadzīga!»

Igors Savovičs pajautāja: «Kā tad tu sveikā tiki cauri?» Prončatovs atbildēja ātri un vienkārši: «Viņš ir labi informēts. Zina, ka es nepinos, bet iemīlos... Starp citu, viņš interesējas par tevi. Grib zināt, kāpēc tu pamazām atej no visa malā ...»

— Pie manis no Rostovas bija atbraukusi vecmāmiņa, — nogaidījusi izdevīgu brīdi, rāmi un noslēpumaini ierunājās Rita. — Viņa pastāstīja, cik traki viņi līksmojuši jaunībā: spēlējuši flirtu ... — Rita cītīgi tēloja jautru rosīgumu. — Igor, pasniedziet manu somiņu. Paldies! Lūk, šis slavenais mūsu vecmāmiņu flirts.

Gadu desmitos nospeķotās, laika gaitā un no biežas lietošanas sariezušās, bet uz velinpapīra iespiestās spēles kartītes ar amizantām vinjetītēm gar malām sagūla uz galda; šī spēle gadsimta sākumā bija bijusi leģendāra un populāra ierēdņu un sīkpilsoņu, bet vēlāk arī provinces jaunkundžu un nepmaņu vidū. Uz katras kartītes lieliem burtiem bija iespiests kādas puķes nosaukums, zem tā ar mazākiem burtiem pravietisks, valšķinoši rotaļīgs teksts.

— Spēles noteikumi ir vienkārši, — cienīgi, ar tēlotu svinīgumu teica Rita. —Es sniedzu kartīti, piemēram, Igoram un saku: «Rezēda!» — bet jūs lasāt attiecīgo tekstu. Un tā, sākuši! «Re-zēda», Igor! Visi ņemiet kartītes! Nu, padzīsim velnu!

Igors Savovičs ar negaidītu interesi izlasīja: — Ja Jūs gribat zināt, ko es par Jums domāju, izlasiet «kresi». — Tajā pašā kartītē zem «kreses» bija rakstīts: «Iespējams, ka es varētu Jūs iemīlēt. Tikai neesiet tāds auša!» Viņš iesmējās, norūpējies pakasīja paklausi un, mirkli padomājis, izvēlējās «hiacinti», zem_ kuras bija šādi vārdi: «Gadīties var itin viss, ja vien Jūsu burvīgā sirds vēl ir brīva.» Uz to Rita zibenīgi atbildēja ar «maijpuķīti»: «Viss atkarīgs vienīgi no Jums!»

— Skatieties tikai, vēl vecajā ortogrāfijā! — Neļa bija sajūsmā. — Ļiminski, kur jūs tagad atradīsiet vientuļu, ar efejām apaugušu lapenīti, uz kuru jūs mani aicināt ar «gladiolu». Jūs arī te melšat tīrās ārprātības ... «Hortenzija». Tā būs jums, neciešamo Ļiminski!

Kļuva mundrāks arī Prončatovs, kas pēc sarunas ar draugu gaiteni bija saskumis. Vienīgi Mitrijs Mikitičs jau atkal savos noslēpumos dalījās ar telefonu. Atžirgušais Tagaras direktors ar savu lielo roku pagrāba kaudzi kartīšu, atņirdzās asinskārā smaidā, bet, pamanījis, ka Nataša neņem kartīti, pa jokam sadrūma un padraudēja viņai ar pirkstu. Blondīne nopietnu seju paņēma kartītes — viņa bija apburoša savā bezkaislībā un vienkāršībā. Lasot kartīti, viņa zinātnieku modē rauca savu lielo, gaišo pieri. Nataša līdz divdesmit septiņu gadu vecumam bija pamanījusies pabeigt konservatoriju un svešvalodu fakultāti, pilnībā pārvaldīja vācu, angļu un — nesmaidiet! — ostjaku valodu, tajā runāja Romskas apgabala sensenie iedzīvotāji, kuriem bija vajadzīgs labs tulks.

— «Ģeorģīne»! — Prončatovs paslepus teica. — Ņem, Nataša!

Un tieši tobrīd Neļa pieliekusies pasniedza kartīti Igoram

Savovičam:

— «Roze»!

Viņš izlasīja: — «Jūs mīlat, bet negribat atzīties.» Pacēlis acis, viņš redzēja, ka Neļa ar daudznozīmīgu skatienu savieno viņu un Ritu. Tas bija aplam un smieklīgi.

Igors Savovičs, klusībā pasmaidījis, pieliecās Ritai pie auss un pačukstēja:

— Vai tu esi pārliecināta, ka Neļa ir vienaldzīga pret Ļiminski?

Rita pašūpoja galvu, sadrūma un pavirpināja pirkstu sev pie deniņiem.

— Goļcov, jūs esat jucis ...

— Rita!

Viņa iesmējās, tad saskuma, pēc tam atkal iesmējās un tādā tonī, kādā viņi sarunājās darbā, tikai uzrunādama viņu ar «tu», nopietni sacīja:

— Vai patiešām tu nesaproti, cik tas ir pretīgi — vesels, jautrs, izvirtis un dumjš vīrišķis? «Heliotrops».

«Es tevi neprātīgi mīlu,» Igors Savovičs izlasīja un tajā pašā

4*

51

mirklī atbildēja ar «lauvmutīti», kur bija rakstīts: «Abpusēji, ja jūs nejokojat.» Tad vienlaikus ar Ritu laiski nometa kartītes uz galda ... Kas gan ticētu, ka slavenais Prončatovs, trīs skaistas, gudras un izglītotas sievietes, Goļcovs un fizikas profesora dēls Ļiminskis spēlē «flirtu», turklāt ar īstu baudu.

— «Roze»!

— «Orhideja»!

Volodja Ļiminskis tostarp virzījās uz priekšu ātrāk par citiem. Tīšām palaidis gar ausīm divus rupjus Neļas izlēcienus, pa nedēļu grūtajā darbā noguris, viņš pamazām, bet — ej nu sazini! — iespējams, ka droši tuvojās ilgotajam mērķim. Sakarā ar nepietiekamo «flirta» kartīšu skaitu apgrozībā tika laistas papīra strēmeles un zīmuļi, nosvīdušais Ļiminskis rakstīja kā uzvilkta mašīna, pūlējās vaiga sviedros, un brīdī, kad Igoram Savovičam un Ritai jau bija apnicis spēlēt, Volodjkas roka jau atkal gulēja Neļai uz ceļgala.

— Neskumsti! — Igors Savovičs lūdza Ritu. — Amizanti taču, vai ne?

— Bet vai dzert mēs vairs nedzersim, pilsoņi?

— Pietempsimies uz nebēdu, pietempsimies! — Ļiminskis dedzīgi atbalstīja, savas aprobežotības dēļ vēl joprojām neko lāgā neaptvēris. — Igor Savovič, mīļcilvēk, pabīdi tuvāk šņabuliti, Ritiņ, jūsu glāzīti, Nataša, šurp jūsu pokāliņu ... Oļeg Oļegovič, ko tad tu? Ar logaritmiem noņemies?

Šķiet, viss bija iegājis savās sliedēs: salēja vīnu, šņabi un konjaku; vīriešu rokas ar laulājamiem gredzeniem, sieviešu pirksti, kurus rotāja gredzeni gan ar dārgakmeņiem, gan bez tiem, satvēra kristāla peciņas, bet kaut kas atkal traucēja: tīrais nieks, sīkums, gruzītis, bet celtne bez trokšņa gruva un bruka acu priekšā.

— Es gribu iedzert par mūsu sievietēm! — Ļiminskis nerimās. — Dod, dievs, viņām labus vīrus un visu citu, ko sirds kāro! Urā!

Atskanēja rāmi un tīksmi Neļas smiekli.

— Nudien labākus vārdus neatrast! — viņa teica aiz smiekliem guldzošā balsī. — «Dod, dievs, viņām labus vīrus un visu pārējo!» Zeltumiņ, manu dārgo Ļiminski, nevajag vēlēt to, kas mums jau ir! Vīru? Pamirkšķināšu ar aci — un būs nolaizīts skaistulis, kas mani mīlēs un dievinās, izņemšu no somiņas atslēgu, iedarbināšu personisko pēdējā izlaiduma žiguli, izņemšu citu atslēgu — trīsistabu dzīvoklis ar izolētām istabām. Ek, Ļiminski! Dumjo, jancīgo vīrelīt... Nu, kas vēl, tavuprāt, vajadzīgs priekam? Vasarnīca? Ir. Meičiņas, sieviņas, pasakiet priekšā — kas vēl mums vajadzīgs? Laime? Bet kur lai to meklē? Esi gan tu, Ļiminski, tukšpauris. Nu, palauzi galvu — kas mums vēl vajadzīgs? Ek, Ļiminski, lu to nezini un arī nevari zināt! Mīlestība! Tev skaidrs? Vajadzīga mīlestība! — Viņa nikni sažņaudza pirkstus. — Bet kam es to saku? Apzadzis visus — pats sevi, sievu, svešu sievieti, bet bloknotā ievilcis ķeksīti: «deviņpadsmitā». Pavirzies nost no manis, Ļiminski! — Uz Neļu bija baigi paskatīties. — Tu vēli labu vīru, bet pats ap ceļgaliem grābsties. Idiots!

Prončatovs gausi uzslējās kājās, piegāja pie loga un ar pieri atbalstījās pret rūti — tā bija Prončatova visiem labi zināmā un pazīstamā poza. Skaties un apskaud!

— Re, ko es gribu, draudzenītes! — uz viņu lūkodamās, Neļa teica lauku sievas balsī. — Prončatov, es gribu no tevis bērnu! Kļūsti tēvs un aizmirsti to uz visiem laikiem!

Prončatovs pagriezās un nikni noprasīja:

— Ko pasūtīsiet? Zēnu vai meiteni?

— Pats par sevi skaidrs, ka meiteni!

Prončatovs atkal ar pieri stingri atbalstījās pret loga rūti, un atkal milzum plašajā viesistabā iemājoja skarbs, pelēks, grūtsirdīgs klusums — ne skaņas, ne kustības. Bet istabā sēdēja intelektuāļi, erudīti zaļokšņi un drosminieki — cilvēki, kas daudz braukājuši pa pasauli, kas atradās savu fizisko un garīgo spēku plaukumā un kam sveša bija svētulība un aizspriedumi. Varētu uzsākt aizraujošas sarunas, paklausīties, kā Margarita Vasiļjevna Hvošča viesojusies Norvēģijā, ko tur labu redzējusi un dzirdējusi, vai iekustināt uz sarunam Neļu, kas pirms nedēļas atgriezusies no Francijas, kur padomju tekstilrūpniecības darbinieki studēja slaveno Francijas firmu pieredzi. Tas pats rosīgais un mazliet pavulgārais brunču mednieks, ar lielisku atmiņu apveltītais Volodjka Ļiminskis zināja krietnu simtu gudru, smalku anekdošu, jo īstenībā, trestā un mājās, bija gluži cits cilvēks. Par pēdīgo tukšpauri kļuva tikai tad, kad kolekcionēja sievietes.

— Vai kafiju vēlaties? — raudzīdamies logā, pavaicāja Prončatovs. — Pēc štatiem pienākas ...

— Es gribu! Tā ir ideja! — pēkšņi atskanēja aizmirstā pulkveža. Mitrija Mikitiča balss.

Berzēdams rokas, apmierināts ar sevi, ka laimējies kādam izgādāt ceļazīmi, viņš piegāja pie galda un viltīgi samiedza acis — negribēja nošaut buku, izraudzīdamies ēdienu.

— Man, grēka pagalei, garšo, iet pie dūšas! — pulkvedis teica, ar baudu stūķēdams mutē laša gabalu. — Kur tad kafija?

Viņa sārtā, apaļā resnvaidža seja staroja maigā, jaukā un valdzinošā smaidā, mirdzēja zilās, brīnišķīgās acis, kuras banāli varētu salīdzināt ar rudzupuķēm. Piecdesmit divus gadus pulkvedis Sirotins bija nodzīvojis uz šīs siltās un apaļās zemes, trīsreiz ievainots, skatījies nāvei acīs, četras dienas slēpies kādās

lauku mājās Polijā; trīs dienas virs viņa galvas varvaļāja vācieši, viņu atrada, ieslodzīja nometnē, sita un piesprieda nāvessodu par bēgšanu, bet viņš, kā par brīnumu, palika dzīvs; likās, viņam uz pasauli būtu jāskatās drūmi un nikni, taču Mitrijam Mikitičam bija krievu cilvēka labā, lādzīgā daba: ciešanas viņa kā mēness apaļajā dzimtā sibīrieša — čaldoņa, zvejnieka un mednieka — sejā nebija ievilkušas nevienu rūgtu rieviņu.

— Es jautāju — kur ir kafija? — pulkvedis bargi atkārtoja.

— Nu?!

— Kas grib kafiju, tas pats arī to vāra, — Neļa teica. — Tu, Sirotin, esi dižs cilvēks!

— Necel snīpi gaisā, Neļa! — Mitrijs Mikitičs mīlīgi atbil- I dēja. — Gan vēl uz celīšiem lūgsies: «Izgādā, dārgumiņ, vārpst-eļļu!»

Pulkvedis Dmitrijs Ņikitičs Sirotins, kā pilsētā zobojās, nesavtīgi pūlējās citu labā stāvus, sēdus, guļus stāvoklī un ari pie sijas karājoties. Nekārodams pat plika paldies, reizumis pat riskēdams, mūždien uz savas atpūtas, bet dažbrīd ari uz darba rēķina viņš čakli kā bite nopūlējās ar paziņu, paviršu paziņu un gluži svešu cilvēku darīšanām. Pulkvedis jau daudzus gadus mitinājās šaurā trīsistabu dzīvoklī. Spaidījās tur kopā ar sievu, trim bērniem un sievasmāti, bet kādam pavirši pazīstamam docentam, kura ģimene sastāvēja tikai no trim cilvēkiem, izklapatoja četristabu dzīvokli; pulkveža sieva Ņina staigāja apdilušā cigeikas kažokā, bet viņas vīrs pulkvedis nez no kurienes izrāva supermodīgu aitādas kažoku kaimiņa māsai; pulkvedis mūždien kādu pierakstīja, centās iekārtot institūtā, meklēja šīferi, glāba no ķezas nogrēko-jušos amatieri autovadītāju. Viņš nemaz nedomāja par sevi, šis Dimka Sirotins, un reiz Igora Savoviča klātbūtnē, kurš jau kādus I piecus gadus draudzējās ar pulkvedi, Ņina, pulkveža sieva, sacēla ļembastu: «Vai vismaz mierīgi izgulēties man ir tiesības? | Es tev, Igor, jautāju: vai gulēt es drīkstu? Viņam zvana augas naktis.»

— Kur elektriskā kafijkanna? — pulkvedis Mitrijs Mikitičs noprasīja tik mundrā balsī kā pēc labas atpūtas. — Oļeg, kur elektriskā kafijkanna, kuru es tev sadabūju ilgākiem komandējumiem? Meklē rokā! Izvārīšu kafiju ...

— Nevajag kafijas, — Rita asi teica. — Un vispār laiks likties uz auss.

— Gaiša ideja! — brīdi padomājusi, sacīja Neļa. — Ceturksni pāri deviņiem man ir darīšanu randiņš. Ļiminski, pievaldi ķepas, ja negribi dabūt pa fasādi.

Blondā Nataša vēl aizvien domīgi ar dakšiņu knibināja stores asti. Viņa, šķiet, risināja kādu āķīgu, bet ne visai svarīgu jautājumu.

SIEVIETE

Trakā ātrumā nobraukusi kādu gabalu pa Dekabristu ielu, Neļa apstādināja jauno žiguli pie augsta, drūma nama. Nepagriezdamās pret aizmugurē sēdošo Ritu un Igoru Savoviču, neizņemdama no mutes cigareti, viņa kaut kur tukšumā pavaicāja:

— Vai pareizi?

Igors Savovičs un Rita samiegojušies un gurdeni bija pusguļus atslīguši pakaļējā sēdēklī, viņus vienu no otra šķīra nolaižamais parocenis — «Žiguļu-203» (luksusa) kundziskā ierīce.

Fosforescējošie pulksteņa rādītāji tuvojās vieniem naktī, pa radio vidējiem viļņiem atkārtoti tika raidīta programma «Labu rītu!» — tur vilka uz zoba izklaidīgos padomju profesorus un poļu birokrātus.

— Motors strādā braši! — Igors Savovičs atzinīgi teica. — Tev, vai zini, laimējies ...

Drūmajā, augstajā namā, kurā bija jo ērti dzīvokļi, mitinājās Romskas kokmateriālu pludināšanas tresta plānu un ekonomikas daļas vadītāja Margarita Vasiļjevna Hvošča, un pa to laiku, kamēr tika risināta saruna par labi darbojošos motoru, viņa pa sān-lodziņu pētīja ēku, lai, jādomā, pēc apgaismoto logu skaita noteiktu, vai liftniece jau guļ vai ne, bet var jau būt, ka tādi rēķini viņai nebija prātā.

— Vai pareizi? — vēl vienaldzīgāk atkārtoja Neļa. — Vai maršrutā neko neesmu sajaukusi?

Blenzdama Nejās pakausī, Rita izslējās taisnāk. Viss noritēja tā, it kā Igora Savoviča žigulī nebūtu, un viņš, atstāts paša ziņā, klusībā domāja savas domas. Nakts, aizmigšana uz trim stundām — lūk, kas ir visbaismīgākais šajā pasaulē! Svetlanas nav mājās, viņa nakšņo pie saviem vecākiem, visās trijās istabās dzirdams, kā noknikšķ un sāk pretīgi dūkt ledusskapis virtuvē; aiz guļamistabas logiem deg izkārtnes «Ķīmiskā tīrītava» neona burti, tāpēc visas sienas un griesti krāšņi kā pāva aste izrotāti ar neona gaismu, dažreiz pa šķērsielu tenterē kāds aizkavējies plencis — velk pa zemi kājas un ik pa brīdim apstājas, lai noturētu līdzsvaru. Vajadzēs piesardzīgi, bez liekām kustībām apgulties, pagriezties ar muguru pret izraibināto logu un nekustīgi sastingt, tas ir vienīgais glābiņš.

— Izlemiet, bērni! — Neļa teica jautri un zobgalīgi. — Gribas gulēt — žokļus var izmežģīt. Nu, bērniņi!

Un tā nožāvājās, ka vai bail, žāvas bija tik saldas, ka arī Igors Savovičs tūdaļ nožāvājās, bet Rita to izdarīja pēc pāris mirkļiem. Viņi saskatījās, brīdi paklusēja un sazvērnieciski pasmaidīja, it kā cits citam teikdami: «Visādi gadās!»

— Vai tu ielūdz? — Igors Savovičs aušīgā tonī pajautāja.

i

— Ja gribi, ejam ...

Neļa laipni pamāja ar roku.

— Esiet prātīgi, bērni!

Ar elkoni pieturēdama somiņu, Rita stāvēja uz ietves spožajā un teatrālajā mēness un laternas gaismā — sieviete, kas laikam gan bija skaistāka, nekā parasts divdesmitā gadsimta beigās, kad pārticībā skaisti bērni dzimst simtiem un tūkstošiem. Rita nez kādēļ cītīgi smaidīja, jautājoši skatīdamās sev zem kājām. Igors Sa-vovičs rāmā gaitā tuvojās un arī sāka skatīties zemē — turpat, kurp skatījās Rita. Ahā! Uz asfalta gulēja prāva monēta — piec-kapeika, kas mēness gaismā šķita esam no sudraba.

— Ar «ērgli» uz leju! — Rita teica. — Ejam!

— Ejam! Bet vai tik nav pusrublis?

— Pieckapeika.

Sarunādamies viņi jau lēnā garā trīs metru atstatumā viens no otra tuvojās parādes durvīm. Rita pirmā pieveica četrus pakāpienus, apstājās, lai Igors Savovičs panāktu viņu, un pa platajām durvīm viņi iegāja vienlaikus — nesteidzīgi, gurdi un abi vienlīdz eleganti. Liftniece ļaunas, spītīgas sagadīšanās dēļ, kura ir tikpat visvarena kā zemes pievilkšanas spēks, nesnauduļoja, kā viņiem būtu gribējies, bet mundra un moža sēdēja uz baltas, tādas kā no slimnīcas patapinātas taburetes. Viņa ar skubu piecēlās, sarauca pieri — iedomājieties tikai! — nostiepa rokas gar sāniem, un ap lūpām viņai iegūla savas visvarenības apziņas rievas. Igors Savovičs nikni uzrāva uzaci, bet, ieskatījies vērīgāk pavecajā, sagreizušajā sievietē un pazinis viņu, kļuva jautrāks. Liftniece tāpēc turējās braši kā zaldāts, ka bija sazīmējusi nācējus — Margaritu Vasiļjevnu Hvošču un Igoru Savoviču Goļ-covu — apgabala izpildkomitejas priekšsēdētāja pirmā vietnieka znotu.

— Labs vakariņš, Margarita Vasiļjevna, labu atpūtu, kauc ar tā jau pagājusi! — liftniece bēra, bet Igors Savovičs paskatījās uz viņu cik vien mācēdams vienaldzīgi un noraidoši, un šī — pat liftnieču vidū — slavenā tenku vācele vienā mirklī aprāvās, vienīgi nomurkšķēdama: — Ir paciņa. Jums atstāja paciņu.

Liftniece pirms pusgada bija strādājusi Igora Savoviča mājā.

— Dodiet šurp paciņu! — viņš kā saimnieks izkomandēja.

Ritas dzīvoklī pa šo gadu, tas ir, kopš viņas klusās un skumjās

dzimšanas dienas svinībām, nekas nebija mainījies. Plašajā viesistabā, kas vienlaikus bija kabinets, slējās moderna un pagalam kliedzoša sekcija, stāvgrūdām pilna ar dārgiem albumiem, grāmatām un skaistiem greznumpriekšmetiem; otru sienu aizņēma plauktenis — ar izdomu un gudru ziņu darināts pēc pašas Ritas rasējumiem. Grāmatas, grāmatas, grāmatas, bet prāvākajā plauk-teņa nodalījumā stāvēja liels, veclaicīgs globuss ar vara kājiņu

un ar vara lociņu — nimbu. Brīnišķīga manta! Istabas vidu sedza sintētisks paklājs.

— Dod šurp paciņu un sēsties! — Rita brīdi padomāja. — Vai kafiju gribi?

— Nenāktu par ļaunu ...

— Un konjaku?

— Nes šurp! Var noderēt...

Kad Rita aizgāja uz virtuvi, Igors Savovičs atlaidās atzveltnī, padomājis nodzēsa stāvlampu sev aiz muguras, ērti ierīkojās un svētlaimē apklusa. Drīz vien noskaidrojās, ka visu šo dienu pēc vizītes pie Valentinova Igors Savovičs ne uz mirkli nav pārstājis domāt par galveno inženieri, kurš, kā tagad bija pilnīgi noskaidrojies, izturējās dīvaini. Pavisam dīvaini — un, lūk, kāpēc! Ja Valentinovain — viņa Pludināšanas Augstībai, Pludināšanas Bībelei un Sirdsapziņai — labpatikas saskatīt Goļcovā savu darba turpinātāju nākotnē, tad Sergejs Sergejevičs Valentinovs sācis visu risināt no aplamā gala. Nu sakiet lūdzami — kur palicis galvenā inženiera racionālisms tajos jautājumos, kuri skar pludināšanas nozari? Kas ir noticis, ja dzimušais fanātiķis Valentinovs kāda mīklaina iemesla dēļ cenšas piekļūt savam varbūtējam darba turpinātājam no morālās puses, nepaguris rūpējas — redz, kāds labsirdis! — par viņa dvēseles veselību, bet, lūk, par lietišķo pusi, par inženieri Goļcovu neliekas ne zinis. Kāpēc tas tā? Un šis ir tas pats Valentinovs, kurš vienam no vietniekiem iedeva vilka pasi tikai tādēļ, ka tas, nabadziņš, pārāk gausi rīkojās ar logaritmisko lineālu.

— Jauki, jaukiņi! — Igors Savovičs nomurmināja.

Rita istabā atgriezās, ģērbusies plānas drānas bikškostīmā, kļuvusi slaidāka, it kā pastiepusies garumā, un uzlika uz galda sudraba paplāti. Igors Savovičs zem jo dekoltētās kostīmjakas izgriezuma apjauta divas mazas, smailas krūtis un saprata, ka Rita, tāpat kā viņa sieva Svetlana, nevalkā krūšturus. Rita bija nomazgājusies un noņēmusi kosmētiku; smaržas bija liegas, skumjas, gurdas, it kā īpaši naktij paredzētas.

— Iedzersim pa glāzītei, — Rita lietišķi sacīja. — Neļai taisnība: apnicis dzīvot skaidrā.

— Lai notiek!

Viņi izdzēra, apēda vienu konfekti par abiem.

— Labs konjaks! — viņš paslavēja. — Tu esi nogurusi?

— Līdz nemaņai. Ja nebūtu uzlaidusi sev virsū šalti auksta ūdens, kristu no kājām nost...

Rita līdzinājās savām smaržām — tāda pati atmaigusi, skumja, gurda un naksnīga. Lielās acis — melnas, nemirkšķinošas, neirastēniskas — bija pievērstas Igora Savoviča lūpam, un viņš saprata, ka nosmērējis lūpas ar konfekti.

— Taisni jasmejas! — viņš teica. — Vai pamatīgi esmu nosmulējies?

— Nē! Viss kārtībā!

Piemirsusi nolikt vietā glāzīti, Rita virpināja to pirkstos, un kristālā dzirkstīja varavīkšņaini atstariņi. Igors Savovičs vēroja sievieti un nikni domāja, ka pasaule ir’zaudējusi prātu, sajēgu, kļuvusi akla! Kāpēc Rita nav pie vīra? Kur tie tūkstoši, desmitiem tūkstošu vīriešu, kuriem, Ritu pamanot, jānotrīc laimē, precību nolūkos jaskrien viņai bariem pakaļ, viņas dēļ laužoties cauri dimantu kalniem, tuksnešus vēršot oāzēs, mainot upju gultnes, cīnoties ar zobeniem un pistolēm rokā? Pieskarties sievietes rokai, ar pirkstiem izjust viņas koptās ādas saldkairo maigumu — tādēļ vien varētu ļaut sevi lodēm, dziedot: «Ak dedz, ak dedz, tu zvaigzne mana!»

— Zini ko, večiņ, — Igors Savovičs klusām teica, — tu esi nezvērīgi smuks sievišķis. Tevi vajadzētu mazliet...

— Samaitāt?

— Aha! Tikai domāju — nekas nesanāks ... Paklau, ņemsim un piedzersimies.

— Lai iet. .. Bet vai varēsim? — Viņa kļuva mundrāka.

— Tikai jatiek skaidrībā, kāpēc piedzersimies. Aiz priekiem? Aiz bēdām?

Viņš arī atžirga.

— Izvēlies: bēdas vai prieki. Nu?

Rita klusēja, un arī viņam palēnām apdzisa smaids. Viņi atkal apmainījās skatieniem, bez vārdiem nolika glāzes uz galdiņa. Dzert aiz priekiem viņi, protams, nevarēja, bet aiz bēdām ...

— Trakas lietas! — Igors Savovičs novilka. — Gatavie kumēdiņi! Bēdas, vai ne ko?!

Igors Savovičs neatcerējās, kā atcēla maizes kartītes: māte un tēvs saņēma «zinātnieku» devu, bet, kad viņš paaugās, jau visur pārdeva Prāgā un Berlīnē šūdinātus uzvalkus. Piecistabu dzīvoklis, mājsirādniece, vasarnīca, sešpadsmit gadu vecumā automašīna, tēvs — medicīnas institūta rektors, māte — profesore. Izbraukumi uz jūru, atsevišķa ieeja dzīvoklī, no rīta — puķu pušķis uz galda. Sava Igorevičs aizvien mīlējis un mīl Igoru, māte viņu dievina; draugi atzīst un cienī, meitenes uzskata par lielu godu ar Igoru pastaigāties pa ielu. Trīsdesmit gadu vecumā Igors Goļcovs ir galvenā inženiera vietnieks vienā no mūsu valsts lielākajiem kokmateriālu pludināšanas trestiem.

— Pārlaid skatienu savai dzīvei? — Rita izklaidīgi pajautāja.

— Vai izdevās sameklēt?

Arī viņa, nabadzīte, izvērtēja savu dzīvi ar «bēdu mēru», un bija ārkārtīgi interesanti, kādas likstas savos divdesmit septiņos gados pārdzīvojusi lidotāja izmēģinātāja Vasilija Hvošča meita.

Nelaimīgu mīlestību pret pirmā kursa studentu? Kļūmi, kad Rom-skas kokmateriālu pludināšanas trestam kādas trīs nedēļas trūka degvielu un smēreļļu tāpēc, ka plānotāji Margaritas Vasiļjevnas vadībā kaut ko nebija pareizi aprēķinājuši? Bet varbūt tev bēdu dienas sagādājis inženieris Goļcovs? Nu, turiet runu, Margarita Vasiļjevna, lidotāja izmēģinātāja un Romskas vislielākās vidusskolas direktores meita.

— Nez kāpēc bail! — jocīgi izstiepusi apakšējo lūpu, teica Rita. — Nez kāpēc nekas nesanāk ar iedzeršanu aiz bēdām.

Hromētais sienas pulkstenis, kuram nebija ciparu un iedaļu ciparnīcā, rādīja piecas minūtes pāri pusdiviem, pirmskara laika celtnes biezās sienas droši sargāja lielā un ērtā dzīvokļa klusumu, un tādēļ varēja dzirdēt, cik skaļi tikšķ pulkstenis, kas mazHet atgādināja baiso Bergmaņa pulksteni viņa slavenajā filmā «Zemeņu lauks». Tam uzvilktajam pulkstenim nebija rādītāju.

— Vai tu maz zini, kāpēc šodien ienāci pie manis? — Rita labsirdīgi pavaicāja. — Ja gribi, es paskaidrošu, bet tu tikai apstiprini, ka tas patiešām tā ir. Nesamelosi?

Viņš piekrītoši pamāja.

— Aiz slinkuma, garlaicības un bailēm. — Rita teica. — Slinkumu un garlaicību neņemsim vērā. Tūdaļ sapratīsi, kādēļ. — Viņa brīdi klusēja. — Ko darīsim, Igor? Es jūtu, cik ļoti tu ciet, krīti izmisumā. Bet es ... Es esmu bezspēcīga, Igor, lai gan zinu, kā palīdzēt... Ja tu būtu mans, es tiktu galā. — Sievietes balss ietrīcējās. — Bet es nekad nebūšu tava ... Tad vismaz uz vienu nakti aizdzīšu tavas bailes! Nemokies gudrodams — palikt vai nepalikt? Nedari pāri sev un man ... Atceries: tu esi slims! Tā to nevar atstāt!

Tiesa kas tiesa! Rita agrāk par Svetlanu bija pamanījusi, ka ar Igoru Savoviču nav lāgā, vairākkārt piesardzīgi uzsāka sarunu, vispirms ieteica paņemt atvaļinājumu, bet vēlāk pati atsacījās no šīs domas. Ai, cik sen tas bija, un, iespējams,_ ja pirms diviem gadiem viņš būtu paklausījis Ritai, nebūtu tik tālu nonācis.

— Vai tu visu pateici? — Igors Savovičs jautāja. — Es taču gaidu ...

— Visu! — Rita atbildēja. — Tagad saki: vai man nav taisnība?

— Taisnība! — Igors Savovičs teica. — Tikai neviens nezina un, es domāju, tā arī paliks neziņā, kas ar mani ...

Igors Savovičs saspringti prātoja par pilsētai neparasto klusumu Ritas mājā. Tiesa, bija biezas sienas, kas šīs savas īpašības dēļ bija slavenas visā pilsētā, tiesa, trīs sienas atradās pagalma un skvēra pusē, bet tāda klusuma kā šodien šajā mājā nekad nebija bijis. I\ur švīkstošie un sprauslājošie automobiļi, reaktīvo lidmašīnu rūkoņa, tām paceļoties gaisā un traucoties pāri

pilsētas centram, kur ģitāras, tranzistori, «ātrās palīdzības» un ugunsdzēsēju mašīnu kaucieni, piedzērušo dziesmas un klaigas, dāmu kurpīšu klikšķi, ko ik pa brīdim nomaina spiedzīgi smiekli? Kur ielu tīrāmo mašīnu plarkšķēšana un rūkoņa?

— Paklau, — Igors Savovičs izbrīnījies novilka, — vai šodien ir sestdiena?

— Sestdiena.

— Ptī, va vella! Cik vienkārši! Visa pilsēta aizbraukusi uz mežu. Tādēļ tāds klusums! — Igors Savovičs pakasīja pakausi.

— Bet kur gan cēlie padomju studenti? Kāpēc tie neālējas?

— Brīvdienas. Kas ar tevi notiek, Igor?

— Brīvdienas? Ai-ai-ai! Man viss sajucis... Vai tomēr dzersim?

— Negribas.

— Arī man negribas.

— Paklusēsim.

— Paklusēsim.

Ritas dzimšanas dienā viņš, gluži dabiski, netika redzējis viņas guļamistabu; droši vien tur stāvēja plata divguļu gulta vai arī kāda no tagad modē nākušajām kušetēm, kuras vienā mirklī var pārvērst lepnā guļamajā pat trim cilvēkiem. Spriežot pēc veclaiku divistabu dzīvokļa arhitektūras, guļamistaba bija kvadrātveida, ar nelielu logu sētas pusē.

— Vai tu šodien esi ticies ar Svetlanu? — Rita jautāja

— Aha! Pavisam nejauši. — Igors Savovičs kļuva jautrāks.

— Pie Augšāmcelšanas kalna bija radījusi pamatīgu sastrēgumu.

— Neironizē. Sievišķim nekāda vainīte! — Rita viņu pārtrauca.

— Es zinu.

Veclaiku globuss ar vara kāju un ar tādu pašu vara lociņu nez kādēļ nomierināja, radīja apcerīgu un rāmu noskaņojumu, iztēlē uzbūra vasarnīcas kamīnu, malkas šķilu sprakšķus, radīja siltuma izjūtu. Bērnības sapņi par lauvām un tuksnešiem, par oāzēm un krokodiliem, baltčalmoti beduīni, indiāņi ar spalvām pie deniņiem, Kalifornijas zelts — lūk, ko visu atsauca atmiņā globuss, senlaicīgs, nospodrinātā varā mirdzošs, kamīnomulīgs. Brašs sievišķis ir šī Rita, gudriniece, ja ir sapratusi, kas tas par brīnumu brīnumu — veclaiku globuss ar vara kāju.

— Tev atkal taisnība, Rita! — Igors Savovičs teica. — Velns viņu zin, ko te runāju. Triec mani ratā! Vilkšos savā nodabā...

Viņa, arī samiegojusies, raudzījās griestos.

— Netriekšu! — viņa teica klusi un mierīgi. — No visiem man pazīstamajiem puisiešiem tu esi pats labākais. Gultā vai tāpat vien — kādi nieki! Es nezinu, kāpēc, bet tu esi vislabākais ...

Laikam gan tāpēc, ka tu neesi tik izslāpis pēc tā dēvētās masu laimes — pēc ēdamā, dzeramā, pēc dzīvokļiem, bābiešiem.

Viņa piecēlās un lietišķi noteica:

— Eju vietu taisīt, kā sāka laukos, bet tu ej uz vannas istabu. Tavs dvielis karājas pa kreisi — ar sarkanu apmali...

Trešā nodaļa DARBS

Pirmdiena iesākās ar karstumu, ar puišeļu skaļu ķīviņu aiz logiem, ar nepatīkamu pārsteigumu — bārdu dzenot, sabojājās elektriskais bārdskuvis, nācās izlīdzēties ar vienkāršo skuvekli un, protams, divās vietās iegriezt. Svetlana ciemojās pie vecākiem, viņam negribējās nesakoptā virtuvē ēst aukstu vistu, burtojot steigā uzšņāptos vārdus: «Igoriņ! Paēd trestā un laikus nāc mājās. Skūpstu.» Piedevām vēl nez kur bija nozudusi maize. Notiesājis pusvistas, Igors Savovičs sev turpat degungalā pamanīja pilnum pilnu, no koka darinātu maizes trauku. «Pie velna! Pie deviņiem velniem!» viņš ar ļaunu prieku nodomāja un aiz dusmām pusvistu atstāja uz galda pašos saulstaros.

Uz darbu Igors Savovičs aizbrauca laikā — bez trim minūtēm deviņos. Pa vēsajām akmens kāpnēm uzkāpis otrajā stāvā, viņš gāzelīgā gaitā gāja pa tuneļveida gaiteni ar virpuļdurvīm, ar lāsumainu sintētisku grīdceliņu un sienas avīzēm abās pusēs. Aiz durvīm jau klabēja, čīkstēja, sarunājās un smējās — trīs minūtes pirms deviņiem kantoris jau strādāja pilnā sparā. Te jums bija — pirmdiena ir grūta diena. Pie durvīm ar vienlīdz lielām plāksnītēm — S. Valentinovs un I. Goļcovs — viņš apstājās. Bailes un sāpes sirdī, rokas miklas no sviedriem, ausīs trokšņi — viss bija savā vietā, pilnīgā kaujas gatavībā. «Uz priekšu, varoņi!» Igors Savovičs nokomandēja un ar paceltu galvu un atpakaļ atliektiem pleciem uzvarētāja pozā iegāja pieņemamā istabā.

— Labrīt, Viktorija Vasiļjevna!

Galvenā inženiera un viņa vietnieka sekretāre bija tukla, ļumīga, izplūdusi un pārmēram apaļa, bet tik žirgtu un kustīgu resnuli kā šī Igors Savovičs savu mūžu nebija redzējis. Ienākot galvenā inženiera vietniekam, resnule kā putniņš uzspurdza augšā no krēsla.

— Sveicināti, Igor Savovič! — viņa priecīgi teica. — Vai atļausiet ziņot par darba darīšanām?

— Rakstiskā veidā, — viņš sausi atbildēja. — Turklāt sīki un pamatīgi, lūdzu!

Pavisam nesen, burtiski, pirms pāris nedēļām, Igors Savovičs, sev par brīnumu, pamanīja, ka cienījamā Viktorija Vasiļjevna, pašam galvenajam inženierim Valentinovam parādoties pieņemamā telpā, nelec zibenīgi augšā no krēsla, bet gan — gluži otrādi — īdzīgi ziņo Valentinovam par telefona zvaniem un pārējiem sīkumiem un resnulei ir tāds izskats, it kā Valentinovs būtu viņai ko ļaunu nodarījis. Tad Igors Savovičs galīgi noticēja tam, ka Viktorija Vasiļjevna ir iemīlējusies galvenajā inženierī.

— Šeit viss ir! — kā zaldāts noziņoja sekretāre, sniegdama viņam maigi rožainus vākus. — Zvanīja: pulkvedis Sirotins, jūsu sieva, kaut kāds Vasiļjevs ...

Igora Savoviča kabinets bija iekārtots izmeklēti trūcīgi. Galds, atzveltnis, divi krēsli, skapītis ar telefonu — un tas arī viss! Nekādu skapju ar tehnisko literatūru, nekādu shēmu, rasējumu, diagrammu un fotogrāfiju. Nebija pat seifa — šī priekšnieku kabinetiem raksturīgā atribūta.

Lai gan bija liels logs ar ļoti zemu palodzi, kabinets šķita drūms. Šķērsielas viņā pusē slējās apgabala arhīva nama siena, un pat saulainās dienās šeit valdīja nokrēsla un dzestrums. Milzīgais logs bija izliekts kā arka, sienas bija tik biezas, ka uz palodzes varēja nogulties. Romskas centrā cita pie citas slējās pamatīgi būvētās pirmsrevolūcijas laika celtnes.

— Jauki, jaukiņi! — Igors Savovičs klusu noteica. — Jaukiņi!

Materiāli tehniskās apgādes daļā pieprasīt pēc iespējas vairāk

tola ledus sastrēgumu likvidēšanai un, daudz nedomājot par sevi — ja mirt, tad mirt ar muziķi —, uzlaist visu gaisā, lai iet pie velna vecāsmātes senatnīgais nams ar dzimtlaiku sienām, lai izzūd viss līdz pēdējam — galds, atzveltnis, krēsli, telefoni, logs ar zemo palodzi, kabineta gaiss, idiotiskais, apmalotais paklājs!

Igors Savovičs apsēdās savā darba vietā, nicīgi uzlika elkoņus uz galda un greizi novīpsnāja:

— Sākam! Aiziet jūriņā!

Viņš bez steigas atsēja rožaino vāku saitītes, sarauca pieri un saka citu pēc citas ņemt laukā telegrammas, radiogrammas, sanumurētus papīriņus un zīmītes. Viens, div\ trīs, viens tāds īss! Igors Savovičs piespieda balto pogu, tajā pašā mirklī uzradās Viktorija Vasiļjevna un priecīga un pakalpīga apstājās viņam iepretī.

— Es klausos, Igor Savovič!

— Kā šodien iedalīta Valentinova darbadiena?

— Desmitos Sergejs Sergejevičs atklāj sanāksmi sakarā ar Kolojulas plostu, ierodas partijas apgabala komitejas sekretārs Ļevašovs.

— Paldies!

Paņēmis no marmora statīva pildāmspalvu ar zelta spalvu, Igors Savovičs sev piemiedza ar aci, tad svarīgi sarauca pieri un

sāka ķeburainiem, lieliem, skolnieciskiem burtiem atzīmēt radio-grammu, telegrammu, papīriņu un zīmīšu satura būtību. Ierakstus viņš numurēja, un iznāca diezgan garš saraksts: 1. Tagaras plu-dināšanas kantorim nepietiek takelāžas. 2. Anisimovas kantorim nav baržu. 3. Krivošeinas kantora Krestovas pludināšanas iecirknim izbeigusies stieple plenēšanas mašīnām. 4. Romskas pludināšanas kantorim trešā daļa velkoņu remontā. 5. Teguļdetas pludināšanas iecirknī tvaikonis pietauvodamies sadauzījis plenēšanas mašīnu.

Sanāca astoņpadsmit punkti; mirkli padomājis, Igors Savovičs lietišķi paņēma iekšējā telefona klausuli.

— Runā Goļcovs... Ko materiāli tehniskās apgādes daļa domā par to, ka Prončatovam nepietiek takelāžas?

— Sveicināti, Igor Savovič! — noducināja daļas priekšnieka bass. — Ko gan es varu domāt par takelāžu, Igor Savovič, ja Sergejs Sergejevičs mani jau piektdien veselu stundu spaidīja, bet takelāžas tik un tā nav. Starp citu, sakarā ar šo jautājumu pēc piecām minūtēm es atkal būšu pie Sergeja Sergejeviča . ..

Nolicis klausuli, Igors Savovičs pavisam smalkā rokrakstā pie pirmā punkta atzīmēja: «Ar šo jautājumu nodarbojas S. S.» Tad viņš pacēla otru — pilsētas telefona klausuli, taču tas bija īpašs telefons, pa kuru varēja piezvanīt tikai pašiem atbildīgākajiem Romskas cilvēkiem. Igors Savovičs uzgrieza četrus vienādus ciparus.

— Rajona kuģniecības pārvaldes priekšnieks Frīdmanis klausās.

— Sveicināti, Leonīd Semjonovič! Es runāju ar tevi, ceļos stāvēdams ... Ko tu ar mums dari, dārgais? Kur ir baržas aņisimo-viešiem?

Klausule iesmējās sulīgā baritonā:

— Baržas ir tur, kur tu biji aizvakar, mans dārgais draugs! Nesmuki, ai, cik nesmuki! Apgabala labākie ļaudis, Sibīrijas kuģotāju zieds, gaida jauko cilvēku Goļcovu, lai viņam parādītu, kas ir īsta zveja, bet Goļcovs? Es tev jautāju — ko tad Goļcovs? Goļcovs staigā pa slimnīcām un iegriežas vēl šur tur ... Paklau! Tev būtu bijusi tāda dzīve, kādu prezidents Fords nav sapnī redzējis. Teic nu, cik ķilīšu zivju mēs sazvejojām? Hi-hi! Viņš klusē! Mums sanāca divi pudi, lūk, cik daudz zivju mēs dabūjām ...

— Kad būs baržas?

Kuģniecības priekšnieks droši vien turēja klausuli tālu no auss, 'jo Igors Savovičs dzirdēja kuģu piestātnes dzīves trokšņus — nosvilpās vecišķs velkonis, tarkšķēja kuteri, ar lāpstiņām skaļi kuldams ūdeni, pietauvojās pasažieru tvaikonis. Leonīda Frīdmaņa logi bija pavērsti uz upi, uz pašu elli.

— Kad būs baržas? — Frīdmanis atkal iesmējās. — Viņš man

jautā, kad būs baržas! Tu labāk būtu pajautājis savam Valenti-novam, ko viņš grib no vecā, pagurušā ebreja Frīdmaņa? Piektdien viņš zvana par baržām uz apgabala komiteju Cukasovam, bet Cukasova nav — tas sēd elektrospuldžu rūpnīcā. Tad tavs Valentinovs uzkūda man pašu Ļevašovu. Galvenajam inženierim noteikti jārunā ar CK locekli, lai vecajam Frīdmanim sagādātu jauku dzīvīti... — Pēkšņi viņš aizsvilās dusmās. — Paklausieties jūs tur, āmurgalvas! Tu un Valentinovs, paklausieties vien! Vecajam Frīdmanim baržas ir sabāztas vestes kabatās, bet viņš tās negrib vilkt laukā — slinkums. Vecajam Frīdmanim nevajag pārpildīt plānu, divsimt rubļu lielo prēmiju viņš katru mēnesi atrod uz ielas. Viņam ir maza ģimene, šim miljonāram Frīdmanim! Septītajam bērnam ir seši gadi, mazdēlam — astoņi, un visiem mutes kust, tās prasa sviestu ... CK loceklis Ļevašovs saprot, ka Frīdmanim nav baržu, bet Goļcovs un Valentinovs — nesaprot. Starp citu, ar ko tad es runāju? Ar Valentinovu un Goļcovu, kuriem «būt humānam» un «nazi ielaist ribās» ir viens un tas pats,

— Leonīd Semjonovič, nebrauc tik dikti...

— Lai notiek! Ko tu teiksi par visu to? Nē, ko tu teiksi?

— Neko. Paldies par atklātību. Sveiks!

— Arī tu paliec sveiks! — Frīdmanis pēkšņi klusām un labsirdīgi novilka «hm». — Pasveicini namu Frunzes ielā četrdesmit seši ... Frīdmanis tevi mīl! Tu esi jauks cilvēks ...

Igors Savovičs nolika klausuli, pavīpsnāja, paraustīja sevi aiz deguna. Frunzes ielā četrdesmit seši dzīvoja Rita, un gudrais sirmmatis Frīdmanis, patiešām labi un godīgi izturēdamies pret Igoru Savoviču, brīdināja no draudošajām briesmām: «Visa pilsēta zina!»

Ar plašā saraksta trešo punktu nebija jēgas nodarboties. Ja jau Valentinovs bija ņēmis uz grauda materiāli tehniskās apgādes daļas priekšnieku par takelāžu Tagarai, tad Krestovas pludi-nāšanas iecirknim vajadzīgo stiepli jau nu nebūs piemirsis, tādēļ arī pie trešā punkta Igors Savovičs pierakstīja: «Ar šo jautājumu nodarbojas S. S.»

Romskas kokmateriālu pludināšanas kantoris atradās pilsētā, tā direktors Aleksejs Saļņikovs sēdēja kāda kilometra attālumā no Igora Savoviča, apgabala komitejas telefona viņam nebija, un tādēļ bija jāzvana pa trešo — parasto pilsētas telefonu.

— Sveiks, Aļoša! Kāpēc tu, dārgais, neesi ziemas ostā?

— Sveicināts, Igor! Tādēļ vien, ka es sēdēšu ostā, remonts neies ātrāk... — Saļņikovs droši vien pakasīja virsdeguni. — Tomēr darbs virzās uz priekšu. Sergejs Sergejevičs — tas tik ir brašs vīrs! — jau vakar dabūja kloķvārpstas un piecus redukto-rus. Vari būt mierīgs, līdz dekādes beigām viss nokārtosies ... Vai uz zveju biji?

Igors Savovičs ielika marmora statni pildāmspalvu ar zelta spalvu, ar sviedraino delnu stingri paberzēja seju, piecēlās, pastaigāja pa kabinetu, bet pēc tam apsēdās uz zemās palodzes, atspiedās ar muguru pret aplodu, izstiepa kājas un apklusa. Palodze bija viņa iecienītā vieta istabā, katru dienu viņš ar aizvērtām acīm un krūtīs iespiestu zodu ilgi uz tās sēdēja. Dziļš kapeņu klusums, kāds, šķiet, nevar būt nedz pilsētā, nedz laukos, nedz mežā. Var just, kā deniņos pulsē asinis.un kā krakšķ — goda vārds! — bijušā garīgā semināra akmeņi. Caur dubultdurvīm no pieņemamās istabas neiekļuva neviena skaņa, ieliņa aiz loga transportam bija slēgta, bet apgabala arhīva blīvā siena noslāpēja visus pārējos pilsētas trokšņus.

Stresi un antistresi, slodzes un pārslodzes, ārzemju zāles taf-ranīls un triptizols, mīklainais profesora Bajandurova smīns, par neiroloģi pārdēvētās psihiatres bažīgais skatiens ... Sēdēt augu dienu kabinetā tikai tālab, lai iepretī katram no astoņpadsmit punktiem pierakstītu — «Ar šo jautājumu nodarbojas S. S.»? Kāpēc gan agrāk — pirms sarunas ar profesoru Bajandurovu un pirms pēdējās tikšanās mājas apstākļos ar galveno inženieri — Igors Savovičs nebija izdarījis šo līdz kretīnismam vienkāršo eksperimentu, kuru viņš bija paveicis nupat. Sliņķis vai muļķis? Apmierināts ar sinekūru?

Klusītiņām iezvanījās telefons — ceturtais uz skapīša, tas ir, tiešais, nevis tāds, kura klausuli ceļ sekretāre Viktorija Vasiļ-jevna, bet, tā sakot, personiskais, kuru zina tikai daži tuvi cilvēki. Igors Savovičs pacēla klausuli tikai pēc sestā zvana, pārliecināts, ka zvanītāja ir Svetlana, sausi teica:

— Klauso-os!

— Sveiks, jaunēkli! — atskanēja Mitrija Mikitiča, tas ir, pulkveža Sirotina balss, jautra, mundra, spirgta. — Paklau, mīļcilvēk, vai pie tevis vēl nav bijis jūsu tresta sētnieks Bočiņins?

— Nē! Bet kāpēc viņam jābūt?

— Gatavais ķinītis! — pulkvedis brīnījās. — Labs ir! Par to tiksim skaidrībā vēlāk ... Vai tu «aprunājies» ar liftnieci, kad no rīta atstāji namu četrdesmit seši?

— Nē.

— Aunapiere! — Sirotins bēdājās. — Viņa tevi vel sievasmātei ieķīlās ... Nepagūsi ne aci pamirkšķināt! Nu labi, es tūlīt kaut ko

izgudrošu.

— Dmitrij! Paklau, Dimka ...

— Sveiks!

Igors Savovičs, paklusām nolamājies, gribēja piezvanīt pa apgabala komitejas telefonu, bet dinamiskais skaļrunis ierunājās Viktorijas Vasiļjevnas balsī.

— Pie jums biedrs Savkovs! Vai pavēlēsiet ielaist...

— Savkovs? — Igors Savovičs brīdi klusēja. — Lai ienāk. Nikolajs Jegorovičs Savkovs bija viens no tiem, kurus Igors

Savovičs, viesodamies pie Valentinova, dēvēja par «progresis-tiem». Pirms kādiem četriem gadiem Goļcovs un Savkovs strādāja jaunās tehnikas nodaļā, draudzējās, labi sapratās, jo bija viena vecuma, vienādi audzināti, abi apveltīti ar mūsdienīgu, ironisku prātu. Viņš bija lāga cilvēks, šis Koja Savkovs, tagadējais Igora Savoviča pretinieks, kurš par galvenā inženiera vietnieku bija teicis: «Mīlulis-76».

— Sēdieties, Nikolaj Jegorovič! — Igors Savovičs pieklājīgi palūdza, lai gan viņi viens otru agrāk bija uzrunājuši ar «tu».

— Ar ko varu pakalpot?

Savkova āriene arī neatbilda standartam — izkāmējis lamzaks ar neproporcionāli lielu galvu. Katrs, kurš redzēja Savkovu ejam, brīnījās, kā šim cilvēkam izdodas saglabāt līdzsvaru, šķita — galvai jānosveras vai nu uz priekšu, vai atpakaļ.

— Lūdzu parakstiet komandējumu uz Ustjčaju! — Savkovs nīgri teica. — Galvenajam inženierim šodien vienīgi plosts prātā, neko citu viņš nezina un negrib zināt, bet man ir jābrauc. Steidzama darīšana!

— Brīnišķīgi! Dodiet šurp komandējumu, Nikolaj Jegorovič. Igors Savovičs vēlreiz uzmanīgi nopētīja Savkovu. Inženieris

bija augstākā mērā lietišķs, norūpējies, rokas, kas sniedza komandējuma apliecību, drebēja aiz sašutuma par Valentinovu, kuru, bandītu tādu, interesēja vienīgi Kolojulas plosts.

— Ja es nekļūdos, jūs braucat pārbaudīt jaunos celtņus? — Igors Savovičs iejautājās.

— Pārbaudīt celtņus, izdarīt precīzu hronometrāžu, konstatēt dažu mezglu nepilnības iemeslus ... Darba daudz!

Igors Savovičs atdeva atpakaļ parakstīto komandējuma apliecību, kūtri izstaipījās.

— Brauciet vien, Nikolaj Jegorovič! — viņš miegaini teica.

— Tiesa gan, Ustjčajā jums nav ko darīt, bet laiks ir brīnišķīgs. Pasauļosieties, pamakšķerēsiet... Trestā ir garlaicīgi!

Savkovs nobālēja.

— Ko jūs ar to gribat teikt?

Igors Savovičs joprojām smaidīja.

— Es gribu teikt, ka pēc nedēļas Ustjčajā visus celtņus uz laiku apstādinās ... Upe — iedomājieties tikai! — pēkšņi kļuvusi sekla, plosti līdz rudenim, kad ūdens atkal pacelsies, netiks laisti... Bet jūs tomēr brauciet, brauciet vien, Nikolaj Jegorovič! Varbūt pagūsiet izdarīt hronometrāžu, kaut gan koki beidzas un celtņi vairāk nekā pusi diennakts nostāv dīkā.

Igors Savovičs sita bez žēlastības, nāvīgi! Šie «progresisti» līda vai no ādas ārā, rādīdami savu milzīgo lietišķību un globālās inženieru zināšanas, uzskatīja, ka trestā vienīgi viņi strādā, bet visi pārējie tikai «atsēž» noliktās stundas, un vispār bija tikpat augstprātīgi, cik augstprātīgs pirms pieciem gadiem bija viņu priekšnieks Igors Goļcovs. Viņš lieliski zināja, kā noģērēt ādu mēra sajūtu zaudējušajam Savkovam par «Mīluli» un kalambūru: «Goļcovs ar mieru strādāt astoņpadsmit stundas pēc kārtas, lai darbalaikā astoņas stundas aizlaistu pa tukšo!»

— Jūs jau ejat prom? — Igors Savovičs ar izbrīnu prasīja, redzēdams, ka Savkovs pieceļas.

Nometis komandējuma apliecību uz galda, sasvēries uz priekšu, Savkovs nevis izgāja, bet izmetās laukā no kabineta, skaļi aizcirzdams durvis.

Igors Savovičs paklusu iesmējās. Lieliski, jauki, brīnišķīgi zēni, kas vēl joprojām domā, ka viņi pārvieto kontinentus un maina upju gultnes, bet vai gan tas iespējams galvenā inženiera Valentinova valstībā, kurš jau pirms nedēļas devis rīkojumu apstādināt un profilaktiski izremontēt celtņus, lai rudens lielajos ūdeņos izdabūtu no tiem vairāk, nekā var no tiem saņemt ar maz-kravas plostu trūcīgo devu.

— Viktorija Vasiļjevna, vai pie jums nav ieradies sētnieks Bočiņins?

— Viņš ir pieņemamajā, Igor Savovič. Ko pavēlēsiet? ...

Tresta sētnieku Igors Savovičs Goļcovs sagaidīja kabineta

vidū, apsēdināja uz krēsla, pats ierīkojās uz palodzes — savā soda vietā. Pēc pulkveža Sirotina zvana viņš bija atcerējies, kapa ausu galam ir dzirdējis par sētnieka likstu. Viņam it kā esot nedziedināmi slima māte un neesot neviena, kas varētu to kopt, slimnīcā hronisko slimnieci neņemot, bet rajona milicijas likum-ziņi atsakoties pierakstīt Bočiņina māsu, kura esot ar mieru aprūpēt slimo māti.

— Pjotr Semjonovič, — atcerējies sētnieka vārdu, Igors Savovičs teica, — šonedēļ, vēlākais, ceturtdien, jūsu māsa būs pierakstīta. Visu labu!

Sētnieks, maza auguma cilvēks ar lielām rokām, atplauka, pielēca kājās, ņēmās mīņāties uz vietas, nezinādams, ko teikt, ko darīt.'Viņš labi zināja, ka Igors Savovičs Goļcovs — galvenā inženiera vietnieks — nekad nesaka «izdarīšu», ja nav simtprocentīgi pārliecināts par panākumiem. Visbiežāk Goļcovs uz lūgumiem atbildēja: «Nevaru,» — bet pēc tam palīdzēja ... ar Sirotina līdzdalību.

— Igor Savovič, nu, Igor Savovič... Re, Igor Savovič!

— Uz redzēšanos, uz redzēšanos, biedri Bočiņin!

Kad sētnieks bija aizgājis, kabinetā palika tīkama degošas zāles smarža; sakopojis domas, Igors Savovičs atcerējās, ka no rīta tresta pagalma stūrī bija dedzis ugunskurs, dūmains, jauki smaržojošs, nu bija skaidrs, pēc kā tik labi bija smaržojis sētnieks ... Igors piezvanīja pa apgabala komitejas telefonu.

— Pulkvedis Sirotins klausās!

— Vai tā lifta sieva beidzot liek tavus prātus mierā? — Igors Savovičs jauni noprasīja. — Ko? Labi, par to pēc tam ... Bija atnācis Bočiņins. Varbūt tu paskaidrosi, Mitrij Mikitič, kā tu uzzināji, ka Bočiņins nāks pie manis?

Smieklīgi, bet Dmitriju Ņikitiču Sirotinu pilsētā sāka dēvēt par «Mitriju Mikitiču» pēc tam, kad viņš pats bija izstāstījis dumju anekdoti no lauku dzīves. It kā vecum vecs sirmgalvis lielījies: «Man ir trīs dēli, un visiem vārdi sākas ar burtu «М»: Mikita, Mi-kolajs un Mitrijs!» Pēc tam labsirdīgais un jautrais pulkvedis visiem uz mūžiem kļuva par Mitriju Mikitiču un pat paša sieva Ņina viņu tā sauca.

— Ko tu klusē? — Mitrijs Mikitičs zobgalīgi jautāja. — Lūdz! — Viņš skaļi iesmējās. — Es zinu, kas par lietu, māsu pierakstīsim, bet tu palūdz, lai es pierakstu!

Igoru Savoviču ar pulkvedi pirms pieciem gadiem bija savedis kopā lidošanai nelabvēlīgs laiks kādā miestiņā ar koka nameļiem. Tik vien bija kā kopīgas pusdienas, taču ar to pilnīgi pietika, lai sirsnīgais un vēlīgais pulkvedis, kas neprata vientulībā nodzīvot pat piecas minūtes, Igoram Savovičain kļūtu, var sacīt, par vistuvāko cilvēku Romskā. Viņi gāja ciemos viens pie otra, pat mazākā iedzeršana nenotika atsevišķi, reizes piecas dienā runājās pa telefonu.

— Nu labs ir, paklausies, kā bija! — pulkvedis skaļi iesmējās un mazliet klusināja balsi. — Ai, kas viss tikai nebija! Tavs Niko-lajevs vakar zvanīja manam ģenerālim par Bočiņinu ...

Igors Savovičs strauji atzvila pret krēsla atzveltni:

— Nu!

Klausule ieķiķinājas:

— O-la-lā! Mans ģenerālis piedāvāja tavam ģenerālim savu palīdzību, lai sētnieka māti iekārtotu slimnīcā, bet pierakstīšanu atteica! O-la-lā! Taču tavam ģenerālim, kā varēja manīt, galvenokārt rūpēja pierakstīšana.

Igors Savovičs arī pasmaidīja. Stāvoklis bija skaidrāks par skaidru, gatavā bērnu spēle.

— Kad mūsu ģenerālis atteica jūsu ģenerālim, — klausule dūdoja, — jūsu ģenerālis sacīja, ka sētnieka Bočiņina māsas pierakstīšanu viņš uzdos biedram Goļcovam. Tā arī ģenerāļi atsveicinājās — un mūsējais paaicināja mani: «Vai Goļcovs nav zvanījis par tās sasodītās māsas pierakstīšanu?» Es zināms atbildu: «Zvanīja! Ļoti lūdz pierakstīt!» Tad mūsu ģenerālis pieceļas kājās, aizsmēķē un saka: «Pierakstiet, velns viņu rāvis!» Es saku: «Prieks censties!» Vai dzirdamība laba? Tagad es klausos!

— Es labi dzirdu! — Igors Savovičs atbildēja. — Dzīvo vesels!

— Vesels!

Igors Savovičs trešoreiz apsēdās uz palodzes, kādu brīdi viņš domāja par Nikolajevu, iztēlē redzēja viņa seju un acis, kad viņam — tresta pārvaldniekam — atteica pierakstīt sētnieka māsu, tad neviļus uzmeta mirkli japāņu rokas pulkstenim — jau bija pāri desmitiem. Tas nozīmēja, ka pie galvenā inženiera Valentinova sākusies apspriede par Kolojulas plostu; Igors Savovičs taisījās, aizbildinoties ar galvas sāpēm, no tās izvairīties, bet sekretāre paziņoja, ka tur būs arī partijas apgabala komitejas pirmais sekretārs Ļevašovs, un tad nu laikam gan bija vērts iet uz tādu superatbildīgu sanāksmi.

Ļevašovs! Uzaudzis atmosfērā, kur nedrebstelējās augstu personu priekšā, Igors Savovičs, pat slēpdams to pats no sevis, iedegās spīvā, brīnum lielā ziņkārē pret šo gados jauno partijas apgabala komitejas pirmo sekretāru, kas triju četru gadu laikā bija kļuvis par apgabala mīluli. Ar Ļevašovu lepojās, Ļevašovu cienīja, no Ļevašova baidījās, pie viņa meklēja un panāca taisnību, Ļevašovam ticēja. Ļevašovs, Ļevašovs, Ļevašovs — vienā mutē daudzināja pilsētā un apgabalā.

— Jaukiņi! ...

Igors Savovičs klusām iegāja Valentinova kabinetā tajā mirklī, kad galvenais inženieris, uzmetis aci galda pulkstenim, piecēlās no augstā krēsla. Melnā uzvalkā, melnā vestē, ar šauru, ķiršbrūnu kravati, elegants kā jauns automobilis Valentinovs gausi pabužināja sirmās cirtas. Kālab viņš to darīja, nebija saprotams, bet, tā kā tas nebija nekas neparasts, neviens nepievērsa tam uzmanību.

— Draugi! — Valentinovs ierunājās un svinīgi novēzēja ar slaido roku. — Vaļējās pludināšanas likvidēšana pēdējā mūsu kantora upē ir problēma ne tikai ar ekonomisku, bet arī ar filozofisku un politisku nokrāsu. Vaļējā pludināšana — tā, atļaujiet atzīmēt, ir ekoloģiska katastrofa. «Slīkoņi», tā saucamie «slīkoņi», mīļie draugi, pamazām, bet uz galvošanu iznīcina ūdenskrātuves. Upēm izsusējot, krastos savukārt izzūd meži, bet tas jau ir garas un postošas ķēdes sākums, kuras beigas — tukša zeme. Biedri, draugi...

Igoram Savovičam nebija grūti atslēgties no augstā stilā teiktās galvenā inženiera runas. Interesantāk nekā klausīties Valen-tinovā bija padomāt, kāpēc sanāksmē nav pārvaldnieka Nikola-jeva, lai gan pa kreisi no Valentinova nostūrī klusi un neuzkrītoši sēdēja partijas apgabala komitejas pirmais sekretārs Kuzma Jurjevičs Ļevašovs — stalts vīrs ar stūraini iezīmētām lūpām, kas Igoram Savovičam nez kādēļ nepatika. Ļevašovam mugurā bija viegls krēmkrāsas uzvalks un pavisam vaļējas vasaras kurpes. Viņš vērīgi klausījās Valentinovā un, kā likās, visam teiktajam piekrita. Tad kādēļ gan nav pārvaldnieka Nikolajeva, ja sanāksmē piedalās Ļevašovs? Kāpēc nav cilvēka, kuram piemita paradums, par spīti visiem šķēršļiem, jebkurā sanāksmē lauzties uz pirmo rindu, kur viņu varētu redzēt Ļevašovs, turklāt viņš ar dievinošām, pielūgsmes pilnām acīm pirmo sekretāru vai ēstin apēda.

— Jau krietnus trīs gadu desmitus es, mani draugi, esmu ļoti laimīgs, jo man ir bijis tas gods likvidēt vaļējo pludināšanu tādās upēs kā Culima, Ulima, Konda, Salojula, Baskojula, Caja un tā tālāk. Un es esmu sagaidījis tos svētlaimīgos laikus, kad lielākajās upēs sekmīgi tiek apgūta stumbru pludināšana, bet pašā seklākajā tiek izmēģināts pirmais plosts ...

Negribējās klausīties. Atlika vienīgā iespēja: neuzkrītoši pavērot Ļevašovu — šo mīklaino un pievilcīgo cilvēku. Gribējās izprast, kāpēc Ļevašovs pašlaik izturas tā, it kā strādātu pie Valentinova par viņa otro vietnieku. Galvenajā inženierī viņš klausījās tā, ka likās — viņš pats tūlīt teiks runu. Pat kustināja lūpas. Tas vēl nekas, bija zināms, ka pēc sanāksmes Ļevašovs un Oļegs Oļego-vičs Prončatovs īpašā kuterī dosies uz Kolojulu, lai uz vietas iepazītos ar stāvokli. Tad jājautā, kāda vilka dēļ Ļevašovam jādzenas uz Kolojulu, ja jau pirms diviem gadiem viņš atklāti bija paziņojis, ka paļaujas uz Valentinova pieredzi un zināšanām, kādēļ gan viņam jāsēž sanāksmē, jābrauc uz Kolojulu?

— Gluži kā svētkus es, draugi un biedri, gaidu to dienu, kad pa Kolojulu brīnišķīgā bezvēja rītsvīdā slīdēs pirmais lielkravas plosts ... Sim brīdim mēs esam gatavojušies trīsdesmit gadu, ciešanās izlolojuši Kolojulas plostu, un mēs to izvadīsim, mani draugi! Mēs to izvadīsim, biedri!

Partijas apgabala komitejas sekretārs klausījās galvenajā inženierī aizturētu elpu, aizrautīgi un satraukti, bet tresta pārvaldnieks Nikolajevs nepiedalījās — nenormāls, gluži neiedomājams stāvoklis, kuru Igors Savovičs, lai kā pūlējās, nevarēja izskaidrot. Kas notiek šajā vislabākajā no visām pasaulēm?

— Plosts — mūsu sengaidītais plosts laimīgi pievārēs viltīgo Kolojulu, ja visi tresta dienesti, visi darbinieki, viss kolektīvs būs vienoti savos centienos parādīt augstu inženieru meistarību un labu intuīciju . ..

Simt vārdu viena vietā, romantiskas izvijas, sentimentāls svinīgums — ak dievs, cik ļoti kaitināja Igoru Savoviču galvenais inženieris! Esiet tik laipns un runājiet par lietu, par lietu, Jūsu Pludināšanas Augstība! Būs interesanti paskatīties, kādu sastiprinājumu jūs, Pludināšanas dievs, liksiet lietā Kolojulas lielkravas plostam. Cieto vai lokano sastiprinājumu izraudzīsieties, dārgo papucīt?

— Lūdzu izteikties, biedri! Vārds Viktoram Leonidovičam Ta-tiščevam, jaunās tehnikas nodaļas darbiniekam ...

Igors Savovičs pavīpsnāja, pakāpās atpakaļ un, deviņos likumos saliecies, kā klusa, pelēka pelīte izšmauca no galvenā inženiera kabineta, kas šai brīdī bija iegājis vēsturē. Tukšajā gaitenī pameta ar aci pērnajai sienas avīzei, gluži kā Valentinovs aizlika rokas aiz muguras un izvaļīgā gaitā devās uz Romskas kokmateriālu pludināšanas tresta pārvaldnieka biedra Nikolajeva pieņemamo istabu. Pēc traka, līdz nemaņai interesanti bija uzzināt, kā un kāpēc slīpētais karjerists Nikolajevs ir uzdrīkstējies neatnākt uz sanāksmi, kur piedalās pats Ļevašovs.

— Vai iekšā? — nesasveicinājies un pat aci neuzmetis jauniņajai pārvaldnieka sekretārei, Igors Savovičs nespodrā balsī noprasīja. — Viens pats?

— Iekšā, viens pats ... Ejiet, lūdzu, Igor Savovič!

Še tev, brālīt, vasarsvētki! Viens procents ticamības, ka Nikolajevs vēsturiskās sanāksmes laikā atrodas četrdesmit metrus no Ļevašova, bet šis procents, kā izrādījās, slēpj sevī negaidītu atminējumu. O-la-lā! Igors Savovičs, patiesību sakot, tāpēc vien bija aizlaidies no sanāksmes, ka gaidīja vārdus: «Slims! Poliklīnikā.» Bet pārvaldnieks Nikolajevs atļaujas sēdēt savā kabinetā. Varbūt šoreiz pārvaldnieks Nikolajevs ir slims no tiesas un nesi-mulē kā parasti?

— Nāciet iekšā, nāciet, Igor Savovič!

Igors Savovičs iegāja un, demonstratīvi nelikdamies ne zinis par pārvaldnieku, jau no paša sliekšņa ņēmās pētīt līdz pretīgumam pazīstamo kabinetu — jāteic, pašu bezjēdzīgāko no visiem iespējamiem kabinetiem. Tas bija garš un šaurs, gatavais penā-lis, logi — tie bija divi — atradās tikai pirmajā garum garās sienas pusē, un tāpēc istaba bija tumša. Tāpēc uz Nikolajeva galda mūždien dega spoža lampa ar zaļu abažūru. Romskas vecie iedzīvotāji stāstīja, ka šajā istabā senos laikos dzīvojis un visu izrīkojis garīgā semināra galva, no dzimšanas aklais Izosims.

— Sveicināti, Nikolaj Andrejevič!

— Priecājos jūs redzēt, Igor Savovič!

Atskanēja smaga, baisma klaudzoņa, kokam pret koku sitoties. Pārvaldnieks Nikolajevs lēni lēnītiņām ar divām protēzēm nāca pretī Igoram Savovičam, un galvenā inženiera vietnieks gaidīja, lai Nikolajevs nokļūst līdz milzīgā kabineta vidum. Iet tālāk par kabineta vidu nebija atļauts, jo Nikolajevs histēriskās dusmās saviebtu seju parasti bļāva: «Neuzdrīkstieties mani žēlot! Neuzdrīkstieties!»

Viņi klusēdami apmainījās rokasspiedieniem, Nikolajevs, klaudzinādams protēzes, atgriezās savā vietā, bet Igors Savovičs apsēdās ērtajā porolona krēslā. Viņš pamanījās kā Valentinovs salikt rokas aiz muguras un sakrustoja izstieptās kājas. Pēc tam I Igors Savovičs ņēmās lūkoties Nikolajeva virsdegunē un klusēt. J Viņu tik ļoti mocīja sāpes krūtīs un tādas bailes, ka bija vai jā- | kliedz, jākauc, jāvāļājas pa tepiķi vai no veļas auklas ar skubu \ jātaisa pamatīga cilpa ...

— Pirmdiena ir grūta diena! — Nikolajevs nopūties pēdīgi * ierunājās. — Plēsies vai pušu! Pēc pusstundas zvanīs no galvenās pārvaldes, tad no ministrijas, pēc tam atkal no pārvaldes. — ' Viņš vēlreiz nopūtās. — Bet ap vienpadsmitiem gaidu ministra zvanu!

Viņš negaidīti piecēlās, atkal noklaudzēja protēzes, un Niko- J lajevs — tas jau nu bija sevišķas uzticības un draudzīguma apliecinājums — apsēdās krēslā iepretim Igoram Savovičam. Tagad, no malas skatoties, varēja likties, ka viņi ir apmeklētāji, kas gaida ierodamies zaļgaismainās galda lampas un aklā Izosima milzīgā | krēsla saimnieku. Viegls smaids apstaroja pārvaldnieka gareno ] seju — atklātu un, godīgi sakot, patīkamu. Tādas sejas Igors Savovičs bija redzējis priekšzīmīgiem, saprātīgiem un prasmīgiem strādniekiem, kas nesen bija pārcēlušies uz dzīvi pilsētā: dabas dots prāts, apķērība, pasakaina prasme pielāgoties jaunajam, ne- | izprotamajam. Un vienīgi acis Nikolajevam bija baismīgas — bez- J krāsainas, bez smaida atēnas, blēdīgas, turklāt tik blēdīgas, ka to vienā mirklī attapa jebkurš, sākumā nobrīnījās, bet pēc tam tikpat zibenīgi pierada, jo cilvēks ātri pierod pie tā, kas ir saprotams un atklāts.

— Jūs bijāt uz kādu brīdi sanāksmē? — Nikolajevs labsirdīgi apvaicājās un, nenogaidījis atbildi, turpināja: — Svarīgu, ļoti svarīgu lietu uzsācis mūsu Sergejs Sergejevičs! Tā tik ir galva! Gaiša galva!

Igors Savovičs pamāja, bet joprojām klusēja, aizvien vēl skatīdamies Nikolajevam virsdegunē. No galvenās pārvaldes un ministrijas, pats ministrs Nikolajevam, zināms, zvanīt netaisījās un pat nevarēja to darīt. Ar galvenās pārvaldes darbiniekiem parasti runājās Valentinovs, bet galvenās pārvaldes priekšnieks, ar \ kuru reizumis runājās Nikolajevs, sauļojās Picundā. Sakarā ar dažādo joslu laiku ministrs varēja piezvanīt tikai dienas otrā pusē. Tad kāda vilka pēc Nikolajevs nebija sanāksmē?

— Jā! — Igors Savovičs kūtri novilka. — Sergejs Sergejevičs, tā sakot, ir savos augstumos. Domāju, ka Kolojulas plosts ir vistuvākās nākotnes jautājums. Un tas vēl nav viss, es esmu pārliecināts: plosts sasniegs mērķi. Mēs veltīgi baidāmies no šīs Kolojulas. Absolūti drošs pasākums.

— Urā! Urā tev, Igor Goļcov! — Pārvaldnieks patriņājās krēslā, blēdīgās acis sāka šaudīties uz visām pusēm, tad apstājās, it kā pievērsušās tintnīcai, bet īstenībā neko neredzēdamas, jo

Nikolajeva galvā pašlaik notika saspringta skaitļošana. Par Ko-lojulas plosta veiksmi pārliecinātā Goļcova sievastēvs bija apgabala izpildkomitejas priekšsēdētājā pirmais vietnieks Karcevs, kurš nereti viesojās Ļevašova mājā. Vai tas nenozīmēja, ka Ļe-vašovs, kas tagad sēdēja sanāksmē pie Valentinova, arī cer uz panākumiem? Bet, ja tas ir tā, tad kādēļ Ļevašovs sēž sanāksmē, kur tiek apspriests neapšaubāmi veiksmīgs pasākums? Ak vai, cik grūti pašlaik bija pārvaldniekam!

— Jā! Tik tikko nepiemirsu! — zinādams, par ko domā Nikolajevs, Igors Savovičs teatrāli iesaucās. — Man tikko piezvanīja no apgabala Iekšlietu pārvaldes. Sētnieka māsa tiks pierakstīta pie slimās mātes.

Nikolajevs kļuva mazliet mundrāks.

— Lieliski, lieliski! — viņš nopriecājās, taču joprojām kā kurls un akls. — Tādu birokrātismu ieviesuši mūsu kārtības sargātāji ... Piedodiet, dieva dēļ, Igor Savovič, ka nācās jums uzvelt tādu smiekla lietu ... Man, iedomājieties tik, nebija neviena brīva mirkļa, lai es pats varētu piezvanīt ģenerālim. Aizņemts!

Lieliski! Brī-niš-ķī-gi! Lamatas nožvarkstēja, dzelžainā tvērienā sagrābušas Nikolajeva pirkstus... Igors Savovičs tāpēc jau bija teicis, ka viņam zvanījuši no Iekšlietu pārvaldes, ka gribēja izprovocēt Nikolajevu uz atklātiem meliem.

— Braši, pavisam braši! — Nikolajevs ar mākslotu entuziasmu turpināja. — Jūs protat būt neatlaidīgs, Igor Savovič.

Melis! Par kādu neatlaidību gan var būt runa, ja Iekšlietu pārvalde atrodas apgabala izpildkomitejas pakļautībā, bet Rom-skas apgabala izpildkomitejā par Iekšlietu pārvaldi atbildīgais ir apgabala izpildkomitejas priekšsēdētāja pirmais vietnieks Ivans Ivanovičs Karcevs — Igora Savoviča Goļcova sievastēvs? Ģenerālis Popovs, apgabala Iekšlietu pārvaldes priekšnieks, bija viens no nedaudzajiem cilvēkiem, kuri bez liekām ceremonijām iegriezās Karceva mājā. Pats par sevi saprotams, ka Genadijs Georgi-jevičs Popovs atļāva pierakstīt sētnieka māsu, kad uzzināja, ka to lūdz Igors Savovičs.

— Patiesību sakot, es neņēmu dalību Bočiņina māsas pierakstīšanā... — Igors Savovičs pieklājīgi sacīja ar smalku smaidu uz lūpām. — Jums, Nikolaj Andrejevič, jāzina, ka man ir skaidrs, kāpēc jūs rūpējaties par šīs māsas pierakstīšanu. — Viņš brīdi klusēja. — It kā nedziedināmi slimo sētnieka Bočiņina māti es vakar redzēju veikalā! Sirdzēja pirka makaronus ...

Pārvaldnieka seja pamazām pietvīka aizvien sarkanāka. «Kož gan kaulā, nelieti!» Igors Savovičs nodomāja un pasmaidīja vēl izmeklētāk. Viņš baudīja uzvaras saldmi, līksmoja un gavilēja. Svinēdams uzvaru un pārvaldnieku kājām mīdīdams, Igors Savo-

vičs nepievērsa uzmanību tam, ka šajā brīdī viņš bija pilnīgi ve- f sels cilvēks, ka viņa krūtis pildīja jaunības vieglums un sajūsma.

— Pirka makaronus un saulpuķu eļļu, — Igors Savovičs lē- | nām atkārtoja, lūkodamies nevis vairs Nikolajeva virsdegunē, bet tieši viņa blēdīgajās acīs.

Igors Savovičs necieta pārvaldnieku Nikolajevu par* tā gļē- | vumu un karjerismu, par tā jezuītisko viltību un par to, kā viņš cīnījās, lai tiktu labā un siltā vietā zem šīs saules, par pārsteidzošo tumsonību un stulbeņa aplombu; viņš neganti nīda Niko- f lajevu par to, ka pārvaldnieks, vēlēdamies izdabat Karcevam, jau- ; nās tehnikas nodaļas priekšnieku Goļcovu iecēla par galvena in- I ženiera vietnieku tieši mēnesi pēc tam, kad Karcevs bija ieņēmis augsto amatu. Bet divus mēnešus pirms tam Nikolajevs nekādi nevarēja iegaumēt jaunās tehnikas nodaļas priekšnieka vārdu un tēvvārdu.

— Bet jūs esat ziķeris! — ar zemnieka pacietīgo smaidiņu savā zemnieka sejā Nikolajevs teica. — Informācijas dienests jums organizēts labi, nav vārdam vietas ...

Un, lūk, tieši tādēļ Igors Savovičs nevarēja ciest Nikolajevu | ne acu galā. Šī verdziskā savaldība, šī ļaušana spļaut sev sejā, ļ ja to dara varenie, un cerība, ka nāks laiks un lomas mainīsies. J Ja tas būtu Nikolajeva ziņā, viņš bez kādām pārdomām Goļcovam | liktu kāpt uz ešafota, bet Igoram Savovičam aiz muguras stāvēja tādi pulki, kādu pārvaldniekam šobrīd nebija. Tāpēc viņš klusēja, ļ cieta, pat smaidīja ...

— Jums, kā vienmēr, ir taisnība! — Igors Savovičs iesmējās. 1 — Informācijas dienests savu pienākumu veicis nevainojami.-., j No ziņojumiem skaidrs, ka jums, Nikolaj Andrejevič, aizgājusi mājkalpotāja. Nav izturējusi jūsu gados jaunās laulātās draudze- j nes jauko raksturu! Bet bez majkalpotajas Veronika Jakovļevna, gluži dabiski, nevar iztikt. Та nu jūs ar manu, tas ir, Karceva, starpniecību pierakstāt Bočiņina māsu — nākamo mājstrād-nieci... — Igors Savovičs mazliet atvilka elpu. «Tagad viņš man ar uzviju samaksās par mājstrādnieci! Jūs mani neturat par cilvēku, jūs mani uzskatāt par nulli, par ampelmani, aiz kura stāv Karcevs... Tad še jums!» — Jums dārgi maksās mājkalpotājas pierakstīšana, ja Bočiņina māsa kaut vienu vienīgu reizi parādīsies jūsu mājā. Karcevs pašlaik vēl neko nezina un arī neuzzinās, bet, ja jūs mani neklausīsiet...

Igors Savovičs ne tikai riskēja, viņš bāza galvu satracinātam lauvam rīklē. Tresta pārvaldnieks, jāatzīst, bija simtreiz stiprāks, nekā daudzi domāja.

— Un arī par Valentinovu jūs norēķināsieties! — piespiedis sevi nomierināties, Igors Savovičs teica pavisam klusu. — Varat būt drošs, tiklīdz Kolojulas plosts sasniegs mērķi, es paskaidrošu

Ļevašovam, kāpēc jūs pašlaik neesat sanāksmē, un pastāstīšu to, ko zina viss apgabals un pilsēta. Trestu vadāt nevis jūs, bet gan Sergejs Sergejevičs. Gana laizīties ap svešu krējumpodu! Jūs esat nejēga un tumsonis. Tas taču bijāt jūs, kas sava kutera mehāniķim jautāja, vai dīzeļmotoram sveces nav izgājušas no ierindas? ... Padomājiet, cik ļoti tas uzjautrinās Ļevašovu, kad viņš to uzzinās.

Itin visu — slavu, dīku, bezrūpīgu dzīvi — Nikolajevam bija sagādājis izcilais inženieris Valentinovs, taču pats par to iemantojis slēptu, bet dažkārt arī atklātu tresta priekšnieka naidu, un arī šodien, nupat, Nikolajevs bija pametis Valentinovu dieva ziņa, atstājis divatā aci pret aci ar Kolojulas plostu.

— Jūs gaidāt, kā beigsies riskantais eksperiments. Jūs neejat uz sanāksmi tāpēc, ka Ļevašova klātbūtnē jāpasaka «jā!» vai «nē!». Bet ko jūs varat pateikt, ja nezināt, kas ir dīzeļmotors? — Igors Savovičs piecēlās kājās. — Toties cik labi palikt malā! Ja paveiksies, jūs sacīsiet: «Centāmies!» Ja nepaveiksies — sērīgi noteiksiet: «Uzdod, uzdod mūsu Valentinovs!»

Karš, visgrandiozākais un nežēlīgākais karš cilvēces vēsturē bija ar asiņainu roku skāris Nikolajevu, bet šis pats karš viņu bija pacēlis nelielajā lauku viensētā pie Ogupītes un uz Obas viļņa iznesis Romas krastā, lai iesēdinātu pārvaldnieka krēslā. Sibīrieši, dāsni, labsirdīgi un taisnīgi cilvēki, izdarīja visu iespējamo un neiespējamo, lai atlīdzinātu Nikolajevam par ierakumos nosaldētajām kājām. Pārvaldnieks Nikolajevs par frontē piedzīvotajām ciešanām tika atalgots tik bagātīgi, ka vairākus gadus bezdievīgi un nekaunīgi ekspluatēja savas baismīgās protēzes.

— Vai jūs gribat mani iebiedēt ar klusēšanu? — Igors Savovičs jautri noprasīja. — Es nebaidos! — Piepeši viņš uzkliedza: — Un nepavadiet mani līdz kabineta vidum!

Pieņemamā istabā Igors Savovičs apstājās, lai paskatītos uz pārvaldnieka sekretāri, jo bija uz ko paskatīties. Sekretāre spieda rokas pie krūtīm, acis viņai aiz bailēm bija ieplestas, viņa bija bāla, it kā ar miltiem nopūderējusies.

— Igor Savovič, vai jums ir slikti? Pasniegt ūdeni?

— Ūdeni?

Igors Savovičs ieklausījās sevī, lai izprastu, vai viņam ir slikti vai labi, vai vajag dzert ūdeni vai ne.

Viņš bija vesels.

— Veriņ! — Igors Savovičs aiz laimes nomurmināja. — Bet kāpēc gan man neiedzert ūdeni? Dodiet šurp!

Viņš piesardzīgi, it kā baidīdamies saspiest, sniedza glāzi sekretārei.

— Paldies, Veriņ! Brīnum garšīgs ūdens!

Igors Savovičs lēnām un piesardzīgi gāja pa garo gaiteni, viņš kustējās tā, it kā nestu rokās glāzes, līdz malām pilnas ar ūdeni, kuru bīstami izšļakstīt. Viņš laimīgi sasniedza sava kabineta durvis, paskatījās: kārtīgas, augstas, pamatīgas durvis. Pa labi no viņa sēž inteliģentā, izdarīgā, modrā sekretāre Viktorija Vasiļjevna, kas mīl abus savus priekšniekus. Viņai iepretim stāvi jauns, var sacīt, gara auguma vīrietis pirmklasīgā, ar gaumi izraudzītā apģērbā; šis cilvēks jau pavisam labi orientējas pludinā-šanas jautājumos, bet, kas attiecas uz Kolojulas'plostu, ja vien gribējis, sanāksmē būtu varējis radīt furoru. Šis cilvēks ir precējies ar sievieti, kas pēkšņi kļuvusi par svarīgas personas meitu, ar sievu dzīvo draudzīgi, savā ziņā pat mīl viņu, šis glīti ģērbtais un no skata apskaužami veselīgais cilvēks pie labas gribas varētu taisīt žilbinošu karjeru, visi priekšdarbi tam jau bija veikti. Tad jājautā: kāpēc šis laimes luteklis nevar saņemties un ieiet savā kabinetā, kas ir tik vēss un ērts?

Igors Savovičs iegāja kabinetā, apsēdās, atspieda zodu delnās. Viena sekunde, otra, trešā ... Igors Savovičs ATKAL KĻUVA SLIMS.

Velns un elle! Viņš klusām apsēdās uz «dziednieciskās» palodzes, atbalstīja muguru, izstiepa kājas un sastinga mierā. Klostera klusums,_ smags, nekustīgs gaiss, nospodrināta parketa smarža: pulētās galda virsmas spožums, žilbs saules zaķītis, ko met pildāinspalvas zelta spalva ... Ierastā sāpe krūtīs, bailes, nepārvarama, slimīga tieksme nekustēties, neko neredzēt un neko nedzirdēt. Lai viss nogrimst elles dibenā, uzsprāgst gaisā — tikai nedomāt, nekustēties, neko neredzēt un nedzirdēt!

DZIMŠANAS DIENA

Lifts darbojās, bet Igors Savovičs uz savu trešo stāvu kāpa kājām, starp pirmo un otro stāvu izņēma no pastkastītes avīzi un žurnālu, parakņājās kabatās — kā gan visa tur nebija! — un ar savu «personisko» atslēgu bez trokšņa atslēdza durvis. Kādu brīdi viņš nekustīgi pastāvēja tumšajā gaitenī, lai adaptētos tumsā un — pats galvenais! — sagatavotos tam, ka Svetlana, iespējams, zina par namu Frunzes iela četrdesmit seši. No sievas Igors Savovičs nebaidījās, bet viņš pats nemeloja un necieta meļus un tādēļ jau automašīnā bija nolēmis visā atzīties, ja Svetlana pajautās vai kaut kā liks manīt, ka zina par nakšņošanu Ritas dzīvoklī.

Adaptējies Igors Savovičs uzmeta aci mirguļojošajai pulksteņa ciparnīcai — tieši divdesmit piecas minūtes pāri sešiem, parastais laiks, kad viņš pārrodas no darba.

Viņš priekšnamā ieslēdza elektrību, nolika vietā «diplomātu» un ieklausījās. Ja Svetlana rosās virtuvē, tad kādam no daudzajiem tranzistoriem, ar kuriem bāztin piebāzta māja, jāauro visā galvā; ja Svetlana bija nevis virtuvē, bet kādā no trim istabām, tranzistori klusēja. Mūziku sieva uzgrieza tikai tad, kad gatavoja pusdienas un vakariņas, bet pašlaik — tavu nedienu! — valdīja klusums.

— Jauki, jaukiņi! — samierinādamies ar likteni, Igors Savovičs nomurmināja. — Jaukiņi!

Šodien, deviņpadsmitajā jūlijā — pirmdiena ir grūta diena! — Igoram Savovičam Goļcovam vai Igoram Sergejevičam Valenti-novam — kā labpatīk! — aprit tieši trīsdesmit gadu, un viņš no rīta sapņoja, ka sieva būs piemirsusi šo apaļo jubileju un Igors Savovičs pēc karstas vannas, uzvilcis tikai sporta biksītes, varēs pa televizoru skatīties no galvaspilsētas raidīto futbola maču.

Mūzika neskanēja, dzīvoklī neskanēja mūzika... Noklepojies, tīšām smagi sperdams soļus, Igors Savovičs nesteidzīgā gaitā iegāja savā istabā, it lēnā garā novilka uzvalku un uzģērba plānu un vieglu pidžamu. Viņā vēl joprojām gailēja vāja cerībiņa, ka dievs būs žēlīgs, un tāpēc, uzmetis kūkumu un ieklepojies, omulīgā solī iegāja viesistabā.

— Igor, ak tu putnu biedēklis! — sieva iesaucās. — Kā es nobijos! Piezodzies, gluži kā slepkavnieks naktī... Nu, sveiks, bargais vīrs!

Balss parasta — jautra un skanīga; no rudo matu kodeļas ieloka raugās godīgas, gudras un labsirdīgas acis. «Nezina!» Igors Savovičs nodomāja un sevī pavīpsnāja: «Tādas lietas piekrāptie vīri un sievas uzzina pēdējie!»

— Sveika, uzticīgā sieva!

Ja pilsētā, bet varbūt pat visā valstī sarīkotu konkursu — «Labākā sieva», tad Svetlana Goļcova uzraustos uz visaugstākā pjedestāla. Uzturs, vīra ēdināšana — pirmā vieta; telpu uzpošana, sterila tīrība un baismīga kārtība — pirmā vieta; nevainojams ārējais izskats jebkura, pat visnetīrākā mājas darba laikā — pirmā vieta; vīra ārējais izskats — pirmā vieta! Misis Labākā Sieva stāvēja iepretī Igoram Savovičam un caur garajām, rudajām skropstām līksmi viņā noraudzījās. Tik skaista, tik jautra, tik mīloša ...

— Kas tad jums mugurā? — sataisīdams izbrīnītu seju un ar pirkstiem pieskardamies kutinoši gludenajam, ķiršbrūnajam samtam, Igors Savovičs noprasīja. — Droši vien savus sešpadsmit rublēnus noplēsa par vienu centimetru? Un kur noplēsa? Lauku patērētāju biedrības kooperatīvā vai strādnieku apgādes nodaļā? Bet cik metru kleitai vajadzēja?

Sieva smiedamās saņēma Igora Savoviča roku un vilka viņu sev līdzi.

— Nāc nu! Es tev, Igoriņ, kaut ko parādīšu! Nāc, nāc, es nekožu..

Go|covu laulātais pāris divatā apdzīvoja nelielu kooperatīvu trīsistabu dzīvokli, jo zinātņu kandidātei Svetlanai Goļcovai pienācās papildu platība: mēbeles bija modernas, ar labu gaumi izraudzītas, sienas bija iztapsētas ar mazgājamām tapetēm, tāpat gaumīgām; virtuve bija apdarināta ar koka paneļiem. Pirmajā acu uzmetienā it kā nekā apžilbinoša, ārišķīga, pārsteidzoša dzīvoklī nebija, bet, aplūkojot vērīgāk, varēja pamanīt, ka tādas sienas, griesti vai vannas istabas flīzes — jebkura lieta pati par sevi — nebija visai bieži sastopamas Romskas dzīvokļos. Tapetes bija ražotas Somijā, flīzes dažādu krāsu, parkets veidots no atšķirīgu pasugu koka un atgādināja tepiķi. Protams, ar dzīvokļa iekārtošanu nodarbojās Svetlana, un Igors Savovičs līdz šim brīdim nezināja, ka istabu durvis taisītas no ozolkoka, nevis aplīmētas ar tā imitāciju.

Guļamistabā — tā bija arī sievas darbistaba — Svetlana izņēma no trīsviru spoguļa atvilktnes nelielu, skaistu kārbiņu un to atvēra.

— Te jums būs dāvana, pilsoni trīsdesmit gadu veco vīrieti! — viņa teica. — Tehnikas pēdējais brīnums.

Viņš ieraudzīja lielisku japāņu pulksteni ar neskaitāmiem rādītājiem, podziņām, uzvilkšanas mehānismu uzgaļiem, ar tablo, kas rāda datumu, nedēļas dienu un pat gadu. Jā, tas bija tāds japāņu pulkstenis, ka pulkstenis — arī japāņu —, kuru līdz šim bija nēsājis Igors Savovičs, likās kā saplākšņu «Po-2», tā saucamais «kukuruzņiks», iepretī reaktīvajam lainerim.

— Paldies!

Atsprādzējis veco, viņš paņēma uzdāvināto pulksteni, aplika ap delnas locītavu un pacēla tuvāk acīm — ir gan burvīgs! Ar tādu pulksteni uz demonstratīvi izliektas rokas, ar džinsiem un platformenēm kājās, ar piegulošu kreklu mugurā var sēdēt jebkurā galvaspilsētas kompānijā, kas ērti iekārtojusies restorānā «Aragva» vai «Arbats». Igors Savovičs ar interesi paskatījās uz sievu: gribētos izprast, kā gan šī nesenā provinces jaunkundze, kurai vēl joprojām tīk vizināties ar liftu uz trešo stāvu, zina, kāds pulkstenis jāpērk, lai tiktu līdzi Igora Savoviča tik ļoti nīstajai «firmas» mantu modei. «Aug, attīstās!» Igors Savovičs izsmējīgi nodomāja un atkārtoja:

— Paldies! — Viņš sataisīja alkatas seju. — Dāvana — pa pirmo! Tas tik ir grābiens! Spoži! Kolosāls firmas pulkstenis!

Viņš runāja tādā valodā, kādā sazinājās daži jaunieši, kas sevi uzskatīja par augstāku klasi un tāpēc šķita smieklīgi Igoram Goļ-covam, kurš nevarēja ciest pat mātes un patēva augstā stāvokļa pieminēšanu.

— Igor, paklau, Igor, — piespiedusi mazās dūrītes pie svētku tērpa samta krūtežas, Svetlana kaismi sacīja. — Es tevi lūdzu, apžēlojies un esi labs! Cik ilgi gan var turēt ļaunu prātu uz mammu un papu, kuri tev itin nekā slikta nav nodarījuši! Papus vienīgā vaina tavā priekšā ir tā, ka viņš ir Karcevs. Bet mammai ar to vispār nav nekāda sakara! — Aiz satraukuma viņa nobālēja. — Pažēlo mani! Brauksim pie vecākiem. Viņi mīl tevi, ir noilgojušies un kas... Ko tu pavēlēsi darīt papum?

Svetlana pēkšņi pasmaidīja.

— Varbūt pavēlēsi papum — izlīst no savas Kar-ce-va ādas?

Sievas samta kleita vien jau lika Igoram Savovičam noģist,

ka Ivana Ivanoviča Karceva mājā ir uzklāts svētku galds. Sievasmāte jau droši vien ir uzģērbusi trīsdesmito gadu skolotājas sarafānu, tēvs satīna kreklā, tumšās biksēs un mīkstās velveta kurpēs pastaigājas pa savu zemes pleķi.

— Igor, neklusē, nesakod zobus!

Tas tik ir jaunums! Viņš bija domājis, ka viņa seju rotā pateicīgs smaids, bet sieva runā par sakostiem zobiem! Ak, kāda blamāža, dārgais Igor Savovič! Jūs vēl neprotat valdīt pār sevi, savu seju, acu izteiksmi, kā tas pieklājas pieaugušam, trīsdesmit-gadīgam cilvēkam.

— Igor, neklusē! Saki: «Jaukiņi!»

— Jaukiņi! — Viņš mirkli padomāja. — Un kā mēs mani ietērpsim?

— Pelēkajā uzvalkā. Es jau sagatavoju.

Valdīdama bērnišķīgu prieku, Svetlana iegāja vīra kabinetā pēc pelēkā uzvalka, bet Igors Savovičs noslīga uz pufa, kas stāvēja pie Svetlanas gultas, un iegrima domās ... Kādas tad šodien tās lietiņas? Svetlana un sievas vecāki Karcevi nolēmuši izmantot Igora Savoviča trīsdesmito dzimšanas dienu, lai beidzot vismaz formāli nodibinātu ar znotu ciešamas attiecības. Tam bija savs pamats, jo pirms gada Karceva vienīgās, karsti mīļotās meitas vīrs bez kāda iemesla sāka veikli un galanti izvairīties no tikšanās ar sievas vecākiem un pat īsām telefona sarunām ar viņiem. «Jūs, Igor, esat dusmīgs uz mums?» — «Vai prāts, vai prāts, Ludmila Viktorovna! Kurš gan spēs dusmoties uz tik labu cilvēku kā jūs! ... Dodu klausuli Svetlanai. Uz redzēšanos!» Bet, ja zvanīja sievastēvs, Igors Savovičs tūlīt sacīja: «Sveicināti! Dodu klausuli Svetlanai.»

— Te būs uzvalks!

Igors Savovičs sēdēja kā sastindzis un domāja.

— Trīsdesmit gadu, starp mums, meitenēm, runājot, — labākā puse mūža jau garām! — viņš gausi sacīja, bet nepasmaidīja, kā varēja gaidīt. — Laimīgie un dzīvespriecīgie franči, tiesa, uzskata, ka vīrietis pēc četrdesmit gadiem tikai sāk dzīvot, bet viņi iet gulēt pulksten deviņos vakara, un viņi nepazīst pārvaldnieku Nikolajevu.

— Igor!

— Jaukiņi! Es taču teicu, jaukiņi! — Igors Savovičs kūtri piecēlās. — Mūžs jānodzīvo tā, lai nebūtu mokoši sāpīgi... Dod šurp manu pelēko uzvalku!

Ar uzvalku rokā Igors Savovičs iegāja savā kabinetā, kas, kā tagad saka, bija vienos spoguļos, un ar uzvalku rokā sāka aplūkot savu attēlu, piemiegdams aci un teatrāli smaidīdams. «Jums ir trīsdesmit gadu?» Igors Savovičs domās attēlam jautāja. «Vai jūs esat izgudrojis pulveri, atklājis Ameriku, izvadījis pa Kolo-julu lielkravas plostu? Ir iestādīts koks, uzrakstīta grāmata?»

— Jaukiņi!

Garlaikota, skāba seja, blāvas zivs acis, slinki nolaisti pleci. Tomēr interesanti, kāpēc meičas, uz ielas pamanījušas tādu drūmu pilsoni, nereti apstājās, vīrieši netīksmē rauca pieri, nenosakāma vecuma dāmas vilināja bezpalīdzīgām acīm. Varbūt tagad atkal, tāpat kā gadsimta sākumā, nākuši modē bāli, dekadentiski melanholiķi. Gribējās «kraut» sev pa purnu vai ... ģērbt mugurā pelēko uzvalku.

Igors Savovičs uzģērba pelēko somu uzvalku, uzsēja raibo kaklasaiti, tik platu kā dvielis, žaketes augškabatiņā — padomājiet tik! — iebāza baltu mutautiņu, rūpīgi salocījis to vienādsānu trijstūrī. Pieņēmis priekšnieciski svarīgu sejas izteiksmi, viņš atkal piegāja pie spoguļa — oho-o! Tādi cilvēki brauc kā ārkārtēji pilnvarotie sūtņi uz Birmu vai arī trenē izcilu hokejistu komandu. Saturieties nu, sievas māmiņ un sievas papucīt! Goļcovs ir un paliek Goļcovs, dziedi vai raudi!

— Tu jau esi saposies? ... Ai, Igor, cik tu esi glauns! Kā tad tev ienaca prātā ...

Svetlana tā arī visu nepateica līdz galam, pakāpās atpakaļ, nolaida acis, viņa izskatījās tik notrūkusies, it kā nejauši būtu iedrāzusies telpā ar uzrakstu «Ieeja aizliegta! Augsts spriegums!». Viņa sajuta šo augsto spriegumu, taču par vēlu — viņa jau bija sastingusi. Bet Igors Savovičs joprojām stāvēja ar izslietu zodu, augstprātīgi samiegtām acīm, un, šķiet, arī viņu bija paralizējusi augstsprieguma strāvā.

Viņi klusēja ilgi, ļoti ilgi, tad Svetlana klusi klusītēm noprasīja:

— Tev slikti? Vai ļoti slikti, Igor?

Igors Savovičs varonīgi cīnījās ar trula un neizskaidrojama naida lēkmi pret sievu. Aplamais «tev slikti» satracināja viņu gluži kā sarkana lupata vērsi; viņš nevēlējās būt sirdzēja lomā un nesaprata sievu, kas atļāvās runāt par viņa neizprotamo slimību, kad vajadzēja valdīties un klusēt. Tomēr vienlaikus viņu pārsteidza tas, ka sieva vienmēr atskārta viņa stāvokli. Kā gan viņa nojauta, kas notiek ar vīru pašlaik, kad viņš svētku uzvalkā stāv pie spoguļa, kā uzvarētājs izslējis zodu?

— Nedusmojies, Igor! — Svetlana atkal lūdzoši piespieda rokas pie samtainās krūtežas. — Man arī smagi un baismi. Mēri, holeru, karu, nabadzību, aklumu — visu izturēšu, būšu blakām, lološu, bet tagad ... Es nezinu, kas ar tevi notiek, kā lai tev palīdz? Es mīlu tevi!

Sieva nemeloja. Labs un īsts draugs, tuvs un uzticams cilvēks raudzījās Igorā Savovičā, raudzījās tādām pašām mīlestības pilnām acīm kā pirms četriem gadiem, kad viņi apprecējās, un viņam gribējās nosēdināt Svetlanu sev blakus un, sievišķā modē saskumušam, sīki un bez steigas izstāstīt par noslēpumainībā tīto tēvu Valentinovu, par māti, pārvaldnieku Nikolajevu, iesauku «Mīlulis», sētnieku un viņa māsu, par Ritu, kas arī acīmredzot Igoru mīl...

— Šodien, biedri, ir mana dzimšanas diena! — Igors Savovičs nobazūnēja. — Uzvalks man — tupi un turies, firmas pulkstenis. Esmu iesmaržojies ar odekolonu «MEN», franču kaklasaite. Kas šeit notiek, biedrene Goļcova? Kariete vēl nav piebraukta? Kāpēc?

Svetlana pasmaidīja caur asarām, bet tās nenoslaucīja — aizmirsa.

— Es domāju, ka tu nebrauksi pie mammas un papus un noliku mašīnu garāžā ...

— Uz priekšu!

Ārā, vēl joprojām svelmē, kumpa ar dārza grieznēm apcirptās papeles apšķērētām un apaļām galvām, tievkājainu meiteņu bariņš uz trotuāra spēlēja klases, automašīnu straume pamazām kļuva rimtāka, iestādes tukšojās. Kā vienmēr, satraukti, aizgūtnēm trokšņoja upes piestātne, klusām slīdēja trolejbusi un skaļi žvarkstēja tramvaji; dzīve turpinājās.

Goļcovu ģimenes garāža atradās netālu no mājas, kaut kur aiz stūra, nelielā ieliņā, bet, tieši kur, Igors Savovičs nezināja, jo vairāk nekā pirms gada nopirkto garāžu nebija redzējis. Personisko mašīnu viņš nevadīja, un nebija jau arī vajadzības. Igoru Savoviču pilnīgi apmierināja darba mašīna ar amizanto tēvoci Vasju pie stūres. Igors Savovičs kopā ar tēvoci Vasju brauca uz darbu un no darba, darīšanās un tāpat vien — pavizināties, piemēram, kopā ar draugiem uz kādu ārpilsētas restorānu vai dodoties makšķernieka gaitās.

Svetlana piebrauca mašīnu «Žiguļi-203» tieši pēc desmit minūtēm un, bremzēm šiki nokaucot, apstādināja to netālu no vīra. Igors Savovičs pasmaidīja, no labās puses piegāja pie mašīnas un iesēdās iekšā.

— Paklausies! — pagriezusies ar seju pret vīru, Svetlana mundri un ātri ierunājās. — Paklau, Igor, es arvien piemirstu tev pateikt, bet nu atcerējos, pati nezinu, kādēj ... Sajās dienās es satiku Valentinova māti, nu, to piemīlīgo večiņu Nadeždu Georgi-jevnu, un vai mēma paliku ... — Viņa vērīgi ieskatījās Igoram Savovičam sejā. — Zili brīnumi! Es pamanīju, ka tu esi apbrīnojami līdzīgs Valentinova mātei!... Kas gan viss dzīvē nenotiek, Igor! Ar prātu neaptverami!

Igors Savovičs izrieza krūtis, iecietīgi papliķēja Svetlanai pa plecu.

— Pūcē uz priekšu, pūcē vien, onkul! — viņš noteica pronča-toviskā balsī un ar Prončatova vārdiem. — Pūcē tik tālāk, rē pol-šam, trīnīts paģirām.

Apgabala izpildkomitejas priekšsēdētāja pirmā vietnieka Ivana Ivanoviča Karceva savrupmāju ar četrslīpju jumtu gandrīz pavisam aizslēpa zaļa sēta un vecas, cieši kopā saaugušas papeles. Svetlana ar savu atslēgu atslēdza čuguna vārtiņus, iegājusi pagalmā, no iekšpuses atvēra lielos vārtus un pēc tam apsēdās pie stūres, lai iebrauktu pagalmā, taču uz dzeltenā, smiltīm nokaisītā celiņa parādījās Ivans Ivanovičs, vecākais, mājas saimnieka divkāršs vārdabrālis un sētnieks, sargs un draugs, kas savus daudzos pienākumus pildīja ne tikai aiz brīva prāta, bet arī pretēji Ivana Ivanoviča, jaunākā, tas ir, Karceva, gribai. Vecais ostjaks, tas ir, Ivans Ivanovičs, vecākais, pazinis mašīnu, gluži kā bērns piespēra kāju, pagriezās par simt astoņdesmit grādiem un, nikni novicinājis rokas, aizgāja.

— Tagad viņš veselu stundu bozīsies! — Svetlana sarūgtināta nopūtās. — Pats nelabais mani dīdīja atvērt vārtus...

Ivans Ivanovičs, vecākais, kas bija Svetlanu auklējis no divu gadu vecuma, pieprasīja, lai Ivana Ivanoviča, jaunākā, meita, ierazdamās dzimtajā mājā, zvanītu, nevis pati atdarītu vārtus. Svetlanai tas reizumis piemirsās, un vecais vīrs tad cēla negantus tračus. Ivans Ivanovičs, vecākais, auklis, vientuļš cilvēks bez savas ģimenes, mīlēja Svetlanu, kā pats izteicās, vairāk par viņas mati un tēvu kopā ņemtiem.

— Šodien piedos, — Igors Savovičs nomierinoši teica. — Kā nekā svētkiņi ...

Karceva savrupmāja īstenībā bija pavisam pieticīga un neliela, ja nebijis vēl pirms revolūcijas tirgoņu garā celtā pompozā, grandiozā un nekam nevajadzīgā mezonīna, kurā neviens nedzīvoja. Greznais mezonīns bija lielāks par pirmo stāvu un pacēlās virs tā, tas viss savrupmāju vērta lielai, gigantiskai sēnei līdzīgu. Abi Karcevi un ostjaks Ivans Ivanovičs, vecākais, dzīvoja lejā: guļamistaba, Karceva mājas kabinets, viesistaba ēdamistaba, večuka istaba un plaša veranda, kas iejoza pusi mājas un arī bija pompoza, būvēta tirgoņu gaumē. Tā tad arī visa savrupmāja.

— Rāpies ārā! — Svetlana teica, redzēdama, ka Igors Savovičs nogrimis domās un vilcinās. — Ai, tik tikko somu neaizmirsu! Mamma lūdza atvest etiķi pelmeņiem ...

Večuka brīdināti vai arī padzirdējuši motora rūkoņu, no augstā lieveņa kāpa lejā sievas vecāki — priecīgi, satraukti, acīmredzami laimīgi. Kā jau Igors Savovičs bija pareģojis, sievasmāte — melnā sarafānā un blūzē ar melnu vīriešu kaklasaiti, zempapēžu kurpēs, un jebkurš cilvēks, kas ieraudzītu sievasmāti, atskārstu, ka viņa visu mūžu strādājusi par lauku skolotāju, ka viņai patikusi filma «Lauku skolotāja» ar aktrisi Marecku, kurai viņa centās mazliet līdzināties; viņa bija atklāti labestīga, mīkstsirdīga, iecietīgi vēlīga, vēl aizvien glīta, apveltīta ar īpašu krievu sievietes pievilcību. Svetlana mātei nelīdzinājās ne mazākā mērā.

Gluži cita kaluma cilvēks bija sievastēvs. Viņā noraugoties, nevarēja domāt, ka viņš visu mūžu, ja neņem vērā kara laiku, nodzīvojis nomaļā Sibīrijas provincē, tas ir, rajonu centros, kurus no Romskas šķīra tūkstošiem kilometru. Viņš bija kalsns,_ stalts gara auguma vīrs platiem pleciem, šaurām acīm tumsnējā sejā, kas atsauca atmiņā lietišķu un pasausu mūsdienīgu japani. Tas viss bija izskaidrojams pavisam vienkārši: Ivans Ivanovičs Karcevs bija cēlies no sensenis Sibīrijā ieceļojušajiem melnuzacainajiem ukraiņiem un Obas pirmiedzīvotājiem — ostjakiem, tumsnējiem un šauracainiem.

— Sveicināti, Igor Savovič! — Ivans Ivanovičs teica un, raudzīdamies znotam tieši acīs, cieši paspieda roku. — Esat atbraukuši īstajā laikā. Paldies!

— Sveicināti, Igoriņ! — zemā lauku sievas balsī teica sievasmāte, bet roku sniegt Igoram Savovičam neuzdrīkstējās. — Esam priecīgi, ai, cik priecīgi!

Ostjaks Ivans Ivanovičs, vecākais, ar nīgru seju turēdamies malā, pikti sūkāja īso, pašdarināto pīpi. Viņš bija īsts Obas aborigēns, varēja ēst jēlu gaļu un zivis, vēl joprojām ar pirmo skroti trāpīt vāverei acī. Kopā ar Karceviem viņš dzīvoja jau tik sen, ka Svetlana neatcerējās, kad īsti mājā bija uzradies Ivans Ivanovičs, vecākais, kurš tagad tika uzskatīts par ģimenes locekli, tas ir, svešiem ļaudīm viņš stāstīja, ka ir Karceva vecākais brālis, un arī pats Karcevs ostjaku stādīja priekšā kā savu brāli.

— Bet es atvedu etiķi! — Svetlana mātes balsī priecīgi noskan-dēja, no somiņas izņemdama trīsšķautņu pudeli. — Neaizmirsu vis! — viņa palielījās, un bija skaidrs, ka Svetlana nav gaidījusi tik miermīlīgu Igora Savoviča un vecāku tikšanos; Igors — tā tik tiešām bija necerēta dāvana! — stāvēja un laipnīgi smai-

dlja, nevis drūmi klusēja, kā varēja gaidīt. — Bet es, māmulīt, neaizmirsu vis etiķi!

Sievasmāte pēkšņi apņēmīgi sniedza roku znotam.

— Es jūs no visas sirds apsveicu, Igoriņ! Novēlu laimi, veselību, visu to labako!

— Apsveicu dzimšanas dienā, Igor! — rāmi sacīja Ivans Iva-novičs Karcevs. — Labu veselību! Tas ir pats galvenais!

Ivanu Ivanoviču Karcevu pilsētā un apgabalā cienīja un augstu vērtēja, runājot par viņu, arvien tika likti lietā apzīmējumi «taisnīgs», «pienākumā cilvēks», «gudrs», «labs», «godīgs». Vienprātība spriedumos par Karcevu bija tāda, ka, visam par spīti, gribējās pajautat: «Bet kas tad slikts ir Ivanā Ivanoviča Karcevā?» Un, atklāti runājot, Igoram Savovičam būtu mierīgāk un vieglāk ap sirdi, ja Karcevam piemistu visiem zināmas vājības un dažādi trūkumi, bet, lūk, kas par trakumu, — Ivans Ivanovičs Karcevs bija labs cilvēks — un cauri. Laikam jau tādu pašu Karceva izpētes ceļu bija nostaigājis apgabala komitejas pirmais sekretārs Ļevašovs, ja jau rajona izpildkomitejas priekšsēdētāju Karcevu viņš iesēdināja krēslā, uz kuru, pēc baumām spriežot, kandidēja trīs apgabala «pīlāri».

— Igoriņ, Svetlaniņ, nāciet iekšā! Nav ko stāvēt kā tādiem ciemiņiem! — laimīgā balsī teica sievasmāte, ņemdama zem rokas meitu un znotu. — Pelmeņi sataisīti, rutki un mārrutki sarīvēti, viss, itin viss ir gatavs ... Ejam taču!

Sievasmāti sauca par Ludmilu Viktorovnu. Viņa strādāja par skolotāju nomaļā sādžiņā, kad nejauši pie viņas atbrauca komjaunatnes rajona komitejas sekretārs Vaņa Karcevs; viņš nedēļu pārbaudīja komjaunatnes darbu, bet, pirms devās prom,’ saskaņā ar tajos laikos izplatīto atturību jūtu atklāšanā sacīja: «Svētdien atbrauc uz rajonu. Sarakstīsimies». Kopš tā laika, tādu filmu kā «Piektais okeāns», «Meitene ar raksturu», «Traktoristes», «Ja mums rītu draud karš ...» audzināta, viņa bija laba un uzticīga sieva, ta sakot, kaujinieciska draudzene.

— Igoriņ, Svetlaniņa! Nu ejam taču, ejam taču istabā!

— Paga, netrenc tak! — pēkšņi uz lieveņa atskanēja tik varens bass, ka šķita, tas nekādi nevar piederēt kalsnajam mazā auguma Ivanam Ivanovičam, vecākajam. — Sazin kur mūždien skrien, steidzas, bet jēgas — tik, cik vistas kājā gaļas. Viņiem allažiņ, ka tik runāt, runāt, runāt...

Piktodamies un purpinādams, nez kādēļ aiz muguras paslēptām rokām večuks devās pie Igora Savoviča. Viņš bija līkkājis, ka jau daždien mednieks, seju klāja vesels miljards sīku krunciņu, acis — šauras spraudziņas, ģērbies kā jau ostjaki — ičigi, novalkātas mančestra bikses, puķots, ar vītu aukliņu sajozts katūna krekls, mutē sagreizusi pīpīte.

— Trīsdesmit gadu, bet dumjš joprojām! — vecais nikni sacīja, vērsdamies pie Igora Savoviča. — Pusotra ostjaka un viens krievu bābietis no vārtiem acu nenovērš, gaida tavu gaidīšanu, bet tu savu paša meitieti izlaidis, nekādu saprašanu neiedzen, kā kad nemaz vīrišķis nebūtum. Aiz kam Svetlanai vārtus vērt, kad ir saimnieki? Mums pašiem jāatdara vārti — skaidrs? Klusē? Kauns gan?

Nievīgi sprauslodams, Ivans Ivanovičs, vecākais, sniedza koka pīli, tas ir, pīli — pievilinātāju, bet tādu, par kuru mūsdienu mednieks nevar ne sapņot: ostjaku pašu rokām darinātās pīles pirms trīsdesmit četrdesmit gadiem bija izzudušas pat Obas krastos. Pievilinātāja pīle, kas tika sniegta Igoram Savovičam, ne ar ko neatšķīrās no dzīvās pīles. «Briljants, mēnessakmens!»

— Paldies, Ivan Ivanovič! — pietvīcis aiz prieka, teica Igors Savovičs. — Saturieties nu, pīlītes, rudenī. Kas tik nu būs, kas tik nu nebūs! Paldies, paldies!

Kā spoža saulīte staroja sievasmāte, aizkustināts smaidīja Karcevs, kas saprata, cik vērtīgu dāvanu ir saņēmis kaislīgais pīļu mednieks Igors Savovičs, bet vecais ostjaks, zināms, par varēm centās rādīties sirdīgs, rauca pieri, it kā aiz dusmām piespēra ar mīkstajā ičigā ieauto kāju, bet šaurajās acu spraudziņās dzirkstīt dzirkstīja prieks dievinātās Svetlanas vīra dēļ.

Cik tas viss bija vienkārši un saprotami! Aiz Karceva savrupmājas augstā žoga mita labsirdība, īsta, patiesa, vienkārša kā viss, kas nav viltots, labsirdība. Ivans Ivanovičs, vecākais, kurš trīsdesmit devītajā gadā plūdu laikā bija zaudējis ģimeni un kuru frontē no nāves bija izglābis Ivans Ivanovičs, jaunākais, un kurš patvaļīgi bija nolēmis savu mūžu nodzīvot kopā ar savu glābēju; trīsdesmito gadu skolotājas tērpā ģērbtā, veclaiku, narodņiku manierē inteliģentā sievasmāte; Ivans Ivanovičs Karcevs — cilvēks ar eiropeizēta japāņa seju un mednieka augumu — visi šie cilvēki bija patriarhāli labsirdīgi un smalkjūtīgi. Znots viņu mājā nebija viesojies kādu gadu — slikti, bet neko darīt, ja viņš negrib: znots ir ieradies — lieli prieki, kurus nav vērts aptumšot ar attiecību skaidrošanu .. . Spīd saule, svilpo strazdi ievu krūmos un pīlādžos, uzpūš spirgts vējiņš — dzīvo, cilvēk, esi labs un vienkāršs!

— Re, nule īstā reize parunāt — kam neeita mājā iekšā? —•, Ivans Ivanovičs, vecākais, lietišķi sacīja. — Nule īstais laiks pie galda sēsties.

Svētku galds piecām personām bija klāts verandā, no kuras bija saskatāma šaura zilās Romas strēmelīte, režģotais televīzijas tornis un viesnīcas «Sibīrija» augšējie stāvi. Tomēr pilsētas trokšņi šurp neatkļuva, bet vējiņš, sienu vairīts, vēdīja dzestrumu. Ar stīvi iecietināto galddrānu apklātais galds bija patukšs — uz tā atradas tikai dažas uzkodas, šņabja, konjaka un vīna pudeles, pie šķīvjiem nebija nažu. Šāds no skata patukšs galds mēdz būt sibīriešu ģimenēs, kad īstais, galvenais un kārotais ēdiens ir tāds gardums ka pelmeņi.

— Māmuj un tu, papu, — sēdieties_ šeit, — laimīga, ka viss risinās tik labi, izrīkoja Svetlana. — Tēvocis Ivans apsēdīsies re, kur, bet mēs ar Igoru — te. Tev, Igor, taču patīk sēdēt un skatīties uz upi. Nu jauki. Kur tad papus?

Sievastēvs patiesi bija nozudis, bet sievasmāte mīklaini smaidīja un caur pieri vērās Igorā Savovičā. Viņas apa|ā seja bija jauna un veselīga, un to ieskāva resnās matpīnes sirmais vainags; bija viegli iedomāties, cik daudz jautrības, miermīlības un prasmes neko nesarežģīt slēpās aiz grumbiņām, kas kā stari ietvēra acis. Sievasmātei bija tipiska skolotājas balss: klusināta, mazliet piesmakuši profesionālās slimības — balss saišu iekaisuma dēļ.

— Re, arī papus!

Sievastēvs nevilšus ienāca svinīgā solī, samulsis un tādēļ pa-muļķīgā izskatā, jo samulsums nekādi nesaderējās ar sausnējo biznesmeņa seju. Karcevam rokās bija tumšsārta, nespodri vizoša slavenas vācu firmas bise. Tā bija tāda bise, ka Igors Savo-vičs palika mēms, nezināja, ko domāt un vai vispār vajag domāt. Viņš tikai saprata, ka bises vērtību nenosaka tās cena, tā varēja vienīgi kādam piederēt vai nepiederēt — cits rēķins nebija iespējams. Ivans Ivanovičs, jaunākais, šo dārgo bisi bija atvedis no Vācijas kā trofeju.

— No pīļu mednieka — pīļu medniekam! — Karcevs teica, arī mulsi smaidot. — Kā saka, lai nematītu ne lapsas asti!

Elpu aizcirta jau monogrammas vien uz nespodrā metāla. Sī bise bija piederējusi kādam no «trešā reiha» pavaldoņiem. Saksi-jas, Tīringas vai Bavārijas rezervātos bija granduši šāvieni no abiem stobriem reizē, bises bijušo īpašnieku vārdus droši vien varēja lasīt muzeja katalogos. Lūk, kādu dāvaniņu Igoram Savovi-čain sniedza sievastēvs — viens no visvarenākajiem Romskas apgabala cilvēkiem.

— Lai jūs, Igor, nemanītu ne lapsas asti!

Igors Savovičs juta smagu karstumu sejā, it kā katra šūniņa būtu pielijuši ar metālu un sakaitusi, bet lūpas, gluži otrādi, kļuvušas aukstas. Viņš ar acu kaktiņu redzēja Svetlanas nelaimīgās acis, viņa lēnām cēlās augšā, lai gan nekādi nevarēja palīdzēt.

— Ņemiet, Igor, tā pieder jums!

Karcevs pat tādu domu nepieļāva, ka Igors Savovičs no dāvanas varētu atteikties, viņš pacietīgi vēroja znotu, kas nez kādēļ minstinājās: dzimušais sibīrietis Ivans Ivanovičs, jaunākais, bija viesmīlīgs, devīgs, viņam patika citus apdāvināt, tas viņam sagādāja patiesu prieku. «Ņemiet, Igor, tas ir labs ierocis,» pauda viņa acis. «Redzu, ka jums patīk. Tad jau brīnišķīgi! Nekautrējieties! ...»

— Paldies, Ivan Ivanovič! — Igors Savovičs gausi teica. — Paldies, bet tādu dāvanu es nevaru pieņemt. Jūs par šo ieroci esat maksājis ar savām asinīm, un tas pieder vienīgi jums . ..

«Esi gan tu nelietis, Goļcov!» Igors Savovičs nodomāja, jo grūti iedomāties dumjāku un aplamāku stāvokli par to, kādā atradās Karcevs, kurš stāvēja ar bisi izstieptajās rokās un vēl nevarēja aptvert notikušo. Igors Savovičs nolēma palīdzēt sievastēvam. Viņš saudzīgi paņēma no Ivana Ivanoviča Karceva bisi, pagrozīja to, nošūpoja galvu un, lai tā no jauna nenokļūtu Karceva rokās, pieslēja verandas kaktā.

— Saprotiet mani pareizi, Ivan Ivanovič, — Igors Savovičs teica. — Tas ir pārāk liels upuris, lai es to varētu pieņemt. Piedodiet!

Aukstums un sāpes, bailes un izmisums kā dzelzs skrāpeklis sakustējās Igora Savoviča krūtīs. «Karcevs, Valentinovs, pārvaldnieks Nikolajevs, «progresists» Savkovs, kas Goļcovu bija iedēvējis par «Mīluli», ķēpa ar sētnieka māsas pierakstīšanu, ģenerālis Popovs, pulkvedis Sirotins — lūk, cik daudz seju atspoguļoja bises blāvais metāls ... Pirms pieciem gadiem galvenais inženieris Valentinovs uzaicina Goļcovu strādāt trestā, paiet pusgads — galvenā inženiera dzīvoklī Igors Savovičs iepazīstas ar jautru un gudru meiču Svetlanu Karcevu, apprec šo Krivošeinas rajona izpildkomitejas priekšsēdētāja meitu, bet pēc tam izrādās, ka ir nokļuvis apgabala izpildkomitejas priekšsēdētāja pirmā vietnieka znota godā ...

— Igor, Igor! — it kā no tālienes viņa apziņu sasniedza vārdi. — Neatsakies, lūdzams, no dāvanas! Neaizvaino papu! Nevajag! ... Mēs taču esam tuvinieki, pašu cilvēki!

Karcevs klusēja. Tad piegāja pie bises, paņēma to un devās prom skumjš, bet mierīgs. Vecais ostjaks, nevarēdams saprast, kas šeit notiek, jocīgi grozīja galvu virs strupā kakla: te lūkojas uz Igoru Savoviču, te uz durvīm, aiz kurām bija nozudis Karcevs.

— Igor! — Svetlana iesaucās smalkā un žēlā balstiņā. — Igor, ko tu izdarīji!

Viņš pagriezās pret sievu un ieskatījās viņai kaut kur virsdegunē; prātu aptumšoja dusmas un naids: «Būtu labāk klusējusi! Ar tavām rokām pārvaldnieks Nikolajevs mājkalpotāju nepieraksta! Bet karaliskas dāvanas mēs nepieņemam, dārgā!» Viņš pret sievu pašlaik izjuta tādu pašu naidu, kā no rīta pret pārvaldnieku Nikolajevu, un manīja, ka naidā pret šiem diviem tik atšķirīgajiem cilvēkiem ir kaut kas kopīgs, lai gan pati šī doma bija pavisam aplama. Sieva un pārvaldnieks — kas gan tiem va-reja but kopīgs, bet niknums pret sievu smacēja Igoru Savoviču, aizmigloja acis. Vārdu sakot, notika tas, par ko viņš bija sūdzējies profesoram psihiatram Bajandurovam, kad runāja par bez-iemesla naida lēkmēm, kas viņu mocīja bieži vien bez kāda pamata.

— Man šķiet — būtu laiks sākt! — ienākdams verandā un tēlodams, ka nekas nav noticis, Karcevs jautri sacīja un kārīgi saberzēja rokas. — Dod nu šurp šņabulīti, māt. Jūsu konjakus es taču nedzeru ...

Bija redzams, ka Karcevs ir aizvainots, tomēr saprot vai arī nojauš, kade| znots atteicies no dāvanas; apveltīts ar asu un gaišu pratu, Karcevs, zināms, noģida, kāpēc Igors Savovičs veselu gadu neatsaucās uz aicinājumiem paciemoties sievastēva namā. Pēc Karceva sejas tāpat bija jaušams, ka viņš nožēlo notikušo un tātad saprot savu kļūdu — apveltīts ar sibīrieša dāsno dabu, viņš nebija ņēmis vērā davanas vērtību un savas sarežģītās attiecības ar znotu. Tādēļ Karcevs ne vien bija piedevis vienīgās meitas vīram, bet arī gribēja, lai nepatīkamais gadījums pēc iespējas ātrāk aizmirstos.

Igors Savovičs ar šausmām juta: trūkst gaisa, grūti elpot, tāpēc baidījās zaudēt samaņu. Viņš neuzkrītoši zem žaketes pamasēja krūtis sirds apvidū, kāri, gluži kā putnēns barību, vairākkārt^ ierija dzestro gaisu, pievēra" acis. Ak dievs, cik slikti! Gribējās tūlīt iekrist gultā, pagriezties ar seju pret sienu, līdz sāpēm samiegt plakstus un nedz ko domāt, nedz dzirdēt, ne redzēt, ne atcerēties, ne just, gribējās pārvērsties ledus tilkā.

— Igoriņ! — tostarp teica sievasmāte. — Igoriņ vai gribat kūpinātās zivtiņas, skābētus gurķīšus? Sēnīšu ir veselas sešas zor-tes. Uzlikt?

Igorā Savovičā mutuļot mutuļoja naids. Viņā viss brēktin brēca: «Neviens jus uz zagsu vilkšus nevilka, bijusī pilsone Karceva! Jums pašai labpatikās mani bildināt. Jūs, cienījamā, aizsākat valodas par vientulību trokšņainajā pilsētā. Vai gan tā nebijāt jūs, kas kāzu tērpu pasūtīja mēnesi pirms tam, kad jums teica: «Drāzīsim prom uz zagsu!»»

— Igor, ielej man, lūdzu, konjaku.

Viņš nedzirdēja, viņš domās teica kvēlu runu ... «Ar jūsu papucīti, mīļo sievukiņ, notikuši brīnumu brīnumi! Kuzma Jurje-vičs Ļevašovs — tā sauc cilvēku, kurš jūsu tēvu padarījis par Karcevu, par to pašu Karcevu, kurš uzdrīkstas pasniegt dārgas davanas, bet kāds gan jums ar to sakars, mīļā dzīvesbiedre? Kas jums devis tiesības vaimanāt, kad Goļcovs, jūsu vīrs, dāvanu nepieņem? Jūsu papucis ir gudrs, lielisks darbinieks, bet kāda daļa gar to šim Igoram Goļcovam, ja Karcevs kļuvis par tagadējo Karcevu pec tam, kad Igors Savovičs apprecēja Svetlanu Karcevu?»

— Igor, mosties!

Tpī! Igors Savovičs attapās, ka sēž sievastēva savrupmājas verandā pie galda, ar atvieglinājuma sajūtu ieraudzīja Romas zilgo strēli, televīzijas torni, viesnīcas «Sibīrija» lēzeno jumtu. Vējš pašreiz pūta no upes, tas bija dzestrs, kuplie koki un krūmi tīksmīgi žvīgoja, un vienīgā šajā zemes pleķītī augošā ciedru priede, liela un veca, izdeva dīvainu skaņu — šalca kā jūras gliemežnīca. Igors sajuta smaržas — savvaļas augu, meža smaržas, saldas, satraucošas. Smaržoja pēc medus un sveķiem, pēc avenēm un ievām, pēc jāņogām un platlapjiem.

— Aizsapņojos, piedodiet biedrenes dāmas un kungi, — Igors Savovičs mundri un jautri sacīja. — Bet kā būtu, ja es šodien piedzertos? Re, tā, vai zināt, ņemšu un piedzeršos. Vai atļausiet?

Svetlana iesmējās, sāka aplaudēt:

— Lai, lai piedzeras! Zini papu, Igors nekad mūžā nav bijis pa īstam piedzēries. Lai, lai piedzeras! — Un svarīgi piebilda:

— Viņam vajadzīga nervu atslodze.

Ivans Ivanovičs, vecākais, kas vienmēr ievadīja pasēdēšanu pie galda Karcevu mājā, izņēma no mutes pīpi, nenodzēsis to, iebāza kabatā — un piecēlās.

— Tad nu, Igor Savič, audz liels, gudrs un lai tev viss šķiras! — viņš svinīgi teica, gluži kā indiānis kara padomē.

— Vārdu sakot, pildi, puis, visu, ko tev liktenis nolicis!

Gluži kā jūras bangas šalca ciedru priede, klusi nokrita zeme egles pagājšgada čiekurs, vēja skarta īgni nošvīkstēja uz krēsla pamestā avīze, un laikam no visa tā Igoram Savovičam kļuva mazliet vieglāk — un viņš jau varēja skatīties uz sievu un tās vecākiem, nebažīdamies, ka tie viņa acīs izlasīs naidu — netaisnu un slimīgu.

— Paldies, Ivan Ivanovič! — viņš tencināja večuku. — Sametam pa lampu, ko?

Plaši atvērtajā mutē liedams konjaku, Igors Savovičs jau iepriekš izjuta atvieglojumu, atbrīvotību, tāds kā prieks, pa pusei aizmirsts un tāls, iekņudējās krūtīs, taču jau atkal, varbūt pēdējoreiz šodien, viņa apziņu skāra doma: «Ak dievs, kaut drīzāk kas notiktu!»

— Nu tad tā! — Igors Savovičs teica. — Ņemiet par paraugu, pilsoņi!

Amizantā Svetlanas līksme par to, ka Igors Savovičs grib piedzerties, sirsnīgie sirmgalvja vārdi, Karceva rāmais smaids, sievasmātes prieks par meitas prieku — tas viss izkliedēja sasprindzinājumu, un pie galda atkal kļuva viegli un vienkārši. Tā bija laba un draudzīga ģimene, šie trīs Karcevi un vecais Kuļmana-kovs, un jau atkal jauks, loti jauks bija Ivans Ivanovičs Karcevs — cilvēks ar japāņu biznesmeņa noslēpumaino seju.

— Priekā! — Igors Savovičs nomurmināja. Ausīs sāka dūkt, salds vilnis apņēma krustus, dārzā dunēja zvani... Igors Savovičs vairs nedusmojās uz Karcevu, kas nevilšus viņu bija pazemojis ar tik vērtīgu dāvanu, gluži otrādi, viņš labprāt atcerējās, cik labi par sievastēvu atsaucās apgabalā un pilsētā, kā pats Valentinovs, viņa Pludināšanas Augstība Valentinovs, teica: «Karcevs — tas skan diži!» — un šie leģendārā, gluži kā Augšāmcelšanās dievnams, cilvēka teiktie vārdi bija kļuvuši populāri.

— Bet nule vajadzētu pa otrai iemest! — teica vecais ostjaks.

— Nule īstais laiks būtum iemest par Svetlaniņu, do’, die’s, viņai labu veselību. Svetlaniņ!

Pusi mūža vientuļais Ivans Kuļmanakovs bija ziedojis sava sādžinieka un frontes drauga meitai, bet, kad Svetlana aizbrauca uz pilsētu, viņš savu mīlestību dāvāja meičas vecākiem. Nedz precēties, nedz vadīt mežsaimniecību Ivans Ivanovičs, vecākais, negribēja, viņš vēlējās tikai vienu — kalpot Karceviem un ne jau tāpēc, ka Svetlanas tēvs bija izglābis Kuļmanakovam dzīvību, bet gan Svetlanas dēļ, vienīgi Svetlanas un tikai Svetlanas dēļ .. .

— Lai tev kuplas laimes! — vecais sacīja, šņūkādams degunu.

— Bet, ja tev kāds pārestību tīko nodarīt, tu tik pažēlojies man. Dusmās es esmu gauži zvērīgs. Katru vienu varu piedauzīt.

Lielas veca vīra asaras mirdzēja acīs, ritēja pa neskaitāmu grumbu klātajiem vaigiem, un tas bija tik baismi, savādi un baismi, jo šķita, ka raud maska. No kurienes gan uzradušās asaras, ja seja atgādina pārakmeņojušos tūkstošgadīgu koku?

— Uz tavu laimi, meitiņ! — dziedošā balsī mīlīgi sacīja sievasmāte.

— Vesela, meit! — teica Karcevs.

Un atkal šalkoja koki, dziedāja putni, spīdēja saule, smaržoja pēc zāles un medus .. . Bet kāpēc gan par dzīvi nepriecājās trīsdesmit gadus vecais atlētiskā auguma vīrs Igors Savovičs Goļ-covs? Kā viņam nebija gana? Ar ko viņš nebija mierā? Gudra un 'mīloša sieva, augsts amats, gaiša nākotne, par savu vietnieku sajūsminātais Valentinovs, kas nezina, ka Goļcovs ir viņa dēls. Kāpēc bija uznākusi neiedomājama vēlēšanās ielikt atraidītās bises stobrā patronu ar lodi, noaut zābaku, vienalga, kurai kājai, un iebāzt mutē auksto, pēc ieroču eļļas smirdošo stobru ...

— Igor, kāpēc tu nedzer? — Svetlana iesaucās. — Draudēji piedzerties, bet sēdi ar tukšu glāzīti...

Igors Savovičs pieliecās, ieskatījās Svetlanai tieši acu dzimumos, tad novērsās un it kā starp citu nodomāja: «Viņa zina par Ritu! Zina, bet nemūžam to neteiks ...» Nemieru un skumjas šis atklājums nemodināja, bet, liedams sev glāzītē konjaku, Igors Savovičs galīgi nolēma, ka no sestdienas notikumiem viņš sev var izlobīt kaut ko derīgu un ārkārtīgi svarīgu, lai izprastu, kas ar viņu notiek un notiks, it kā sestdienas notikumi būtu iedevuši atslēgu, ar kuru atšifrējams Igors Savovičs Goļcovs. Viņš salēja mutē otru lielu konjaka glāzi.

— Brašulis! Velna pulveris! — nokrekstējās vecais ostjaks. — Oi, Svetlana, tavējais pūš pīlītes, ka nekad nav piedzēries līdz nemaņai! Ve, Igors tak nemazam neuzkož!

Karcevs sāji pasmaidīja. Apskaužami mierīga, harmoniska bija viņa unikālā seja ar iegarenajām acīm, ar uzrautajiem plakstiņu stūrīšiem; spēcīga seja, seja, kas pieder cilvēkam, kuram dzīvē viss ir kārtībā, kurš apzinās savu vērtību un kurš atradis apslēptu paņēmienu, kā nostādīt Līdzsvarā gudru svaru kausus, kuros likta dzīve un viņš pats dzīvē. Šis mazrunīgais, lietišķais cilvēks daudz ko zināja par dzīvi un cilvēkiem, daudz ko prata: sēdēt pie svinību galda, klusēt, runāt, draudzīgi tērzēt, strādāt, mācēja augstā vērtē turēt sauli, vēju, smaržas, putnu vīterošanu. Taču jādomā — ne jau vienā rāvienā bija iemantojis šo līdzsvarotību, pašpaļāvību, cēlo mieru?

— Es uzlikšu vārīties pelmeņus! — sacīja sievasmāte un aizgāja uz virtuvi. — Pēc divdesmit minūtēm būs gatavi!

Labi bija verandā, goda vārds, labi! Igors Savovičs satvēra konjaka pudeli, piešļāca pilnu glāzi un, neskatīdamies uz sievu, viņas tēvu un sirmgalvi, vienā malkā izdzēra.

— Pirmo ar mokām, otru kā pa jokam, trešo kampjam abām rokām! — braši noskandēja Igors Savovičs un nezin kādē| iesmējās, lai gan pirmā skurbuma saldme bija pārgājusi, vienīgi pirkstos bija manāma silta trīcoņa, taču galva bija izmisīgi skaidra, domas dzima vienkāršas kā ģeometriskās figūras — aplis, trijstūris, četrstūris. Piemēram, nule noskandētā frāze bija vienādsānu trijstūris. «Mokām» un «rokām» bija malas, bet «pa jokam» pamatne.

— Draņķīgs konjaks! — Igors Savovičs profesionāli, gluži kā degustators paziņoja. — Es varu izdzert visu pudeli! — viņš palielījās un augstprātīgi laipni iesmējās. — Igoru Goļcovu pie pudeles, bračiņ, nevārēsi. Nav no tās zortes! Nē-ē!

Pamatīgi trīcošiem pirkstiem — viņš pats to nemanīja! — Igors Savovičs pielēja vēl glāzīti, ar izriestām krūtīm, augstprātīgs un uzpūtīgs, izlaidis no redzesloka sievu, sievastēvu un večuku, zaudējis apstākļu un notiekošā izjūtu, viņš atkal bravūrīgi izdzēra. Konjaks šoreiz iestrēga rīklē, lika tai sažņaugties, bet Igors Savovičs drosmīgi pārvarēja pretīgumu. «Piestrebjos!» viņš nodomāja, bet skaļi teica:

— Igoram Goļcovam viss pa spēkam!

Verandā, pie galda un dārzā bija notikušas dīvainas pārvērtības. Galds bija sarucis līdz tualetes galdiņa lielumam, veranda līdzinājās kutera klājam, tas ir, jūtami šūpojās, dārzā vairs nedvesmoja smaržas, koki šķitās esam violeti, apstrupināti, bet nora, gluži otrādi, izpletusies plašumā, augšup izliektu virsmu — gluži kā uz mutes apgāzts šķīvis.

— Ūdens jau vārās! — pabāzusi pa durvīm galvu, līksmi iesaucās sievasmāte. — Tūdaļ metīšu iekšā pelmeņus.

— Ūdens? — Igors Savovičs, sasprindzinādams uzmanību, pārjautāja. — Ūdens? — Viņš sazvārojās. — Odens? Vai jums zināms, ka viss, absolūti viss, sastāv no ūdens? Cilvēks ir ūdens, koki — ūdens. Zemi klāj ūdens. Bet, lūk, uz Mēness ūdens nav. Nav. Tas ir smieklīgi, ka uz Mēness ūdens nav, na-av. — Viņš izbrīnā noplātīja rokas. — Bet es iekampšu vēl! Igoram Goļcovam pudele — tpī! Viens spļāviens. Pudele jā-pie-beidz!

No tālienes, no turienes, kas varēja būt arī izfantazēta, atskanēja tāda kā pazīstama balss:

— Igor! Igor, nu, tas jau par daudz! Papu, tēvoci Ivan, pievaldiet Igoru!

Kas tas?_Papu! Cik vienkārši — papu! Bet ja kādam ir divi papucīši? Kādam dzīvam cilvēkam divi papucīši. Igoram Goļco-vam pudele konjaka — viens spļāviens. Re! Ņemam pudeli, ielejam, hop — un nav! Jocīgi, ka noriņa atgādina otrādi apgāztu šķīvi. Bet, re, ciemos pie Prončatova neviens nevarēja piedzerties. He-he-he, vienīgi viņš, Igors Goļcovs, spēj smalki piedzerties.

— Man šodien uzdāvināja pulksteni. Japāņu pulksteni! — Igors Savovičs teica noteiktā balsī. — Visaugstākās markas japāņu pulksteni! Uzminiet, cik japāņu pulksteņu man pašlaik ir? D-i-i-vi! Re! — Viņš parādīja roku. — Un re! — No krūškabatas viņš izņēma veco pulksteni. Un re! Bet mājās? — Viņš viltīgi piemiedza aci. — Bet mājās man ir vēl divi pulksteņi — viens tēvzemes, otrs Šveices ražojums. Es esmu ļoti bagāts, ļoti!

Igors Savovičs brīdi daudznozīmīgi klusēja. Viņš, šķiet, patiesi dzīvoja citā pasaulē vai citos platuma grādos; viss reālais notika un eksistēja it kā pats par sevi, it kā caurstrāvodams Igoru Savoviču, gluži kā elektriskā strāva caur viņu šāvās materiālie priekšmeti, un tāpēc tie bija fantastiski, neskaidri, tie peldēja siltā, violetā dūmakā. Atsvešinātība bija salda, muzikāla, sevī iesūcoša; lai šīs izjūtas būtu jo pilnīgākas, viņam gribējās sevi izvērst uz kreiso pusi, nomainīt katru daļiņu sevī, it kā piedzimt no jauna tajā pašā izskatā, bet, pieņemsim, ar mīnusa zīmi.

— Pelmeņi gatavi! — no nekurienes, no tukšuma, atskanēja balss. — Pelmeņi gatavi!

Neizprotamības dūmaku pāršķēla smalks, oranžs stariņš, kaut ko izgaismoja, kaut ko, gluži otrādi, paslēpa sabiezējušajā tumsa ... skaļā balsī smejošais Valentinovs vecā režīma krēslā, Pron-čatovs, kas lūdz Igoru Savoviču turēties, Rita, kas cenšas atcerēties, vai viņai gadījies vaigu vaigā sastapties ar nelaimi, pārvaldnieks Nikolajevs, kas ar slepkavnieka acīm glūn uz Igoru Savoviču, profesors Bajandurovs, kas runā par sensoro badu. Savienojās, pārvietojās, atvienojās, atkal_savienojās ...

— Es protu pulksteņus salabot! — pēkšņi pielecis kājas, Igors Savovičs uzbudināti iesaucās. — Es esmu vislabākais pulksteņmeistars pilsētā. To atzinis pat slavenais Matvejs Jerofejevičs. — Viņš izstiepa roku, parādīja pigu. — Jūsu izslavētais Matvejs Jerofejevičs nevarēja salabot akadēmiķa Kuzņecova «Longine», bet es aizgāju pie Matveja Jerofejeviča, uzmetu aci — un salaboju! Es, redz, ko, izdarīšu! — klusinājis balsi, uzmetis kūkumu un piespiedis rokas augumam, it kā kādam uzglūnēdams, Igors Savovičs noslēpumaini teica. — Es, lūk, ko, izdarīšu: pametīšu trestu un kļūšu par pulksteņmeistaru. Vai jūs zināt, cik nopelna Matvejs Jerofejevičs? Četrus simtniekus, mazākais. Bet es? Es, Igors Goļ-covs — pulksteņlabošanas ģēnijs —, piecus simtus noraušu, noraušu, ka nemetas. Jauki, jaukiņi!

Kaut kas silts un spēcīgs, kaut kas neizprotams uzvēlās virsū, sagruva pār Igoru Savoviču. Pa galdu aizripoja, nokrita zemē un saplīsa vīna kauss, atskanēja dīvaina skaņa ... Svetlana metās Igoram Savovičam ap kaklu un sāka ātri, skumji un lūdzoši skūpstīt viņa seju, kaklu, plecus; sieva skūpstīja tā, it kā viņi nebūtu redzējušies simt gadu, it kā Igors Savovičs neskarts būtu atgriezies no kara vai iznācis no cietuma, kurā bijis ieslodzīts uz mūžu. Aizmirsusi tēvu un māti, večuku, visu pasauli, Svetlana raudādama daudzināja:

— Būs labi, nu redzēsi, būs labi! Viss būs labi, nekas slikts nenotiks, nekas slikts, nekad, nekad. Es tevi izglābšu, es tev palīdzēšu. Nekas slikts nenotiks, būs labi, ļoti labi!

Atbrīvojies no sievas skavām, neko nesaprazdams, Igors Savovičs uzmanīgi, samiegtām acīm, gluži kā mikroskopā ieskatījās sievā, sagrīļojās, apsēdās un ļāva galvai krist uz galda, turklāt tā, ka bija dzirdams pamatīgs dobjš būkšķis. Neviens pat lāgā izbīties nepaguva, kad jau atskanēja viņa sajūsmīgais sauciens:

— Igoram Goļcovam gan ir piere. Kā no čuguna!

Iestājās klusums. Vējš bija pierimis, paslēpies, saule aizgrimusi aiz priedēm, zemi klāja zilgi rožaina dūmaka, gluži kā slāpstoša ugunskura dvinga nejaukā laikā. Aiz raizēm par nakts radīto kārtību bija pieklusuši dienas putni, un jau kļuva dzirdamas atsevišķu nakts putneļu balsis. Smaržas, kā tas aizvien mēdz būt, naktij iestājoties, bija sevišķi asas un stipras, gaiss ar tām tik ļoti piesātis, it kā tās tīkotu aizstāt saules gaismu.

— Bet es neraudu! ... — Igors Savovičs caur skaļajām elsām teica galdam. — Es nepavisam neraudu. Es iešu strādāt par pulksteņmeistaru ...

Viņš lēja dzēruma asaras, tāpēc ka visa pasaule — tas nu tagad bija skaidrs! — metās cīniņā pret Igoru Savoviču Goļcovu. Viņu nemīl, viņu neciena, grib viņam atņemt pat to, kā viņam nekad nav bijis, bet pēc kā viņš tīko, lai uzzinātu, kas tas īsti ir. Sieva viņu nemīl un neciena tādēļ, ka viņš ir gulējis ar Ritu, galvenais inženieris Valentinovs tādēļ, ka Goļcovs ir pret Kolojulas plostu, pārvaldnieks Nikolajevs tādēļ, ka Igors Savovičs pierakstījis sētnieka māsu, sievastēvs Karcevs tādēļ, ka Igors Savovičs izmanto viņa augsto dienesta stāvokli, sievasmāte tādēļ, ka viņš slikti izturas pret tās meitu, vecais ostjaks — tādēļ, ka Igors Savovičs nepieņēma bisi, Rita — tādēļ, ka viņš gultā sacīja: «Laiks iemigt!»

— Igor, mīļais, dārgais, saņemies! Viss ir labi, brīnišķīgi! Tev kļūs vieglāk. Tu izgulēsies, tu rīt būsi mierīgs. Tu būsi vesels. Viss, itin viss būs labi.

Viņš lēnām pacēla galvu un vienā mirklī, kā jau stipri piedzēries cilvēks, atkal pārvērtās — kļuva nikns, bāls, pāršķieba seju.

— Kas būs labi? — Igors Savovičs sadistiski gausi noprasīja. — Es jautāju pēdējo reizi: kas būs labi? — Vārdi viņu smacēja vai nost, viņš gārdza aiz vārdu gūzmas. — Valentinovs ir slavenība, Nikolajevs — salašņa un karjerists, Prončatovs — mūslaiku varonis, Savkovs — godavīrs un mūsu sirdsapziņa, bet kas ir Igors Savovičs Goļcovs? Labs, slikts, gudrs, dumjš? Atbildiet! Atbildiet taču! Labsirdīgs, ļauns, drosmīgs, bailīgs? Ā, nezināt vis! — viņš bļāva. — Nezināt! Nu tad es jums pateikšu. Goļcovs — ir ne šis, ne tas. Ziepju burbulis, aritmometrs, Valentinova un viņa rakstamgalda piedēklis — tas ir Goļcovs. — Igors Savovičs teatrāli paklanījās. — Lūdzu ņemt par labu . .. Jūs klusējat? Tā jau ir, jūs esat audzināti, smalkjūtīgi, labi cilvēki. Ha, ha! Neticiet Goļcovam! Viņš melš nie-ie-kus ... Niekus! Siev, kur manas čībiņas? Stop! Es gribu teikt ko citu... Jā, jā, citu! — Viņš grīļojas: — Citu ... Jūs neko nesapratīsiet un ne-va-rat saprast. Jābūt bērnam, lai redzētu kailu karali...

Vecais Kuļmanakovs kā apdullis grozīja galvu, sievasmāte ar lielās bļodās kūpošiem pelmeņiem bija sastingusi durvīs, Karcevs pētīja galdauta rakstu, Svetlana klusītēm raudāja, bet ar Igoru Savoviču notika tas, kas parasti notiek ar cilvēku, kas pirmoreiz sava mūža trīsdesmit gados iekampis milzīgu devu alkohola un saindējies zaudē cilvēka paskatu. Igors Savovičs — atkal jauna pārmaiņa! — pēkšņi kļuva līksms: smalkā balsī skanīgi smējās, pats sev aplaudēja, klanījās uz visām pusēm, spieda roku pie sirds. Viņš sagrāba savās skavās Svetlanu, dzīrās dejot ar viņu, bet uzmina pats sev uz kajas un būtu nogāzies, ja Svetlana nenoturējusi, bet, kad atguva līdzsvaru, pavēstīja, ka grib kaut ko svarīgu paziņot: un laida vaļā sātanisku zviedzienu.

— Meitenīt, jūs man dikti tīkat! — viņš sievai kvēli teica.

— Atļaujiet jūs pavadīt! Vai esat ar mieru? Tencinu! — Viņš nometās uz viena ceļa. — Es mīlu jūs! Pieņemiet manus apsveikumus. Ko? Jūs mani pavizināsiet ar autiņu? ... Lieliski. Jūs pati vadāt autiņu? ... Ah-ah!

Igors Savovičs kļuva brīnum rosīgs. Vienā mirklī paguva izdarīt milzum daudz darbību: nepazīdams sievastēvu, pateicīgi paspieda viņam roku, nomutēja sievasmāti, ko nekad nebija darījis, ar palocīšanos atvadījās no večuka, goddevīgi nosaucis viņu par Eduardu Eduardoviču; Igors Savovičs vienlaikus paguva uzģērbt žaketi, ciešāk savilkt kaklasaites mezglu un sāka atmuguriski kāpties atpakaļ, izmeklēti smaidīdams, klanīdamies un runādams labā angļu valodā. Nobeidza viņš krievu mēlē:

— To jums, seri, saka pats Igors Goļcovs, pats Igors Goļcovs! Ak, cik žēl, ka jums nav pa spēkam izrunāt manu tēvvardu! Savovičs, seri, Savovičs! Pareizi, protams, seri, sacīt Savičs, bet Goļcovs saka Savovičs un vienīgi Savovičs. Kaprīze, seri, kaprīze!

Automašīnā Igors Savovičs turpināja savu aumaļaino darbošanos. Sākumā viņš palūdza Svetlanu, dēvēdams viņu par «meitenīti», pabraukties pa pilsētas galveno ielu, lai varētu paskatīties svētku ilumināciju, bet, kad attapa, ka nekādas iluminācijas nav, pieprasīja, lai «meitenīte» dragā ar simt sešdesmit kilometru lielu ātrumu stundā, tā pārbaudot bremzes. Pēc tam Igors Savovičs ilgi un dedzīgi pierunāja Svetlanu braukt uz Romas krastiem, lai patīksminātos par kuģiem, mēness celiņu tumšajā ūdenī un par pašu mēnesi.

— Vajag doties pie dabas krūts, pie mūžīgās un neiznīcīgās dabas! — Igors Savovičs patētiski teica. — Kāpēc cilvēki negrib saprast, ka' daba šķīstī... Starp citu, vai jūs zināt, ar ko nodarbojos es? Iznīcinu dabu ... Bet kāpēc mēs nebraucam patīksmi-nāties par mēness zelta celiņu tumšajā upē?

Visi automašīnas logi bija atvērti, salonā cirtās auksta, blīva gaisa strāvas, mašīna traucās uz priekšu, un Igoram Savovičam reibums sāka pāriet, lai gan viņš joprojām mala niekus, nelikdamies zinis par meiteni, kura skaļi smējās par viņu un kuru viņš jau uzrunāja ar «tu». Pusceļā viņš negaidīti pavēlēja apstādināt mašīnu pie pirmās ūdens ņemšanas ierīces.

— Tas gluži vienkārši ir tavs pienākums, cilvēka un sievietes humāns pienākums, ar aukstu ūdeni padzirdināt aiz slāpēm mirstošo ...

Igors Savovičs ar lūpām pieplaka pie metāla krāna, kas oda pēc rūsas, un dzēra tik ilgi, ka Svetlana jau sāka bažīties, bet viņš, izdzēris savu tiesu, skaļi zvaigādams un mežonīgi iebrēkdamies, ļāva savu galvu ledainajai strūklai. Slapjš iesēdās mašīnā un vēlēja braukt tālāk.

— Es gribētu zināt, — viņš errojās, — kāpēc mēs neaizbraucām paskatīties uz mēness celiņu tumšajā ūdenī? Starp citu, uz kurieni tu mani ved?

— Uz mājām.

— Uz mājām? Brīnišķīga ideja!

Kādus simt piecdesmit, divsimt metrus no mājām Svetlana iegrieza mašīnu labi apgaismotā, šaurā ieliņā. Vienā šaurās šķērs-ieliņas pusē cita pie citas slējās četras garāžas ar dažādas krāsas durvīm — sarkanām, zaļām, gaišzilām un dzeltenām. Lielās, pamatīgi celtās mūra garāžas atradās pavisam nomaļā vietā, virs katras no tām dega gaišas, stiepļu pinuma ieskautas elektriskās spuldzes.

— Klāt esam! — Svetlana pavēstīja. — Esam galā! Kāp, lūdzu, ārā, Igor, es iedzīšu mašīnu.

Igors Savovičs veikli un ierasti žigli, ne reizes nesagrīļoda-mies, izkāpa no mašīnas un, pagājis malā, ņēmās sīki jo sīki nopētīt šķērsielu, kurā nekad nebija bijis un kura viņam bija pa prātam: tā likās līksma un mājīga. Tāda mazītiņa, tīra, rotaļīga. Nezinādams, kā ieliņu sauc, Igors Savovičs to nokristīja par Garāžu ielu. Iepretī garāžām ieliņas platuma atstatumā slējās četrstāvu nams, celts pēc visā Savienībā pazīstama standartprojekta.

Oho! Bet namiņš, kā izrādījās, nepavisam nebija tik kluss un vienaldzīgs, ka sakumā likās. Līdzko Svetlana, atslēgām šķindot, atslēdza un uz savu pusi pavilka garāžas čīkstošās durvis, kādā no otrā stāva logiem parādījās trīs galvas uzreiz — sievietes, vīrieša un bērna galva. Pa atvērtu trešā stāva logu lūrēja tikai viena galva, bet pirmā stāva malējās parādes durvīs tumsnīja noslēpumains sievietes stāvs siltā lakatā. Beigu beigās iegaismojās logs trešā stāva galā, uz balkona iznāca puskaila sieviete, paraudzījās lejup, miegaini izstaipījās un nozuda. Taču visvairāk Igoru Savoviču interesēja trīs spilgti neona burti Ā, A un A. Starp tiem melneja dažāda lieluma atstarpes. Igors Savovičs ieinteresēts aizrautīgi punktierēja:

— Ja «tīrītava», tad kāpēc trīs A un kādi ir tie izdzisušie burti? Es jums jautāju, kāpēc trīs A? Klusējat? Labs ir! Sāksim no gala ... — viņš cītīgi murkšķēja. — Sāksim, saku, no gala. Ja nav tīrītava, tad pirmais vai abi pirmie burti ir līdzskani. Bet kādi?

— Mazgātava, — aiz muguras teica Svetlana. — Tā ir veļas mazgātavas izkārtne. Ejam, Igor.

Viņš padevīgi atļāva, lai viņu paņem zem rokas, un, viegli sazvārodamies, ja uz asfalta patrāpījās kāds grubulis, centīgi devās uz priekšu, tomēr vēl arvien dzīrās griezties atpakaļ pie trim neona burtiem, jo viņu vēl joprojām māca nopietnas šaubas, vai tā ir «mazgātava». Tā viņi bija nogājuši kādus simt soļus, ne vairāk, kad gaišajā un atskanīgajā ieliņā pēkšņi it kā tika ieslēgts simt tranzistoru, to piepildīja neganti ģitāru strinšķi, aizsmakušas balsis un ar metāla pakaviem apkaltu apavu klaudzieni. Kas dziedāja, kāpēc dziedāja, ej nu sazini! Bet dziedāja kaut ko modernu, dziedāja pretīgās balsīs, tomēr pareizi, muzikāli un tik izteiksmīgi, ka Igors Savovičs mitējās ģenģerēt un atbrīvoja savu roku.

— Pa pirmo zorti! — viņš nomeimļoja. — Cenšas...

Aizšķērsodami visu ieliņu, Igoram Savovičam un Svetlanai

pretī nāca trīs puiši ar ģitārām rokā un meitene — tieva un maza. Viņa soļoja vienā ierindā ar puišiem, bet mazliet atstatu no malējā kreisajā pusē, it kā tur būtu ietve. Igoram Savovičam turklāt likās, ka puišiem aiz muguras slēpjas vēl kāds, bet viņš nebija īsti drošs, vai tā nav tikai viena no visā balsī aurojošo ģitāristu ēnām.

Jaunieši bija tik ķēmīgi, ka pat «Krokodila» karikatūrists neuzdrīkstētos tos izmantot par modeli. «Nebūs ticami!» Pašam garākajam — vismaz divi metri — kājā bija bikses neredzēti platiem galiem, ar zvaniņiem un ķēdīti. Krēpes nokarājās pāri pleciem, priekšā ar šķībeniski apgrieztu šķipsnu aizsegdamas acis. Otrais un trešais puisis bija mazliet īsāki, bet it kā vēl paspilgtinātas garā ģitārista kopijas.

— Svetlana, paskat tik! — no izbrīna un trokšņa pavisam atskurbis, ieminējās Igors Savovičs. — Nē, tu tikai paskaties uz šitiem. Tas tak ...

Viņš nepaguva pabeigt, jo garais ģitārists pēkšņi mitējās dziedāt un uzsauca:

— Ej, papucīt! Lasies nost no ceļa! Ka nesaminam!

Skaidrā prātā Igors Savovičs, jādomā, tūlīt būtu aptvēris, ka «papucītis» zīmējas uz viņu, bet šobrīd atskatījās, sak, ko uzrunā šis lamzaks, un, tā kā ieliņa joprojām bija tukša, Igors Savovičs neziņā blenza tuvojošos ģitāristos.

— Vācies no ceļa, papucīt, vācies! — draudīgi uzbrēca garais. — Aizlidināsim kā mušu, papucīt!

Igoram Savovičam vēlreiz parēgojās, ka ģitāristam aiz muguras kāds slēpjas vai gluži vienkārši iet, bet tas bija sīkums, Igoram, šķiet, beidzot bija radusies iespēja likt lietā savu neremdināmo darbošanās kāri„

— Nevajag klaigāt! — priecīgi smaidīdams, viņš bez steigas jo vēlīgi uzrunāja garo puisi. — Kliegšana ir vājo ierocis, bet jūs esat stiprs. Papūlieties saprast: jums, jaunākajiem, jādod ceļš tam, kuru jūs nosaucat par «papuci». Cilvēku sabiedrībā, vai zināt, pieņemts dot priekšroku vecākiem ļaudīm, lai gan tehniskās revolūcijas laikmetā ...

Iedzēruša cilvēka vēlības, atmaiguma uzplūdi, mīlestība pret visu pasauli kā bangaina stihija mutuļot mutuļoja Igorā Savo-vičā. Gribējās tūlīt pat uz visu atlikušo mūžu sadraudzēties ar ģitāristiem, uzlūgt zēnus un meiteni ciemos vai kopā ar viņiem kaut kur aiziet, padziedāt par Vaņku Morozovu, kā viņš «cirka meiču mīlēja», un vispār draudzīgā pulkā soļot pa dzīvi ar tās priekiem un bēdām. Gribējās apkampties un bučoties uz nebēdu, jautāt: «Vai tu mani cieni? Paldiesiņ! Es tevi arī dikti stipri cienu!»

— Kas attiecas uz mani, draugi, — Igors Savovičs tēvišķīgi skaidroja, — kas attiecas uz mani, tad vārds «papucītis» šodien pilnīgi pieņemams, lai gan ir drusciņ aiz matiem pievilkts. Man šodien palika trīsdesmit gadu ... Bet kāpēc jūs klusējat? Man gribas pa-a-ru-u-nā-ties. Ļoti!

Puiši stāvēja nekustīgi, atbalstījušies uz savām ģitārām, un neizpratnē skatījās uz Igoru Savoviču — gluži kā uz mūra sienu, kuru kāds uzbūris viņu sen pazīstamajā un iestaigātajā ceļā. Viņi bez steigas kaut ko pārlika, kaut ko smagi apsvēra, trīsreiz pārmija skatienus, tad garais šķeista, kas Igoram Savovičam likās vispatīkamākais, pārmetoši sacīja:

— Papucīt, bet tu taču esi pilns kā zeķe! — Viņš pavīpsnāja. — Tu esi pamatīgi piesūcies, papucīt. Šitā jau var piecpadsmit sutkas norauties ...

Ģitāristi pēkšņi pārvērtās. Likās — viņi beidzot atraduši ilgoto, kuru meklējot kopš agra novakara bija izklenderējuši puspilsētas, izaurojuši visas zināmās dziesmas, aizsmakuši, sarāvuši lēto ģitāru stīgas; viņi bija gājuši, dziedājuši, sacēluši kājās pilsētu, skumuši un vairs neko labu necerēja, kad šai nāvotīgi garlaicīgajā ceļā pēkšņi iznira Igors Savovičs — likteņa dāsnā velte.

— Papucīt! — mīlīgi pieliecis galvu, sacīja garais. — Tu gvelz rupjības strādnieka cilvēkam ... Ek, papuci, papuci!

— Igor! — Svetlana iekliedzās. — Sargies! Igor!

Akurāti nolikuši zemē ģitāras — meitene iekliegusies aizmuka —, tie trīs lēnā gaitā, smaidīdami un visādi māžodamies, nāca virsū Igoram Savovičam. Bija redzams, ka šie labi saspēlē-jušies ģitāristi ir rūdīti dūru cīņās, viņu kustības bija lieliski saskaņotas un trenētas; pa ceļam viņi draudīgi rotīja piedurknes.

— Igor! Bēdz, Igor!

Igors Savovičs neapzināti atgrūda sievu, skurbumu bija nomainījis satraukuma mundrums — viņš zaglīgi pakāpās atpakaļ, lai pašu neielenktu no muguras, vienā mierā novilka un nometa zemē žaketi, ieņēma boksera stāju.

— Papucīt, aukstu nepataisīsim, nerausties, uzdauzīsim pāris plūmju un iesim gulēt.

Igors Savovičs ar baudu iezviedzās, bet tieši tajā brīdī gaisā nozibēja lamzaka garā roka, Igoram Savovičam nācās paliekties sāņus — ģitāristu barveža dūre trāpīja nevis sejā, bet gan plecā, un’tieši pēc pussekundes lamzaks, it kā vidū aizlūzis, gaudoja aiz sāpēm. Taču ar to vēl nepietika — Igora Savoviča kreisā roka, kā jau tas parasts tādā situācijā, deva triecienu no apakšas uz augšu pa pieliekto zodu. Sķeista iekliedzies nokrita, ar galvu triekdamies pret asfaltu.

— Viena persona neskaitās! — Igors Savovičs apmierināts piezīmēja. — Ai-ai-ai, cik man šodien baisi!

Viņš visu uzmanību pievērsa strupiķim, jo labi saprazdams, cik tas bīstams, — tenisa bumbiņa, nevis cilvēks: gan trāpīt grūti, gan uz kājām stabils. Droši vien tādēļ Igors Savovičs' bija izlaidis no acīm vidējā auguma brašuli un tūdaļ arī saņēma sitienu saules pinuma apvidū, viņam aizcirtās elpa, acu priekšā viss salīgojās, sagriezās, un, Igoram Savovičam pašam to neapzinoties — tas notika automātiski —, atbildes zvēliens ķēra strupiķa virsdeguni; vienlaikus veikli izlocījies, Igors sakampa vidējā puiša dūri. Rāviens uz savu pusi, sviediens, spēriens ar ceļgalu ... un atskanēja tāds kliedziens, ka ausīs sāka zvanīt. Igoram Savovičam likās, ka pēc šī kliedziena ieliņā kļuvis gaišs kā dienā.

— Igor! — Svetlana kliedza.

Kā izrādījās, strupiķis bija atžirbis un, kaut gan viņam pa degunu šļācās melnas asinis, Igoram Savovičam gāja virsū ar ģitāru, turēdams to rokā kā veseri. Igors Savovičs sāka gausi kāpties atpakaļ, tas ir, līdz nama sienai. Viņš atdūrās pret to ar muguru, un strupiķis priekā atieza zobus: «papucis» pats bija ielīdis lamatās. Ar svilpoņu apmetusi loku — Igors Savovičs zibenīgi paliecās sāņus —, ģitāra ietriecās mūrī un sašķīda sīkās druskās, bet strupiķis, zaudējis līdzsvaru, sāka lēnām svērties uz priekšu, un, gluži dabiski, viņu ceļā sastapa Igora Savoviča dūre, kurš atkal priecīgi iezviedzās, vērodams, kā strupiķis lēnām noslīgst zemē. Likās, it kā viņš būtu samiegojies un atlaistos cisās.

— Jau otra persona guļ man pie kājām. Bet kur tad trešā persona?

Vidējā auguma puisis bija nozudis. Garais ģitārists gulēja iepriekšējā pozā, strupiķis tik ar mokām spēja pagrozīties, un atlika tīri tehnisks darbs — ieskrieties, uzlēkt virsū tuvākajai ģitārai un nodejot uz tās mežoņu deju, un Igors Savovičs to arī nekavējoties izdarīja. Viņš uzlēca uz lamzaka ģitāras, stīgām strin-šķot un karkasam krakšķot, to sabradāja, pēc tam tāpat izrīkojās ar otru ģitāru un, uzvaras priekā iekliedzies, pacēla rokas:

— Slava! Par Cernogorskas čempionu kļuvis Igors Goļcovs, vidējais svars ... Sveicam uzvarētāju.

Aiz bailēm drebošā Svetlana gluži bez elpas metās pie vīra, piekļāvās viņam. Viņa nevarēja izteikt ne vārda, tikai īdēja, šūpoja galvu, un viņš iecietīgi glāstīja sievas karsto vaigu.

— Nu gana, gana. Muļķīte!

Lielajā namā gandrīz visur, no pirmā līdz pat pēdējam stāvam, dega gaisma, tieši tāpēc Igoram Savovičam bija licies, ka kļuvis gaišs kā dienā. Ļaudis bāza ārā pa logiem galvu, kaut ko uzrāvuši mugurā, dirnēja uz balkoniem, bet dažs labs jau skrēja šurp, kliedza, vicināja rokas ...

— Ejam, māmulīt! — Igors Savovičs, skaļi smiedams, iesaucās. — Papucītim velnišķīgi nāk miegs. Papucītim gribas uz čuču muižu ... — Viņš no jauna sāka reibt... — Dzi, māmulīt, kam es to saku, jāiet... Bet, ja vēlies, es tev kaut ko padziedāšu. Ja vēlies, es tev nodziedāšu strazda dziesmu. Nu tā paša strazda, kurš ... kurš ir Valentinovam. «Ak, mīla — loks, bet lokam šim nedz sākuma, nedz beigu ...»

Viņš grīļojās, klupeņoja, jau atkal neko ne redzēja, ne dzirdēja. Salīkusi zem smagās nastas, Svetlana stiepa galīgi noreibušo vīru: stiepa tā, kā to darīja sievas viņas dzimtajā sādžā — panesīgi, ar piepūlē saspringtu seju.

Ceturtā nodaļa KOMANDĒJUMS

Spēcīgā ātrgaitas kutera priekšgals tumšo Obas ūdeni sakūla zaļganā šampanietī, kaijas neatpalika, riņķoja un brēca tik žēli, it kā kuteris savās tilpnēs vestu projām visas zivis. Sapārotie dīzeļi gaudoja gluži kā reaktīvie dzinēji, bangas mutuļoja kā ūdenskritums, bet Igoram Savovičam gribējās tikai vienu — iebāzt galvu Obas aukstajā ūdenī. Galva viņam nesāpēja — tā bija sasprāgusi, sašķēlusies vairākās daļās, un katra daļa sāpēja savu sāpi. Pakausi durstīja smalkas metāla adāmadatas, piere kaisa, pieres daivas, šķiet, asiņoja.

No rīta Svetlana ar mokām dabūja Igoru Savovičū uz kājām, iesēdināja vannā, mazliet atmērcējusi, padzirdināja ar biezu kā medus kafiju. Viņa palīdzēja tik tikko dzīvajam vīram ietērpties komandējuma bruņās, pavadīja līdz mašīnai un maigi noskūpstīja. Šoferis tēvocis Vaņa, ieraudzīdams «šefu» nelietojamā stāvoklī, atļauju neprasījis, aizveda viņu uz tirgu un padzirdināja ar gurķu sālījumu.

Vakardienas notikumus Igors Savovičs Goļcovs itin nemaz neatcerējās: ne trikus, ko bija taisījis Karceva savrupmājā, ne ceļu mājup, ne kautiņu, kura laikā bija atskurbis un guvis iespaidīgu uzvaru. Dīvaini, bet visa vakardiena bija pilnīgi nogrimusi nebūtībā. Tā, piemēram, viņš vēl arvien nevarēja atcerēties, kādēļ strīdējies ar pārvaldnieku Nikolajevu. Igors Savovičs, protams, zināja, ka vakar'bijis nejēdzīgi piedzēries, taču visa uzma-nlba bija pievērsta tikai tam, kas notika šobrīd — neizturamajām ciešanām, un tam, ka pa kreisi uz tā paša priekšgala klāja, kur kā krustā sists gulēja Igors Savovičs, zemā metāla un porolona krēslā sēdēja galvenais inženieris Sergejs Sergejevičs Valentinovs, ģērbies mirdzoši baltā audekla uzvalkā, ar košas lentes apvītu sombrero galvā un žurnālu «Smena» rokā. Viņš, redzat, iznācis papriecāties par saulaino dienu un sava personiskā kutera «Ļena» trauksmaino skrēju pa sirdij dārgo Obu.

— Augi ar šķiedrainām lapām ... — Valentinovs murmināja, samiegtām acīm vērdamies debesu dzīlēs. — Interesanti, interesanti ... Dīvaini!

Triju četru stundu laikā ātrgaitas «Ļena» paguva no Romas izjoņot Obas brīvajos plašumos, krasti ar katru kilometru kļuva lēzenāki un klajāki, parastās un ciedru priedes nozuda, dodamas vietu kārklu un šķetru saaudzēm; arvien biežāk kreisais vai labais krasts atgādināja brīnišķīgu mākslīgo pludmali — te bija tā dēvētie smiltāji, slavenās vietas, kas piemērotas zivju zvejai ar milzīgajiem vadiem. Jā, zem brīnišķīgā kutera ķīļa savus viļņus vēla lielā Sibīrijas upe, bet Igors Savovičs kā līķis gulēja uz klāja un bija slims no kājas mazā pirkstiņa līdz matu cekulam pakausī.

— Šķiedraugs ir kukurūza! — aiz sāpēm saviebies, sacīja Igors Savovičs. — Šķiedrainas lapas krustvārdu mīklās vienmēr nozīmē kukurūzu ...

— Pareizi! Bravo, Igor Savovič, bravo!

— Paldies! Bet, ja iespējams, Sergej Sergejevič, krustvārdu mīklas miniet klusējot.. .

Valentinovs satraucās.

— Ak-ak-ak! Piedodiet, Igor Savovič, es pavisam biju piemirsis jūsu dīvaino brūci vai, tā teikt, zilumu sejā. Piedodiet, lūdzu!

Velns viņu zina, kādus jokus dzina galvenais inženieris, vēl arvien tēlodams, ka neredz, kādā stāvoklī ir viņa vietnieks, un pamatīgo bumbuli uz vaiga kaula dēvēdams par zilumu. Valentinovs izturējās tik dabiski, ka Igoram Savovičam galvā dzima doma: «Varbūt patiesi neko nenoprot?» — bet tūlīt viņš sakaunējās par tādu pieņēmumu.

— Kūrorts Francijas dienvidos ... Dīvaini! Kūrorts? Francijas dienvidos?

Ak dievs, gatavie kumēdiņi! Kumēdiņi! Līdz nāvei piedzerties paša dzimšanas dienā, iedzīvoties burvīgos zilumos un punos, nonākt līdz pilnīgam spēku izsīkumam un galu gala izšļaukus gulēt uz klāja koka seguma, kaujoties ar sāpēm, bailēm, skumjām un izmisumu, skatīties no lejas augšup uz savu paša tētiņu Valenti-novu, kurš risina krustvārdu mīklas žurnālā «Smena». Viena kāja pārmesta otrai, sombrero atbīdīts pakausī, no sandalēm laukā rēgojas zeķes zvērīgās krāsās; iedegusī seja koncentrēta, azartiski kustīgiem vaibstiem no saspringtās domāšanas. Bet rokas! Spalvainas, lielas, taču ar smalkām, slaidām locītavām, gariem pirkstiem; šīs rokas vien jau liecināja, cik ļoti mīl dzīvi un cik alkaini dzīvo šis cilvēks sniegbaltajā audekla uzvalkā. Un šis cilvēks ir radagabals Igoram Goļcovam, kurš kā līķis guļ tēvam pie kājām.

Skaudība! Kā izrādījās, skaudība bija tikpat skaudra, sāpīga, taranējoša kā naida uzliesmojumi, kas biedēja pašu Igoru Savo-viču. Bet cilvēks, kurš nezināja, ka pa labi no viņa mirst viņa īstens dēls, tīksminājās par dzīvi, sauli, ūdeni, darbu, gaidāmo veiksmi, muļķīgajām krustvārdu mīklām. Ar saules un domas apmirdzētam acīm lūkodamies žilbajās debesīs, viņš murmināja:

— Kūrorts Francijas dienvidos? Septiņi burti... Kūrorts Francijas dienvidos! Trešais burts no beigām «i». Dīvaini!

— Biarica! — Igors Savovičs nikni iesaucās un atvēra acis. — Godājamais Sergej Sergejevič, vai jūs nebūtu tik laipns un nepaskatītos žurnāla iznākšanas datumu. Ļoti lūdzu!

Valentinovs uzmeta aci žurnāla vākam.

— Augstais dievs! Pagājušā gada jūlijs! — viņš iesaucās, noraudams no deguna brilles un pārsteigti skatīdamies uz Igoru Sa-voviču. — Jūs atceraties pagājušā gada krustvārdu mīklas? Nē, vai jūs tik tiešām varat atcerēties pagājušā gada krustvārdu miklas? Ap-brī-no-ja-mi, unikāli! — Viņš vicināja žurnālu. — Nu bet kas ir tas? Romāna «Kā rūdījās tērauds» varonis? Trešais burts «u». Kas?

— Bruzžaks.

— Augstais dievs!

Ar amizantu niknumu Valentinovs aizlidināja žurnālu pār bortu, skaļi nosmējies, mainīja pozu, tas ir, paslēpa rokas aiz muguras, un tagad bez krustvārdu mīklas, kas bija likusi viņam koncentrēties, juta tīkamu atslābumu un tādēļ piedevām nez kādēļ kļuva it kā jaunāks. Izlīdzinājās grumbas, kļuva svaigāka āda ap acīm, un pat valdonīgās rievas ap lūpām vairs nebija tik dziļas. Labs, lādzīgs, vienkāršs un jauneklīgs tagad bija Valentinovs, un Igors Savovičs izdarīja kaut ko negaidītu — pacēla smago galvu un skaidri noprasīja:

— Sakiet, Sergej Sergejevič, — kāpēc jūs kuteri nosaucāt par Ļenu? Vai tam dots sievietes vai upes vārds?

Kā jau varēja gaidīt, smaids no galvenā inženiera sejas pamazām zuda, it kā to kāds aiz stūrīša vilktu prom, uzacis saraucās^ bārda izslējās kā pīķis. Šobrīd viņš bija baisms, šis inteliģentais labsirdis un lāga vīrs Valentinovs. Laikam gan galvenais inženieris tāds bija bijis karā, kad guva ievainojumus, ordeņus un medaļas. No tāda cilvēka varēja sagaidīt it visu — triecienu pa žokli, lodi, naža dūrienu. Oho-ho, kādus snaudošus spēkus un apslēptas iespējas savā paša tēvā atklāja Igors Savovičs Goļcovs.

— Ludzu, nebāziet degunu citu darīšanās! — Valentinovs gausi un cieti teica. — Piedodiet aso toni!

Igors Savovičs bija tik ļoti izbrīnījies, ka pat aizmirsa apvainoties un par atbildi galvenajam inženierim sarunāt rupjības, ko jebkuros citos apstākļos būtu izdarījis ... Pirms pieciem gadiem Romskas kokmateriālu pludināšanas tresta galvenā inženiera kuteris agrā rīta stundā braši pietauvojās pie Kolojūlas plostu sietuves koka piestātnes, bet pludināšanas iecirkņa priekšnieks Goļ-covs, kas priekšniecību sagaidīja, Valentinova sirsnīgo sveicienu neatņēma, jo tikko bija uzzinājis, ka galvenā inženiera ātrgaitas kuteris saucas «Ļena». Šis vārds bija uzrakstīts priekšgala abās pusēs, uz pūpes un uz sešiem glābšanas riņķiem. Gados jaunajam pludināšanas iecirkņa priekšniekam Goļcovam bija jānovēršas, lai izbrīnītais galvenais inženieris viņa acīs neizlasītu: «Es zinu, kāpēc jūs tā esat nosaucis kuteri. Par godu manai mātei un savai bijušajai sievai. Es esmu jūsu dēls!»

Šobrīd Valentinovs sēdēja ar porolonu pārvilktā krēslā un izskatījās tāds, ka likās — iemet viņam ar akmentiņu un atskanēs metāliska šķindoņa, un nav zināms, kas būtu noticis, ja no tilpnes uz klāja neuzdrāzies matrozis radists.

— Igor Savovič, jūs aicina pie rācijas. Kāda ražošanas daļa izsauc. Steidzīgi!

Nekāda ražošanas daļa viņu neizsauca, gluži vienkārši Vo-lodjka Ļiminskis, nezinādams, kur dēties aiz bezdarbības pēc Valentinova aizbraukšanas, apvaicājās par sava draudziņa Goļcova dārgo dzīvību un veselību.

Pēc enerģiski nobrēktā: «Ej pie velna!» — Volodjka nesamulsa, bet nodeva sveicienus vēl arī no Mitrija Mikitiča. «Kaut tu arī lamājies,» viņš teica, «bez tevis tomēr ir garlaicīgi. Preferansa partija atcelta ... Paklau, ir anekdote ... Ak negribat! Tad visu gaišu!»

Sviedros mirkdams, ar lielām pūlēm uzkāpis uz klāja, Igors Savovičs Valentinovā tūdaļ pamanīja vēl jaunu pārmaiņu. Kājas viņam vairs nebija sakrustotas, bet gan izstieptas, rokas — kaut kas tāds bija vērojams pirmoreiz! — bezpalīdzīgi gulēja uz ceļiem, galva noslīgusi uz krūtīm, acis aizvērtas un pat sombrero nošļucis uz pieres.

Igors Savovičs nervozi nožāvājās. Valentinova novecojušajā sejā, aizvērtajos plakstiņos, smakrā, visā uzkumpušajā augumā jautās kas tāds, ka no viņa negribējās acu atraut... Valentinovs mita sensenā pagātnē, savā jaunībā. Skolas zvani, veclaiku tango un valši, ievziedu smarža Augšāmcelšanās kalna dārzā, laiva tumšā upē, Ļena Veselovska ar bizi pāri jostas vietai, karalaika šausmas un sāpes un atkal Jeļena Veselovska, viņa vienīgā tāda, tikai katrreiz citāda: jauna un tā pati vecā, briljantos un samtā, vatenī un kimono. Lena, Ļena, Ļena! Valentinova novecojusī seja bija laimīga, maigi notrīcēja lūpas, maigumu pauda dubultzods ...

«Valentinovs vēl arvien mīl manu māti!» caur galvas sāpēm, caur durnuma miglu Igors Savovičs ar žēlumu un maigumu domāja. «No viņa var sagaidīt visu ... Mīl! Viņš mīl māti! ...» Cīnīdamies ar nelabumu un galvas reiboņiem, kas robežojās ar ģīboni, Igors Savovičs piesardzīgi apgūlās: viņš tagad domāja par to, ka viņš — lai cik tas rūgti un apgrūtinoši — mīl galveno inženieri, tiecas pretī tam, grib vienmēr redzēt un dzirdēt Valen-tinovu, atdarināt to. «Nolāpītie gēni! Ābols no ābeles ... Johiņ-bam, galva pušu plīst! Nelaimīgais idiots — sakārojies pielak-ties!»

— Eju postā pašā ziedonī! — Igors Savovičs žēli nostenēja.

— Vai aptiekā nav analgīna, pulverīšu pret galvas sāpēm, vai galu galā zilskābes?

Valentinovs, neatvērdams acis, izrīkoja:

— Oktjabrin Vasiļjevič, atnesiet Igoram Savovičam divus graudiņus analgīna un ūdeni ...

Ieņēmis zāles, Igors Savovičs apgūlās augšpēdus. Saule spīdēja acīs, debesis likās gandrīz vai melnas, jo nebija neviena mākonīša; kaijas atgādināja papīra «putneļus», un visu to cieši biezā kārtā klāja tumšsarkani un brūni punktiņi — gar acīm metās raibs. «Kņazs Bolkonskis kaujas laukā!» Igors Savovičs ironizēja par sevi. «Cildenas filozofiskas domas vagoja viņa augsto pieri! ...»

— Sergej Sergejevič! — Igors Savovičs ne visai skaļi jautāja.

— Vai jūs zināt kaut vienu soliņu mūsu pilsētas parkā?

Valentinovs izbrīnījies paskatījās uz Igoru Savoviču.

— Soliņu? Parkā? Hm! — Galvenais inženieris paraustīja plecus. — Lūgtum! Aiz pūtēju orķestra estrādes, kas atgādina gliemežnīcu . . . Visklusākais un ēnainākais soliņš. Hm! Kādēļ jūs tas interesē, Igor Savovič?

— Utilitāri. Interesējos, vai mani drīz iesprostos trakomājā.

— Hm. Sazin ko jūs te pļāpājat!

Galvenais inženieris atzvila pret krēsla atzveltni, no jauna aizvēra acis, bija skaidrs, ka viņš atmiņās kavējas pie klusā soliņa pilsētas parkā, uz kura savā laikā skūpstījies ar Igora Savoviča māti. Galvenais inženieris nezināja, ka viņa dēls pirms trim dienām bija vientulībā sēdējis uz šī soliņa un gudrojis — iet vai neiet pie tēva. Tāpat Valentinovs nezināja, ka viņa bijusī sieva, atklādama dēlam tā pasaulē nākšanas noslēpumu, it kā starp citu bija ieminējusies par soliņu aiz pūtēju orķestra estrādes... «Bet ja nu māte arī mīl Valentinovu?» Igors Savovičs nodomāja un greizi nosmīkņāja. «Dzīvē visādi gadās.»

Nieki, paģiru murgi! Jeļena Goļcova ir sieviete, kas nekad nekļūdās, Medicīnas zinātņu akadēmijas korespondētājlocekļa sieva, pati doktore un profesore, sabiedrības lauvene — vai gan iespējams, ka viņa tik daudzus gadus mīlētu pīķbārdi Valentinovu, romantiķi un anahorētu? «Nevajag tik daudz dzert, cienījamo Igor Savovič!»

Redzams, šī saprātīgā, gaišā doma kaut ko uzvandīja Igora Savoviča galvā. Gluži kā tāds zibsnis.

... Ieliņa, kuru Igors Savovičs nosacīti iedēvējis par Garāžu ielu, apgaismota kā svētkos, deg trīs mīklaini burti, sēcošu nopūtu izdveš pēdējās bojā ejošās ģitāras pēdējā basa stīga, lamzaks, ar abām rokām atspiedies pret zemi, gāzelēdamies un vaidēdams pūlas uzslieties sēdus; strupiķis guļ nekustīgi...

— Piedodiet, Sergej Sergejevič, vēl viens jautājums. Iedomājieties tādu situāciju. Cilvēks krītot triecas ar galvu pret asfaltu. Viņš droši vien ir pamatīgi sadauzījies, tomēr, balstīdamies ar rokām, uzslienas sēdus... Kas tas ir? Nopietns galvaskausa ievainojums vai vienkāršs smadzeņu satricinājums?

Galvenais inženieris nīgri sarauca pieri, bet acis neatvēra.

— Jūs man šodien nu nemaz nepatīkat, Igor Savovič! — viņš pieklājīgi, bet stingri teica. — Rodas iespaids, ka jūs neesat gulējis vairākas naktis vai arī esat slims... Iesaku jums kārtīgi izgulēties.

Paskatieties tik uz šo cilvēku, pilsoņi! Galvenajam inženierim drīz būs sešdesmit, bet viņš nepamana to, ko bija pamanījis kutera staršina Oktjabrins Vasiļjevičs, līdzko Goļcovs izkāpa no mašīnas un devās pie trapa. Staršina mīklaini pasmaidīja, bet, lūk, Pludināšanas Majestāte paziņo, ka Igors Savovičs «viņam nepatīk», un neko vairāk.

— Es neiešu gulēt! — pavīpsnājis teica Igors Savovičs. — Svešajam, kurš triecās ar galvu pret asfaltu no mana gāziena pa žokli, ir nopietna trauma.

— Kaunieties sevi apmelot! Sazin ko jūs tur melšat!

Kolojulas grīvā kuteris «Ļena» iebrauca rītausmā; virs upes kūpuļoja bieza migla, piekrastes vilkukārklus, ciematu un piestātni tik tikko varēja saskatīt, debesu austrumu pamalē, kur šobrīd vajadzēja būt saulei, bija izplūdis zaļš plankums. Kad kuteris piesardzīgi, uz labu laimi bija pietauvojies, izrādījās, ka tur atrodas vēl viens kuteris — balts, garš, slaids.

Supermoderno kuģi ar zemūdens spārniem pazina visa upes apkaime: žigls, spēcīgs, līdzīgs raķetei — tas milzu ātrumā traucās pa piekrastes rajoniem un kolhoziem, pa plostu sietuvēm un mežrūpniecības saimniecībām, pa pludināšanas kantoriem un padomju saimniecībām, vizināja partijas apgabala pirmo sekretāru Kuzmu Jurjeviču Ļevašovu. Sājā braucienā sekretāru pavadīja Kolojulas «saimnieks», tas ir, Tagaras kokmateriālu pludināšanas kantora direktors Oļegs Oļegovičs Prončatovs, un pašlaik viņi stāvēja uz klāja, gaidīdami, kad varēs pārvākties uz «Ļenu». Jau gandrīz diennakti Ļevašovs un Prončatovs joņoja pa Kolojulu, pirmais sekretārs pats savām acīm apskatīja visu, lai aktīvi piedalītos pēdējās, izšķirošajās pārrunās. Ļevašovs un Prončatovs bija ģērbušies vienādi: gari, atlocīti gumijas zābaki, stingra auduma bikses, slavenās zaļās jakas — «encefalietes» un līdz pat acīm uzmauktas zaļas naģenes ar tīkliņu, lai pasargātos no odiem. Līdzko «Ļena» pietauvojās, Ļevašovs un Prončatovs pārgāja uz tās.

— Sveicināti, biedri Valentinov! Sveicināti, biedri Goļcov!

Apgabala komitejas sekretārs Ļevašovs bija plecīgs gara auguma vīrs ar asiem sejas vaibstiem un ar kādu iezīmīgu īpatnību — stūrainām lūpām, kas tik ļoti nepatika Igoram Savovičam. Roka viņam bija spēcīga, žesti enerģiski; pirmajam sekretāram piemita tik necilvēciskas, neticamas un fantastiskas darbaspējas, ka viņu apskauda pat Valentinovs un Prončatovs. Pirmajam sekretāram bija paradums piemiegt aci un raudzīties cilvēkā tā, it kā viņš redzētu tam cauri. Lūk, arī tagad, cieši paspiezdams roku Igoram Savovičam, pirmais sekretārs uzmeta viņam savu piemiegto acu skatienu un, zināms, lika Igoram Savovičam sevī par to ironiski pasmaidīt. «Ak, kā jūs viļ izslavētais jūsu vērīgums, biedri Ļevašov!» viņš nodomāja. «Ja jūs spētu cilvēkiem cauri redzēt, jūs nebūtu piekritis Goļcova iecelšanai par galvenā inženiera vietnieku! Simtprocentīga kļūda — tas nu par traku, Ļevašov!»

— Galvu augšā, cienītais! — Prončatovs pačukstēja ausī, saspiezdams Igora Savoviča pirkstus un elkoni. — Soļo aiz manas platās muguras!

Pa stāvo trapu Prončatovam pa pēdām kāpdams lejā uz tilpnēm, Romskas pludināšanas tresta galvenā inženiera vietnieks Goļcovs kūtri prātoja, ka pārlieku daudz vislielākā kalibra priekšniecības raidīts cīniņa ar lielkravas plostu viltīgajā Kolojulas upē. Ai un vai! Ja Valentinovs nebūtu Igora Savoviča tēvs, ja Valentinovs Kolojulas plostu neuzskatītu par savu gulbja dziesmu, tad kāds Veseņinskas pludināšanas iecirkņa bijušais priekšnieks Igors Goļcovs ...

— Lūdzu, sēdieties, biedri! — Valentinovs lietišķi teica. — Kuzma Jurjevičs, jums ka ciemiņam visērtāko krēslu . Padevīgi lūdzu — sēdieties!

Viņi atradās vislielākajā kutera kajītē, tā sacīt, galvenā inženiera peldošajā kabineta. Liels, apaļš plašām sanāksmēm piemē-rots galds, skapji ar speciālo literatūru, telefons, kurš lielākās piestātnēs tika pievienots vietējam telefona tīklam; otrs telefons kabinetu savienoja ar kutera kabīni; pie sienas karājās kartes, shēmas, grafiki; kaktā spēcīga rācija. Vārdu sakot, kabinets bija iekārtots vienkārši, lietišķi, bet vienlaikus — bagati; sienas apdarinātas ar Karēlijas bērzu un dārgu un košu linkrustu, zem kājām — grīdceliņš.

— Ar ko sāksim, Kuzma Jurjevič? — dzedri un iesākumam pārāk skaļi noprasīja Valentinovs. — Pēc šablona būtu jāziņo Valentinovam, bet pēc būtības — biedram Ļevašovam un Pronča-tovam, kuri tikko bijuši Kolojulā un kuru rīcībā, iespējams, ir svaiga informācija.

Igors Savovičs, joprojām slims un durnu galvu, saspringti pētīja apgabala komitejas pirmo sekretāru. Viņš ievēroja tikko pamanāmo Ļevašova smaidu par atbildi uz Valentinova izaicinošo toni, nepalaida gar acīm arī jautro vīpsnu sakarā ar «svaigo informāciju», un tas viss bija pierasts un saprotams. Pirmais sekretārs pludināšanas jautājumus pārzināja labi, bet, pats par sevi saprotams, galvenais inženieris šai ziņā bija divas galvas tiesas pārāks par Ļevašovu un greizsirdīgi sargāja savu darbu no ietekmīgu personu iejaukšanās. Ļevašovs, jāatzīst, bija apbrīnojami konsekvents cilvēks: no visām tautsaimniecības nozarēm izraudzījies šimbrīžam pašu galveno, viņš ar dzelžainu tvērienu ķērās pie darba un nerimās tikām, kamēr tas nebija novests gala. Pirmais sekretārs šajās dienās noņēmās ar pludināšanas jautājumiem, un tas nozīmēja, ka viņš var zināt kaut ko tādu, ko vēl nezināja Valentinovs. Lūk, kādēļ Valentinova balsī, izrunājot vārdus «svaiga informācija», jautās labsirdīga zobgalība, bet Ļevašovs atbildēja ar vieglu vīpsnu.

— Rīkojieties, kā jums tīk, Sergej Sergejevič! — viņš visai sausi noteica un tikai tad apsēdās ērtajā krēslā. — Starp citu, nenāktu par ļaunu uzklausīt Oļegu Oļegoviču.

— Ko teiks Oļegs Oļegovičs, mēs paklausīsimies! — vel enerģiskāk turpināja Valentinovs. — Bet vispirms, biedri, lūdzu — patīkams pārsteigums!

Valentinovs atvēra skapi, izņēma no tā papīra rulli, viena rāvienā to atritināja, un lielo galdu klāja karte, kuru ieraugot Gol-covs, Prončatovs un Ļevašovs sajūsmā noelsās vien. Та bija neparasti lielā mērogā zīmēta Kolojulas locija, par kuras esamību nevienam nebija jausmas. Igors Savovičs jau taisījās jautat, kāda vilka pēc upes vīriem ievajadzējusies tik milzīga nekuģojamas Kolojulas locija, bet pamanīja, ka locija zīmēta ar roku, lai gan bija likusies iespiesta tipogrāfijā.

— Lociju zīmējis nelaiķis kapteinis Boriss Zinovjevičs Valovs! — Valentinovs teica, saudzīgi šķirstīdams locijas pielikumu.

— Mans draugs mirdams lociju novēlēja man ... Viņš gribēja vest lielkravas plostu pa Kolojulu.

Klātesošie klusēja. Daži bija pazinuši kapteini Valovu, citi dzirdējuši par viņu, par šo leģendāras slavas apmirdzēto un patiesi leģendāro viru. Kapteinis Valovs ar kuģi «Latvija» bija izvadījis pa Čulimu Obas un tās pieteku vēsturē pirmo lielkravas plostu, un līdz ar to aizsākās cīņas ēra par vaļējās pludināšanas likvidēšanu, tas ir, Obas un tās pieteku glābšanu.

— Kapteinis Valovs, mans draugs Boriss Zinovjevičs, uzskatīja, ka plostu pa Kolojulu var izvadīt un ka tas jādara! — Valentinovs rāmi turpināja. — Viņa atstātajās piezīmēs daudz vērtīga ...

Kapteinis Valovs bija nomiris pēc otra infarkta, galvenais inženieris Valentinovs pēc otrā infarkta joprojām dzīvoja, viņš stāvēja pie apaļā galda, ar pulkveža žestu norādīja uz lociju, taču, runājot par Valovu, nobālēja, acis viņam iekrita, bārda pavērsās pret grīdu ...

— Domāju, ka tagad derētu paklausīties, ko teiks Oļegs Oļe-govičs! — Valentinovs teica. — Kas jauns? Ar ko iepriecināsiet? Ar ko sarūgtināsiet?

Prončatovs, kā arvien, bija svaigs un vesels, jautrs un maz-mazlietiņ nekaunīgs, odu dzēlienu izraibinātā seja dega un smējās, acis — puiciskas. Pludināšanas ķeneris ar nagiem pakasīja neskūto zodu un ar baudu sacīja:

— Visi faktori liecina par labvēlīgu status quo, ja neņem vērā vienu amizantu detaļu ... — Prončatovs mirkli klusēja. — Kādas Kolojulas vietas mēs līdz šim esam uzskatījuši par visbīstamā-kām? Gorelovu, kur arī sākas Gorelovas caurtece, Tipsinskas sēkli un aso pagriezienu pie Matrosovkas sādžas. Vai ne, dārgo šef?

— Jā! — Valentinovs atbildēja. — Jums ir cits viedoklis?

— Ahā! — Prončatovs skumji pašķielēja uz Ļevašovu.

Valentinovs it kā triecienu būtu saņēmis pa galvu. Viņš mazliet mulsi paskatījās uz Prončatovu un iebāza degunu Iocijā ... Kolojula kartē bija skaidri saskatāma, ar sazarotu atteku un ieteku tīklu, ar vecupēm. Tipiska Narimas novada upe, lēna, ne visai plata, bet noslēpumu pilna: atvari, straume te triecas krastā, te aizplūst atpakaļ, ūdens pieplūdums no caurtecēm, sēkļi tur, kur vajadzētu būt dziļumam, un otrādi — dzelmeņi, kur vajadzētu būt sēkļiem.

— Ar tradicionālajiem priekšstatiem par Kolojulu mēs paradīzē netiksim, — Prončatovs gana bezkaunīgi teica. — Kā jums šķiet, kura ir vispiņķerīgākā vieta? — Viņš pagriezās pret Igoru Savoviču. — Igor, nu tev gan tas jāzina — tu esi izbraukājis upi krustām šķērsām ...

— Ļedņevka ir nepārbraucama vieta. Tur plostu nonoturēs nekāds enkurs. Pirmais iemesls, ar kokiem piesārņotais dibens, otrais — dziļstraumes ...

Trīs pāri acu pievērsās Igoram Savovičam. Valentinovs skatījās priecīgi, kā nekā paša tēvs, Prončatovs smaidīja atzinīgi, apgabala komitejas sekretārs, šķiet, joprojām pētoši. Prončatovs

teica:

— Mēs bijām Ļedņevkā. Tik tiešām — piņķerīga vieta!

Valentinovs metās pie locijas, parāva uz savu pusi kapteiņa

Valova burtnīcu, atrada vajadzīgo un iesaucās: — Jātiek skaidrībā par straumēm pie Ļedņevkas. — Tad galvenais inženieris pacēla rokas pret griestiem, iegāzās atzveltnī, skaJi iesmējās un sasita plaukstas:

— Bravo! Bravo! Šī pati Ļedņevka, padomājiet tik, man nedeva miera! Es, burtiski, biju pie gala, nekādi nevarēju saprast, no kā tur brīdina Valovs, jo man nebija zināma labējā straume, kas triec krastā. Augstais dievs! Dziļstraume! Tikai un vienīgi — dziļstraume... Paklausieties, Igor Savovič, kā jūs uzzinājāt par dzijstraumi? Pēc tā, kā straume triecas krastā un atplūst...

Igors Savovičs saviebās kā sāpēs.

— Vecie iedzīvotāji sen to zina, bet visdrošākais ziņu avots ir puikas.

— Kāds te sakars ar puikām?

— Puikas ir āķīgi ļaudis. Viņiem netīk peldēties aukstā ūdenī, ja blakus ir silts. Bet aukstais ūdens — tā ir dziļstraumju zona. Te nu jums ir smiekla sakarība: tur, kur nepeldas puišeļi, plūst spēcīga, auksta straume. Tas attiecināms uz visu vasarā silto Kolojulu. — Igors Savovičs saspringti piecēlās. — Lūdzu, atvainojiet, biedri! Laikam esmu slims, atļaujiet iet!

Velns viņu rāvis, šo pirmo sekretāru! Pat ar muguru Igors Savovičs juta viņa piemiegto, pētošo acu skatienu, un bija tāds brīdis, kad likās — ja Ļevašovs arī nesaprot, tad vismaz nojauš; šā vai tā, bet apgabala komitejas sekretārs skaidri zināja, ka Igors Savovičs sapulcē nav pateicis visu, ko varēja pateikt, un ka ar Goļcovu notiek kas nelāgs. Bet, starp citu, kāda daļa Igoram Savovičam Goļcovam gar apgabala komitejas pirmā sekretāra pētošo skatienu? Lai skatās vesels viņam mugurā, kad būtu jāskatās locijā un jādomā par to, kāds sastiprinājums nepieciešams plostam.

Igors Savovičs piesardzīgi, it kā turētu rokā šāviņu, kurš var sprāgt, pat mazliet pakustoties, iegāja savā kajītē, viebdamies un klusītiņām vaidēdams, izģērbās, palīda zem segas, pagriezās ar seju pret starpsienu, pārvilka segu pāri galvai, izstiepās un sastinga. Bija nepieciešams ilgs, nenosakāmi ilgs miera stāvoklis, jo katra kustība sagādāja sāpes un izraisīja trulu, mežonīgu, sirdi stindzinošu baiļu lēkmi, tādu baiļu, kad gribējās gaudot kā vilkam, valstīties pa grīdu, kliegt un vaimanāt pilnā balsī, lai tās aizdzītu.

«Es esmu slims, gluži vienkārši slims!» Igors Savovičs rāmi un piesardzīgi centās sev iestāstīt. «Slimība ir sākusies sen, droši vien tūlīt pēc institūta, bet tagad pēc nesenās viesošanās Valentinova mājā, rāšanās ar Nikolajevu un baismīgā kautiņa spoži apgaismotajā ielā — saasinājusies ... Jā, jā! Es gluži vienkārši esmu slims! Nevar būt vesels tāds cilvēks, kurš neko negrib un kuram daiļā Rita mīlas un šausmu pilnā balsī sacījusi: «Tā nedrīkst! Tev jāmobilizē gribasspēks, un tu to proti...»»

Zem segas trūka gaisa, nez kādēļ oda pēc dedzinātām lupatām, un sāpīgi samiegtajās acīs lēkāja dažādu krāsu dzirksteles, ņirbēja, uz visām pusēm virpuļoja elipses, un tādēļ vēl negantāk smeldza deniņos — nekādu cerību, neviena gaismas stara. «VIŅŠ TRIECĀS AR GALVU PRET ASFALTU,» Igors Savovičs domāja. «VARBŪT ТА JAU IR ТА NELAIME, KAS TRAUCĒ MAN DZĪVOT? TĀ JAU IR NOTIKUSI, IR JASAŅEM SPĒKI, LAI TIKTU GALA AR SO NELAIMI.» Taču neizprotamas, mīklainas, neapzinātās bailes bija stiprākas nekā doma par lamzaku ģitāristu, par to, ka garais ģitārists varējis iegūt nopietnu traumu, un Igors Savovičs nekādi nespēja sevi piespiest domāt par nakts kautiņu, lai bailes kļūtu noteiktākas, konkrētākas.

Labā roka tirpa, guļot uz tās, mocīja sāpes, bet vēl šausmīgāk bija pakustēties, pagrozīt galvu. Velns viņu rāvis, to labo roku, lai nokalst, tirpst, lēmējas, ja tās dēļ jākustas. Kādēļ gan visas šīs ciešanas? Par kādiem grēkiem un kas nosodījis Igoru Goļcovu? Kas moka veiksmīgo, gudro, jauno, veselo, skaisto un drosmīgo cilvēku? No kā viņš baidās? Zaudēt darbu, sabojāt karjeru? Cepinies vien uz lēnas uguns! Ies strādāt par kravas mašīnas šoferi, no astoņiem rītā līdz sešiem vakarā nopelnīs savus trīssimt rubļus — viņš jau nobaudījis visus labklājības «jaukumus», tie viņam ir līdz kaklam. Kas ar tevi notiek, Igor Goļcov? ... Tev pašam no sevis jābaidās — tā, lūk. Tevī pašā kā lapseņu midzenī slēpjas briesmas un nelaime, zum satrauktais spiets.

Nočīkstēja un nošķindēja kajītes metāliskās durvis, pret metālā grīdu dobji noklaudzēja gumijas zābaki, virs Igora Savoviča galvas noskanēja tāda kā metāliska balss:

— Kas par stiķiem un niķiem, pilsoni Goļcov? Ce-el-tie-ies!

Prončatovs norāva Igoram Savovičam segu, bez liekām ceremonijām, pa draugu būšanai viegli pagrieza viņu pret sevi, pavēra muti, lai uzsauktu kaut ko smieklīgu un bargu, un aprāvās. Prončatovs ieraudzīja Igora Savoviča seju, acis, gar augumu nostieptas rokas un, ievilcis plecos galvu, soli atkāpās.

— Igor! — viņš iesaucās. — Tu esi slims?

— Es neesmu slims! — Igors Savovičs klusu atbildēja. — Atstāj, lūdzu, mani vienu. Nevienam nesaki...

Prončatovs uz pirkstgaliem izgāja ārā no kajītes, durvis aizvēra klusi, bet Igoram Savovičam no jauna nācās ieņemt tādu stāvokli, kad pierimst vēlēšanās kliegt un kaukt aiz sāpēm. Viņš dzirdēja, kā pa klāju aizdimdina vairākas kājas, sastingst uz vietas, pastāv un atkal dodas uz priekšu. Pēc minūtēm piecām gluži kā reaktīvā lidmašīna iedūcās apgabala komitejas pirmā sekretāra kuteris, pret sienu trīs centimetru attālumā no Igora Savoviča galvas triecās spēcīgs vilnis; tad reaktīvā gaudoņa kļuva neiedomājami spalga un tūdaļ sāka noplakt, it kā uz ļoti gara skrejceļa nolaistos lidmašīna. Tur aizdrāzās Ļevašova kuteris ...

Šķiet, pēc kādām pāris stundām Igors Savovičs Goļcovs aizmiga, pamodies ar atvieglojuma sajūtu nodomāja, ka šoreiz nebija redzējis neviena murgpilna sapņa, gluži otrādi, viņš sapņoja kaut ko jauku, bet tas nebija palicis atmiņā. Viņš mēģināja atcerēties, ko sapņojis, juta sirdī siltumu un skropstās asaras.

Kuteris «Ļena» jau sen kopš bija devies ceļā; spriežot pēc dīzeļu rūkoņas, tas brauca «pilnā gaitā», ūdens sitās pret korpusu, un šī skaņa līdzinājās laisko rudens odu dīkšanai. Igors Savovičs ieskatījās pulkstenī, saprata, ka pusdienas nogulējis, bet ēst negribējās. «No rīta būsim Kolojulā,» viņš nodomāja un slējās kājās, lai kāptu augšā un paskatītos, kur atrodas kuteris.

Uz kuģa priekšgala klāja neviena nebija. Prončatovs acīmredzot arī gulēja, bet Valentinovs droši vien, pārliecies pār slaveno lociju, turpināja zūdīties par Ļedņevku. Igors Savovičs apsēdās otrā, nevis Valentinova krēslā un laiski pameta skatienu visapkārt. Upe pamazām raucās šaurāka, piesardzīgi viens otram tuvinājās krasti, kas bija noauguši ar dižeglēm — tumšiem, bārdainiem kokiem, ko sastop bērnu pasaciņās. Dižegļu mežos vienmēr ir drēgns un krēslains, ož pēc pelējuma, sūnas un ķērpji ķeras pie kājām, dižegļu silos uzmācas domas par to, cik briesmīga ir bijusi planēta, kad tā bija aizaugusi ar papardēm un skostām.

Rietēja saule, un kuteri jau klāja raibas novakara ēnas, kas ņirbēt ņirbēja acu priekšā un šķebināja dūšu, bet pēc atpūtas Igoram Savovičam bija vieglāk — un viņš ar interesi skatījās visapkārt, jo Kolojulas upi gluži kā locis pazina visos sīkumos un nevarēja jau nepazīt, ja bija vadījis vaļējo kokmateriālu pludināšanu un divu pludināšanas sezonu laikā vien reizes desmit kājām izmērojis simt divdesmit septiņu kilometru garo upes iecirkni.

— Tīrais negals! — Igors Savovičs noburkšķēja, vēl arvien domādams par jauko, bet aizmirsto sapni. Interesanti, kas gan viņam rādījies tajā, ja viņš pamodies ar labām svētlaimes asarām acīs.

ill

No rīta kuteris «Ļena» pa Kolojulas upi tuvojās Kolojulas sādžai, kur atradās Veseņinskas pludināšanas iecirknis. Galvenais inženieris Valentinovs un Tagaras pludināšanas kantora direktors Prončatovs stāvēja, satvēruši tauvu, bet Igors Savovičs demonstratīvi bija apsēdies uz pollera. Gaiss bija spirgts, spīdēja saule, krūts elpoja viegli, un nez kādēļ nebija odu un knišļu, kaut gan kuteris peldēja lēnam. Kilometru pirms pieturas staršina samazināja dīzeļu apgriezienus un gribēja iespraukties starp nosmu-lušu kuteri darbarūķi «Vilni» un sniegbalto skaistuli ar numuru viens, kuteri, kas piederēja Prončatovam un bija tikpat slavens kā tā saimnieks. Vēl labāks kuteris bija vienīgi Ļevašovam.

«Ļenai» abās pusēs augstajos un sausajos krastos slējās slaidas, taisnas, gluži kā no Šiškina gleznas izkāpušas saulainas priedes, tās bija vienādas, it kā īpaši samērotas, līdz pat virsotnei gludiem stumbriem un tādēļ līdzīgas zemē iespraustām eļļas krāsām paredzētām otām. Brīnumegles aizņēma savus desmit kvadrātkilometrus, un tas bija viss, kas palicis pāri no Sibīrijā leģendārā Tunguskas sila, kas bez žēlastības bija izcirsts četrdesmito gadu beigās un piecdesmito gadu sākumā.

— Vismazākos apgriezienus! — pēc veca paraduma uzsauca staršina Oktjabrins Vasiļjevičs un pats pavilka uz leju gāzes sviru.

Atlikušā Tunguskas sila vidū uz lēzena, apakštasītei līdzīga paaugstinājuma gozējās jauniņais pludinātāju ciemats. Virs tasītes un pāri tai savus starus lēja saule, milzīgās priedes ietvēra tasīti no visām pusēm, un — varat ticēt vai neticēt! — tasītei bija gaišzila apmalīte, jo šaipus dižeglēm, it kā tīšuprāt ieskaudamas ciematu, auga slavenās zilās egles.

Kolojulas plostu sietuve! Veseņinskas pludināšanas iecirknis. Kādi trīs desmiti vienādu, jaunu mājiņu, četras garas barakas, kas atgādināja administratīvas celtnes. Barakai līdzīgs L veida administratīvais nams, dzeltens klubs, divas vecas zvejniekiem un medniekiem piederošas ēkas — tas tad arī viss ciemats, kurā Igors Savovičs pazina katru kantora vai jaunās mājas baļķi, atcerējās katra iedzīvotāja vārdu un tēvvārdu. Viņam drebēja lūpas, no satraukuma stinga kājas, viņš baidījās, ka Prončatovs, Valentinovs un pat slavenais Oktjabrins Vasiļjevičs sadzirdēs, cik skaļi zem «encefalietes» dauzās viņa sirds.

— Dīvaini! — viņš izdzirda Valentinova balsi, lai gan nebija saprotams, kas ir dīvaini. — Dīvaini! Visai dīvaini!

Pa saules pielieto tasi ar gaišzilo egļu maliņu nesteidzīgā, priekšniekam piedienīgā solī uz piestātni gāja Igors Savovičs Goļcovs — Veseņinskas pludināšanas iecirkņa priekšnieks. Priekšniekam kājās bija alpīnista zābaki ar apstrupinātām rēdzēm (tie jau piekto gadu mētājās Romskas dzīvokļa «tumšajā istabā»), garo kāju muskuļus cieši apspīlēja nodiluši džinsi, vēl viņam bija rūtains kovboja krekls, gucuļu platmale ar spalviņu un, lai šis it kā no spoguļa izkāpušais atspulgs būtu pilnīgi nobeigts, plata josta ar metāla bļembakiem. Igors Savovičs, Veseņinskas Goļcovs, tuvodamies piestātnei, apstājās, ieņēma Goļcovam raksturīgo pozu, tas ir, sakrustoja uz krūtīm rokas, izlika uz priekšu kāju un atmeta galvu, tā demonstrēdams savu neatkarību no tuvojošās augstās priekšniecības. Izrādīdams savu neapmierinātību, Veseņinskas Goļcovs caur zobiem dūca «Melno runci».

— He-he-he! — līksmi ierēcās Prončatovs. — Orlovs, maitas-gabals, māžojas pakaļ Goļcovam. Paskaties, Igor, uz savu kopiju. Ak tu maita tāds!

Aiz satraukuma Igors Savovičs Prončatova vārdus nesaprata, jo par varēm centās atcerēties, kur agrāk sastapis sev līdzīgo pludināšanas iecirkņa priekšnieku, bet nekādi nevarēja atcerēties un tikai vēroja, kā šis viņa «atspulgs spogulī» sagaida Va-lentinovu, Goļcovu un Prončatovu. Pārpilns sirsnības, humora un izpratnes, Valentinovs pats devās pretī pludināšanas iecirkņa priekšniekam, jau pie laika sniegdams pretī roku un smaidīdams, bet piestātnes, iecirkņa un ciemata saimnieks aiz savas jauneklīgās vīzdegunības, galvu reibinošās patstāvības un jaunībai dabiskās pašaizsardzības agresijas Valentinovam roku pasniedza nevērīgi, runāja kundziskā basa balsī un pat mēģināja «sajaukt» Valentinovu ar Prončatovu, lai parādītu, ka viņam vienalga, kurš no atbraucējiem ir tresta galvenais inženieris un kurš — pludināšanas kantora direktors. Bet, kad kārta pienāca Igoram Savo-vičam Goļcovam, Veseņinskas pludināšanas iecirkņa priekšnieks nepatīkami sastomījās.

— Igor Savovič, sveicināti! — aizmirsis, ka tikko runājis basa balsī, viņš skani iesaucās un strauji metās pie galvenā inženiera vietnieka. — Igor Savovič, es jūs pirmajā brīdī nepazinu. Šīs «en-cefalietes» ...

— Orlov! Jegor! — iesaucās Igors Savovičs. — Tas tik ir joks! Šeit? Kad? Kāpēc nedevi ziņu?

... Jegoruška Orlovs bija no trešā viņam pazīstamā Černo-gorskas mežtehnikas institūta studentu slāņa. Kad Igors Savovičs iestājās pirmajā kursā, Prončatovs, kurš bija vēlu sācis mācīties, jau bija pēdējā. Igors Savovičs un Volodjka Ļiminskis sēdēja aizmugurējā solā pēdējā kursā, kad pirmā kursa solā apsēdās Jegors Orlovs — lauku zēns no Romskas apgabala. Viņš bija lāga cilvēks — labsirdīgs un jautrs.

— Sabučosimies, Jegor! — Igors Savovičs priecīgi teica. — Un izbeidz šo «jūsošanu». Necel degunu mākoņos — pašu ļaudis!

Viņi apkampās, saskūpstījās, un bija saprotams, ka Jegors ir stāva sajūsmā par Igoru Savoviču, tāpat kā tas savukārt kādreiz jūsmojis par Prončatovu, un viņam, Jegoram Orlovam, nenāca ne prātā, ka Igors Savovičs viņu apskauž, taču Igors Savovičs ne vien apskauda, bet ar skumjām domāja, ka viņš vairs nekad nenēsās gucuļu cepuri ar spalvu sānā. Viegli apņēmis Orlova plecus, viņš ieskatījās tā jaunajā un laimīgajā sejā, neveikli pasmaidīja un aizsmakušā balsī pavaicāja:

— Nu, ko tu labu esi izdarījis ar manu Kolojulu?

Nekā jauna ciematā Igors Savovičs neredzēja — viss, kā likās, bija sastindzis savā pirmatnīgajā nemainīgumā, kreisajā pusē vienīgi bija izaugušas trīs standarta mājas — tādas pašas kā citas, ciemata seju tās nemainīja. Smaržoja pēc priežu sveķiem, saules, dūņaina ūdens^ virs zilmalotās tases šaudījās piekrastes bezdelīgas; virs pludināšanas kantora dzeltenās ēkas slējās neliels tornītis ar pakarinātu vara zvanu, kas bija pludināšanas iecirkņa bijuša priekšnieka Igora Goļcova kaprīze. Zvanu nejauši bija atraduši veca zvejnieka dārzā; to ieraudzījis, Igors Savovičs deva rīkojumu nospodrināt zvanu, uzcelt tornītī un trīsreiz dienā ar septiņiem skanīgiem piesitieniem nodundināt: sešos rītā — laiks celties, vienos dienā — pusdienas un sešos vakarā — vaļojies nu!

— Vai daudz ļautiņu pie tevis sabraucis? — joprojām valdīdams trīsas, Igors Savovičs zobgalīgi jautāja. — Visi karogi un ciemiņi būs pie mums! . .. Sis, kā rādās, ir paša kuģinieku dieva Frīdmaņa kuteris.

— Ieradies vietnieks! — Orlovs atsmēja. — Nu ejam, Igor! Tu pie manis apmetīsies? Jauki?

— Jaukiņi!

Pa kreisi, smilkstēdamas un kokus būkšķinādamas, strādāja plenēšanas mašīnas, tajā pašā pusē, mežrūpniecības saimniecības lejas krautuvē, uzkumpuši ceļamkrāni cēla laukā baļķus no rūcošiem koku pārvadāšanas automobiļiem. Nu itin nekas nebija mainījies, viss ritēja tāpat kā agrāk, un cauri gumijas zābakiem Igors Savovičs juta silto un mīksto zemi; likās, ka zemes siltums kāpj augšup uz sirdi, tuvojas aukstajam baiļu un sāpju kamolam... Māja pa kreisi — tā ir viņa plašā vecpuiša mītne, ar diviem vislielākajiem kantora ēkas logiem noraugās viņa darba kabinets, celmiņš volejbola laukumiņa priekšā ir tas pats, uz kura mūždien sēdēja volejbola tiesnese — skolotāja Ļiļa.

— Igor, ko mēs stāvam? Visi jau projām! — viņš izdzirda Jegora Orlova balsi. — Nu, kustamies!

Igors Savovičs pacēla galvu, ieelpoja dzeldīgo, mitro gaisu — krūtis izpletās kā kalēja plēšas. Tunguskas sila priežu, svaigu zāģskaidu, sēņu, zemes izgarojumu smarža — smaržoja pēc jaunības, piesvīdušām kovboja blūzēm un papirosiem «Belomorka-nal» ... Neklausīdamies un nedzirdēdams, ko saka Jegors Orlovs, pats nekā nesaprazdams, Igors Savovičs gluži kā mēnessērdzīgais lēnām soļoja uz to egļu pusi, kuras veidoja mirdzošās apakštases maliņu. Viņš soļoja tā, it kā viņam būtu pavēlēts iet, it kā galvā darbotos relejs, kas ļautu kustēties tikai vienā — norādītā virzienā, un viņš varētu tā soļot simtiem gadu, ja vien līdz ilgotajam mērķim būtu bezgalīgi tālu, bet, lūk, jau klāt eglājs — gaišzilā maliņa.

Kā dzelteni lukturīši spīdēja maigie čiekuri, katra skujiņa laistījās kā tāda zilpelēka baložu spalviņa, stumbri saulē, kas lija pār zvīņaino zaļumu, likās esam no perlamutra. Egles stāvēja, ar zariem cieši sakļāvušās kopā, tās veidoja blīvu sienu un tādēļ bija līdzīgas saliedētam karapulkam, zaldātu vienībai ar pumpainām čiekuru ķiverēm — galotnēm un augšup izslietiem pīķiem — zariem; eglājs likās kā modrs karapulks, kas sastindzis mierā un gaida komandu mesties cīniņā, ņemt gūstā ienaidnieku, glābt, sargāt...

Igors Savovičs kā maiss nogāzās uz siltās zemes, aizvēra acis, sakoda zobus, sarāvās saspringtā muskuļu kamolā tikpat spēcīgā kā zilgie karapulki — eglāji. Igoram Savovičam likās, ka viņš kareivīgi pieliecis galvu ar ķiveres čiekuru, izslējis pīķus — zarus, cieši ieaudzis zemē. Viņš ar roku aizspieda muti, lai novaldītu prieka, sajūsmas, gaviļu saucienu. Bija noticis neticamais. Zilgo eglāju acu priekšā, blakus šiem egļu karapulkiem un kopā ar šiem pulkiem IGORS SAVOVIČS BIJA PILNĪGI VESELS . .. Viņš pieklusa, elpoja piesardzīgi, it ka vairīdamies aizbiedēt zilo karapulku kareivīgo klusumu, iztraucēt putnu čivināšanu; šķita — pietiks vienas kustības, vienas nepiedienīgas domas, lai viss gāztos un bruktu, un tad atgriezīsies sāpes un bailes, bailes un sāpes ... Igors Savovičs piesardzīgi, it kā salikts no atsevišķiem posmiem, piecēlās, neuzdrīkstēdamies no biksēm nopurināt skujas un smiltis, saspringti, kā soļus skaitīdams, devās uz ciemata centru, un drīz vien noskaidrojās, ka viņš patiesi skaita soļus: «Četrdesmit pieci, četrdesmit seši, četrdesmit septiņi. . .» Sperot simto soli, Igors Savovičs apstājās, bailīgi ieklausījās sevī un pārsteigts nodomāja: «Se tev! Atdzimis!» Vienmērīgi pukstēja veselā sirds, apjomīgās plaušas kā kalēja plēšas sūknēja sveķu smaržas piesātināto gaisu, stingri uz zemes stāvēja spēcīgās un garās kājas, milza sportista muskuļu puni. «Te tev nu bij! Atdzimis!»

Metis mieru soļu skaitīšanai, Igors Savovičs devās uz iebraucamo vietu, tas ir, uz mazītiņo viesnīcu, kur kārtējai sanāksmei gatavojās Valentinovs, Prončatovs un citi. Nācās valdīties, lai neskrietu palēkdamies, vienā rāvienā neuzdrāztos uz lieveņa, ar gaviļainu saucienu neatrautu vaļā durvis un neskrietu pa gaiteni, kura galā Valentinovs ar lietišķu sejas izteiksmi velk pa vaigiem elektrisko bārdskuvi.

— Kas jums noticis, Igor Savovič? — ieraudzījis savu vietnieku, Valentinovs jautāja un izslēdza bārdskuvi. — Jūs izskatāties tā, it kā ... Piedodiet! It kā, vai zināt, būtu lietojis alkoholisku dzērienu ...

Igoram Savovičam likās, ka arī galveno inženieri Valentinovu ielenkuši saules apmirdzētie, bezbailīgie egļu karapulki; egļu zaldāti Valentinovam visapkārt kustināja čiekurus, sačukstējās, nepacietīgi mīņājās no vienas kājas uz otru.

— Es nelietoju alkoholiskus dzērienus! — Igors Savovičs teica smiedamies. — Dzēris neesmu, bet pilnā gan ... — Viņš švītīgi apgriezās uz papēžiem. — Un vispār man šeit nekas nav darāms. — Viņš intīmi pamirkšķināja Valentinovam. — Man, cilvēkam, ko uzlūdzis pats Jegors Orlovs, šeit nekas nav meklējams. — Un atklāti palielījās: — Jūs Jegors Orlovs droši vien nav uzlūdzis.

Divdesmit minūtes, kas bija atlikušas līdz vēl vienai sanāksmei galvenā inženiera vadībā, Igors Savovičs Goļcovs nodzīvoja svētlaimīgā un muļķīgā rosībā: gan svešām acīm slēpdams savu brīnumaino izveseļošanos, gan, gluži otrādi, demonstrēdams prieku un veselību, gan svīzdams aukstus sviedrus no domas, ka apbrīnojamā izveseļošanās ir murgi, ieildzis sapnis. Viņš neatcerējās, ko bija runājis ar Jegoru Orlovu, kad ciemojās pie viņa, neatskārta, kā izgāja no majas, kā aizsoļoja līdz kantorim, un brīdī, kad sēdās blakus Prončatovam pie galda, ņēma rokā zīmuli un pavilka uz savu pusi tīra papīra kaudzīti, viņš juta, ka ne vien katra kustība, bet pat katra gaidāmā kustība var darīt laimīgu. Igors Savovičs nezināja, ka tieši tā jūtas cilvēki, kas uzvarējuši baismīgu slimību un piecēlušies no gultas, kurā pavadījuši mēnešus un gadus, taču viņš bija laimīgs, ļoti laimīgs. Atbīda galdu — rokām bauda, izlīdzina papīru — pirksti laimīgi, apsēstas — augumam svētki, skatās uz sanākušajiem cilvēkiem — prieks ar siltu vilni iešalko krūtīs.

— Uzmanību, biedri, sākam!

Valentinovam priekšā gulēja no milzīgā portfeļa izņemtu papīru kaudze, un viss šis aprēķinu, mērījumu, to precizējumu, sinoptiķu datu, ziņojumu, atsevišķo domu, raportu un iesniegumu velnišķīgais lērums likās vajadzīgs, nozīmīgs; cik līksmi ap sirdi bija, nolūkojoties uz Valentinova rokām, uz mazītiņo, stāvgrūdām pilno zāli. Ak dievs, ko visu te nebija savācis pārlieku akurātais Valentinovs! Kuģinieki un mežu izstrādātāji, vecie zvejnieki un slavenie plostnieki, ūdenslīdēji un akvalangisti. Un visi viņi smaidīja, sēdās, čaloja, centās pierimt.

— Biedri, sanāksmi paziņoju par atklātu! — skanīgi, kā izgaršodams teica Valentinovs, labsirdīgs, kārtīgi izgulējies, it kā jaunāks kļuvis. — Man gribas sākt ar seniem laikiem, gandrīz vai ar Ņestora hroniku. Vai jums ir zināms, draugi, ka vaļējā kokmateriālu pludināšana ir vecāka par plostiem un strūgām... Kas tad tas?

Plaši atvērās zāles durvis,, ieskrēja gara auguma meiča ar tumšām brillēm un zemā, satrauktā balsī uzsauca:

— Biedri, kurš šeit ir Goļcovs? Jūs steidzami izsauc Svetlana Ivanovna Goļcova.

Svetlanas balss skanēja tikko sadzirdami un tādēļ svešādi:

— Igor, lūdzu, neuztraucies, bet tev nekavējoties jāatgriežas pilsētā. Tev jālido ar lidmašīnu.

Viņš nekā nesaprata, klusēdams klausījās, kā pīkst Morzes aparāts un neredzošām acīm skatījās uz moderno meiču ar modernajām, tumšajām brillēm.

— Kas noticis, Svetlana? Es slikti dzirdu.

Svetlana sāka kliegt:

— Tev steidzīgi, jo steidzīgi jāatgriežas pilsētā! Igor, vai tu mani dzirdi? Tev steidzīgi, tūlīt pat jābūt pilsētā!

— Svetlana, es nevaru braukt...

Klausulē ievaimanājās:

— Igor, tev jāatgriežas! Šodien pat! Nekavējoties.

— Es nevaru.

— Dodu klausuli Nikolajam Andrejevičam ...

Žēlīgs dievs! Tātad sieva zvana no pārvaldnieka kabineta. Tas nozīmē, ka četrām apgabala telefonistēm un radistēm pievienojas vēl piektā — vecā fūrija, kas strādā trestā, un no tas pēc piecām minūtēm visa pilsēta uzzinās visas slepenās un neslepenās ziņas.

— Sveicināti, Igor Savovič! — kā jau priekšnieks — gausi, klusām un tāpēc labi sadzirdami teica pārvaldnieks Nikolajevs. — No radiotelegrammas man zināms, ka galā esat nokļuvuši laimīgi, ka apstākļi labi... Vai sanāksme sākusies? Lieliski! Zēl, ka jums nāksies to pamest. Pavēlu steidzīgi atgriezties pilsētā. Paņemiet Orlova pusgliseri un dodieties uz rajona centru. Kamēr jūs brauksiet, mēs jums pasūtīsim lidmašīnas biļeti. Laimīgu lidojumu!

Tik nepielūdzami priekšnieciskā balsī pārvaldnieks ar Igoru Savoviču nekad nebija runājis, tik vēsu un valdonīgu intonāciju sarunā ar Goļcovu nevarēja būt, un tātad ...

— Kas noticis? — steigšus ienākdams radiokabīnē, Valentinovs jautāja. — Es jums jautāju, Igor Savovič, kas noticis?... Ak jūs runājat ar pārvaldnieku? Esiet tik labs un dodiet man klausuli...

Pēc pusminūtes, klusuciešot noklausījies, ko saka Nikolajevs, galvenais inženieris prātīgi nolika klausuli vecajā vietā un ar skatienu sameklēja Igoru Savoviču. Viņš raudzījās savā vietniekā pētoši, satraukti, it kā viņam būtu pateikts tas, ko Svetlana nebija uzdrīkstējusies pa radiotelefonu paziņot vīram.

— Nekavējoties lidojiet uz pilsētu, biedri Go|cov! — Valentinovs valdonīgi izrīkoja. — Pasauciet biedru Orlovu! Žigli! Kuteris, lidmašīna, automobilis ...

NELAIME

Ap trijiem Igors Savovičs pusgliserī traucās pa ūdeņiem, jau pirms divdesmit minūtēm atsūtītais gaziks pa lauku ceļiem viņu aizveda uz lauka aerodromu, kur ceļā posās divplāksnis «An-2», trīs stundas tas lidoja virs bezgalīgās taigas, ezeriem, upītēm un purviem, un visas šīs garās stundas Igors Savovičs, lai cik tas dīvaini, nevarēja noskaņoties uz traģisku stīgu. Tiesa, viņš vēl vakar bija bažījies par lamzaku ģitāristu, minējis, vai nabadziņš ticis cauri ar smadzeņu satricinājumu vai arī guvis nopietnu galvaskausa traumu, bet šobrīd nevarēja tikt vaļā no izjūtas, ka viņam pašam ir laba veselība un ka viņš ir laimīgs, no izjūtas, kas tik brīnumaini bija uzradusies zilajā eglājā.

Esamības sīkumi, pati esamība, tik vienkārša kā rokas kustība, sagadāja tikpat neizprotamu laimi kā bērnībā. Aiz pusglisera pūpes, kurš ar redanu tikko skāra ūdeni, putoja pelēkas bangas — prieks un laime! Dūca vecais astoņcilindru motors — prieks un laime, pieputējušais gaziks nežēlīgi lēkāja pa ciņiem — prieks un laime; lidmašīna izdarīja atvadu virāžu virs rajona centra — prieks un laime! Nu, kādas gan likstas varēja piemeklēt šai pasaulē, kur saules stari, strūklodami cauri gaisīgam mākonim, pēkšņi iezaigojās visās varavīksnes krāsās.

Bija septītā vakara stunda, aiz zilās dūmakas, ko šķēla vertikāliem labības kūļiem līdzīgas saulstaru šaltis, gulēja tālā apgabala pilsēta Romska, bet šimbrīžam aiz apaļā iluminatora plūda lidojumu laikā iepazītie Obas līčloči. Taiga no augšas izskatījās pēc vecas milzu sukas — drēbju vai zābaku sukas, kur ezeri šķita kā gaišzili klānumi, upītes kā šuves, ar kurām sari piestiprināti pie sukas pamatnes, un tas viss būtu rupjš materiāls, ja zemā saule to neapmirdzētu ar rožainu un zaļu gaismu. Tādēļ realitāte gaisa, suka vairs nebija suka, bet izliektā zeme likās — banāls salīdzinājums! — ar rokām darināts tepiķis.

Kauns un negods, taču Igors Savovičs Goļcovs Romskā ielidoja vesels un laimīgs, lai gan zināja, ka notikusi nelaime, un, kad mazā lidmašīna, kurā bija astoņi pasažieri, viegli atdūrās pret skrejceļa cieto betonu, viņš ar skumjām nodomāja, ka lidojums beidzies un viņš šodien vairs neredzēs zemi, kas līdzinās sukai un tepiķim. Un, soļodams uz kabīnes durvju pusi, viņš vīpsnāja par notikumiem, kurus varēja sagaidīt aiz lidojuma laikā atvēsušās lidmašīnas fizelāžas. «Panikas cēlāja!» viņš iecietīgi domāja par sievu.

Pasažieri izkāpa no lidmašīnas puskilometru no lidostas ēkas; tā kā pie «An-2» tipa lidmašīnām netika piebraukti autobusi vai elektrovilcieni, pasažieriem dežurantes pavadībā bija jāiet kājām.

— Nāciet man līdzi, biedri! Neizklīstiet!

Igoru Savoviču saudzīgi, lēnām, it kā paslepšus apņēma nelabuma vilnis, asfalts zem kājām sašūpojās, gluži kā brīdī, kad lidmašīna gāzās dziļā gaisa bedrē. Nelabums ātri pargāja, bet viņam — atkal pēkšņi! — šķita, ka apkārt viss satumst, satumst, kā tas mēdz būt, kad saulei aiziet priekšā nasks mākonis. Igors Savovičs izslēja galvu, mākoņa nebija, saule spīdēja visā spožumā, bet gaišāks tādēļ netika.

— Neatpalieciet, biedri, neatpalieciet!

Lidmašīnas pa labi, lidmašīnas pa kreisi, priekšā lidostas ēka, sasper viņu jods! Bija tāda sajūta, it kā Igors Savovičs nebūtu nolaidies modernā lidlaukā, bet gan vecā, apnikušā dzīvoklī, kur lodā ēnas, caurvēji un kaķi.

— Turieties līdzi priekšējiem, turieties, biedri!

Soļodams pēdējos līdz lidostas ēkas metāla žogam palikušos metrus, Igors Savovičs raudzījās sev zem kājām, kustējās smagi, lēnām un desmit metrus no žoga ATKAL JUTĀS SLIMS ... Drūms, pelēks tuksnesis, kūkumains, smilšains tuksnesis, mirāžas virs kāpām, un kāpas — mirāžas . ..

Aiz metāla žoga, jo cieši ieķērusies stieņos, pabāzusi starp tiem galvu, stāvēja sieva. Igors Savovičs pa ceļam aizpogāja žaketi, pāri pierei ļāva krist matu sprogai, kas vērta viņu jaunāku, izslēja zodu.

— Igor! Igor, beidzot!

Viņš tikai tagad pamanīja, ka aiz Svetlanas kā debesskrāpis slējās vīrietis formas tērpā ar pozamentiem — Romskas lidostas priekšnieks, bet aiz viņa stāvēja šoferis tēvocis Vasja un iesā-nis — nepazīstams, jauns cilvēks, gurds gaišmatis.

— Igor, var nākt šeit! — Svetlana sauca. — Pa šiem te vārtiņiem.

Lidostas boss, ar kura ziņu varēja ieiet pa īpašiem vārtiņiem, kas saīsināja ceļu par kādiem divsimt metriem, pamāja Igoram Savovičam ar roku, Igors Savovičs atbildēja, bet, pirms gāja iekšā pa privileģētajiem vārtiņiem, uz brīdi apstājās. «Viss atgriezies savās orbītās,» viņš nodomāja, aušīgi vicinādams čemodāniņu un svilpodams. «Un atkal Jūdass nodos savu skolotāju — un pa lejpilsētu ies cilvēks, līdz acīm ietīstījies melnā putekļu mētelī... Bet Igors Goļcovs ir tīrais jampampiņš, ja tā spriedelē.»

— Sveicināti, biedri! — viņš basa balsī noduca. — Sveicināta, Svetlana!

Sieva strauji metās pie Igora Savoviča, noskūpstīja, tad sarosījās:

— Paldies, Pjotr Ivanovič! — Tas bija teikts lidlauka bosam.

— Tēvoci Vasja ... I<ur tēvocis Vasja? Ak, viņš aizgāja līdz mašīnai! — To viņa par Igora Savoviča šoferi. — Valērij. Nikolaje-vič, lūdzu, ejiet uz mašīnu. — To viņa gurdajam gaišmatim.

— Braucam, Igor, braucam drīzāk! — To viņa vīram, kurš caur pieri nolūkojās gurdenajā gaišmatī Valērijā Nikolajevičā. — Igor, nestāvi taču! Jābrauc... Vēlreiz paldies, Pjotr Ivanovič, mīļš paldies!

Igors Savovičs nepaguva ne muti paplest, kad viņu jau iestūma mašīnā, Svetlana apsēdās blakus Igoram Savovičam un tūdaļ pat atzvila sēdeklī. Šoferis tēvocis Vasja bez mazākās žēlastības lika mašīnai spēji rauties uz priekšu, tā kaucot un gaudojot no laukuma izdrāzās uz plašās, jaunās šosejas, un spidometra šautriņa svērās pāri simt kilometru iedaļai.

— Ugunsdzēsēju komanda? — ar komisku ziņkāri vaicāja Igors Savovičs. — Kovboju filmas mēģinājums?

Klusums, motora gaudoņa, jauno riepu švīksti uz nebeidzamā asfalta, tad Svetlana pagriezās — acis bija asaru pilnas.

— Igor, tu tikai neuztraucies, bet noticis ... Noticis kas šausmīgs! — Viņa lūdzoši paskatījās gaišmatī. — Tas kautiņš Pionieru šķērsielā ... Garais, tas pats garākais ... Viņš atrodas slimnīcā. Tu nebaidies, ārsti saka — šis garais izdzīvos ... Jauns organisms.

Izrādās, tā ir Pionieru, nevis Garāžu šķērsiela, kā to bija iedēvējis Igors Savovičs. Būtu jau arī smieklīgi, ja katru šķērsielu, kur saceltas garāžas, sauktu par Garāžu šķērsielu! Padomājiet vien, cik Garāžu šķērsielu būtu Tbilisi vai māmuliņā galvaspilsētā. Tā jebkura pilsēta šajā tūkstošgadē pārvērtīsies vienvie-nīgā Garāžu šķērsielā. Amizanti!

— Igor, kas ar tevi notiek! Tu mani nedzirdi?

... Soļo trīs stulbeņi ar ģitārām, meitene, skumja un lēnīga, turas savrup. Lamzaka balss: «Papucīt!» — kautiņš, mežoņu deja uz ģitārām, kas krakšķ zem kājām kā dzīvnieku ribas ...

— Kāpēc tu domā, ka es tevi nedzirdu? — Igors Savovičs teica. — Dzirdu lieliski, bet nesaprotu, kāpēc par to jārunā sveša cilvēka klātbūtnē ... — Viņš lēnām pagriezās pret gaišmataino ņergu. — Ar ko man tas gods?

Svetlana sasita plaukstas.

— Piedod, Igor, piedod! Es vairs neattopu, ko daru ... Iepazīstieties, Igor! Valērijs Nikolajevičs Plužņikovs — advokāts, apgabala advokātu kolēģijas loceklis. Valērijs Nikolajevičs bija tik laipns un piekrita mūs konsultēt jau lietas pirmajā stadijā.

Smalka, diezgan spēcīga roka, gluži kā filozofam augsta, gaisu cirtu ieskauta piere, ārkārtīgi enerģiska mute... Re, kādi vēji pūta no mazītiņās Pionieru ieliņas, kuru Igors Savovičs dēvēja par Garāžu ielu!

— Nesaprotu, — Igors Savovičs sausi teica. — Ko nozīmē — «Valērijs Nikolajevičs bija tik laipns un piekrita mūs konsultēt mūsu lietā»? Kādā lietā? Kas man atbildēs? Tu, Svetlana, vai arī Valērijs Nikolajevičs, kurš «ir bijis tik laipns un piekritis»?

Beļinskim jaunībā — lūk, kam bija līdzīgs apgabala advokātu kolēģijas loceklis. Apgarotā piere aplieca slaidu un graciozu pusloku, valgās, gudrās acis tuvojās, nosmaržoja smalks odekolons. Arī kravate Valērijam Nikolajevičam bija augstas klases — franču cilmes.

— īsumā lieta izskatās šādi, — viņš teica labi nostādītā balsī. — Jūs esat uzbrūkošā puse. Turklāt — dzērumā uzbrūkošā puse, kas vēl, kā zināms, pastiprina vainu.

«Centīgs!» Igors Savovičs laiski nodomāja par advokātu un ar pirkstu piedūrās šofera tēvoča Vasjas plecam.

— Klausos, Igor Savovič! — šoferis tūlīt atsaucās.

— Vai pilsētā zināms par kautiņu?

Igors Savovičs tagad dzīvoja pēc savas pagātnes notikumu un cilvēku vērtības skalas, kuru viņam bija devis zilais eglājs, kas necieta kņadu un teatrālismu, kas ir neizbēgami ikreiz, kad plosās kaislības. «Tēvocis Vasja visu zina!» Igors Savovičs mierīgi domāja. «Viņi pat iedomāties nespēj, cik daudz svarīga zina tēvocis Vasja!»

— Garāžas šoferi zina, Igor Savovič! — pēc īsa klusuma brīža tēvocis Vasja atbildēja. — Bet taksisti, šie muldoņas, bazūnē uz katra stūra ... — Viņš pavīpsnāja. — Saka: «Goļcovam ir krampis. Trīs gabalus noguldījis, turklāt... žvingulī.»

Jaunā, asfaltētā šoseja veda cauri skrajiem priežu mežiņiem un pamežiem, tad parādījās vecs ciedru priežu mežs: rietošās saules stari, spraukdamies caur kokiem, te uzzibsnīja, te dzisa; pretimbraucošās mašīnas piesardzīgi grieza ceļu trakā tempā joņojošajai volgai ar apaļo numuru 99-99 ROG, un šie bija tie paši muldoņas taksisti, kuri visos ielas stūros skandināja par kautiņu Pionieru šķērsielā.

— Dzērumā uzbrūkošā puse! — Igors Savovičs ieklausījies atkārtoja un brīdi klusēja. — Nu un tad? Notiek izmeklēšana?

Svetlana un advokāts Valērijs Nikolajevičs žigli apmainījās skatieniem.

— Viss sācies tajā pašā naktī, — Svetlana atbildēja mokošā satraukumā. — Pēc mūsu aiziešanas izsaukta «ātrā palīdzība», vēlāk ieradusies milicija ... Tevi, izrādās, pazinuši, teikuši, ka tu esot uzsācis kautiņu. No rīta, pusstundu pēc tavas aizbraukšanas, piezvanīja kāds Seļezņovs. Viņš arī izmeklē šo lietu... — Sieva asiņaini sarkaniem manikīrētiem nagiem iekrampējās priekšējā sedekļa atzveltne. — Viņi visi... visi ir pret mums! Sie iedzīvotāji, šis setnieces dels, visa šī baigā, baigā šķērsiela.

_ Advokāts iecietīgi pasmaidīja/ Tik izvaļīgs un vienlaikus noslēpumains kā biktstēvs.

— Cienījamā Svetlana^Ivanovna, — viņš bez steigas sacīja, — manuprāt, tada lietā kā mū-ūsējā emocionālās nianses ir bīstamas. Vai nebutu saprātīgāk mierīgi un objektīvi apsvērt faktus un vienīgi faktus ...

Šoferis tēvocis Vasja pikti nokremšļojās, bet galu galā novaldījās, nekā neteicis. Viņš piederēja pie tiem «priekšnieku» mašīnu šoferiem, kuri runā tikai divos gadījumos: kad viņiem kaut ko jauta vai kad rodas vajadzība ziņot par mašīnas neapmierinošo tehnisko stāvokļu Tomēr tēvoča Vasjas kremšļošana bija saprotama: šoferim, tāpat kā pašam Igoram Savovičam, nepatika švītīgais un gurdenais advokāts ar visgudri saraukto pieri, advokāts, kurš izturējās ta, it ka Goļcovs un Goļcova ar miesu un dvēseli butu nodoti viņa gādīgajās rokās.

— Pasaule ir apbrīnojami šaura! — daudznozīmīgi, bet ar vieglu ironiju sacīja advokāts. — Jūsu lietu, Igor Savovič, izmeklē mans Maskavas juridiskā institūta kursabiedrs Jurijs Iļjičs Seļezņovs, vecākais milicijas leitnants. Principiāls un objektīvs cilvēks.

Burkānu laukums — tā saucās tukšaine, kurai garām pa taisno šoseju, saspringti gaudodama, joņoja mašīna, un šeit, tukšainē, zem sausas apses, ka aizvien, tumsnīja pazīstamā sarūsējusī dzelzs gulta — tā stāvēja taisni, uz visām četrām kājām, ar nokarenu, bet veselu tīklu ... Uzklāt matraci, uzlikt spilvenu, nolikties garšļaukus uz muguras, vērot, kā debesīs peld mākoņi, bet ar acs kaktiņu redzet, ka bez kadas jēgas traucas steidzīgās mašīnas ...

— Sis tas tātad kļūst skaidrāks! — berzēdams rokas, teica Igors Savovjčs. — Kur uz slikta pelēka papīra rakstītā pavēste? Vai esat ievērojuši, ka visos detektīvromānos pavēste noteikti rakstīta uz ietinamā vai avīžpapīra?

— Igor, rimsties, Igor! Nav īstā reize jokiem!

Viņš pastiepa roku, tēvišķīgi uzsita Svetlanai uz pleca un nevērīgi novīpsnaja:

— Kas zina, kad jājoko, kad jāraud?

Pabrauca garām Burkānu laukumam, skatienam izzuda vecā gulta zem nokaltušās apses, un šoseja jau sliecās pa labi, lai trauktos pēdēja pakalnā, no kura skatienam atklājas visa dievu svētītā Romska ar sayu neiztrūkstošo zelta punktiņu virs Atdzimšanas baznīcas kupola. Pēc tam šoseja ved lejup; taisnību sakot, pilsēta ilgi slēpjas aiz papeļu skupsnām, jo tūdaļ jau arī sakas nomales — privāto māju valstība, bagāta, līksma, svētku dienas iereibusi.

—■ Kā sauc cietušo? I\as ar viņu ir? — Igors Savovičs aprauti noprasīja. — Kurā slimnīcā? Vai lieta jau ierosināta?

Advokāts no kabatas izņēma glītu bloknotu, un šoferis tēvocis Vasja, vērodams viņu aizmugures skata spogulī, nokremšļojās trešoreiz — sevišķi skaļi un nikni.

— Boriss Ivanovs! — advokāts Valērijs Nikolajevičs teica. — Industriālā tehnikuma audzēknis, trešais kurss, specialitāte — elektrotehnika. — Maza, daudznozīmīga pauze. — Tehnikums Ivanovu raksturo pozitīvi, bet pēc milicijas ziņām viņš vairākkārt aizturēts par huligānismu un sabiedriskās kārtības traucēšanu. Incidenta laikā bijis skaidrā. — Advokāts pēdējoreiz ieturēja pauzi. — Notiek iepriekšējā izmeklēšana. Cietušais ievietots profesora Cernišova klīnikā.

— Paldies! Tagad man gribētos paklusēt! — Igors Savovičs vēsi sacīja. — Arī jūs atpūtieties, cienījamo Valērij Nikolajevič.

Pilsētas centrā šoferis tēvocis Vasja, kuru pazina visa autoinspekcija, disciplinēti samazināja ātrumu, bet turpināja braukt kreisās straumes ārmalā, lai gan labā puse bija brīva — tāda privilēģija bija apgabala izpildkomitejas vietnieka znota melnajai volgai. Turklāt, viņiem iebraucot pilsētā un pēc tam atrodoties pusceļā uz centru, divi autoinspektori piešāva roku pie cepures, mašīnai aizdrāžot garām, bet centrā gandrīz katrs VAI inspektors cēla roku pie cepures, līdz ar to atļaujot mašīnai bez apstāšanās doties uz priekšu.

Pabrauca garām bronzā lietajam Kirova piemineklim, pagriezās pa labi, pa kreisi roki atstādami Universitātes birzi, aiz kuras veclaicīgos torņus un kupolus spīdināja viena no lielākajām mūsu zemes universitātēm, un nu riepas ripoja pa pilsētas centrālā prospekta gludo asfaltu, un pa kreisi jau slējās ērmotais veclaiku biržas nams, pa labi pletās skvērs, pelēks no putekļiem, priekšā kā pelēka akmens blīva prospekta vidū bija izvietojusies celtne bez logiem — bijusī tirgoņu pasāža, un tādēļ likās, ka prospekts pie pasāžas beidzas, lai gan tur bija vienīgi jāmet līkums. «Iemūrējuši!» ar liekuļotām šausmām nodomāja Igors Savovičs. «Pa-lī-gā!»

Soļodams pa lidlauku, viņš bija juties tā, it kā būtu atgriezies vecajā, apnikušajā dzīvoklī, tagad pie luksofora pilsētas galvenajā ielā viņš juta, ka nolupušās sienas saslēdzas kopā, noklikšķ atslēga, tiek aizvilkti melni aizkari. Savādi, ka šajos mirkļos Igors Savovičs vēl arvien nedomāja un nevarēja domāt nedz par kautiņu Garažu ieliņa, nedz par izmeklētāju, nedz par jaunekli, vārdā Boriss Ivanovs.

Lietas ierosināšana, izmeklēšana, tiesa, cietums — cik sīks viss likās iepretī tam, kas bija noticis ar Igoru Savoviču līdz eglājam, uzturoties pie eglāja un pēc tam! Viņš gribētu domāt par Borisu Ivanovu, par savu paša likteni, bet nevarēja, un domāja vienīgi par egļu karapulkiem un to laimi, ko bija tik brīnumaini ieguvis un tikpat brīnumainā kārtā zaudējis.

— Paskat, kā cilpo, paskat tik!

Šofera balss pamodināts, Igors Savovičs pamanīja neparasti kuplu sievišķi, kas mundri un līksmi joza pāri prospektam; viss liekais un atkarenais viņai kratījās, īsās kājeles zibēja ātri kā paātrinātos kinokadros, vējš un kustības plivināja kaut kādas lentes, bantītes un astītes. Tas bija smieklīgs skats, taču mašīnā neviens nepasmaidīja, bet šoferis attapies pārlieku strauji lika rauties mašīnai uz priekšu.

— Tēvoci Vasja! — Svetlana iesaucās.

* — Piedošanu, Svetlana Ivanovna! — šoferis pazemīgi atsaucās. — Aizsapņojos, uz resnuli vērdamies . ..

Pavadījusi advokātu Valēriju Nikolajeviču uz viesistabu, Svetlana skriešus atgriezās gaitenī, kur Igors Savovičs «komandējumu» kurpju vietā āva kājā mājas čības, un ar sāpīgu vaidu krita viņam ap kaklu.

— Igor, mans dārgais, mīļais!

Un sastinga,^ ar visu trauslo un drebošo augumu pieplakusi pie viņa pieputējušā ceļa uzvalka. Svetlana galvas tiesu bija mazāka par vīru, viņas seja bija piespiesta pie viņa krūtīm un cauri kreklam viņš juta valgas un siltās asaras. Svetlana raudāja klusām, stipri vien trīcēdama, rokas glāstīja Igora Savoviča plecus, kaklu, muguru, un viņš domaja, ka acīmredzot mīl sievu, jo viņam bija piekļāvies tuvs, dārgs cilvēks, laikam gan — pats tuvākais uz visas šīs lielas, siltas un apaļās Zemes.

— Nu, nu, Svetlana, nu, nu! — Igors Savovičs teica, saudzīgi atņemdams no savām krūtīm sievas galvu. — Paraudāt, protams, der, tomēr jātur sevi grožos... Gan viss nokārtosies, tu redzēsi! Nevajag raudāt un krist panikā.

Cauri līstošajām asarām viņa lūkojās vīrā.

— Es lepojos ar tevi, Igor! — Svetlana teica, pūlēdamās pasmaidīt. — Tu tik lieliski turies... Valērijs Nikolajevičs man nupat teica: «Jūsu vīrs ir neparasti stiprs cilvēks!» — Viņa ar smieklīgiem draudiem sažņaudza pirkstus bērnišķīgās dūrītēs. — Tev taisnība: jātur sevi grožos! Mēs neesam va’inīgi. Igor, tu redzi, cik tev varonīga sieva!

Svetlana patiesi bija pārvērtusies. Maziņā, sīciņā un maigā sieviete, kas atgādināja pusaudzi, stāvēja kā tāds monuments, ar puiciski sažmiegtām dūrēm un izstieptu zodu: acis mirdzēja, lūpas bija savilktas urskulī, apakšējā lūpa pavisam stīva. «Nu, saturieties, naidnieki un pretinieki, trīciet un drebiet aiz bailēm — briesmu lietas jums draud nākotnē!» — lūk, kas bija rakstīts Svetlanas Goļcovas sejā un augumā, kad viņa vīru aiz rokas ievilka viesistabā, kur uz tā saucamā «goda dīvāna» pēdējos žurnāla «Amerika» numurus šķirstīja advokātu kolēģijas loceklis Valērijs Nikolajevičs Plužņikovs — galvaspilsētas mēroga vīrs. Viņš mazliet paslējās, nolieca galvu, it kā piedodams saimniekiem par ilgo prombūtni, un atkal apsēdās.

— Valērij Nikolajevič, paklausieties, Valērij Nikolajevič! — Svetlana metās pie viņa. — Jankojas ātri, enerģiski, precīzi. Nedrīkst sēdēt, filozofēt, kult tukšus salmus. Jārikojas un vēlreiz jārīkojas!

Un atkal, tāpat kā automašīnā, advokāts un sieva apmainījās ātriem, zīmīgiem skatieniem, un atkal Valērijs Nikolajevičs saņēma klusu atļauju izdarīt vai paziņot kaut ko svarīgu, kas pirms tam bijis aizliegts.

— Igor Savovič! — advokāts paklusu teica. — Mašīnā jūs saņēmāt tikai daļēju informāciju. Lieta tiks ierosināta, ja jums neizdosies atstāt labu iespaidu uz izmeklētāju. Tālab gribu dot jums dažus svarīgus padomus ...

— Stop! — Igors Savovičs pacēla roku it kā atgrūzdams un valdonīgi ieskatījās advokātam acīs. — Stop!

Pārtraukdams raitos, samtainā balsī izrunātos Valērija Niko-lajeviča vārdus, viņš piecēlās, vēlreiz ieskatījās advokātam acīs un pagriezās pret sievu.

— Tie ir tavi jociņi, Svetlana? — viņš gausi, bet bargi noprasīja. — Lidostā mani sagaida nepazīstams pilsonis, nosēžas blakus, saka «mēs» un «mums», bet tagad uzvedas tā, it kā mēs būtu marionetes un viņš raustītu diedziņus ... Tie ir tavi jociņi, Svetlana?

— Es jūs lāgā nesaprotu, Igor Savovič! — gaišmatis nošļupstēja, un viņa cēlā piere, ko apņēma rūpīgi izkārtotas sprogas, nosvīda. — Jūsu sieva ...

Vairs neklausīdamies advokātā, tai pašā mirklī aizmirsis viņu, Igors Savovičs lietišķā solī iegāja kabinetā, apsēdās pie galda, salika sev priekšā rokas un iegrima domās. Velns parāvis to konjaka pudeli, viņš pat desmito daļu neatcerējās no tā, kas noticis Garāžu, piedošanu, Pionieru šķērsielā. Bija vai nebija kāds, kas it kā slēpās aiz muguras trim ģitāristiem, varbūt tā bija tikai lamzaka ēna, jo gaisma krita no dažādām pusēm? Ja tur tomēr bija cilvēks, tad kāda viņam loma tajos notikumos? Vai Igoram

Savovičam tikai ta šķita, vai cilvēks ēna patiešām iesaucās: «Goļ-covs!» Kāpēc, visbeidzot, Igoram Savovičam šodien radušās aizdomas, ka trīs ģitāristi, pazinuši Goļcovu vai saklausījuši viņa uzvārdu, devas uzbrukumā mērķtiecīgi un cītīgi, it kā īpaši būtu gaidījuši, kad Goļcovs beidzot parādīsies šai nolādētajā ielā? Kāpēc pirmoreiz «papucīt» tika izmests labsirdīgi un laiski, bet pēc tam, kad aiz ģitāristu muguras kaut kas bija — vai arī nebija? — noticis, «papucīt» skanēja kā kaujas sauciens?

— Igor, paklau, Igor!

Mazītiņa, tieviņa, ciešanu mākta, Svetlana stāvēja kabineta durvīs un rūgti raudāja, rokās turēdama vīriešu kabatdrānu. Sieva raudāja tik klusām un ierasti, neskanīgi un neizteiksmīgi, kā to dara pacietīgās un izturīgās lauku sievas. Laikam Svetlanai jau atkal bija nepieciešams izdīkties un izraudāties no sirds, un viņš, uzmanīgi nopētījis sievu, ieņēma iepriekšējo pozu — sēdēja aiz galda kā darba laikā, it kā atrastos tresta kabinetā.

— Svetlana, varbūt pietiks? — viņš pajautāja pēc kādām trim minūtēm. — Piedod, bet es nederu mierinātāja lomai. Pie manas krūts — ak vai! — neizraudāsies ... Piedod! — Viņš vecišķi saknieba lūpas. — Es vispār nesaskatu iemesla tik pārspīlētām ciešanām ...

Viņai trīcēja galva.

— Ivanovs ... Sis Boriss Ivanovs. Ja viņš nomirs? Viņi visi saka — tu esot uzsācis kautiņu ... Visi, visi, visi!

Igors Savovičs piecēlās, pastaigāja pa kabinetu, nez kādēļ noslīga uz tahtas — atsperīgas kā tenisa bumbiņa, pasēdējis minūtes piecas, uzslējās augšā, pacēla telefona klausuli, uzgrieza 02 un, sadzirdējis — «Pilsētas dežurants klausās!», rāmā, nosvērtā balsī sacīja:

— Sveicināti! Runā Goļcovs. Papūlieties sameklēt pulkvedi Sirotinu ...

Ar pilsētas milicijas dežūrdaļas palīdzību jebkurā diennakts laikā varēja dabūt rokā pulkvedi Sirotinu, tas ir, Mitriju Mikitiču, kurš pilsētas dežurantam aizvien darīja zināmu — kur, kad un pa kādu telefonu viņš meklējams. Igors Savovičs pacietīgi gaidīja, kamēr dežurants, kam Goļcova vārds nebija svešs, pa saviem kanāliem pārbaudīs pulkveža darba kabinetu, piezvanīs viņam uz māju vai citu vietu. Pagāja pāris minūtes — un milicijas darbinieks brašā balsī ziņoja:

— Igor Savovič, pulkvedis pirms piecām minūtēm ar milicijas mašīnu aizbraucis pie jums. Esiet sveiki!

— Paldies, dežurant!

Vispār bija nesaprotami un savādi, ka Mitrijs Mikitičs nesa-gaidīja Igoru Savoviču lidostā, ko viņš darīja ikreiz, kad draugs atgriezās no komandējuma, bet šodien jau, šķiet, Dmitrijam katrā

ziņā vajadzēja stāvēt pie lidlauka žoga. Attaisnojums varēja būt tikai viens: pulkvedis, taupīdams dārgo laiku, Igora Savoviča labā veica kaut ko svarīgāku par piedalīšanos sagaidītāju eskortā. Arī tagad acīmredzot ne jau velti Sirotins uz Goļcova māju traucās milicijas mašīnā, tas ir, automobilī ar īpašu sirēnu un virs kabīnes trauksmaini mirgojošu uguni. Sarkanajai ugunij degot, pa ietvi apbraukdams sastrēgušās mašīnas, ne uz mirkli nepieturēdams, pulkvedis Mitrijs Mikitičs ar simt kilometru ātrumu stundā traucās uz drauga māju, lai veiktu kārtējo labdarību.

— Ej paguli, Svetlana. Nomierinies ...

Igors Savovičs piegāja pie sievas, pieliecās, neveikli noglāstīja galvu. Bija žēl Svetlanas, sāpēja sirds viņas dēļ, bet viņš patiesi nezināja, kā palīdzēt. Teikt, ka viss būs labi, — tas jau bija izdarīts; maigi un mīlīgi pierunāt, nomierināt, noslaucīt asaras — viņš bija tik tukšs kā uz kreiso pusi izvērsts naudas maciņš.

— Atgulsties, Svetlana. Iedzer kaut ko nomierinošu ... Jāsaņem sevi grožos.

Pulkvedi Sirotinu, tas ir, Mitriju Mikitiču, viņš sagaidīja priekštelpā, apmainījies ar viņu ciešiem rokas spiedieniem, uzmanīgi nopētīja draugu. Mitrijs Mikitičs bija sarkans, kā izsutināts; viņš bija aizelsies, skriedams augšā trešajā stāvā, vispār bija neparasti satraukts, lai gan viņa sejā joprojām negaisa labsirdīgais, sirsnīgais un lādzīgais smaids.

— Nu, tu gan rādi klasi! — viņš jūsmīgi izsaucās, spoguļa priekšā sukādams retos, pūkainos matus. —i Tu, brāl, vālē — beigts! Vienu esi noguldījis uz operāciju galda, otru aizveda uz māju krustu šķērsu nosaitētu! Pēc gatavās lupatu lelles izskatījās jaukumiņš! — Viņš nepacietīgi pamīņājās ar izvalkātajās sandalēs ieautajām kājām. — Bet trešajam, kurš aizlaidās, arī visa peļņa aiziet par kruķiem un zālēm. Plecu locītavas izmežģījums un nervu šoks.

Pat šī skaļā dižrīkļa pulkveža Mitrija Mikitiča mutē tas viss skanēja pārāk skaļi; viņa kustības bija pārāk asas un straujas, bet, kad viņš sasukājies uzmeta acis Igoram Savovičam, kļuva skaidrs, ka pulkvedis ir ne tikai satraukts, bet pat pa īstam norūpējies. Ticis līdz Igora Savoviča kabinetam, pulkvedis atvieglots nokrita uz tahtas, atvilka elpu un norūpējies teica:

— Aizdrāzu uz slimnīcu. Operāciju Ivanovam nolēmuši atlikt uz rītdienu, un pavīd pat cerība, ka varēs iztikt bez operācijas. Tā ka stāvoklis nav tik bēdīgs, kā tu domā ...

Igors Savovičs nevilšus sarauca pieri. Viņš nemaz nedomāja, ka stāvoklis ir bēdīgs, lai gan, dabiski, kā jebkurš dzīvs cilvēks raizējās par garo šķeistu, bet kāpēc neviens neatcerējās un nesacīja, ka trīs zaļokšņi puiši skaidrā prātā nezināma iemesla dēļ

vai aiz tīrā huligānisma uzbrukuši vienam piedzērušam cilvēkam? Kas būtu noticis, ja Igors Savovičs nebūtu pieredzējis bokseris vai ari nebūtu varējis atskurbt? Tas, kas noticis ar Ivanovu, bez šaubām, ir vairāk nekā bēdīgi, bet kāpēc neviens nemin vārdu «aizstāvēšanās» un «nepieciešamās aizstāvēšanās robeža»? Tādēļ, ka visi, visi, nu itin visi, kā to skaļā balsi bija saukusi Svetlana, Igoru Savoviču uzskata par uzbrūkošo pusi? Bet tie taču ir murgi, tirās blēņas, un izmeklēšana atradīs iespēju atcelt apsūdzību, ka Igors Savovičs ir kautiņa sācējs. Kāpēc tik satraukts un uzbudināts ir pulkvedis Mitrijs Mikitičs, kuram kautiņi ir tikpat parasta parādība kā rīta tualete? Kāpēc?

— Vai tu esi lietas kursā? — Mitrijs Mikitičs norūpējies jautāja. — Kur ir Valērijs? Kur Svetlana?

— Es jūsu advokātu izliku aiz durvīm! — Igors Savovičs teica. — Svetlana ir guļamistabā.

Neklausīdamies sašutušajā pulkvedī, Igors Savovičs neatlaidīgi centās noskaidrot patiesību, tas ir, gribēja zināt, kāpēc pulkvedis Mitrijs Mikitičs, apgabala Iekšlietu pārvaldes priekšnieka viet- л nieks, ģenerāļa Popova labā roka, nevar mierīgi un apzinīgi, taisnīgi un pēc visiem likumiem noskaidrot lietas apstākļus.

— Kas ar tevi notiek, Dmitrij? — valdīdams niknumu, laipni jautāja Igors Savovičs. — Vai patiešām ir cilvēki, kas visā nopietnībā tic, ka es, pietempies muļļa, sāku pirmais? Man uzbruka, tu saproti — uz-bru-ka.

«Viņi visi ir prātu izkūkojuši!» Igors Savovičs nodomāja par sievu, advokātu un pulkvedi. «Nē, viņi patiešām ir sajukuši, ja nesaprot, ka es aizstāvējos!»

— Ir sagadījies tā, — slaucīdams sviedrus, teica pulkvedis, — ka šo lietu izmeklē leitnants Seļezņovs — labs puisis, bet...— Dmitrijs pielēca kājās. — Tu saproti, beidzot saproti — septiņi cilvēki liecinājuši, ka tu esi sācējs. Septiņi! Tā nevar būt nejaušība. Tur kaut kas slēpjas ...

Igors Savovičs nekā nesaprata. Viņš tā arī pateica pulkvedim Mitrijam Mikitičam un gaidīja atbildi, bet pulkvedis uzvedās dīvaini, par atbildi viņš raudzījās Igorā Savovičā tikpat nesaprotošu skatienu kā Igors Savovičs viņā.

— Zini ko, Igor, met pie malas pekstiņus! — pulkvedis pikti teica. — Sī lieta ir tāda, ka aplam izlikties par muļķi... Es esmu viens no tiem nedaudzajiem cilvēkiem pilsētā, kurš zina, kas tu esi par vīru, bet šodien lai māžojas un dzen velnu citi... Izbeidz ākstības! Un atbildi uz maniem jautājumiem . .. Vai tu pazīsti kādu tajā mājā? Varbūt ir kaut kas tāds, kādēļ labāk būtu atpirkties no šīs trijotnes? Protams, ja ar Ivanovu nekas ļauns nenotiks.

Prātu var zaudēt! Ko runā šis cilvēks, par kuru drosmīgāku

kara laikā grūti būtu bijis atrast starp visiem Romskas apgabala frontiniekiem? No kā atpirkties? Kāpēc atpirkties? Nudien bija tādi mirkļi, kad Igoram Savovičam gribējās parādīt pulkvedim durvis, kā pirms pusstundas viņš bija izrīkojies ar švītīgo advokātu, taču viņš novaldījās un tikai pavīpsnāja. Lai izlādētu atmosfēru, Igors Savovičs teica:

— Dzimšanas dienā biju pamatīgā štīmē! Savu mūžu tā nebiju piestrēbies ... Prieka tur nav nekāda!

Pulkvedis šos vārdus nedzirdēja. Raudzīdamies izplatījumā, skumjš, noguris, domīgs, viņš grozīja rokās mazu, ar dubultkrust-dūrieniem izšūtu spilventiņu.

— Dmitrij, atbildi man, lūdzu, kas vēl noticis, ja neņem vērā šo kautiņu? — Igors Savovičs jautāja. — Es pieprasu!

— Pagaidām es precīzi nezinu, — pulkvedis atbildēja, — rīt vai parīt viss būs skaidrs. Mazliet pacieties, Igor!

Pulkvedis Dmitrijs Ņikitičs Sirotins, kurš karā bija aizgājis septiņpadsmit gadu vecumā, bija slavens ar to, ka nebaidījās ne nāves, ne ģenerāļu. Viņš bija tāds izlūks, ka par viņu «Pravdā» rakstīja rakstnieks Vadims Kožanovs; dienēdams milicijā, pulkvedis bija sapelnījis tik daudz ordeņu un medaļu, ka pie formas svārkiem nepietika vietas, pats Igors Savovičs gan tos nebija redzējis. Dmitrijs Ņikitičs Sirotins bija apbrīnojami drošsirdīgs un apbrīnojami labs cilvēks. Pašlaik, bāls aiz uztraukuma, pulkvedis nelielajās, sarkanīgajās rokās grozīja un grozīja mazo, izšūto spilventiņu, un viņa apaļā seja bija sarūgtināta un uzbudināta.

— Ko tu klusē? — Igors Savovičs sadusmojās. — Pats vienmēr aicini uz darbošanos, bet šodien klusē kā tāds mūdzis.

— Es neklusēju, es apsveru! — Pulkvedis nopūtās. — Tu nezini, vai Svetlanas tēvs agrāk atgriezīsies no komandējuma Te-guļdetā vai izmantos to līdz beigām?

Jautājumu par Karcevu varēja saprast. Znota kautiņš, lai kāds tas būtu — lai kuram tur taisnība —, viņam bija trieciens, bet, interesējoties par Karcevu, pulkvedim prātā bija kaut kas svarīgāks par Igora Savoviča kauna darbu dzērumā. Kas šeit notiek?

— Dmitrij, es tomēr gribu zināt...

Taču pulkvedis vairs neklausījās: pielēca kājās, ar tādu kustību, ar kādu sakārto formas blūzi zem siksnas, viņš noraustīja īspiedurkņu kreklu, paspēra pāris enerģisku soļu pa kabinetu — gatavs kauties, cīnīties, veikt labus darbus, vispār dzīvot tā, kā tas pieklājas pulkvedim Sirotinam, labam, atsaucīgam cilvēkam.

— Kur ir Svetlana? — viņš noprasīja pavēlošā balsī. — Man ar viņu jātiekas uz vienu mirklīti... Es tev prasu, kur ir sieva? Ved mani pie viņas ...

— Es jau teicu, ka Svetlana ir guļamistabā, — Igors Savovičs sausi atbildēja. — Ej pieklauvē ...

Piecdesmit divus gadus vecais pulkvedis, kas vienmēr izskatījās kā četrdesmitgadīgs, aulekšiem aizdrāzās pie Svetlanas, bet Igors Savovičs, atgriezies guļamistabā, ar visu krēslu pa tepiķi aizšļūca līdz palodzei. Logs atšķirībā no visiem pārējiem logiem bija vērsts uz Garibaldija ielu, kas nebija sevišķi trokšņaina, vienīgi tur stiepās trolejbusu vadi...

Krēsloja — un jau pavisam melni likās koki skvērā, kur bija iedegušās spožas neona spuldzes un tūdaļ visapkārt kļuvis tumšs. Bija iestājusies īsā vasaras nakts ...

— Atpūtīsimies! — Igors Savovičs noburkšķēja un tīksmi izstaipījās. — Lai viņi iet pie tās un šitās vecāsmātes!

Pie plaši atvērtā loga stāvēja neliels skrūvsols, kūkumu meta ar izdomu darināta galda lampa, pie galda virsas bija piestiprinātas mazītiņas skrūvspīles, pienaglota lakta — pavisam niecīga —, bet mazā galdiņa daudzajās atvilktnītēs slēpās neizprotama bagātība: palielināmie stikli un skrūvgrieži, knaiblītes un pincetes, mazi āmuriņi, mikroskopiski urbīši. Tā bija sarežģīta ierīce rokas pulksteņu labošanai. Igors Savovičs labpatikā savaik-stīja lūpas, lietišķi noņēma no rokas sievas dāvināto japāņu pulksteni, ar nagu vienā mirklī kaut ko noklikstināja, veikli ielika acī lupu un nogrima ar mākslinieka meistarību radītā pulksteņa apcerē.

Piedzērušais Igors Savovičs nebija melojis, ka viņš ir labākais pilsētas pulksteņmeistars un var salabot jebkuru pulksteni. Igoram Savovičam bija pulksteņmeistara talants, kurš bija licis sevi manīt jau bērnībā, un patēvs Sava Igorovičs vētraini priecājās; glaudīdams Igoram galvu, viņš sajūsmīgi sauca: «Kas par ķirurgu iznāks no Igora, kas par ķirurgu! Dieva un debesu izredzēts ... Jeļena, es tevi lūdzu, neko neaiztiec uz mūsu Igora skrūvgalda! Saproti, labam ķirurgam ir zināma līdzība ar virtuozu pulksteņmeistaru — un otrādi!»

Igors Goļcovs negribēja būt par ķirurgu.

PIRMĀ IZŠĶIROŠĀ DIENA

Februāra beigās pilsētu ieputināja sniegā. Sāka snigt sestdienas vakarā, sniga nakti un dienu, tad vēl naktī no svētdienas uz pirmdienu līdz pat rītausmai, un pēc desmitiem, kad Igors gāja pa plato ielu, kas veda uz medicīnas institūtu, likās ka pilsēta izgaisusi.

Ak mūžs, kas bija noticis! Koka mājas, kas bija saglabājušās no vecās pilsētas, šķita nolīdzinātas līdz ar zemi, jaunās ēkas ķēpīgais sniegs nobalsinājis baltas, padarījis rēgainas, koki izskatījās kā sniegavīri, baltajās debesīs karājās resnas troses — tramvaju un trolejbusu vadi. Tramvaji un trolejbusi negāja; neviens nebija gaidījis tādu snigšanu — un sniegu nepaguva novākt. Pilsētas nebija, tā vairs neeksistēja: to bija apracis februāra sniegs, kurš nez kādēļ smaržoja pēc pavasara — pēc kuģiem, dārza zemenēm, saplēksnējušām lapam . . .

Igors tīksmi nošķaudījās, pašņaukāja degunu un kā zēns noslaucīja to ar cimdu. Līdz ceļiem grimdams sniegā, viņš gāja uz medicīnas institūta pusi, lai atdotu mātei aizmirstu gramatu, bez kuras viņa nevarēja iztikt. «Izpalīdzi, dēls!» pirms desmit minūtēm pa telefonu bija palūgusi māte, un, lūk, viņš brida pa sniegu, bruka tajā iekšā — un bija tāda sajūta, ka viņš pats pārvērties par sniegu, un viņš pats arī smaržoja pēc kuģiem, zemenēm un saplēksnējušām lapām. Igors izjuta prieku, bez kāda iemesla gribēja smieties, skaļi smieties vai, nekautrējoties no pretimnācējiem, dziedāt pilnā balsī; ar iecietīgu smaidu viņš domāja: «Re, to jau arī viņi sauc par laimi!» — jo tajās senajās dienās, kā jau tas klājās viņa vecumā, pret visu izturējās skeptiski.

Tostarp laime bija pieņēmusi Igora Goļcova izskatu. Nekāda jaunības skepse nevarēja būt par šķērsli. Lai kā sevi pārliecinātu, ka laime (viņš tā arī rakstīja skolas sacerējumā) ir «subjektīvu izjūtu kopums, kas radies, īstenojot veselu rindu efe-meru uzdevumu», nebija iespējams no sejas aiztraukt muļķīgu, bērnišķīgu smaidu. Ka viņu nelabais, šo februāra sniegu, kas bija izsitis no viedā līdzsvara šo neglābjamo septiņpadsmit gadus veco skeptiķi!

Sniegs nebija saudzējis arī pilsētas skaistāko ēku — augsto un garo medicīnas institūta korpusu. Bija nozuduši pompozie ciļņu rotājumu, sejas zaudējuši «grieķi», kas pie parādes durvīm ar rokām un mugurām balstīja kaut kādus smagumus; ēka bija kļuvusi akla, jo miklais sniegs bija aizķepējis visus dienvidu puses logus, bet nezināmu iemeslu dēļ celtne likās augsta, vēl augstāka nekā īstenībā. Savādi! Citas mājas zem sniega blāķiem saguma un saplaka, bet medicīnas institūts it kā kļuva vēl augstāks, izauga, kaut jau tāpat bija milzīgs.

Pie «grieķiem», kuru sejas bija zaudējušas vaibstus, vajadzēja brīdi pastāvēt. Nevarēja taču Igors institūtā ierasties ar •savu muļķīgo smaidu sejā un laimē starojošām acīm? Tīšuprāt lēnām viņš kārtīgi notīrīja sniegu no apaviem un drēbēm, tad, par varēm pieņemdams garlaikotu izskatu, iegāja milzīgajā studentu ģērbtuvē. Pie tās durvīm, protams, sēdēja tante Vera, veca sieviete, un adīja garu vilnas zeķi. Viņa pāri brillēm stingri paskatījās uz ienācēju.

— Paskat, kas ieradies! — pazinusi Igoru, večiņa nopriecājās. — Sveiks, Igor, sveiks, gaišumiņ!

— Sveiki, Veras tant!

Studentu brīvdienās garderobiste tante Vera palīdzēja mātei apkopt dārzu vasarnīcā, lāgiem, kad nebija pastāvīgas mājkalpotājas, ievācās mazajā, bet gaišajā Goļcovu mājas istabā.

— Tad nu gan apģērbies, apģērbies, kā kad ārā būtu pavasaris! — saņemdama Igora vieglo sporta jaku, tante Vera ņurdēja.

— Nav kas tevi pieskata — re, ko es tev teikšu. Ij pašam pateikšu, ij pašai, man tak viņi — tpī! Viņš savu mūžu kājas nenoslaucīs, bet, kad aizrādu, piktojas: «Veras tant, pažēlojiet manas aknas!» Bet man kazi — arī aknas ...

Viņa vienmēr tā, tik amizanti rūca, šī lāga tante Vera.

— O, ko es redzu! — pēkšņi atskanēja mundra balstiņa, un Igors pagriezies pazina docentu Vulfsonu, tēva preferansa spēles biedru, slavenu okulistu. Atplestām rokām viņš tuvojās Igoram.

— Ko es redzu, ko es redzu! Igors Goļcovs. Vesels, liels un laimīgs! Nu kā sviežas jaunībā? — Soļa attālumā no Igora viņš apstājās. — Ai, kāds es esmu ēzelis, kāds ēzelis! Vai gan laimīgam cilvēkam drīkst to jautāt?

Docents apkampa Igoru, pamurcīja un palaida vaļā. Vulfso-nam bija labsirdīga seja, labsirdīgas acis, un viņš mīlēja Igoru no bērna kājas, viņš vispār mīlēja bērnus. Docentam Vulfsonam ģimenes nebija, tuvinieki gan miruši, gan gluži vienkārši viņu atstājuši. Slavenais okulists raudzījās uz Igoru priecīgi, ar apskaidrotu skatienu.

— Nu, Igor, tu drīz būsi pie mums! — Vulfsons aplaimots sauca. — Saturies, draudziņ! Jūsu padevīgais kalps tagad ir uzņemšanas komisijas vicepriekšsēdētājs. Taču viņš ir baigi negants, šis resnais Vulfsons! Gatavais tīģeris!

Visi šodien bija priecīgi un smieklīgi: sniegs, tante Vera, docents Vulfsons.

— Pie tētiņa? Pie māmiņas? — jocīgi piemiegdams aci, docents jautāja. — Ja pie paša — sveiciens! Sestdien viņam būs tāda preferansa partija, ka prasīt prasīsies pēc skābekļa spilvena.

Resnais Vulfsons aizdrāzās tik mundri kā puišelis, durvis aiz viņa noblākšķēja — un palika labestības, prieka, mīlestības un cieņas izjūta. Igors devās tālāk, sāka kāpt pa platajām vienlaidu kāpnēm uz otro stāvu, un pēkšņi viņam likās, ka viņš staigā nevis pa institūtu, bet gan pa savas paša mājas istabām — tik pazīstams viss bija. Sanitārijas un higiēnas katedra, aktu zāle, divas ārstniecības fakultātes auditorijas, aspirantu istaba. Tad milzīgas ozolkoka durvis, vara rokturi, necila plāksnīta «Rektors». Šeit aiz dubultdurvim sēdēja tēvs mūždien baltā uzsvārcī, ja vien viņš neoperēja. Igors uz brīdi apstājās, nodomāja, ka tēvs apvainosies, ja Igors pie viņa neieies. Pieskārās vara rokturim. Jauns un laimīgs viņš atkal samanīja sniega smaržu.

Tēvs ļoti priecājās; par Igora ierašanos. Liels, plats, jauku sirmumu matos, viņš žirgti piecēlās no galda un nāca dēlam pretī.

Tīkami gurkstēja uzsvārcis, labsirdīgā smaidā staroja lielā, gaļīgā, spēcīgā seja. Lielās, baltās rokas laipni uzgūla Igora pleciem. Tēvs izskatījās tāds, kādi izskatās cilvēki, kuriem liktenis dāvājis visu ar uzviju — augumu, galvu, acis, rokas, kājas. Tēvs turklāt bija pārmēram labs, jautrs, vesels, optimistisks, rāms, nosvērts, gudrs. Bet savā kabinetā, kad nebija aizņemts operāciju zālē, viņš, kā vienmēr, bija bērnišķīgs, vieglprātīgs cilvēks. Savu rektora posteni viņš uzskatīja par nevajadzīgu slogu un kļūdu.

— Apsveic mani! — tēvs teica, uzsizdams Igoram pa muguru un apsēdinādams viņu uz dīvāna. — Tu, pamanījis šitento februāra sniegu, spriņģo kā kumelēns, bet man nupat zvana: «Ātrā palīdzība vairs nevar turēt!» Vecmāmiņas krīt, vectētiņi slīd, pilsētas energo galvenais inženieris ar mašīnu apmetis kūleni un — skarts krūšu kauls! Pēc pusstundiņas sāksies jautra dzīvīte!

Tēvs berzēja rokas, miedza acis, kā viņi teica mājās, plēsa tīrās «ģeķības», un tas viss nozīmēja, ka viņš gatavojas operēt galveno inženieri, kurš «apmetis kūleni», un ka operācija būs sarežģīta. Roka, kas gulēja uz Igora pleca, bija silta, tēvs raudzījās laipni un maigi, it kā dēlu sen nebūtu redzējis, un Igoram uzvilnīja jauna laimes šalts. Labi bija sēdēt blakus lielam, jautram, mīlošam cilvēkam.

— Es skrienu pie mammas! — Igors solīdi teica. — Mūžam aizmirst savas grāmatas. Tu šodien būsi vēlu?

Tēvs svinīgi pasludināja:

— Uz hokeju būšu mājās, pat ja pilsētu ielenktu tatāru orda .. :

Katedras vadītājas Jeļenas Platonovnas Goļcovas kabinets izrādījās aizslēgts, bija vien jāatgriežas pasniedzēju istabā, aiz kuras durvīm valdīja troksnis, skanēja smiekli, skaļas balsis. Igors atvēra durvis un, necerēdams saņemt atbildi, tomēr skaļi noprasīja:

— Atļausiet?

Viņam neviens neatbildēja. Desmit vai divpadsmit cilvēku baltos uzsvārčos bija sadrūzmējušies ap kaut ko Igoram neredzamu, vicināja rokas, smējās un runāja: tikai jau nonācis istabas vidū, Igors atskārta, ka loka centrā ir māte. Viņa nepamanīja dēlu, līdz kāds no tiem, kas viņu bija ielenkuši, šķiet, docents Krilovs, iesaucās:

— Jeļena Platonovna, jums viesi!

Balto uzsvārču loks pašķīrās, troksnis mazliet pieklusa, un Igors ieraudzīja māti. Ziedoša, jauna, jautra, kā ļaudis runāja, pilsētas skaistākā sieviete, viņa patiesi bija tik skaista, ka viņas

dēlam Igoram gribējās samiegt acis. Māte steigšus piecēlās, paspēra pāris soļu Igoram pretī un nenoturējusies iesaucās:

— Cik laimīgs un jautrs tu man esi šodien!

Igora māte bija atturīga sieviete, prata sevi valdīt jebkuros apstākļos, bet, redzams, Igors šodien izskatījās tāds, ka viņa nenoturējās un ļāva vaļu emocijām.

— Tas tik ir sniegs! — māte mundri turpināja. — Kā tu at- , kūlies? Mums auditorijas ir nožēlojami tukšas. Tramvaji, trolejbusi — viss apstājies! Kāds sniegs, kāds sniegs!

It kā uz pasūtījumu Igoram ceļā šodien trāpījās vienīgi jautri cilvēki. Profesore Jeļena Platonovna Goļcova nepateica nekā smieklīga, runa bija par parastu sniegu, bet pasniedzēju istabā atkal sākās troksnis, telpu piepildīja priecīgas balsis un smiekli par neko. Atmetusi atpakaļ galvu, tā atsegdama maigu kaklu, smējās Liāna Ivanovna Kožemjako, anatomijas katedras docente, kā aizvien, ar vienu aci smējās Vadims Leontjevičs Rcmizovs, docents, ķīmijas pasniedzējs; guldzoši smēja Semjons Mihailovičs Tabačņikovs, profesors, zinātņu doktors.

Māte stāvēja cieši līdzās Igoram: viņa bija liela auguma — tikai trīs četrus centimetrus mazāka par dēlu; viņi tomēr bija nedaudz līdzīgi, un varēja manīt, ka cilvēkiem tīkami viņos nolūkoties. Goļcovi, paši Goļcovi — skaisti, gudri, talantīgi cilvēki!

— Te būs tava grāmata!

Igors pasniedza mātei kaut ko rūpīgi avīzē ietītu, māte ar galvas mājienu pateicās un uz mirkli ar elkoni piespiedās pie Igora rokas. Sī kustība bija miljons reižu dārgāka par parasto skūpstu uz vaiga pirms gulētiešanas. Pieskaršanās ar elkoni nozīmēja: «Es ar tevi lepojos, dēls, es tevi mīlu, dēls!»

— Es eju, — Igors teica. — Uz redzi!

Viņš jau bija gaitenī, bet aiz durvīm joprojām skanēja viņa ierašanās iepriecinātu cilvēku balsis. Gaiteņa lielajā logā lija neparasta gaisma — tikpat dzidra un zaļga kā uzsnigušais sniegs, un likās, ka arī šeit smaržo pēc pavasara. Igors uzmanīgi gāja pa svaigi nospodrināto parketu ... Pēc sešiem septiņiem mēnešiem viņš šeit mācīsies. Sājā aktu zālē docents Vadims Ļeontje-vičs Remizovs lasīs ķīmijas kursu, nejauši sastapsies ar Igoru skatieniem, izliksies, ka nepazīst viņu, bet profesors Semjons Mihailovičs Tabačņikovs brīdi pa brīdim lekcijās mainīs brilles — viņa līdz nepieklājībai apdilušo svārku kabatās vienmēr atradās trīs futrāļi ar brillēm. Anatome Liāna Ivanovna katru dienu ieradīsies jaunā jaciņā; pirmkursniekiem, kas vēl nepazīs viņu, liksies savādi, ka tieviņā, gleznā, ēteriskā Liāna Ivanovna nodarbojas ar līķu preparēšanu.

Plašajā kāpņu laukumiņā valdīja klusums, uz grīdas mētājās smēķu gali, oda pēc lētām, stiprām cigaretēm. Plāksnītē «Vieta

smēķēšanai» bija izdarīti divi labojumi — un bija lasāms: «Vieta mērkaķošanai». Soliņu greznoja dažādi uzraksti. Viens apgalvoja — «Viss beidzas ar izeju!». Igors pasmaidījis skrēja lejā pie tantes Veras, kas, pamanījusi Igoru, jau turēja gatavībā viņa sporta jaku. Viņš pieklājīgi atvairīja viņas rokas, gribēja apģērbties pats, bet večiņa sadusmojās:

— Kas ta nu par pigoriem! Pašam turu, pašai turu ... pašiņš negrib! — Un no sirds pasmējās par nejauši uz mēles patrāpījušos joku. — Re, kas man par sakāmo, tīri vai smiekli nāk! Pats, pati un pašiņš ... Ko tā? Ak uz redzēšanos? Uz redzi, uz redzi! — Un viņam aiz muguras nokliedza: — Es svētdien pie jums iero* nos. Tepdeķus dauzīt un ankambari sakārtot. Uz drīzu redzītif

Sniegs vairs nesniga, bet Igoram likās — kupenas kļuvušas vēl lielākas, trolejbusu un tramvaju vadi pavisam zemu nokārušies un pat institūta ēka sarukusi. Viņš izņēma pirkstaiņus, grasījās tos vilkt rokā, taču pārdomāja un sabāza atpakaļ kabatās.

— Nolāpīts! — Igors nolamājās. — Atradusies asprāte!

Ausīs joprojām skanēja: «Pašam turu, pašai turu, bet pašiņš

negrib!» Taisni brīnums, cik ātri cilvēkam varēja mainīties noskaņojums! Laimīgs, priecīgs, uzsnigušā sniega rēgainās gaismas, pavasara smaržu, savas lielās laimes priekšnojautu pārpilns, Igors kāpa lejā pa platajām kāpnēm, bet tante Vera pateica dažus aplamus vārdus — un viss pazuda, izgaisa.

— Nolāpīts!

Igors nokāpa no lieveņa un devās prom pa iemīto, līkumaino celiņu: nosoļojis metrus divdesmit, apstājās un pagriezās ar seju pret institūta ēku.

«Pašiņš!» Igors pavīpsnāja.

Viņš juta, ka ož pēc slimnīcas, tas ir, joda, ētera, spirta, vaskadrānas, baldriāna, kālija permanganāta un vēl daudz kā cita maisījuma. Slimnīcas smarža ap viņu vējoja kopš šūpuļa, bet pašlaik sniegā grimstošajā pilsētā šī smarža bija sevišķi stipra. Ar to bija piesūkusies sporta jaka, kas tikai pusstundu karājās ģērbtuvē pie tantes Veras.

Sabāzis rokas kabatās — pirksti tomēr sala! — Igors izgaja pa režģotajiem metāla vārtiem. Oho! Gala pieturā jau griezās riņķī tramvaja vagons, čīkstēdams un ar kontaktstieni smagi mēzdams nost sniegu no vada; trolejbusi vēl negāja, bet zaļš taksometrs lēni jo lēni īrās uz institūta vārtu pusi. Pagriezienā mašīna sāka galīgi buksēt, durvis atvērās, izkāpa tēva vietnieks prorektors zinātniskajā darbā profesors Ogorodņikovs_1 Ieraudzījis viņu, Igors, pats nezinādams, kādēļ, steigšus aizslēpās aiz stūra un tur palika, līdz Ogorodnikovs aizgāja.

Nogaidījis vēl brīdi, Igors devās tālāk: atstaja aiz sevis institūta skvēru, vārtus, pagriezās pa labi, pārgāja ielas otrā pusē un apstājās. No šejienes medicīnas institūtu varēja redzēt visā godībā. Tomēr _augsta_ celtne, pamatīgi būvēta, skaista, acīs krītoša — skaistākā visā pilsētā.

«Pašiņš!»

Igors saprata, ka nekad nemācīsies medicīnas institūtā. Itin nekad!

Pēc trim dienām, kad sniegs bija noplacis un noblietēts, kad bija uznācis aukstums un tēvs un māte pirms gulētiešanas bija ienākuši pasēdēt un papļāpāt plašajā viesistaba, Igors paziņoja savu lēmumu. Tēvs iesmējās un uzlika kāju uz kamīna restēm.

— Vareni joki! — viņš teica. — Kas par paradumu dzīt jokus.

Māte visu saprata un nobālēja.

...Varen āķīgs ir japāņu pulksteņa «Seiko» mehānisms. Sārtoja rubīna akmentiņi, ideāli savienotie mazie zobrati darbināja rādītājus, kalendāru, modinātāju; par īstu labirintu bija kļuvusi patiesībā vienkāršā pulksteņu saimniecība, taču vienlaikus šajā sarežģītībā bija jaušama eleganta, nepieciešamības diktēta vienkāršība.

Saspringti sakodis lūpas, Igors Savovičs jauca ārā pilnīgi jaunu pulksteni. Sešas lielākas skrūvītes, divas mikroskopiskas: japāņi ir ziķeri — dažās bultiņās iegriež krustiņus, lai labi turas tam īpaši paredzētais skrūvgriezis. «Ja šodien nepagūšu, atlikšu uz rītu!» viņš rimti nodomāja, noskrūvējis divas kārtējas bultskrūves un uzlicis tās uz plānā stikla. «Par garantijas plombēm nospļauties! . .. Svetlanas dāvana ir lieliska.» Pēc pusstundas Igors Savovičs izņēma no acs lupu. Var jau būt, ka viņam sen vieta ir «psihenē». Pilsētas slimnīcā Boriss Ivanovs taisās dievam dvēseli atdot, guļamistabā raud sieva, kā apsvilis pa pilsētu joņo pulkvedis Sirotins. «Esmu kļuvis par zaķpastalu,» viņš izsmējīgi nosprieda. «Baidos domāt... Ai, tu neņemsi labu galu, pilsoni Goļcov!»

Svetlana knūpus gulēja gultā, un bija tik tumšs, ka no šķērsielas, uz kuru raudzījās platais guļamistabas logs, atstarojās neona reklāmas «Ķīmiskā tīrītava» burti. Jau sen bija zināms, ka zaļo mirgu rāda ī, sarkano — ķ, zilo — t, bet oranžo divi burti — m un ā. Tāpēc Svetlanai uz muguras krita zaļā gaisma, galva bija sarkana, kajas zila atgaisma, bet guļamistabas griesti bija izrotāti dažādās krāsās — brūnā un koši dzeltenā. Svetlana gu-gulēja nekustīgi, uz spilvena bija izplūdis mikls plankums — tātad pēc sarunas ar pulkvedi viņa atkal raudājusi. Igors Savovičs nosodoši pašūpoja galvu, mirkli padomāja un bez steigas noģērbās.

Vajadzēja aizmigt. Igors Savovičs apgūlās uz muguras, aizvēra acis, rokas sakrustoja uz krūtīm, lai, guļot tādā pozā, domās ar laiviņu pāri nelielai upītei pārvestu paklausīgos ķīniešus. Ķīnieši bija dīvaini viduslaiku ļaudis brūnganām sejām, garos tērpos, ar košiem vēdekļiem tievajās, sievišķīgajās rokās. Viņš sēdināja laivā pa trim ķīniešiem, veikli darbodamies ar kārti, ātri pārveda viņus otrā krastā un tūdaļ griezās atpakaļ pēc nākamā trijnieka. Deviņi ķīnieši pārvesti uz kreiso, ar gaoļanu aizaugušo krastu, divpadsmit, piecpadsmit, astoņpadsmit... Bez mitas kustējās un švīkstēja vēdekļi, kas bija tikpat koši kā ķīmiskās tīrītavas reklāma, svētdienīgi vizuļoja garās zīža drānas, un nez kāpēc dvesmoja Ritas franču smaržas... Astoņdesmit pirmais ķīnietis no zvalstīgās laiviņas izkāpa krastā, kad atskanēja Svetlanas klusinātā balss. Viņš sarāvās.

— Es nevaru, nevaru! — Svetlana pietrūkās no gultas un, stāvēdama uz ceļiem, kā lūgšanā spieda rokas pie krūtīm. — Tu nezini visu, Igor, nezini! Šis Boriss Ivanovs . .. Viņam ir galvaskausa pamatnes lūzums. Viņš var nomirt. Mēs to slēpām no tevis ...

...Astoņdesmit pirmais ķīnietis aizgāja pa gaoļanu pretī saulei, kustīgo vēdekli viņš šūpoja, turēdams to atstatu no sevis, mati ar bizīti galā bija sarkani...

— Es jau nojautu, ka lūzums! — Igors Savovičs teica. — Es taču esmu dakteru bērns ...

Piektā nodaļa IZMEKLĒŠANĀ ESOŠAIS

Igors Savovičs Goļcovs pirmoreiz mūžā gāja kājām pa Frunzes ielu, lai gan pēc lieluma un nozīmības tā bija otrā iela Rom-skā. Viņam bija gadījies staigāt pa Ļeņina prospektu, pa «savu» Garibaldija ielu, bet pa Frunzes ielu viņš vienmēr brauca mašīnā un tagad tikai ar pūlēm varēja pazīt ielu: skvērs bija nesalīdzināmi plašāks, nekā izskatījās pa mašīnas logu, nami pastiepušies augstāki, pati iela izpletusies platumā un kļuvusi bezgalgara. Igors Savovičs veselas desmit minūtes soļoja no Frunzes ielas un Ļeņina prospekta stūra līdz Romskas Kirova rajona izpildkomitejas Iekšlietu daļas ēkai.

Milicijas ēka droši vien bija tāda pati kā citas tamlīdzīgas Sibīrijas apgabala pilsētu ēkas. Divi stāvi, zaļas logu apmales, augsts koka lievenis, uz tā — vairāki nodzērušies, nevīžīgi ģērbušies, bet kareivīgi vīri un puiši, kas izgājuši uzpīpēt. Un arī iekšpusē droši vien bija tā, kā tam jābūt milicijas rajona nodaļās, kur izsniedz pases, kārto pierakstīšanas jautājumus, strādā izmeklētāji, kā ari noņemas ar administratīvā kārtā sodītajiem, tas ir, ar tiem, kam piešķirtas piecpadsmit «sutkas». Gaitenis, garš, šaurs un drūms, bija kā bāztin piebāzts, un arī ļaudis šeit bija tādi, kādiem jābūt rajona milicijas nodaļā: sēdēja ar gudru ziņu jau laikus atnākuši īgni, paveci cilvēki, sejas slēpa jaunas sievietes un meičas; nekaunīgi puiši kļošenēs, tik ļoti līdzīgi ģitāristiem, ar kuriem bija kāvies Igors Savovičs. Oda pēc hlorkaļķa un putekļiem, zābaksmēra un naftalīna.

Rajona nodaļā dežurējošais kapteinis pazina Igoru Savoviču, pielika roku pie cepures, iznākdams šaipus nožogojuma, nostājās tā, ka Igors Savovičs nevarēja tikt garām, un pasmaidīja. Kapteinis bija jau pavecs, noguris cilvēks labsirdīgām acīm.

— Biedri Goļcov, — viņš pusbalsī teica, — man pavēlēts, līdzko ierodaties, jūs savienot ar pulkvedi Sirotinu. Esiet tik laipns un ejiet pie tiešā telefona.

Igors Savovičs vilcinājās. Pirmkārt, viņš atcerējās kapteini, ar kuru kopā plašā un skaļā kompānijā reiz bija ar vadu zvejojis zivis Smaginskas smiltājos, otrkārt, viņam nebija par ko runāt ar Sirotinu. Tomēr bija neveikli pulkveža padotā klātbūtnē ignorēt lūgumu. To apsvēris, Igors Savovičs pateicīgi izmeta:

— Paldies! Es nupat kā runāju ar pulkvedi. Pirms piecām minūtēm ...

Istaba, kurā strādāja izmeklētājs Seļezņovs, pēc skata bija tāda pati kā visas istabas gar īso gaiteni, kas ar pirmo gaiteni — garu un drūmu — veidoja taisnu leņķi. Durvis bija apsistas ar melnu dermatīnu, uz plāksnītes ar roku uzrakstīts «J. Seļezņovs». Igors Savovičs pieklauvēja, izdzirda «jā, jā» un iegājis cieši aizvēra durvis.

— Mans uzvārds ir Goļcovs! — viņš teica, izmeklētājam sniegdams pavēsti, kas bija iespiesta uz slikta, pelēka papīra. — Esmu uzaicināts uz pulksten desmitiem.

Vidēja lieluma galds, pie tā piebīdīts vēl viens — mazāks galds, divi krēsli, ja neskaita izmeklētāja krēslu, seifs, Dzeržinska ģīmetne pie sienas, logiem priekšā restes — tā arī visa iekārta, kurā greznības kalngals bija moderna galda lampa, kas atgādināja kādu neeksistējošu superliela ātruma lidaparātu. Un bija tik klusu, kā nemēdz būt pilsētas namos, — mēms klusums, gluži kā zemnīcā vai betona pagrabā.

Izmeklētājs panācās divus soļus pretī, bet roku nedeva.

— Seļezņovs Jurijs Iļjičs, milicijas vecākais leitnants... Lūdzu, sēdieties!

Izmeklētāja Seļezņova āriene, balss, manieres, valoda un kustības bija banālas, ik uz soļa sastopamas — kā tāds vidējais aritmētiskais lielums. Pa Ļeņina prospektu jānoiet kilometrs, un ceļā gadīsies jau trīs tādi izmeklētāji Seļezņovi. Kalsns, sportisks augums, kultūrista muskuļu pauguri uz krūtīm, rokām un kājām, labi pieguļošs jauns uzvalks, moderna kravate košajām zeķēm pieskaņotos toņos. Arī seja — mūsdienīga, pati modīgākā divdesmitā gadsimta seja galvaspilsētā un provincē.

Simtiem un tūkstošiem skaistu, mūslaicīgu vīriešu seju un slaidu, sportisku augumu radās pēdējās desmitgadēs, jādomā, tāpēc, ka Padomju Savienība ir tik daudznacionāla valsts. Melnmatainam un mclnacainam brašulim nereti bija slāva deguns un lūpas, bet spilgti izteiktam blondīnam — līks deguns un mongo-lisks acu veidojums. Taču visbiežāk bija sastopami Seļezņova tipa jaunekļi, pēc kuru sejām nacionālo piederību nevarēja noteikt, tāds mistrojums ritēja viņu internacionālajās asinīs. Deguns nebija ne slāvisks, ne mongolisks, ne grieķisks. Skaties uz matiem — pārņem apjukums: ne brunets, ne blondīns, ne šatcns. Sajaukts, notušēts, sakropļots, bet kopiespaids: «Smuks puisis, rauj tevi kociņš! Kur es viņu vakar redzēju?»

— Jūs, protams, zināt, kādēļ esat uzaicināts? — Seļezņovs bez steigas sacīja, raudzīdamies Igoram Savovičam zodā. — Runa būs par notikumu naktī no pirmdienas uz otrdienu ... — Viņš enerģiski saknieba lūpas. — Vai nepieciešams jūs brīdināt...

— Nē, — Igors Savovičs vēsi atbildēja. — Es šad tad eju uz kino ... Atbildības svarīgums man skaidrs.

Seļezņovs izturējās vienkārši, sēdēja brīvi, nekādus papīrus rakstīt netaisījās, tikai lūkojās Igoram Savovičam zodā, viņi vēl ne reizi nebija pārmijuši skatienus, bet Igoram Savovičam tūdaļ bija skaidrs, ka izmeklētājs briesmīgi nīst kabinetā ienākušo cilvēku. Seļezņovs viņu nīda tieši tāpat, kā pats Igors Savovičs nesen nīda pārvaldnieku Nikolajevu, un varbūt tikpat pusapzināti un slimīgi, kad kādā cilvēkā šķiet nīstams viss — no balss līdz smaidam un pozai, kādā tas sēž. «Re, kā!» Igors Savovičs gausi nodomāja un, nesteidzīgi pārmetis vienu kāju otrai, ieņēma vaļīgu, kundzisku pozu.

— Tas ir labi, ka jums viss ir skaidrs, — izmeklētājs Seļezņovs teica pavisam gausi un noliecās pār galdu. — Tad jums nāksies šeit parakstīties.

Seļezņovs maldījās, ja domāja, ka Igors Savovičs piecelsies, lai parakstītu papīru. Viņam par laimi, izmeklētājs to laikus attapa un nometa protokolu uz mazā galdiņa, pie kura sēdēja Igors Savovičs.

— Lūdzu! — Parakstījis Igors Savovičs arī mešus uzmeta papīru uz izmeklētāja galda. — Formalitātes, šķiet, nokārtotas.

Igorā Savovičā neskatīdamies, izmeklētājs piebīdīja sev tuvāk nopratināšanas blanku, nodūra galvu un iegrima domās. Viņam, jādomā, bijis pietiekami daudz laika, lai jau iepriekš apsvērtu Goļcova nopratināšanu, bet Seļezņovs acīmredzot piederēja pie

tiem izmeklētājiem, kas nesteidzas tīšuprāt, grib nopratināmo, tā sakot, nogurdināt, un tāpēc viņu izturēšanās ir daudznozīmīga.

— Uzvārds, vārds, tēvvārds, dzimšanas gads?

Seļezņovu interesēja tikai anketas dati, viņš sāka ar šo elementāro, kura nepieciešamību zināja piecgadīgs puišelis, bet tieši tas — šie anketas dati, šis vienkāršais, pat elementārais nopratināšanas sīkums — pēkšņi lika Igoram Savovičam izjust nemieru, bezpalīdzību un bailes. Ja Seļezņovs viņam pajautājis: «Kāpēc jūs nogalinājāt Borisu Ivanovu?» — Igors Savovičs nebūtu izjutis pat simto daļu to mokošo pārdzīvojumu, kas tagad žņaudza ciet elpu, bet pa augumu lika skriet vilganiem baiļu drebuļiem. «Kas ar mani notiek?» viņš nodomāja un steigšus atskatījās... Vai restotie logi, vai stingais klusums, vai istabas pieticīgais iekārtojums, vai hlorkaļķa smaka, jeb vai arī izmeklētāja naids — kas īsti iedvesa bailes Igoram Savovičam? Kāpēc viņš jutās tik apjucis un bezpalīdzīgs, kāds bija juties kara komisariāta komisiju priekša, kad kails un zils no aukstuma piegāja pie gara galda ar vienaldzīgu ārstu — vīriešu un sieviešu — rindu. Kails cilvēks uz kailas zemes.

— Uzvārds, vārds, tēvvārds, dzimšanas gads?

Igors Savovičs nepakustējās, raudzījās tieši izmeklētāja Se-ļezņova nodurtajā sejā, bet viņu neredzēja, kā tas bija arī medicīnas komisijas priekšā, kad iedarbojās aizsargreakcija, ārstus pārvērzdama manekenos.

— Goļcovs Igors Savovičs, dzimšanas vieta — Černogorska, tūkstoš deviņi simti četrdesmit sestais gads ...

Kad anketas ailes bija aizpildītas, Seļezņovs protokolu pabīdīja uz galda galu, atzvila pret krēsla atzveltni un, aizpīpēdams cigareti «Novostj» un vēl joprojām raudzīdamies Igora Savoviča zodā, neizteiksmīgā balsī palūdza:

— Pastāstiet, lūdzu, kas notika Pionieru šķērsielā, kad jūs ar sievu atgriezāties no dzimšanas dienas svinībām . ..

Izmeklētājs neko nevarēja ciest Igorā Savovičā — ne firmas «Lī» džinsus, ne brūnos mokasīnus, ne cieši piegulošo kreklu, ne garos matus ar celiņu vidū — matus, kas biezā, apaļiskā vilnī apņēma garo kaklu. Viņš necieta Igoru Savoviču pēc Valentinova parauga sakrustoto kāju, japāņu pulksteņa un vēl simtiem citu nezināmu sīkumu dēļ.

— Tātad jūs automašīnā atgriezāties no savas dzimšanas dienas svinībām ...

Igors Savovičs izaicinoši piekrita:

— Jā, mēs atgriezāmies no dzimšanas dienas svinībām. .. Mēs braucām ar mašīnu ...

Igors Savovičs koncentrējies pēc iespējas sīki izstāstīja izmeklētājam visu, ko zināja, atcerējās un izprata. Kad viņš tika

līdz frāzei «Mēs ar sievu gājām uz māju...», Igors Savovičs brīdi paklusēja, vēlreiz labi apsvēra un pēc tam teica:

— Kā jau vairākkārt sacīju, es biju pamatīgi piedzēries, bet man liekas... — Viņš uzsvērti laipni pasmaidīja. — Vārds «liekas» laikam netiek ņemts vērā, bet man tomēr liekas, ka šiem trim ģitāristiem aiz muguras gāja vēl kāds cilvēks. Viņš vai nu gluži vienkārši atpalika, vai arī tīšuprāt negribēja būt redzams, bet liekas viņam bija sava noteikta loma notikumos... — Igors Savovičs vēlreiz pieklājīgi pasmaidīja. — Man, piemēram, liekas, ka nepazīstamais izkliedza manu uzvārdu. Pēc tam tie trīs sāka uzbrukumu ...

Nē, skaņas tomēr varēja izlauzties caur dubultlogiem ar resnajiem cietuma restu stieņiem. Aizšvīkstēja trolejbusa riepas, draudīgā situācijā nopīpināja volgas šoferis, kāda skaņa balss sauca vai nu Verķu vai Gerku. Un tādēļ kļuva vieglāk domāt un elpot izmeklētāja Scļezņova kabinetā; kamēr Igors stāstīja, izmeklētājs neko nepierakstīja, tikai trīsreiz piecēlās, pastaigāja pa istabu, apsēdās un aizpīpēja kārtējo cigareti «Novostj». Un visu laiku, kamēr Igors stāstīja, ar katru vardu viņā auga neapzināta pārliecība, ka izmeklētājs Seļezņovs tic viņam, ne par ko nebrīnās, bet, kad tika pieminēts nepazīstamais, kurš, kā Igoram Savovičam likās, arī tur bijis, izmeklētājs apmierināti nokremšļojās.

— Esmu visu pateicis! — Igors Savovičs sacīja. — Man vairs nekas nav piebilstams. Pierakstiet.

Lai gan izmeklētājs bija klausījies vērīgi, Igoram Savovičam sāka apnikt modernais standarttipa skaistulis, tracināja Seļez-ņova aklais naids pret cilvēku, kuru izmeklētājs nepazina. Igoram Savovičam bija labi pazīstama šādu gudru, garkājainu, skaistu, apsviedīgu un dzīves alku pārpilnu, no provinces izkūņojušos skaistuļu centība darbā. Vecākais leitnants, kapteinis, pulkvedis, ģenerālis. Seļezņovi pa dienesta kāpnēm virzās droši, bet piesardzīgi.

— Pierakstiet!

Izmeklētājs Seļezņovs tīrīja iemuti, kurā bāza savas draņķa cigaretes «Novostj». Centās mazināt pīpēšanas kaitīgumu, sargāja sejas krāsu, nelaimīgais karjerists.

— To es pagaidām nepierakstīšu! — Seļezņovs novilka un saudzīgi, gluži kā dārgumu pacēla augšup savu taisno, vīrišķīgo degunu ar tik tikko pamanāmu kumpumiņu. Ar savām lielajām, pelēkajām, nemirkšķinošajām sievišķa acīm viņš pirmoreiz tieši un vērīgi paskatījās Igorā Savovičā, un Igors Savovičs bija gatavs zvērēt, ka šādas acis nevar būt sliktam cilvēkam. Tomēr tajās liesmoja, sprēgāja, zibsnīja un sazin ko vēl darīja atklāts naids pret Igoru Savoviču. — So liecību es pierakstīšu vēlāk.

Seļezņovs piecēlās, sakrustoja rokas uz krūtīm — teātris,/šlikts teātris! — un sadrūmis pastaigāja pa istabu. Viņš it kā mokoši apsvēra viltīgu, iznīcinošu, neatspēkojamu jautājumu — /vienīgo no visiem iespējamiem —, lai satriektu pīšļos šo veiklo un izmanīgo nelieti un recidīvistu Igoru Savoviču Goļcovu. Izmeklētāja uzvedība tāpat ļāva noprast, ka viss iepriekšējais bijuši tikai ziediņi, bet, tiklīdz izlīdzināsies Seļezņova grumbās savilktā piere, būs arī pašas odziņas.

— Kad, ar kā palīdzību un uz kāda punkta pamata jūs uzcēlāt garažu Pionieru šķērsielā pretim namam ar numuru septiņpadsmit, starp divpadsmito un četrpadsmito namu? — Seļezņovs jautāja ikdienišķā un mierīgā balsī. — Kas to būvēja? Kur jūs ar šo cilvēku iepazināties? Kā bija noformēta atļauja? Lūdzu jūs visu labi atsaukt atmiņā.

Pretī namam ar numuru septiņpadsmit, starp divpadsmito un četrpadsmito namu Pionieru šķērsielā? ... Igors Savovičs nesaprātīgi paskatījās izmeklētājā.

— Piedošanu! — viņš teica. — Piedošanu, bet nekādu garāžu es neesmu cēlis. Kas cēla, nezinu, kā tas viss noformēts — vēl jo mazāk.

Tagad savukārt izmeklētājs viņā notITkojās nesaprātīgām, apstulbušām acīm, Seļezņovam bija tāds izskats, it kā viņš tikko būtu no miega uzmodināts. Viņš apsēdās, neapzināti pievilka sev tuvāk papīrus.

— Es jūs nesaprotu! — izmeklētājs ar izbrīnu teica. — Kā jūs varat neko nezināt, ja garāžu esat cēlis jūs, ja tā ir uz jūsu vārda, un man zināms, kas to jums būvējis, kad un par kādu summu ... Paklausieties, pilsoni Goļcov, jums tomēr acīmredzot nav skaidrs, ka noteiktais soda mērs par nepatiesas liecības sniegšanu nav tukša formalitāte. — Viņš gluži kā puišelis sadusmojās. — Ja jūs atļaujaties jokus dzīt no sava stāvokļa augstumiem, tad iegaumējiet: jūs spēlējaties ar uguni!

Igors Savovičs uz viņu pat nenoskaitās. Tie tik bija jaunumi! Viņš ar patiesu un labestīgu mulsu, platām acīm lūkojās Scļez-ņovā, lūkojās tā, it kā lūgtu viņam palīdzību, un tas bija tik atklāti un tīri, ka varēja izlikties pēc šaušanas pār strīpu un izskatīties pēc meliem, pēc tādas pašas uzspēles kā izmeklētāja staigāšana pa kabinetu. Igors Savovičs to attapa, bet bija jau par vēlu: izmeklētājs aiz niknuma nobālēja.

— Nu tad tā, pilsoni Goļcov! — Seļezņovs teica trīcošā balsī. — Es redzu, ar jums jārunā cita valoda! Lūdzu, apsēdieties kā cilvēkam pieklājas, jūs pašpārliecinātais subjekts! Te jums nav «Centrālā» viesnīca ... Apsēsties! Es jums pavēlu!

To vairs nesacīja parastas ārienes īpašnieks, bet gan cilvēks, kas pēkšņi ieguvis spilgtu individualitāti, pašpārliecināts, pašapzinīgs cilvēks, atklāts, nežēlīgs un bīstams ienaidnieks. «Ak tad tāds jHās esat?» taujāja izmeklētāja acis, kas aiz saspringuma bija k|uvušas gaišas. «Protat melot ar smaidu uz lūpām!»

— F^dējo reizi es jūs lūdzu apsēsties pieklājīgi! — Seļezņovs ierēcās, redzēdams, ka Igors Savovičs pozu nemaina, vien mīlīgi smaida, un sejas izteiksme viņam ir apceroša kā atpūtniekam, bezrūpīga kā viesmīlīgam saimniekam. Līdzko izmeklētājs ievilka plaušas gaisu, lai pēdējo reizi uzbrēktu, Igors Savovičs ar rokas mājienu viņu nomierināja.

— Piedodiet, biedri Utkin^1! — viņš pieklājīgi teica. — Vai zināt, biedri Petuhov, man ir iedzimta mugurkaula deformācija. Man nepieciešams atrasties pusguļus stāvoklī. Jūs neticat, biedri Kuricin?

— Mans uzvārds ir Seļezņovs.

— Pateicos, biedri Indjuškin! Atļaujiet man jūs uzklausīt, kājās stāvot, ja slimam cilvēkam nav atļauts atrasties pusguļus stāvoklī. Būšu jums ļoti pateicīgs par pretimnākšanu, biedri Ku-ropatkin. Vai pavēlēsiet piecelties?

Izmeklētājs trīcēja, baidīdamies pavisam zaudēt apvaldu ... Mēsls, pēdējais! Puišelis, sevī iemīlējies puišelis un, protams, karjerists, ja jau uzņēmies izmeklēt Goļcova — Karceva znota un pulkveža Sirotina tuva drauga — lietu. Muļķis, idiots un puišelis! Vai nu viņam saprast, ka nekādas izmeklēšanas, iepriekšējā apcietinājuma kameras un cietumi Goļcovu nebiedē! Kas gan var iebiedēt cilvēku, kurš jau otro gadu prāto: pakārties, nošauties vai iet strādāt par sargu sakņu bāzē? Mums par tevi nospļauties, zīdaini tu tāds! Nospļauties!

— Man jau lika saprast, ka jūs esat nekauņa, bet es nedomāju, ka tādā pakāpē! — Igors Savovičs laipni sameloja. — Un, šķiet, jūs mani jau priekšlaikus uzskatāt par vainīgu, bet kā tad ar nevainīguma prezumpciju, par kuru jūsu ministrs raksta avīzēs? Tālāk... Kas jums atļāvis mani apvainot? Kliegt? Kāda jums daļa gar viesnīcu? — Viņš vēlreiz mīļi pasmaidīja. — Būs jāatvainojas. Lūdzu, biedri Seļezņov! Lūdzu!

Izmeklētājs joprojām bija tiešs, oficiāls, tikai nobālējis. Tagad bija saprotams, ka viņi ar Igoru Savoviču ir laikabiedri, ka viņi ir vienu aprindu cilvēki un, ja tā bijusi parasta sastapšanās, droši vien būtu iepatikušies viens otram. Un Igoru Savoviču pārņēma vēl kāda jauna, neizskaidrojama izjūta — likās, ka viņi ar Šeļezņovu ir seni un labi paziņas, ka viņi jau agrāk bieži jo bieži tikušies.

— Gaidu, ka jūs atvainosieties! — Igors Savovičs atkārtoja.

Raudzīdamies logā, Seļezņovs dobji teica:

— Piedodiet!

Viņi abi reizē, it kā norunājusi, uzsmaidīja viens otram pieklājīgu standartsmaidu — tā uzsmaida pazīstamām sievietēm, ar kurām nevēlas turpināt pazīšanos.

— Turpināsim sarunu! — joprojām aiz naida drebošā balsī teica Sejezņovs. — Atgriezīsimies pie garāžas. Tātad/jūs apgalvojat, ka neesat garāžu cēlis un pat nezināt, no kā tā iegūta! Vai es jūs pareizi sapratu?

— Pilnīgi pareizi.

— Vēl jūs teicāt, ka nezināt, kā viss ticis noformēts?

— Nē! Nezinu.

— Tad jūs droši vien zināt, kā jums uzradusies šī garāža?

— Protams! — Igors Savovičs sirsnīgi iepleta rokas. — Garāžu nopirka mana sieva, bet, kā tas tur notika, — nezinu. Starp citu... Naudu par garāžu maksāju es, jo sievas nebija mājās.

— Kam?

Igors Savovičs, lūkodams atcerēties, blenza loga restēs, aiz kura joprojām dūca trolejbusi un kāds sauca Verķu vai Gerku. Brīdi padomājis, Igors Savovičs atbildēja:

— Atnāca kāds subjekts, mazs un ļoti kustīgs, teica, ka es esot viņam parādā tūkstoš rubļus . ..

— Un jūs samaksājāt? Svešam cilvēkam?

— Samaksāju! — Igors Savovičs izbrīnījies atbildēja. — Svešais uzrādīja zīmīti, ko bija rakstījusi sieva ...

— Vai jūs atceraties šī cilvēka uzvārdu?

— Iedomājieties tikai — neatceros!

Naidīgišņākuļodams un jau atkal slēpdams acis, izmeklētājs rūpīgi sakārtoja laba papīra kaudzīti, paņēma pildāmspalvu un uzmanīgi apskatīja spalvas galiņu — to viņš darīja ikreiz, kad taisījās rakstīt kārtējo protokolu porciju. Pildāmspalva bija veca un slikta. Seļezņovs viebās, jo burti iznāca pārāk trekni, skolnieciski, gluži kā glītrakstīšanas stundā rakstīti.

— Labi apdomājiet atbildi! — Seļezņovs sausi ieteica. — Iznāk, ka par garāžu jūs uzzinājāt tikai pēc tam, kad sakarā ar sievas rakstīto zīmīti bijāt samaksājis naudu jums agrāk nepazīstamai personai? Tā, vai ne?

— Ne gluži tā! — Igors Savovičs nedomādams atbildēja. — Sieva reiz ieminējās, ka iespējams nopirkt garāžu. Es teicu: «Pērc!»

Kāpēc izmeklētājs Seļezņovs tik kvēli un dedzīgi interesējās par kaut kādu garāžu, kad viņam vajadzēja Igoru Savoviču tirdīt ar jautājumiem par nakts kautiņu: kurš sāka pirmais, kāpēc sāka, kā sāka? Bet Seļezņovs kā tāds stulbs auns bija atspēries pret šo garažu un tādu nieku dēļ sakliedzis uz nopratināmo, apvainojis, vārdu sakot, ievārījis tādas ziepes, ka nācās atvainoties. Kāda velna pēc Seļezņovam nedod miera Pionieru ielas garāža, ko Svetlana nopirkusi savam žigulim?

— Vai izlasīt pierakstīto? — Sejezņovs jautāja.

— Nēvajag! — Igors Savovičs paraustīja plecus. — Bet vai jautājumu drīkst jums uzdot, biedri izmeklētāj?

— Lūdzu!

Igors Savovičs vēlīgi mirkšķināja acis un, liekas, pat smaidīja.

— Nebūtu slikti, ja jūs man paskaidrotu, kāds sakars ar nakts kautiņu ir garāžai, — viņš teica. — Varbūt ari jums kļūtu vieglāk strādāt? Paskaidrojiet, ja tas iespējams!

Atbalstījis zodu kreisajā rokā, gauss un piesardzīgs, izmeklētājs skatījās uz Igoru Savoviču tā, it kā neticētu, ka viņam iepretim sēž dzīva būtne, kas spēj redzēt, dzirdēt, domāt un just. Un tas ilga krietnu brīdi, varbūt veselu minūti, tad Seļezņovs pus-čukstus noprasīja:

— Nekā un neviena nebaidāties? Esat pārliecināts, ka ceļu uzraudzības inspektors, pazinis jūsu sievas mašīnu, atkal laidīsies lapās?

Vai tu re! Tātad zina par sastrēgumu pie Augšāmcelšanās kalna, tātad nav velti tērējis trīs dienas un četras naktis.

— Jūtaties pilnīgā drošībā aiz visuvarenā sievastēva muguras? — Seļezņovs gandrīz čukstus nikni turpināja. — Drošāks par bruņām, stiprāks par tēraudu! Gribat visu vainu uzvelt Karceva meitai! Esat pilnīgi pārliecināts, ka es pacelšu ķepiņas un atstāšu notikuma vietu. Jūs maldāties, Goļcov! . ..

Izmeklētāja acis nozibsnīja uzvaroši un spulgi, mute kļuva šaura un apņēmīga, pēdējā frāze tika izteikta prokurora tonī. Viņš piecēlās, ieņēma karavīra stāju un svinīgi paziņoja:

— Pilsoni Goļcov, es ierosinu lietu saskaņā ar KPFSR Kriminālkodeksa 148. pantu.

Seļezņovs vienmuļā balsī pateica visu, kas tādos gadījumos sakāms, ne reizi nepaskatījies uz Igoru Savoviču, apsēdās un atkal pievērsās pildāmspalvai — vecai un čābiskai. Spalva viņam nepatika. Seļezņovs īgni saviebās, sapurināja pildāmspalvu un ikdienišķā, garlaikotā balsī sacīja:

— Tātad jūs apgalvojat, ka jūsu sieva Svetlana Ivanovna Goļcova pirkusi garāžu. Tā ir?

Lieta ierosināta, tiek rakstīts protokols, bet Igors Savovičs joprojām nesaprot, kāds sakars ar nakts kautiņu ir pašam garāžas pirkšanas faktam un tam, kā šī pirkšana notikusi. Kāpēc? Nu kāpēc? Igors Savovičs piepūlēja atmiņu ... Priecīga un aizelsusies nez no kurienes atskrēja Svetlana, svinīgi paziņoja, ka sameklējusi garāžu, norūpējusies sarauca pieri un pavēstīja, ka nepieciešami tūkstoš rubļi; labodams kārtējo neparasto pulksteni,

/

Igors Savovičs teica, ka nauda ir, ja uz laiku piemirst parādus, par mašīnu: divus tūkstošus viņa mātei Jeļenai Platonovnai un tūkstoš rubļus Svetlanas vecākiem. Sieva lūdzoši piespieda pie krūtīm rokas, viņš visupiedodoši paskatījās uz viņu un teica, ka Jeļena Platonovna var pagaidīt: «Pērc, Svēta,’ garāžu nost! Mamma pacietīsies!» Tas notika pirms pusotra gada.

— Atkārtoju liecību! — Igors Savovičs teica. — Apgalvoju, ka garāžu pirka sieva, es tikai atdevu naudu ...

— Hēlijam Makarovičam Falaļejevam... Sētnieces dēlam?

— Iespējams, ka jūsu minētajam pilsonim ... —f Igors Savovičs vēroja vecā, draņķīgā rakstīkļa spalvu. — Ar garāžas pirkšanu es nenodarbojos ne mazākā mērā, jo mašīnu es nelietoju. Ar to brauc sieva ...

— Neprotat?

Igors Savovičs pasmaidīja.

— Protu! — viņš teica. — Protu, bet nav vairs patikas ķēpāties ar karburatoriem un sajūgiem ...

Atkal vecā dziesma! Izmeklētājs Seļezņovs, burtiski, drebēja aiz naida pret Igoru Savoviču un bija tik līdzīgs kādam sensenis aizmirstam, bet agrāk jo labi pazīstamam cilvēkam. Draņķīgā spalva atstāja uz protokola lapas tintes traipu, nikni ieķērās papīrā un gandrīz vai salūza.

— Lūdzu, atbildiet tikai uz jautājumiem, — Seļezņovs teica, slaucīdams sviedrus no pieres.. — Tātad mašīnu vadīt protat?

— Protu.

— Taču nekad, kā jūs apgalvojat, neesat sēdies pie stūres žigulim, kam valsts numurs 00-07 ROG?

— Nekad.

.. . Kad viņam bija sešpadsmit gadu, māte Jeļena Platonovna un tēvs Sava Igorevičs dēlam uzdāvināja vecu pobedu braukšanas kartībā, mašīnu viņi bija lēti nopirkuši kara apgabalā, kad militārā vadība izpārdeva novecojušo automobiļu parku. «Divdesmitais gadsimts ir tehnikas gadsimts!» svinīgi teica Sava Igorevičs, nododams dēlam pobedas atslēgas. «No bērna kājas jābūt draugos ar inženierzinātni... Esi uzmanīgs, Igor, un papūlies būt ne tikai jātnieks, bet arī zirgu puisis. Izstudē mašīnu!» Un tālāk viss ritēja savu gaitu. Pēc diviem gadiem Igors pobedu pārdeva un nopirka jaunākās markas moskviču, bet institūta otrā kursā — vecāki tūkstoti pielika — iegādājās gaišzilu volgu. Viņš bija viens no tiem astoņiem Mežtehnikas institūta studentiem, kam bija sava mašīna ...

— Tā! Labs ir!

Uzmetis vēl vienu tintes traipu, Seļezņovs iekoda lūpā.

— Tagad sakiet, pilsoni Goļcov, — kā tas gadījies, ka iesniegumu par garāžas celtniecību esat parakstījis jūs?

Igors Savovičs izslējās, caur pieri paskatījās Sejezņova un piecēlās kājās.

— Ko? — viņš aprauti noprasīja. — Iesniegumu esmu parakstījis es?

— Tas ir jūsu paraksts?

— Mans.

Ar mašīnu sīkiem burtiem rakstītais iesniegums bija adresēts Romskas pilsētas Kirova rajona izpildkomitejas priekšsēdētājam biedram Maļarko, un droši vien ar priekšsēdētāja roku stūrī bija uzšņāpts: «Apbūvi atļaut,» — un zem iesnieguma teksta — Igors Savovičs savām acīm neticēja — bija lasāms plašiem vilcieniem uzskrīpātais viņa paraksts «I. Goļcovs». Viņš ka noburts skatījās uz papīru un neko nesaprata. Kad viņš parakstījis iesniegumu? Kāpēc neatceras pašu iesniegumu? Kas to beigu beigās rakstījis, ja pirmā frāze skanēja šādi: «Marta mēnesī manis iegādātā mašīna ...» Igors Savovičs bija pietiekami izglītots cilvēks, lai nerakstītu «marta mēnesī», jo pats par sevi skaidrs, ka marts ir mēnesis ...

— Paklausieties, pilsoni izmeklētāj ... — Igors Savovičs sa-minstinājās. — Man jums jāziņo kas ļoti nopietns ...

— Klausos jūsu ziņojumu ...

Kabineta durvis, ar saimnieka roku vērtas, atsprāga vaļā, atskanēja apkaltu zābaku dimdoņa, Seļezņovs pielēca kājās, izslējās. Pirmais kabinetā bez steigas ienāca pulkvedis Sirotins, viņam sekoja pavecais majors. Tie bija viņa zābaki, kuru tērauda apkalumi klaudzēja, jo Sirotina pilnīgi jaunās, mīkstās lakādas kurpes nevarēja tā klaudzēt. Aiz muguras aizliktām rokām pulkvedis apstājās trīs metrus no durvīm, pieklājīgi pamāja ar galvu un sāka pētīt kabineta sienas.

— Biedri pulkvedi, vecākais leitnants Seļezņovs ... — izmeklētājs sāka, bet Igora Savoviča draugs pulkvedis Sirotins visžēlīgi pacēla roku un apstādināja viņu.

— Zinu, zinu! Par šo lietu man jau ziņoja! — Un pagriezās pret majoru. — Fjodor Jevstigņejcvič, bet visas darba telpiņas nav izbalsinātas . . . Ak, nav visas, nav visas telpiņas! Domā — augstā priekšniecība ieskatās tikai savos kundziskajos kabinetos?

Ak tu pasaulīt! Sirotins bija pilnā formas tērpā, kurā Igors Savovičs viņu nekad netika redzējis. Kā izrādījās, Mitrijs Miki-tičs valkāja nevis milicijas, bet gan armijas formas tērpu, jo bija iekšlietu dienesta pulkvedis. Igors Savovičs pirmoreiz redzēja pulkveža kaujas apbalvojumus. Ak tu mūžs! Sirotina izrieztās krūtis izskatījās kā varavīksne: tur visādās krāsās laistījās ordeņu un medaļu lentītes, un to skaitam nebija gala. Še tev nu bija Mitrijs Mikitičs — joku plēsējs, labsirdis, sirsnīgs čoms,

Romskas un tās apkārtnes mīlulis, kā pulkvedim labpatika sevi pavilkt uz zoba.

Jancigs punduris apa|u, sarkanu seju, kas vai plīst ai£ veselības, stāvēja trīs metrus no sliekšņa un nievīgi pētīja kabineta sienas, pagalam neapmierināts ar godbijīgi viņam aiz muguras stāvošo majoru.

— Vajag izbalsināt, major, — Mitrijs Mikitičs beidzot teica.

— Vai desmit dienās tiksiet cauri?

— Tiksim, biedri pulkvedi! Būs izdarīts, biedri pulkvedi!

Varēja nomirt aiz smiekliem, redzot, kādu kungu tēloja Mitrijs

.Mikitičs! Interesanti, no kā, blēdis tāds, bija patapinājis vareno basu, kur bija iemācījies bargi izvalbīt acis, īdzīgi izstiept resno un lādzīgo apakšlūpu? Nē, tas vairs nebija Dmitrijs Sirotins. Mitrijs Mikitičs, kurš tenorā runāja Obas apvidu aborigēnu izloksnē, vārdus vēla mīksti, bet šis spilgtais, ar varavīkšņainajām krūtīm pulkvedis dārdināja gluži kā ministrs. Un ar kādu skatienu viņš apveltīja izmeklētāju Seļezņovu! Kurš gan noticēs, ka tas ir Mitrijs Mikitičs? Gatavais hameleons! Mākslinieciskās pašdarbības dalībnieks no Lempju sādžas.

— Seļezņovs Jurijs Iļjičs? — joprojām basā pajautāja pulkvedis. — Nu, kā ir, biedri vecāko leitnant? Vai lieta pamazām virzās uz priekšu? Skaties tik! Ko es redzu! Igor Savovič, vai tas esi tu?

Pazinis Igoru Savoviču, tas ir, atļāvies ievērot Goļcovu, pulkvedis uz savu ierasto tenoru nepārgāja, lai gan smaidīja aiz-bildnieciski un pārmetoši, it kā gribēdams sacīt: «Vai manu, vai, nav labi sēdēt izmeklētāja Seļczņova kabinetā!»

— Ko es redzu! Ko es redzu! — pulkvedis Sirotins turpināja.

— Pašu Igoru Savoviču Goļcovu! Ak, jā, jā! Biju jau aizmirsis, ka tev nogājis greizi... Dzert vajag ar apdomu, Igor Savovič, dzert, saku, vajag mērenāk — tā būs mierīgāk! Nu, un kādas ir Jās lietiņas, kādas?

Seļezņovs joprojām stāvēja, rokas gar sāniem nostiepis.

— Ierosināta lieta! — viņš teica.

— Ak-ak-ak! — Sirotins tā kā iesmējās, tā kā iekladzinājās.

— Es jau uz sliekšņa nopratu, ka lieta ierosināta... — Un spēji pagriezās pret majoru. — Paklau, Fjodor Jevstigņejevič, vai desmit dienās tiksi galā ar balsināšanu?

— Tikšu, biedri pulkvedi!

Dmitrijs Ņikitičs izdarīja precīzu puspagriezienu uz durvju pusi:

— Turpiniet darbu, biedri vecāko leitnant!

Uzsvērtu, čerkstošu «r» skaņu un spēcīgu odekolona smaržu bija atstājis kabinetā pulkvedis Sirotins, kuru izmeklētājs Seļezņovs pavadīja ar ilgu, domīgu skatienu. Apkaltie majora zābaki jau bija aizdimējuši pa gaiteni, bet Se|ezņovs vēl joprojām stāvēja miera stājā. Stāvēja skaisti, kārtīgi, prasmīgi, ar jefreitora šiku un brašumu, bet, lūk, acis izmeklētājam, kā nodomāja Igors Savovičs, nebija šai stājai atbilstošas. Vēl labu brīdi Seļezņovs stāvēja nekustīgi, tad pagriezās pret galdu un, mirkli padomājis, atslīga krēslā — noguris, skumjš, izprotams, vienkāršs, apjucis un pazemots. Tagad bija pavisam skaidrs, ka Igors Savovičs daudzkārt ticies ar Seļezņovu, to labi pazīst, bet, kad un kur viņi tikušies, — tas izgaisis no atmiņas tāpat kā paraksts uz iesnieguma par garāžu.

— Mēs palikām, mēs palikām ... — Seļezņovs murmināja. — Kur mēs palikām? ...

Igors Savovičs arī bija pieklusis. Ko tas viss nozīmēja? Iz-prašņāšana par garāžu, par izmeklēšanas gailu satraukta pulkveža negaidītā ierašanās, tā neslēptā vēlēšanās samulsināt Seļezņovu? Vai patiesi Mitrijs Mikitičs netic, ka Igoram Savovičam uzbrukuši? Kāpēc gan bija jāspīlē mugurā formas tērps, ja pulkvedis pats apgalvoja, ka Seļezņovs ir kārtīgs un jo akurāts cilvēks? Kas šeit notiek?

— Mēs palikām pie tā, ka es protu vadīt mašīnu, — Igors Savovičs teica. — Tāpēc jūs neticat, ka es nebraucu ar žiguli.

— Jā, jā, jā!

Vecā un draņķīgā pildāmspalva negribēja rakstīt. Seļezņovs, zobus sakodis, to neganti purināja, matu cekuls pakausī kratījās, nāsis raustījās, un Igors Savovičs uz viņu skatījās ar nicinājumu, jo atcerējās, ka it visi — advokāts, sieva, pulkvedis — Seļezņovu uzskatīja par cietu riekstu, bet plātīgā Sirotina parādīšanās vien jau bija izsitusi izmeklētāju no sliedēm. Ek, Seļezņov! Vai tas biji tu, kas pirms desmit minūtēm smaidīja ar lūpām vien — acis caururbjošas, ledainas —, tēloji neatkarīgo, drosmīgo, neuzpērkami miedzi acis un slēji uz augšu zodu, bet nu pēc apkalto zābaku klaudzoņas un skarbā «r» sēdi pavisam sašļucis ... Aukstasinīgāk, aukstasinīgāk, pilsoni vecāko leitnant! Par savaldību, vīrišķību, objektivitāti un neuzpērkamību jums algu maksā, bezmaksas ietērpu izsniedz, hromādas zābakus ...

— Nopratināšana šodien pabeigta, — nepaceldams acu no protokola, Seļezņovs teica. — Jūs esat brīvs līdz rītdienai pulksten desmitiem nulle, nulle.

Seļezņova seju nevarēja saukt par piesārtušu aiz kauna, tā bija sarkana, tumši sarkana ...

Šoferim tēvocim Vasjam, kurš ar dienesta mašīnu vadāja Igoru Savoviču uz darbu, bija krietni pāri sešdesmitiem, pēc izskata viņš bija tieši tāds, kādi ir profesionālie šoferi ar lielu darba stāžu: plats, no mūžīgas sēdēšanas pie stūres padrukns* tā sakot — vīrs kā ozols; seja iedegusi, krekla piedurknes uzro-tītas līdz elkoņiem. Turklāt tēvocim Vasjam bija izspūrušas uzacis, gudras acis, saspringti saraukta piere — kā jau cilvēkamr kurš radis klusēt dienam ilgi... Pašlaik tēvocis Vasja bija dusmīgs.

— Mašīna gaida, es saku! — viņš teica. — Mašīna gatavībā ...

Tēvocis Vasja bija saņēmis ļaunā, ka Igors Savovičs no rīta nebija vis izsaucis viņu no garāžas, bet gan ar trolejbusu braucis uz slimnīcu un kājām gājis uz milicijas rajona nodaļu. Tā bija nodevība, jo, gaidot izsaukumu, tēvocis Vasja garāžā staigāja no viena kakta uz otru, mirdams vai nost aiz garlaicības, un tagad, kad Igors Savovičs bija viņu izsaucis, joprojām īgņojās.

— Uz kurieni brauksim, Igor Savovič?

— Uz pilsētas slimnīcu.

Melnā veca izlaiduma volga, kas tomēr vēl bija pavisam jauna, joprojām tīkami smaržoja pēc nitrolakas un sēdekļu pārvalkiem, bez mazākās graboņas trakā ātrumā drāzās uz priekšu, kaut gan Igors Savovičs nesteidzināja. Nelaime tā, ka šoferis, tēvocis Vasja — bijušais taksometra šoferis, nekādi nevarēja atradināties no paraduma «spiest uz visiem pedāļiem», un mašīna joņoja, līkumodama pa noslēpumainām, tikai pieredzējušiem šoferiem zināmām ieliņām, kur tēvocis Vasja neapstājās, pat sarkanajām ugunīm degot, jo autoinspektori šeit uzturējās tikai noteiktās stundās ... Piecas, septiņas minūtes — un tēvocis Vasja strauji nobremzēja pie apgabala slimnīcas mūra vārtiem.

— Braukt iekšā? — viņš paklusām pajautāja. — Pēc divpadsmitiem vārti ir vaļā...

Pirms diviem gadiem šoferis Vasilijs Vasiļjevičs sailgojās pēc pensionāra dzīves klusuma un miera, bet ilgi neizturēja; aizgāja uz «ne tik putekļainu» darbu pie Igora Savoviča Goļcova, tieši pie Goļcova, ar kuru bija iepazinies nejauši, vizinot pa pilsētu līksmu kompāniju.

— Palieciet šeit, tēvoci Vasja! — Igors Savovičs teica. — Iekšā nebrauksim .. .

Jaunā apgabala pilsētas slimnīca bija moderna, celta no metāla un stikla. Caurcaurēm pārskatāms vestibils, no ielas saredzami kāpņu laidi, ārpusē un iekšpusē visu, kas vien pārpludināms, pārpludinājusi saule, un droši vien šīs lielās caurredzamības un žilbinošās saules dēļ īpaši vientuļš likās tumšais sirmgalvja stāvs, večuks sēdēja uz zemā lieveņa paša apakšējā pakāpiena. Vecais vīrs bija tik maziņš, ka grūti viņā bija sazīmēt gandrīz divus metrus garā Borisa Ivanova tēvu, un uz lieveņa viņš sēdēja taja pašā pozā, kādā sēdēja pirms desmitiem, kad Igors Savovičs bija atbraucis uz slimnīcu.

— Ka ir? — Igors Savovičs jautāja, vairīdamies paskatīties uz večuku. — Vai kas jauns?

Borisa Ivanova tēvs nepakustējās, uz Igoru Savoviču nepaskatījās, bet atbildēja:

— Kas viņu zina, kā tur ir? No viņiem, no tiem ārstiem, nevar tikt gudrs. Та viņš ir!

Večuks nopūtās, salīgi paraustīja plecus un pašūpoja galvu.

— Kas viņu zina, kā tur ir! — viņš turpināja. — Viens saka — mirst, otrs — ka dzīvs. Nevar tikt gudrs no šitiem dakteriem ...

Vienīgajā tumšajā vestibila kaktā, kur pie stikla sienām karājas milzīgi, tumši plakāti par medicīnas tematiem, Igors Savovičs ieraudzīja Borisa Ivanova māti, arī mazu un vāju.

— Nevar tikt gudrs no šitiem dakteriem ...

Garderobiste Igoram Savovičam žigli pasniedza īsu uzsvārci, viņš steigšus uzmeta to sev uz pleciem un, sperdams soļus pāri diviem pakāpieniem, uzkāpa trešajā stāvā. Jauniņa medmāsa metās viņam ceļā, bet tūlīt pat atkāpās, it ka viņš būtu spitālīgs vai, gluži otrādi, augsts priekšnieks ... Mīksts, sintētisks celiņš, durvis, durvis, durvis; balti uzsvārči, daudz baltu uzsvārču un klusums — īsts slimnīcas klusums, kuram nav līdzīga.

Pie durvīm ar uzrakstu «Katedras vadītājs K. Černišovs» Igors Savovičs brīdi pakavējās, sakārtoja uzsvārci, tad, izslējis zodu, apņēmīgi pieklauvēja, un, burtiski, tajā pašā mirklī durvis ar traku sparu tika atgrūstas vaļā un uz sliekšņa draudīgā pozā stāvēja virsmāsa, kuru Igors Savovičs pazina no rīta vizītes. Nikna, augstprātīga — viņa izrieza jau tā izrieztās krūtis, pavēra muti, lai svešo nostrostētu par ierašanos nereizē, bet piepeši atkāpās atpakaļ un teica:

— Ak tas esat jūs!... Vēlreiz sveicināti, biedri Goļcov!

Viņa lūkojās Igorā Savovičā tā, kā droši vien Maskavā pielūdzējas raudzījās aktierī Vjačeslavā Tihonovā pēc filmas «Septiņpadsmit pavasara mirkļi» devītās sērijas noskatīšanās. Lūk, kādu «slavu» viņam bija atnesusi triju pretinieku pieveikšana Pionieru šķērsielā.

— Te, lūdzu!

Baltas sienas, krēsli, galdi, skapji; balti uzsvārči un cepurītes, slimnīcas dvaka, Igoram Savovičam pazīstama, satraucoša — viņš tomēr bija un palika ārstu bērns. Paskatījies apkārt, viņš ar skatienu uztvēra kaut ko nepiedienīgu, traucējošu, slimnīcai nepiederīgu — pārmetusi vienu kaprona zeķes ieskauto kāju pār otru, tur sēdēja Igora Savoviča sieva. Uzsvārcis no pleciem viņai bija noslīdējis, atsegdams krāsainu kostīmu — spilgtu, pat pārāk spilgtu baltajā un sterilajā profesora kabinetā. Turklāt Svetlana kreisajā rokā neapzināti glezni turēja garu cigareti un ar apburošu skatienu nolūkojās profesorā Černišovā, kurš arī — nemākulīgi un jocīgi — labās rokas pirkstos bija satvēris cigareti. Tas nozīmēja, ka Svetlana bija palūgusi atļauju aizsmēķēt un, to saņēmusi, piedāvājusi cigareti arī profesoram, un tas kā jau galants cilvēks, lai arī nesmēķētājs, no cigaretes atteikties nevarēja. Tagad profesors Cernišovs viebās, velkot dūmu.

— Ā, Igors Savovičs! Sveicināti! Sēdieties!

Gariem matiem, slaida, aristokrātiski kalsna auguma, ar jauneklīgu, veselīgu seju, profesors Cernišovs kā īsts darbarūķis sēdēja uz parasta slimnīcas ķebļa.

— Apsēdieties, dieva dēļ, Igor Savovič! — profesors ar pro-fesoriski majestātisku labsirdību basā nodūca. — Kā zināms, vienīgi ķirurgiem kājās stāvēšana ļauj tikt patiesībai uz pēdām.

Velnišķīgi kaitināja sievas košais kostīms, satraukumā mirdzošās acis, kaprona zeķu ieskautās kājas, cigarete sānis pastieptajā rokā. Zināms, Svetlana pie profesora bija atdrāzusies tieši no institūta un atkal taisījās atgriezties institūtā, būtu muļķīgi īpaši braukt uz māju, lai pārģērbtos, un tomēr viņa traucēja, šķita lieka un nevajadzīga profesora kabinetā. Viņā bija kāda līdzība ar melno volgu, ar kuru Igors Savovičs nevarēja lepni piebraukt pie vestibila, kur uz apakšējā pakāpiena sēdēja aiz bēdām sanīcis večukiņš.

— Nu, Igor Savovič, — profesors apmierināts noducināja, — uzskatu, ka operācija nav vajadzīga. Izdarījām visu, kas bija mūsu spēkos un varbūt pat mazdrusciņ vairāk. — Viņš nozib-snīja acis kā provinces traģiķis, runājot patētisku tekstu. — Tiesa, ir daži satraucoši momenti un momentiņi. Nepatīkami zems hemoglobīns, draņķīgs tonuss, vecā trauma ...

Svetlana sakustējās, it kā grasīdamās lēkt augšā, bet laikus savaldījās.

— Saproti, Igor! — viņa satraukti teica. — Noskaidrojies, ka pirms kāda gada Ivanovam bijis smadzeņu satricinājums un ari to viņš dabūjis kautiņā .. . Par to Konstantinam Jakovļevičam pastāstījuši Ivanova vecāki.

Profesors laipni pasmaidīja.

— Smadzeņu satricinājumu mēs konstatējām paši, Svetlana Ivanovna, slimnieka vecāki tikai apstiprināja — a-cīm-re-dza-mo. — Viņš paņēma no galda dažāda lieluma rentgenuzņēmumus un, pagriezies pret logu, sāka tos pret gaismu aplūkot. — Triecienu pa pieri viņš visticamāk bija saņēmis ar metāla priekšmetu, iespējams, ar kasteti... Tas tik ir tipiņš, šis jūsu Boriss Ivanovs! — Profesors brīdi klusēja. — Un tomēr atkārtoju: nekādām nopietnām sekām nevajadzētu būt...

Igorā Savovičā niknumu modināja sieva, kas vēl lidz šim nebija attapusi mainīt pozu vai vismaz paraut uz leju svārkus: viņas apaļais ceļgals šeit izskatījās uzbāzīgs. Igors Savovičs saviebās, patriņājās uz ķebļa un ņēmās cītīgi pētīt savas stiprās, iedegušās rokas. Patiesību sakot, profesora kabinetā viņam nebija ko darīt, itin nekā — ne pašlaik, ne no rīta, ne vakarā, nedz kādā citā diennakts laikā. Operācija nav vajadzīga, Boriss Ivanovs guļ palātā, drošs paliek drošs, ietīstīts marles saitēs, apkarināts ar caurulītēm un vadiem. Pieredzējusi paveca medmāsā uzmana pulsu, elpošanu, asinsspiedienu.

— Viss būs labi! — profesors Cernišovs teica pieceldamies.

— Domāju, pēc pāris dienām Ivanovs, izsakoties vienkāršu ļaužu valodā, nāks pie atmaņas.

Svetlana slimnīcas gaitenī gāja pa priekšu, un noskaidrojās, ka svārki viņai bija parasti, neuzkrītoši un vienkārši, bet Igoram Savovičam niknums tādēļ nepārgāja, gluži otrādi, auga augumā: «Vajag kontrolēt sevi!» Igors Savovičs pēkšņi apstājās, strauji apcirtās, atgriezās pie profesora kabineta durvīm, pieklauvēja un, līdzko parādījās virsmāsa, viņai valdzinoši uzsmaidīja.

— Piedodiet! — viņš teica. — Jūs esat Nataša, jā? Alia? Veronika, re, kā! Bet kāpēc jūs esat tik skaista, Veronika?

Smaids. Aprauts, nervozs smiekliņš, piesardzīgs skatiens uz aizejošās Svetlanas pusi.

— Vera! — māsa sacīja. — Es klausos... — Māsa guldzoši smējās, Igorā Savovičā raudzījās atklāti koķeti, un viņš, pieliecies viņai pie auss, sajuzdams smaržu, sāka čukstēt:

— Dodu pioniera goda vārdu, ka pat pie kāķa klusēšu... Esmu pārliecināts, ka jūs atzīmējat, kas zvana profesoram. Iedodiet man to cilvēku sarakstiņu, kuri zvanījuši sakarā ar Ivanovu. Vai vīrs ir greizsirdīgs?

— Drausmīgi! — māsa atbildēja, bez skaņas smiedamās.

— Tūlīt dabūsiet sarakstu ...

Viņa aizgāja, minūtes piecas bija prom, bet Igors Savovičs pa to laiku domāja, ka māsa ir gudra. Viņa gluži vienkārši visu saprot.

— Te būs saraksts. Zvaniet, Igor Savovič! — Māsa smaidīja jauku smaidu. — Slikti rādās, labi būs ... Zvaniet!

— Paldies, Vera!

— Nav par ko, Igor.

Stiklotajā vestibilā Igors Savovičs iegāja vienlaikus ar Svetlanu. Starp plakātiem par medicīnas tēmu slēpās sīciņā večiņa, kas Borisu bija laidusi pasaulē pēdējo no visiem pieciem bērniem, uz betona pakāpiena sēdēja sažuvušais večukiņš, bet virs pilsētas — tavu jaunumu! — bija uzklīdis līksms un ņiprs, nezināmas izcelsmes mākonītis. Mākonis bija āķīgs, tas varēja tikai paspēlēties ar pilsētniekiem kā kaķis ar peli, bet varēja arī uzdot pamatīgu gāzienu ar pērkoniem un zibeņiem. Bija tveicīgs, sutīgs, un ļoti kārojās lietus.

— Viss ir labi, Semjon Ļeontjevič! — Igors Savovičs teica sīciņajam večukam. — Boriss drīz tiks uz pekām... Labāk ejiet uz majam, atpūtieties ...

Večuks sēdēja iepriekšējā pozā.

— No viņiem, no šiten tiem dakteriem, — viņš teica, — nekad nevar tikt gudrs ...

Attālinādamies no lievenēm, Igors Savovičs ar muguru juta, ka vecais, lūk, tā — sarāvies čokurā, nodūris galvu un sastindzis — spētu nosēdēt uz paša apakšējā pakāpiena līdz tam brīdim, kamēr no stiklotā vestibila iznāktu atlabušais dēls vai arī uz brezenta nestuvēm iznestu tā līķi.

Svetlana pa melno celiņu gāja uzmanīgi, lai ar iešļūceņu koka zolēm nestampātu nesen uzlieto asfaltu, bet labā roka nervozi rakņājas lakādas somiņā. Sazin ko meklēt viņa sāka jau uz slimnīcas lieveņa, neko neatrada un joprojām centās kaut ko sataustīt, neattapdama apstāties un ielūkoties somiņā. Beidzot kaut kas nožvadzēja, Igors Savovičs ar acu kaktiņu palūkojās un ieraudzīja, ka Svetlana pirkstos tur žiguļa atslēgas, bet pēc skata varēja domāt, ka viņa pati to nemaz neatskārš.

— Ejam, ejam! — Igors Savovičs teica.

Šoferis tēvocis Vasja mašīnu bija nobraucis augstā slimnīcas žoga ēnā, un, tuvodamies viņam, Igors Savovičs atkal dzirdēja, kā nožvadz žiguļa atslēgas. Viņš pagriezās pret sievu, izbrīnījies paskatījās uz viņu un vēl vairāk izbrīnījās, kad neredzēja Svetlanas mašīnu.

— Tev nav mašīnas? — viņš jautāja. — Kāpēc?

Sieva caur pieri viņā paskatījās, klusēdama papurināja galvu.

— Kāpēc tu esi bez mašīnas? — viņš uzstājīgi jautāja. — Vai tā nav kārtībā?

— Kārtībā, — Svetlana klusu atbildēja. — Kārtībā ... Braucam!

Lai apslāpētu jaunu niknuma uzplūdu un netīksmi pret Svetlanu, Igors Savovičs tagad vērīgi klausījās tēvoča Vasjas iedarbinātajā mašīnas motorā. «Kas šeit īsti notiek?» viņš tīšuprāt rimti domāja. «Izmeklētājs prašņāja par garāžu, sieva atteikusies no mašīnas .. .»

— Kāpēc tu nebrauc ar mašīnu?

Svetlana aprauti nopūtās, pamīņājās no vienas kājas uz otru. Viņš vai smaka nost aiz dusmām: «Aptaurētā stulbene! Katram kretīnam skaidrs, ka histērija un asaras mani galīgi dzen postā! Bet viņai viss atļauts, velns parāvis!»

— Vasilij Vasiļjevič, mani uz trestu, Svetlanu Ivanovnu — uz institūtu.

— Igor! Paklau, Igor... Vispirms jāiegriežas mājā.

— Kāpēc?

DRAUGI UN IENAIDNIEKI

Pa kāpnēm un tresta gaiteni Igors Savovičs vilkās gliemeža gaitā, viņš jutās slims, pagalam slims, tas ir, tā, kā parasti pirmdienās, kad pēc divām brīvām dienām deviņos no rīta ieradās darbā. Bet šodien vecā sardze, kas dīkā sēdēja kāpņu laukumiņā, izbīlī paskatījās uz viņu: «Aiz kam ta tu tik slābans?» Pieņemamā istabā sekretāre Viktorija Vasiļjevna piecēlās un saknieba lūpas, nezinādama, ko teikt, ko darīt.

— Negants karstums! — viņa nomurmināja. — Gaidījām, gaidījām lietu ...

Viņa apjukums, sāpes, nogurums, nemākulīgi slēptais izmisums — itin viss kā spogulī atainojās pilnīgajā, vasarraibumai-najā Viktorijas Vasiļjevnas sejā, un viņš nodomāja, cik gan laba, sirsnīga, strādīga un pašaizliedzīga sava darba darītāja ir Viktorija Vasiļjevna . .. Igors Savovičs skumji pasmaidīja, jo nezināja uzvārdu sekretārei, ar kuru'kopā strādāja jau ceturto gadu.

— Trīs reizes zvanīja Sergejs Sergejevičs, — Viktorija Vasiļjevna teica. — Šķiet, pēc stundas viņš izlido. — Viņa nopūtās. — Man nemierīga sirds Sergeja Sergejeviča dēļ. Divi infarkti, bet viņš ... Balss trīc, sācis valodu raustīt...

Igors Savovičs iegāja kabinetā, klusu apsēdās darba vietā, pāris minūšu pasēdējis pilnīgi nekustīgi, ar nicinošu smīnu izņēma no kabatas ceturtdaļlapiņu papīra ar to cilvēku vārdiem, kuri bija zvanījuši uz apgabala slimnīcu, lai apvaicātos par Borisa Ivanova stāvokli.

Pulkvedis Sirotins,

apgabala izpildkomitejas priekšsēdētāja pirmā vietnieka palīgs Pāvels Nikolajevičs Driņins, pilsētas prokurors,

Romskas pilsētas Kirova rajona prokurors,

partijas apgabala komitejas sekretārs rūpniecības jautājumos

Cukasovs,

partijas apgabala komitejas pirmā sekretāra palīgs, tresta pārvaldnieks Nikolajevs, ģenerālis Popovs,

Kirova rajona izpildkomitejas priekšsēdētājs Maļarko, Cernogorskas Medicīnas institūta rektors Goļcovs,

Černogorskas Medicīnas institūta ķirurģijas katedras vadītāja Goļcova-Veselovska,

tresta galvenais inženieris Valentinovs,

Romskas Pedagoģiskā institūta docente Goļcova,

Hēlijs Makarovičs Falaļejevs,

apgabala drāmas teātra aktrise Golubkina,

Romskas kokmateriālu pludināšanas tresta plānu un ekonomikas daļas vadītāja Margarita Vasiļjevna Hvošča ...

Izrādījās, ka kabinetā nav nemaz tik kluss, kā bija licies pēc ielas apdullinošajiem trokšņiem; istabā, kuru Igors Savovičs augstu vērtēja par tās dziļo, dzīvinošo klusumu, notika kaut kas mīklains, aiz loga vēlās metāliskas automobiļu žvarkstoņas vilnis, kurš, kā likās, šūpojās, pieņēmās spēkā, noplaka un atkal pieauga, — tur darbojās ielu luksofori.

— Pulkvedi Sirotinu! — uzgriezis 02, Igors Savovičs vēsi pieprasīja. — Ja nav kabinetā, pameklējiet pilsētā. Runā Goļcovs ...

Sirotins bija ģenerāļa Popova pieņemamā istabā; zinādams, ka pa šo telefonu viņu sarunu var noklausīties daudzas svešas ausis, viņš paklusu teica:

— Sveiks, Igor Savovič! — Klusa un skumja balss, čerkstoņa tabakas dūmu piesārņotajās krūtīs, gurdenums un īgnums.

— Runā — es klausos, Igor Savovič!

— Kad mēs varētu satikties, Dmitrij Ņikitič? Labi būtu vakarā.

— Lai notiek! — Pulkvedis, šķiet, aplaizīja kalstošās lūpas.

— Vai tev zināms, ka vakarā atlido Valentinovs?

Jaukiņi! Taču nepavisam nav saprotams, kāpēc galvenais inženieris Valentinovs pirms laika atgriežas no komandējuma? Kā gan savam vietniekam var palīdzēt teorētiķis un filozofs, kas lidinās pa mākoņiem un vēl augstāk, aristokrāts un tīrībnieks Valentinovs? Sludināt apmēram šādas te sentences — «Dzeršana ir garīga un radoša apsīkuma rezultāts!», «Dzeršana ir sīkburžuā-ziska parādība!». Turklāt viņam draud briesmas sastapties ar bijušo sievu, sava vienīgā bērna māti, šo apstākli, starp citu, Valentinovs nevar zināt.

— Uz redzēšanos vakarā, Dmitrij Ņikitič!

— Vakarā būšu, Igor Savovič!

Nav ar ko parunāties, apspriesties, nav neviena, kam izraudāties pie krūts. Svetlana tikai elš un pūš, un lej asaras, kaut ko slēpj no vīra, baidās no kaut kā miglā tīta; pulkvedis Sirotins viņa dēļ tā nobažījies, ka ķeras pie zemiskām provokācijām. Drīz atlidos mate, viņu nemaz negribas redzēt, kāpēc — arī nav zināms. Ka viņu nelabais, šo dunoņu aiz loga! Kāpēc agrāk likās, ka iela ar saviem trokšņiem norobežota no ietekmīga mūka cellei līdzīgā kabineta?

— Viktorija Vasiļjevna, cikos pienāk lidmašīna no Černogor-skas?

— Piecos četrdesmit divās minūtēs, Igor Savovič!

— Bet Sergeja Sergejeviča lidmašīna?

— Sešos piecpadsmit.

— Vai nenokavēsies?

— Pēc dažām minūtēm noskaidrošu, Igor Savovič!

— Esiet tik laipna!

Viņš piespieda sevi domāt par izmeklētāju Seļezņovu .. . Pirmkārt, kāpēc Igoram Savovičam šķiet, ka viņš sensenis pazīstams ar Seļezņovu, otrkārt, kāpēc izmeklētājs tik neatlaidīgi interesējas par garāžām? Pēc Maļiņina un Bureņina, pēc vienkāršā reizes rēķina iznāca, ka šāda,sakarība varēja pastāvēt tikai vienā gadījumā, ja viņam, Goļcovam, uzbrukuši garāžas dēļ. Kāpēc? Kāds sakars ar viņa lietu var būt Golubkinai — līkkājainajai, neapdāvinātajai aktrisei ar Ūsiņām virs lūpas?

— Igor Savovič, ziņoju! Pagaidām visas lidmašīnas pienāk pēc saraksta . .. Atļaujiet pašai piemetināt. Cernogorskas lidmašīna vienmēr nokavējas.

— Paldies!

La-la-la! Māte un Valentinovs satiekas — iedomājieties tikai! — iznākot no lidlauka; pirmajā brīdī viens otru nepazīst,, tomēr sastingst kā nolēmēti: «Kur es esmu redzējusi šo sirmma-taino vīru?» — «Kur man gadījies tikties ar šo brīnišķīgo sievieti? ...» Igors Savovičs pavīpsnājis piecēlās, spoguļa priekšā sasukāja garos, biezos matus un, pieņēmis cienīgu stāju, izgāja tranšejai līdzīgajā gaitenī.

Pagalam vieglprātīgā gaitā, ar franta smaidu sejā Igors Savovičs planēja pa tresta gaiteni. «Tūlīt uzzināsim, kas tuvākā nākotnē gaida šo jauko cilvēku — Igoru Goļcovu!» viņš ironiskf domāja. «Sabiedrība — tas ir labākais barometrs!» Pirmais viņam uzdrāzās virsū tresta galvenais grāmatvedis, kaut kur steigdamies ar papīru kaudzi rokā; tas apstulba, apjukumā pasmaidīja un, aizmirsis sasveicināties, tramīgi blenza viņā: «Vai jūs vēl neesat aiz restēm?» Igors Savovičs ar cēlu žestu sniedza grāmatvedim roku, sevišķi silti paspieda viņa roku, taču nesacīja neviena vārda, tikai zīmīgi uzrauca kreiso uzaci ... No dāmu tualetes kā gulbju karaliene izpeldēja galvenā tehnologa nodaļas darbiniece Valērija Markizovna Sokolova. Ieraudzījusi Igoru Savoviču, brašā dāma kā sērās sakritās sejā, savārga un zemu nodūra galvu. Priecājos jūs redzēt, Valērija Markizovna!

Nevienu citu Igors Savovičs gaitenī nesastapa. Ne uz mirkli neapstādamies, tarkšķinādams aritmometrus, klaudzinādams elektronu skaitļojamos aparātus, klabinādams rakstāmmašīnu taustiņus, čaukstinādams papīrus, kliegdams telefonu klausulēs, skaļi smiedamies par anekdotēm un aizrautīgi risinādams krustvārdu mīklas, pilnā gaitā griezās un ritēja labi ieeļļotais un noregulētais lielā kokmateriālu pludināšanas tresta karuselis. Un trešais noteicošais vārds šajā karuselī bija Igoram Savovičam Goļcovam — pašreizējam huligānam un plencim.

Viņš piegāja pie durvīm ar plāksnīti «Plānu un ekonomikas daļas priekšniece M. Hvošca», izsmējīgi izstiepa apakšlūpu, klusi klusītiņām, it kā gribēdams pārsteigt neatļautā izdarībā kabineta saimnieci, atvēra durvis. Kas viņu zina, varbūt šī kāda tur M. Hvošca min krustvārdu mīklu vai — vēl ļaunāk — ada svīteri ar augstu apkakli?

— Sveicināta, Rita! — Igors Savovičs ne visai skaļi apsveicinājās. — Kur tu dzīvo? Varbūt viesnīcā?

Viņš izņēma no kabatas Ritas dzīvokļa atslēgas, kuras, rītausma iedams prom no viņas, nejauši bija iebāzis kabatā.

— Es esmu izklaidīgs, bet — ak vai! — ģeniāls gan ne . . .

Rita Hvošča tomēr bija pārsteidzoši skaista sieviete. Šis klasiskais sejas ovāls, kā samts gludā āda, slavenas filmu zvaigznes zobi. Bet acis, šīs acis! Gudras, labsirdīgas, ironiskas, visu izprotošas, visu zinošas, un Ritas kabinetā, tāpat kā viņas dzīvoklī, viss bija skaists, vienkāršs, liecināja par inteliģenci.

— Sveicināts, Igor! Apsēsties, lūdzu! Man gribas ar tevi parunāt.

Uzvēdīja Ritas savdabīgās smaržas; tādas nelietoja neviena cita no Igoram pazīstamajām sievietēm, smaržas atsauca atmiņā to vakaru, nakti, ar svētlaimīgu smaidu sejā guļošo Ritu, lai gan Igors Savovičs domāja, ka sieviete ienīst viņu un mierina tikai tādēļ, ka viņai laba daba. Viņš lūkojās uz viņu — puskailu, laimīgu — un klusām kāpās atpakaļ, un droši vien tad arī ielika kabatā Ritas dzīvokļa atslēgas.

— Es apsēdos! — Igors Savovičs teica. — Ar šīm atslēgām iznācis varen amizanti, vai ne?

Tad, sestdien, Rita ar tik maigu iekāri un tādu nobriedušas sievietes pieredzi metās Igora Savoviča skavās, ka viņš izbijās viņas brīnišķīgā auguma, maigo vārdu, neizprotamo asaru, kā murgos teikto vārdu: «Nabadziņš, nabadziņš, nabadziņš!» Aiz bailēm kā iztukšots, uzbudināts un trīcošs, viņš glāstīja Ritas saimtaino ādu, kodīja lūpas. «Igor, tu vienkārši esi brīnums, Igor!» Bet viņu māca aizvien lielākas un lielākas bailes, un beidzot viņš padevās, padevās galīgi...

— Es sēžu! — cenzdamies raudzīties Ritai sejā, Igors Savovičs atkārtoja. — Te bus atslēgas.

Ritas skatienā jautās skumjas un rūgtums.

— Cik žēl un kā sāp sirds, — viņa teica, — ka tik maz cilvēku zina, cik tu esi labs cilvēks. Igor! Nevaiksti lūpas, netēlo

ciniķi. — Viņa dedzīgi tiecās augšup — pretī viņam, kaut gan vēl arvien sēdēja savā vietā. — Tu nezini un nevari zināt, cik labi es tevi saprotu ... — Rita samiedza acis, it kā tās būtu apžilbinājusi saule. — Ar tevi man bijusi skaistākā nakts mūžā, kaut gan tu joprojām baidies man acis skatīties... Muļķītis! Puišelis! Tev ir sešpadsmit, nevis trīsdesmit gadu ... Kur man bija acis, kad tu vēl nebiji precējies? — Viņa saāķēja pirkstus, noknišķināja tos.

Rita beidzot piecēlās, piegāja pie sekcijas, atspiedās pret to ar muguru. Skatījās logā, ilgi skatījās, tad teica:

— Es tevi mīlu.

Viņa atkal aizvēra acis un tā stāvēja ilgi, droši vien kādu minūti.

«Bet vai es mīlu Ritu?» Igors Savovičs sev jautāja, taču, neatbildējis uz šo paša jautājumu, ātri nobēra:

— Paklau, Rita, — bet vai tu zini, kā lai dzīvoju tālāk?

Jautājums bija muļķīgs. Igors Savovičs sevi dzirdēja it kā no

malas, savā balsī saklausīja bērnišķīgu intonāciju un, zināms, nodomāja, ka Ritai ir taisnība: viņas klātbūtnē viņš izturas kaut kā īpaši, it kā šī sieviete būtu krietni vecāka un gudrāka. Un nez kādēļ tas nav aizvainojoši, gluži otrādi — labi.

Rita atvēra acis, bet joprojām skatījās logā.

— Kā lai tu dzīvo, Igor? — viņa atkārtoja. — Met pie malas visu!... Met pie malas un brauc prom! Uz pludināšanas iecirkni, meža darbos, par alus kioska vadītāju — vienalga, kur, tikai ej, brauc, bēdz prom! ... Visu sāc no gala! Tu dzirdi mani, Igor? Pamet visu un visus! Sevi, sievu, mani, darbu — un dari to nekavējoties!

Rita piegāja pie Igora Savoviča un, stāvēdama izstieptas rokas attālumā, sāka alkaini aplūkot viņa lūpas, acis, zodu, un varēja likties, ka viņa grib pārbaudīt, vai tas ir tas cilvēks, par kuru viņa tikko runājusi.

— Viss jāsāk no gala, Igor! — viņa atkārtoja. — Piedod skaļo frāzi, bet tu esi sevi pazaudējis ...

Noliektu galvu, ar tādu sajūtu, it kā viņam nopakaļ vilktos sava garuma un zelta rotājumu dēļ smags trēns, viņš gāja uz durvīm. Viņam vajadzēja atskatīties, kaut kā īpaši palūkoties Ritā, bet viņa žigli noteica: — Ir nedomā! — un viņš izgāja laukā, un notika brīnums — durvis pašas no sevis aizvērās, lai gan nekādu īpašu atsperu nebija. «Tagad es esmu divkuprainais kamielis!» Igors Savovičs ar smīnu nodomāja. «Līdz šim biju vienkuprainais, bet tagad esmu divkuprainais kamielis.»

Jaukiņi!

Uz viena pleca — kupra Igoram Savovičam bija uzkārta «Krimināllieta» ... uz otra pleca — viņu mīlošā sieviete Margarita

Vasiļjevna Hvošča. Kas gan cits atlika pēc visa tā, kā divkup-rainā kamie|a izskatā soļot pa tranšejai līdzīgo gaiteni.

Galva izslieta, kājas taisnas, acis nespodras, lūpas īdzīgi sarauktas. Viņš devās uz durvīm, pie kurām bija piestiprināta ar roku rakstīta un tāpēc šika plāksnīte «Jaunās tehnikas nodaļa». Pirms vairāk nekā četriem gadiem to bija darinājis Igors Savo-vičs, vairākās krāsās, ar divām vinjetītēm. Laika gaitā vatmaņpa-pīrs bija zaudējis savu baltumu, tomēr plāksnīte joprojām izskatījās koša.

— Sveicināti, draugi! — ieiedams jaunās tehnikas nodaļā, Igors Savovičs mundri teica. — Skaties un brīnies! Visi pilnā sastāvā! Labdien, Nikolaj Jegorovič! Priecājos jūs redzēt, Viktor Ļeontjevič!

Jaunās tehnikas nodaļa pēc Igora Savoviča aiziešanas nepavisam nebija mainījusies. Tad strādāja trīs cilvēki, tagad divi — tā arī visa pārmaiņa. Komiskais, ķenguram līdzīgais lielgalvis Nikolajs Savkovs un kaulos platais, bet apbrīnojami īskājainais Viktors Tatiščevs. Visus šos gadus Tatiščevs izpildīja nodaļas priekšnieka pienākumus, jo nez kādēļ jau veselu mūžību netika atrisināts jautājums par pilntiesīgu priekšnieku: te gaidīja trešo cilvēku, te Valentinovs lūdza Tatiščevu vēl mazliet paciesties, kad vietas izpildītājs lūdza izlemt jautājumu par viņa «kutelīgo stāvokli» ... Igors Savovičs starojoši un svētdienīgi, kā tas piedienas uzvarētājam, aplaida acis visapkārt, apskatījās un pasmaidīja. Viņš dižojās, atklāti dižojās ...

— Neesmu sen pie jums bijis, sensenītēm! — Igors Savovičs teica un labpatikā saberzēja rokas. — Mūžam darbs, vai zināt, darbs ...

Trīs nelieli galdi, divi kulmaņi, plaukteņi, kas aizņēma trīs sienas un bija cieši piebāzti ar grāmatām, brošūrām, rasējumiem, nez kādai vajadzībai domātām bultskrūvēm, maziem zobratiem, veseliem mezgliem; haoss, gruži, kurus apkopēja baidījās aizvākt, jo baidījās aizslaucīt mēslos kādu zobratiņu; visur cigarešu gali un, lai gan spīdēja spoža saule, kas pludoja pa plaši atvērto logu, pret rasējumiem pavērstas dega metāla abažūru apņemtas elektriskās spuldzes. Un lozungi, visur lozungi, kur vien iespējams, kur vien atradusies vieta, lai ar kancelejas piespraudēm piestiprinātu papīra strēmeli: «Šeit atļauts darboties vispārņemot!», «Ja gribi būt ģēnijs — esi tas!», «Grāmatas pievākšanai netiek izsniegtas. Tās iemantotas tieši tādā ceļā!», «Muldēt, bļaustīties un smēķēt kategoriski atļauts!» — un tamlīdzīgas blēņas bija sarakstītas uz laika gaitā padzeltējuša vatmaņpapīra. Zīmējis bija Igors Savovičs, bet sacerējusi visa jautrā un draudzīgā jaunās tehnikas nodaļas puišu trijotne — apdāvinātākie un izdomas bagātākie puiši visā trestā.

Galds, pie kura kādreiz sēdēja Igors Savovičs, bija tukšs, uz tā nekas nestāvēja, negulēja, nemētājās, it kā tam būtu uzlikts tabu.

— Vai piesēst atļausiet? — Igors Savovičs noprasīja. — Apsēdīšos, teiksim, savā vecajā vietā ...

Sokrāta pieres īpašnieks Nikolajs Savkovs bija manāmi uztraucies, turklāt Igoram Savovičam šķita, ka Savkovs ar savām labsirdīgajām teļa acīm pāris reižu paskatās viņā, it kā jautādams: «Vai tev pavisam čābiski klājas, lord?» Par lordu Goļcovu savā laikā bija iedēvējuši viņa prasmes dēļ braši un smalki sarunāties ar augstu priekšniecību. Igors tā, piemēram, izturējās, nonākot saskarē ar pārvaldnieku Nikolajevu, un tas reiz visas jaunās tehnikas nodaļas darbinieku klātbūtnē uzbrēca: «Jūs galu galā neesat lords, bet gan inženieris ...»

— Kāpēc vīri klusē? — Igors Savovičs ironiski jautāja. — Galvenā inženiera vietnieka pienākums ir noklausīties ziņojumu par panākumiem un trūkumiem. Varu noklausīties ...

Igors Savovičs šodien tik tikko varēja pazīt «progresistu» Viktoru Tatiščevu, kurš pēc apmainīšanās rokas spiedieniem ar Goļ-covu bija apsēdies savā vietā un kura spēcīgajā lāga puiša sejā jautās — tas tik bija jaunums! — pieglaimība. Tāda seja Tatišče-vam bija vienīgi viņa «elka» Valentinova klātbūtnē, Goļcovam ceturto gadu viņš ne virsū neskatījās, tas ir, izlikās galvenā inženiera vietnieku neredzam. Bet, ja Igoram Savovičam gadījās notvert Tatiščeva skatienu, tad viņš tur redzēja sarežģītu jūtu sajaukumu: «Tu, protams, esi karjerists un glums kā zutis, tomēr tev ir spēks un vara!» Starp citu, pirms četriem gadiem Viktors Tatiščevs no viņiem visiem trim bija visdedzīgākais «progre-sists» jaunās tehnikas nodaļā. Tieši viņš kādā reprezentablā tehniskā konferencē no tribīnes teica: «Kamēr pludināšanas metožu un līdzekļu ziņā mēs panāksim somus, nebūs vairs ko pludināt. Būs palikusi tikai stepes zāle, kura, kā dziesmā dzied, smaržo pēc piparmētrām...» Zvērinātais vecpuisis Tatiščevs pirms trīsarpus gadiem bija radikāli mainījis dzīvesveidu: viņš apprecējās, viņam piedzima meitenīte, pilsētā viņu bieži varēja sastapt ar iepirkumu tīkliņu rokā, norūpējušos un steidzīgu. Tresta sienās viņš izturējās nopietni, solīdi, nekad nesmaidīja un mundrāks kļuva vienīgi Valentinova klātbūtnē.

— Prieks, kur tu rodies! — Igors Savovičs pārsteigts un līksms iesaucās. — Pane Pšebiļska arī vēl dzīva! To nu gan es negaidīju!

Par «pani Pšebiļsku» jaunās tehnikas nodaļā kādreiz dēvēja mūžveco Torpedo firmas rakstāmmašīnu, kurai atšķirībā no Ufa un Petrova romāna mašīnas bija nevis armēņu, bet gan poļu akcents: trūka burta «r», toties bija divi «š». Draugi, tas ir, Goļ-covs, Savkovs un Tatiščevs — tad viņi tiešām bija draugi —, par to uzjautrinājās, nolēma šriftu nelabot un speciāli noņēmās ar apmēram tādu frāžu rakstīšanu «Stingši pšotestējam pšet tādu kašbušatoša jautājuma izlemšanu ...».

Igors Savovičs aplūkoja mašīnu — burts «r» bija savā vietā. Ielikuši gan! Tā, šķiet, ir bijusi pati lielākā revolūcija jaunās tehnikas nodaļā šais četros gados.

— Pane Pšebiļska pārkrievojusies! — Igors Savovičs mundri teica, viņš saprata, kāpēc tik savādi izturas «progresists» Tatiščevs. Ziķere, pane, dobže, paņi!

Rakstāmmašīna, tas ir, «pane Pšebiļska», aizkustināja Igoru Savoviču ... Nē, tās sajūsmas un lidojuma izjūtas, kas bija pārņēmusi Kolojulas eglājā, nebija, bet saldas atceres skumjas skur-bināja galvu. Gribējās sēdēt un sēdēt, apkrauties ar grāmatām, čīkstināt kulmani, pa tresta gaiteni iet ar augsti paceltu galvu, kā to var cilvēks, kuram ir priekšstats par tresta tuvāko un tālāko nākotni. No šīm sienām, plaukteņiem, galdiem un spožajām spuldzītēm pretī vīdēja jaunība, pārgalvība un līksme. «Kāpēc es aizgāju no šejienes?» Igors Savovičs sev jautāja. «Kas man atņēmis tiesības ar augsti paceltu degunu iet pa gaiteni?»

— Priekš manis nekas nav uzrakstīts? — Igors Savovičs smē-jīgi jautāja, vērsdamies pie Viktora Tatiščeva. — Jaunās tehnikas nodaļa ir galvenā inženiera rezervāts, bet es esmu nošķirts no jums, labie draugi. Ziņojumus noklausīties, protams, varu, bet tūlīt tos aizmirsīšu, jo esmu atnācis atcerēties vecos laikus: papļāpāt par dzīvi ...

Viktors Tatiščevs sen dedzīgi kāroja kļūt par jaunās tehnikas nodaļas pilntiesīgu priekšnieku, bet tagad, iztapīgi raudzīdamies Igorā Savovičā, nevarēja novaldīt trīcošās rokas. Kā rūsa tumšajā debesu pamalē viņam noplaiksnīja vājš cerību stariņš. Bet ej nu sazini, ja nu Goļcova krēslā iesēžas viņa kolēģis no jaunās tehnikas nodaļas? Viņš, Tatiščevs, šajos trīsarpus gados bija nostaigājis tik zemisku un nelietīgu ceļu, ka neviens kārtīgs cilvēks viņam vairs roku dot negribēja, un vienīgi naivais un labsirdīgais brīnumu brīnums Koļa Savkovs neko neievēroja un pat nezināja, ka reizi mēnesī, ne retāk, Tatiščevs plijas virsū galvenajam inženierim Valentinovam ar lūgumiem un atgādinājumiem par pārcelšanu no priekšnieka v. i. par pilntiesīgu priekšnieku.

— Ar mani noticis kaut kas pavisam dīvains, kungi! — Igors Savovičs teica. — Mani šodien vilka pie jums, kā noziedznieku velk uz nozieguma vietu. — Viņš plati pasmaidīja. — Vēl vairāk ... Man gribējās no pašiem pirmavotiem uzzināt, kādēļ mani nesenējie draugi no jaunās tehnikas nodaļas mani zākā, neieredz, nicina un uzskata par galīgu izdzimteni? Atgādinu, ka, komplektējot nodaļu, bija astoņas kandidatūras un no tām es gribēju strādāt — piedodiet familiaritāti! — vienīgi ar Vitju Tatiščevu un Ko|u Savkovu! Un viņi, tas ir, jūs, bijāt stāvā sajūsmā, ka institūta trijotne atkal būs kopā ...

Tiesa kas tiesa. Ar Nikolaju Savkovu viņi mācījās paralēlos kursos, Vitja Tatiščevs bija vienu kursu augstāk, bet viņi draudzējās, draudzējās atturīgi, kā jau studenti, bez «ai!» un «vai!», priecīgi, mazliet skurbi, tikās ne pārāk bieži, jo bija aizņemti.

— «Progresisti» klusē! — Igors Savovičs rāmi konstatēja. — Koļenka Savkovs skatās griestos, Viktors Tatiščevs ir aizdomīgi pazemīgs. — Igors Savovičs pēkšņi kļuva lietišķs — gluži kā mēslu vabole, kas ripina bumbiņu uz savu alu. — Tad es uzdošu jautājumus, bet jūs atbildiet ar īdēšanu vai klusu svilpienu, īdēšana nozīmēs «jā», svilpiens — «nē»! Norunāts?

Jaunās tehnikas nodaļas logs arī vērās uz aklu — bez logiem un durvīm — arhīva sienu. Peizāžs bija bēdīgs, acis nepriecēja, omu neuzlaboja. Igors Savovičs pašķielēja uz arhīva mūra sienu un sevī nodomāja: «Kad jākrīt, tad labāk krist ar blīkšķi!» — bet skaļi sacīja:

— Pirmais jautājums: vai es pats tieši vai netieši dzinos pēc vietnieka posteņa? Jūs neīdat un nesvilpjat? Lieliski. Vai patiesi esat aizmirsuši, ka es veselu mēnesi nepiekritu iet par vietnieku, negribēju šķirties no jums — un tikai bailes, ka tajā krēslā iesēdīsies muļķis un karjerists Voskovs, piespieda mani piekrist, pie tam jūs abi — abi! — uzstājīgi brēcāt, lai es eju par vietnieku. Bija tā vai ne? O, Savkovs īd!

Pētīdams netīros griestus, Savkovs no tiesas ieīdējās un pagriezās pret Igoru Savoviču. Tatiščevs sēdēja, kā sēdējis, nolāpītais jezuīts!

— Pāreju pie otra jautājuma... Kas pieprasīja, lai es nejaucu galvu krietnajam sievišķim Svetlanai Karcevai, bet precu viņu nost? Tad viņas papucītis bija nomaļa rajona priekšnieks ... Nu, kurš noliegs savus vārdus? Viktor Tatiščev, tu uzstāji, lai es precu Svetlanu, lai gan es padomu nelūdzu? Jā vai nē?

— Jā! — Tatiščevs teica.

— Brīnišķīgi! Pēdējais jautājums. Kas mani uz katra stūra apsaukā par karjeristu un alfonsu^2? Savkovs? Tatiščevs?

Paldies Savkovam! Sēdēja ar nodurtu galvu, skumjš, kā no laivas izmests, bet Tatiščevā joprojām nejuta nekādu pārmaiņu — viņa apaļajā sejā vēl aizvien jautās izsmējīgi pieglaimīga izteiksme.

— Pirms pusgada es saņēmu vēstuli, — sarkdams un raudzīdamies grīdā, Igors Savovičs teica. — Pirmā vēstule, tā sakot, ārējā, bija adresēta man, bet otrā — kaut kādam Hromcovam Jurijam Borisovičam Tjumeņā. — Viņš izvilka no kabatas saburzīto, pirms pusgada rakstīto vēstuli. — Otrā vēstule bija izņemta no aploksnes, un man nācās izlasīt puslappusi: papīrs bija salocīts divkārt... «Šis Romskas Rastiņjaks turpina kā zvirbulēns lēkt no pakāpiena uz pakāpienu augšup pa dienesta kāpnēm. Viņš ir par viņu sajūsminātā Valentinova vietnieks, viņš jau ir apgabala izpildkomitejas priekšsēdētāja pirmā vietnieka znots...» — Igors Savovičs atvilka elpu, pagriezās pret Tatiščevu. — Tev bija izdevies nozagt Savkovam vēstuli, bet kādēļ gan tu adresi rakstīji ar šo mašīnu?

Igors Savovičs ielika mašīnā papīra lapu, uzrakstīja dažus vārdus un pasniedza aploksni kopā ar papīru Tatiščevam.

— Idiots tāds, adresi vajadzēja rakstīt ar citu mašīnu, — Igors Savovičs klusu teica. — Vai arī tu tā darīji tīšām, lai es noprastu, kas sūtījis vēstuli, un izrēķinājies ar Nikolaju? Tu tādēļ nozagi Savkovam vēstuli?

Pagriezies atpakaļ, Tatiščevs ar rokām atvairījās, it kā aizsargātos no sitiena. Viņš bija zilgani bāls.

— Ak dievs! — Igors Savovičs brīnījās. — Viņš domā, ka es smērēšu gar viņu rokas. Draņķis! — Un pagriezās pret Savkovu: — Ņem savu vēstuli, lai tā ir tavā īpašumā! Kauns būt tik lielam un nelabam ...

Savkovs ar tādu kā kaucienu pietrūkās kājās, metās pie Igora Savoviča, savicināja garās rokas, neganti nosarka, bet Igors Savovičs viņu viegli pabīdīja nost.

— Es uz tevi nedusmojos, Nikolaj! — viņš teica. — Tatiščevs jau pašu eņģeli novedīs neceļos ...

Igors Savovičs pagriezās, paspēra soli uz durvju pusi, taču apstājās, it kā būtu saudzīgi apņemts ap pleciem. Viņam bija tāda sajūta, kāda ir cilvēkam, kurš pamet savu iesildīto vietiņu, kur vairs neatgriezīsies. Gan žēl, gan skumji, gan māc neziņa, kā dzīvot tālāk. Viņš piegāja pie sienas, noņēma plakātu «Šeit atļauts vispārņemot», saplēsa to sīkās driskās, iemeta papīrgrozā un nodomāja, ka ar šo izdarību ir nogriezis vēl vienu atpakaļceļu, tāpat kā bija nogriezts ceļš uz saulainajiem egļu karapulkiem. Viņš piegāja pie durvīm, atvēra un aizvēra tās, un atkal viņu pārņēma sajūta, ka viņš uz mūžiem zaudē daļiņu pasaules, kur «atļauts vispārņemot». Viņš izvilka kabatlakatu, noslaucīja pieri. «Jāturas!» Igors Savovičs nodomāja. «Jāturas visiem spēkiem!»

Pa tukšo, tranšejai līdzīgo gaiteni viņš gāja vienādiem karavīra soļiem, lai gan nebija jēgas par karavīru ierindu, un tā arī būtu aizgājis no tresta, ja nesadzirdējis vaimanas. No tumsas pie viņa metās Viktorija Vasiļjevna.

— Igor Savovič, ai, Igor Savovič! Visu trestu pārmeklēju, nekur jūs nevar atrast, bet atkal zvana Sergejs Sergejevičs. Nu, kas varēja domāt, ka jūs esat šajā jaunās tehnikas nodaļā!

Klausule pīkstēja, gaudoja tāds kā vējputenis, čirkstēja, bet Valentinova balss skanēja skaidri:

— Sveicināti! Klausieties un nepārtrauciet! Zvanu no lidostas, izlidošana aizkavējas... Drošs paliek drošs, neko izšķirošu manā prombūtnē neuzsākt! Ir ziņas, kas jūs attaisno... Igor Savovič, vai jūs dzirdat mani? Lūdzu, nepārtraukt! Kā tresta galvenais inženieris — tresta, kura kolektīvs ir atbildīgs par jūsu rīcību, — es jums pavēlu neko neuzsākt! Jūs sapratāt? Vai jūs mani sapratāt, Igor Savovič ...

Lēnām nolicis klausuli, Igors Savovičs domīgi atvadījās no Viktorijas Vasiļjevnas, izgāja gaitenī, apstājās, lai aprastu ar tumsu un nepakluptu. «Valentinovs sevi novedis līdz pēdējai robežai,» viņš nodomāja. «Tas ir bīstami. Jau divi infarkti!»

Lietus tā arī nelija. Mākonis bija samilzis, pieņēmis trīskāršus apmērus, apvēlies apaļš, bet nekādi nevarēja panākt un aizēnot versmaino sauli, lai gan starp to un melnā mākoņa maliņu bija palikusi nieka josliņa. Pūta stiprs vējš, dzina mākonīti tuvāk saulei, bet tas, nolāpītais, stāvēja uz vietas. Kaut sācis gāzt lietus, spēris pērkons, zibens graizījis debesis lupatu lēveros — lai viss sadeg zilām zēvelēm, grūst un gāžas!... Melnā volga — veca izlaiduma, taču mirdzoši spoža, sterili tīra — zibuļodama izbrauca no žoga ēnas, šoferis tēvocis Vasja ar to «pierullēja» pie saimnieka un miegaini uzsmaidīja:

— Sēdieties iekšā, Igor Savovič!

Šoferim tēvocim Vasjam Igora Savoviča šodienas svarīgajos plānos bija īpaša loma, tādēļ Igors Savovičs neapsēdās kā parasti blakus viņam, bet klusēdams iekārtojās aizmugurē un šoferis par to nebrīnījās — gadījās, ka Igors Savovičs, būdams īpašā noskaņojumā, apsēžas viņam aizmugurē. («Laižam, Vasilij Vasiļjevič, taisni, taisni, taisni! Uz viņu pasaules malu!») Šodien Igors Savovičs palūdza:

— Uz Pionieru šķērsielu, lūdzu, Vasilij Vasiļjevič!

Viņi brauca. Šoferim tēvocim Vasjam visu laiku bija tāda sejas izteiksme, kādai jābūt šoferim, kura princips ir — «neko neesmu redzējis, neko neesmu dzirdējis, nekur neesmu braucis». Augu dienu vadādams Igoru Savoviču, šoferis varēja iztikt ar desmit vārdiem, visu pārējo laiku viņš «rullēja» uz priekšu ar vislielāko ātrumu, bet pieturvietās gulēja ar laipnu un svētlaimīgu smaidu spēcīgajā sejā. Nebija neviena gadījuma, kad tēvocis Vasja būtu atļāvies pirmais uzsākt valodas — ja nu vienīgi izmest ierasto: «Sēdieties, Igor Savovič! Uz kurieni brauksim, Igor Savovič?»

— Vai jūs zināt to šķērsielu? — Igors Savovičs smaidīdams jautāja. — Esat bijis Pionieru šķērsielā, tēvoci Vasja?

— Ej nu atceries! — šoferis atbildēja. — Var jau būt, ka esmu bijis.

Aizmugures skata spogulī Igors Savovičs ieraudzīja bērnišķīgi uzmestu lūpu, jo tēvocis Vasja zināja ne tikai katru ieliņu Romskā, bet arī katru māju un divdesmit dzīvokļus no simta, kā pats_ bija izrēķinājis. īsti saņemt ļaunā tēvocis Vasja tomēr nevarēja. Та bija sagadījies, ka vairāk nekā divos darba gados Vasilijs Vasiļjevičs Subotins bija tēvišķīgi pieķēries «saimniekam», kā visas plašās Krievzemes šoferi dēvē savus priekšnieku kārtas pasažierus. Igors Savovičs savukārt ar siltu pateicību izturējās pret paveco šoferi, par kuru tika stāstītas pasakainas lietas, piemēram, ka taksists Vasilijs Vasiļjevičs apgabala pilsētā dažu labu diennakti pamanījies ieraut trīsdesmit rubļus «pa virsu».

Pilsētā atklāti un ar skaudību runāja, ka savu lielo māju ar mezonīnu, kā arī automašīnu un visu pārējo «nakts taksists» tēvocis Vasja ieguvis negodīgā ceļā. Tēvocis Vasja neapvainojās, tikai sacīja: «Māja uzcelta par divkapeiķiem nevis par zagtu naudu.» Un lietišķi pastāstīja, kā viņš par piecpadsmit kapeiku gabaliem līdz naudas reformai, bet vēlāk par divkapeikām iemantojis pateicībā sniegtus rubļus un desmitkapeikas. Viņš izņēma no kabatas veselu sauju divkapeiku, veikli pamētāja tās uz delnas un labsirdīgi stāstīja: «Re, par šitentām var ne vien māju uzcelt, bet pat glaunu līnijkuģi nopirkt... Ja dziļāk ielūkojas, cilvēks ir labsirdīga būtne! Vedu, teiksim, pasažieri no stacijas vai lidostas, skatos — gramstās pa kabatām vai maciņu griež otrādīgi, nabadziņš. Viņam vajag no automāta piezvanīt un uzzināt — vai ir mājās, vai nav aizgājuši uz teātri vai kino cilvēki, pie kuriem viņš brauc... Nu, es viņam uzreiz dodu pārīti divkapeiku: «Zvaniet, biedri pasažieri!» Viņš piezvana, atgriežas līksms, braucam tālāk, nokļūstam galā — jānorēķinās! Nu sakiet — kurš man mazāk par pusrubli piemetīs pa virsu skaitītājā redzamajam, ja es viņam ar divkapeiķiem esmu izlīdzējis? Tur tas joks!» Labu brīdi paklusējis, viņš nobeidza: «Ja atradīsiet pasažieri, kurš sacīs, ka esmu bez divkapeiķiem ņēmis no viņa dzeramnaudu, grieziet mani gabalu gabalos!»

Ieradums nēsāt kabatā divkapeikas tēvocim Vasjam bija saglabājies vēl aizvien. Kāpdams iekšā vai ārā no mašīnas, viņš mūždien «žvadzēja».

— Vasilij Vasiļjevič, uz kurieni mēs braucam?

Nesamazinādams ātrumu, tēvocis Vasja atbildēja:

— Gribu uz mirkli ieskriet mājā, Igor Savovič. Jāpaņem šādi tādi sīkumi.

Vasilijam Vasiļjevičam nesen bija apritējuši sešdesmit četri gadi, bet neviens nedeva vairāk par piecdesmit — un tam patiešām bija pamats. Spēcīga, sārta un iedegusi seja, jauneklīgu matu cerūzis, karavīra stāja, zobi kā reklāmā: «Lietojiet zobu pastu «Veselība»!» Vienmēr rāms, nosvērts, kāds var būt tikai cilvēks, kas godam nokārtojis visas galvenās šīszemes lietas. Pilsētas nomalē slējās no izturīgajiem lapegļu baļķiem celta piecistabu māja ar mezonīnu, mājai piekļāvās liels dārzs, mūra garāžā stāvēja zaļa, nenobraukta pobeda.

Lapegles koka mājas piecās pirmā stāva istabās un mezonīnā mitinājās šofera Vasilija Vasiļjeviča Subotina trīs pieaugušie bērni, znots, vedeklas, kā arī sieva, māte un tēvs. Inženieri, zinātnieki, karavīri. Šofera tēvs un māte — astoņdesmit piecus gadus vecie sirmgalvji — mierā un omulībā apakšējās istabās vadīja savu mūža nogali, pats Vasilijs Vasiļjevičs pie pusdiengalda izturējās kā diktators. «Domostroju» viņš droši vien nebija lasījis, bet, ja šī grāmata patrāpījusies viņa rokās, viņš būtu parakstījies zem katras rindiņas. Mājinieki bija draudzīgi, strādīgi un jautri cilvēki, tēvoča Vasjas diktatūrai pakļāvās mīļuprāt. Nu, kas tad vēl Vasilijam Vasiļjevičam Subotinam bija darāms uz šīs siltās un apaļās zemes?

— Es žiperīgi, Igor Savovič! Viens, divi — turp un atpakaļ!

Viņš atgriezās pēc maza brīža, apsēdās pie stūres un uzreiz

uzņēma simt kilometru lielu ātrumu stundā.

— Esam klāt, Igor Savovič!

Igors Savovičs pirmais izkāpa uz siltā asfalta, ar rokas mājienu palūdzis, lai tēvocis Vasja pagaidām paliek mašīnā, lēnām gabaliņu pagājās pa šķērsielu. Spriežot pēc uzraksta, tā patiesi bija Pionieru šķērsiela, bet tas arī bija vienīgais, ko Igors Savovičs uzzināja nakts kautiņa vietā. Spožajā saules gaismā ieliņu nevarēja ne pazīt, Igors Savovičs tur nekad nebija bijis un ari nevarēja būt — kādas darīšanas gan viņam būtu kārtojamas šai gluži kā zobu sāpes apnicīgajā ielā? Sis slavenais četrstāvu nams, kas pilsētas vērta vienā lielā četrstāvu kvartālā, šīs garāžas ar dažādas krāsas durvīm, garāžas, kas gluži kā ķīlis ietiecās dzīvojamo namu masīvā, šīs no putekļiem pelēkās papeles ar apgrieztām rokām un nocirstām galvām — mans dievs, kādas skumjas un garlaicība! Pat izkārtne «Mazgātava» neko neatsauca atmiņā.

— Jaukiņi!

Bija jānosaka, kura no šīm četrām plašajām un augstajām garāžām pieder Igoram Savovičam Goļcovam, kā to apgalvo izmeklētājs. Garāžas bija mats matā vienādas, taču durvis to īpašnieki nokrāsojuši dažādās krāsās — zilā, zaļā, sarkanā un brūnā. Nu, kādu tad krāsu savām durvīm izvēlējies Igors Savovičs Goļ-covs? Zaļā — bieži sastopama un banāla, sarkanā — izaicinoša, zilā — liriska, brūnā — apšaubāma!

Pasmīnējis viņš iebāza roku sporta krekla krūškabatā un izvilka atslēgu saišķi ar māžīgu karuli: cilvēka galvaskauss un mazītiņa konjaka «Napoleons» pudele. Pie karuļa šūpojās piecas atslēgas: dzīvokļa, divas automašīnu un divas garāžu milzonīgās atslēgas ... Iesmiedamies un pats sev piemiegdams ar aci, Igors Savovičs sāka garāžu apgaitu no kreisās uz labo pusi, tas ir, no zilās. Viena atslēga gandrīz atbilda augšējai slēdzenei, bet nederēja apakšējai. Sarkanā garāža neņēma pretī nevienu atslēgu, bet, lūk, trešā, tas ir, zaļā, — viegli un klusi atslēdzās. «Kāda garlaicība!» Igors Savovičs kūtri nodomāja, tad uzgrieza muguru zaļajai garāžai, paspēra trīs soļus uz priekšu un apstājās — tas bija tas stāvoklis, kādā tajā naktī viņš gaidīja Svetlanu, kamēr tā slēdza ciet garāžu. «Es dzenu velnu!» Igors Savovičs nicīgi nodomāja, iztēlodamies, kā šobrīd uz viņu nolūkojas šoferis tēvocis Vasja, bet drīz vien viss sākās — sakustējās, sarosījās... Iedegās trīs neskartie mazgātavas neona burti, gaudoja sievas mašīnas motors, pārvarot garāžas slieksnīti, blīkšķēja logi un balkonu durvis, reizē iegaismojās, šķiet, vairāki desmiti logu, un ielu pārpludināja tāda kā raķetes gaisma; Svetlanas soļi aiz muguras, uz mirkli lente pārtrūkst, pēc tam — kaukoņa, rībieni, neganti triju ģitāru trinkšķi un aizsmakušu balsu rēkoņa. Aiz ģitāristu mugurām pazib mazs, salīcis stāvs, dzīvs, skaidri saskatāms, reāls — ak dievs, Igoram nekas nebija rēgojies, licies, rādījies sapnī! «Mani pazina!» Igors Savovičs nodomāja. «Pirmo varbūt pazina Svetlanu, tad mani un devās uzbrukumā ... Lūk, kādēļ izmeklētājs Seļezņovs ...»

Jaukiņi!

Igors Savovičs pamāja ar roku šoferim tēvocim Vasjam. Šoferis, pienākdams klāt, palūkojās uz Igoru Savoviču līdzjūtīgi, sevišķi mīļi, it kā Igors Savovičs būtu viens no viņa dēliem.

— Kam pieder šīs garāžas, Vasilij Vasiļjevič? Zaļā ir mana, bet citas?

Tēvocis bez steigas un daudznozīmīgi atbildēja:

— Sarkanajā stāv aktrises Golubkinas mersedess, zilajā — skolotāja Semjonova žigulis, bet brūnajā — elektrolokomotīves mašīnista Mishata Harisoviča Babajeva volga, viņš drīz būs Darba Varonis ...

Šofera tēvoča Vasjas unikālā, pārsteidzošā orientēšanās pilsētas lietās agrāk modināja izbrīnu Igorā Savovičā, bet tagad viņš jau bija pieradis un zināja — ja Vasilijam Vasiļjevičam pavaicātu, kas šodien pusdienās ir Valentinoviem, tad viņš rāmā garā atbildētu: «Jēra gaļa! Māte vakar tirgū nopirka trīs ķilīšus jērgaļas un teica, ka dēlam sakārojies ātrvārāmajā katlā gatavota ...»

— Kāpēc jūs domājat, ka Babajevam piešķirs Varoni? — Igors Savovičs jautāja.

— Izvirzīts! Jau visi papīri savākti un nosūtīti uz Maskavu ... — tēvocis Vasja pēkšņi saminstinājās. — Arī Mishats tagad psiho, Igor Savovič ...

Kāpēc psiho Mishats Babajevs, Igors Savovičs daudz neprātoja un atkal jautāja:

— Bet kāds sakars ar visu šo ķēpu ir tādam Hēlijam Maka-rovičam Falaļejevam?

Igors Savovičs šofera acīs ieraudzīja tādu pašu apjukumu kā Seļezņovam, kad Igors Savovičs atbildēja, ka nezina, kad un kas cēlis viņa garāžu.

— Falaļejevs šīs garāžas, Igor Savovič, cēla no zagtiem materiāliem, — šoferis teica. — Bet aktrise Golubkina apkrāpa šo Falaļejevu par diviem tūkstošiem rub|u ... Bijusi man brīva vaļa, es šo Golubkinu tumšā kaktā nolaistu no kājas! Bet Falaļejevs ir tejienes sētnieces dēls.

Redz kādas tās lietiņas. Labsirdīgākais cilvēks pasaulē — tēvocis Vasja bija ar mieru dunci ietriekt ribās aktrisei Golubki-nai — šai klīrīgajai diletantei. Jāatzīstas, to nu gan Igors Savovičs no sava šofera nebija gaidījis, tāpēc ar visu augumu pagriežas pret Vasiliju Vasijjeviču un, teatrāli saraukdams uzacis, noprasīja:

— Kāpēc gan, biedri šofer, gribat galēt nost izcilu aktrisi? Atbildiet!

Tēvocis Vasja skumji pašūpoja galvu:

— Jūs plēšat jokus, Igor Savovič, bet šīs maitas dēļ vai cik labu cilvēku jau aizgājis pazušanā un cik vēl aizies ...

Ne, tādu tēvoci Vasju «saimnieks» vēl nekad nebija redzējis, viņš pat nevarēja iedomāties, ka mierīgais, rāmais, ilgu mūžu nodzīvojušais Vasilijs Vasiļjevičs var būt tik satraukts un nikns. Viņa lauku vīra seja kļuva barga, it kā tēvocis Vasja būtu pagrābis rokās sākumus, lai durtu nost nešpetnu kungu. Šofera sejā nebija neviena gaismas stariņa, ne kripatiņas labsirdības, kad viņš paskatījās uz Golubkinas sarkano garāžu.

— Viņai, zaglei tādai, ir jaunākās markas mersedess! — viņš teica ar sakostiem zobiem. — Nopirka par smieklu naudu Maskava, brauc ar solāreļļu, piecdesmit litru tvertne, bet pietiek trīssimt piecdesmit verstīm. Ļevašovam mašīna švakāka, Ļevašovs velkas kā bruņurupucis, bet šitā maita ... — Viņš, šķiet, attapās. — Piedošanu, Igor Savovič. Nevaru ciest viņu, arī jūs izmeklētājam nagos iegrūdusi. Arī Ivanu Ivanoviču Karcevu šī neķītrele noliks gar zemi! Bet tagad vēl pulkvedis Sirotins iepiņķējies šai lieta, var savus uzplečus zaudēt!

Ar cieņu un skumju pazemību, it kā Igors Savovičs būtu ne-praša bērns un tēvocis Vasja viņam mācītu ābeci, «saimnieks» skatījās uz savu šoferi.

— Kāpēc Sirotins zaudēs uzplečus? — Igors Savovičs gandrīz čukstus jautāja.

Šoferis Vasja mazliet nomierinājās.

— Vai tad jūs nesaprotat? ... Viņš tak man ir māsasdēls. Vecākās māsas, tās, kura nomira, dēls... Cik reižu neesmu viņam teicis: «Iekulsies ķezā!» Nepaklausīja ...

Ja šoferis tēvocis Vasja šobrīd teiktu, ka viņš ir Kenedija brālis, arī tad Igors Savovičs nebrīnītos. Sētnieces dēls būvē garāžas, aktrise Golubkina braukā ar jaunākās markas mersedesu; sakarā ar garāžu lietu Varoņa Zvaigzni baidās zaudēt elektrolokomotīves mašīnists Mishats Babajevs, par kuru ne retāk kā trīs reizes mēnesī raksta apgabala avīze «Krasnoje znamja»; sievastēvu Ivanu Ivanoviču Karcevu var «nolikt gar zemi». Ik vārds — jaunatklāta planēta, katrs vārds — sitiens ar cirvja pietu pa pieri.

— Vasilij Vasiļjevič, bet kāda daļa te Karcevam?

— Kur nu man spriest par Karcevu, Igor Savovič! Viņš ir liels cilvēks, mums savas šoferu būšanas! Tikai parēķiniet pats, kas un kā.

Igors Savovičs ar mokām atsauca atmiņā atsevišķus teikumus no sarunām, kuras, cīnīdamies ar sāpēm krūtīs un ar savu nomācošo slimību, bija klausījies pa ausu galam, neiedziļinādamies šo sarunu jēgā, uzskatīdams tās par tukšām pilsētas tenkām... Aktrise Golubkina bija slavena ar to, ka bija «likusi aiziet» trim teātra direktoriem pēc kārtas, bet ceturtajam pateikusi: «Ja gribat noturēties, ne retāk kā divas reizes nedēļā apspriedieties ar mani. Telefona sarunas netiek ņemtas vērā!» Atausa atmiņā arī daži vārdi par mersedesu, kas brīnumainā kārtā bija nopirkts galvaspilsētā ...

— Man zvanīja Sergejs Sergejevičs, — Igors Savovičs domīgi teica. — Taisās atlidot šodien, bet, ja nevarēs, drošs paliek drošs, centās pierunāt, lai rīt neeju pie izmeklētāja. Varot kaut ka palīdzēt.

Šoferis tēvocis Vasja brīdi pavilcinājās, ar biezajiem nagiem paskrāpēja zodu un pasmaidīja.

— Tā ir tīra lieta, Igor Savovič! Kutera «Ļena» staršina Ok-tjabrins Vasiļjevičs dzīvo šajā te mājā ... Viņš jau nu zina, kurš kuram uzbruka tajā naktī... Sājā mājā vispār daudz mūsējo dzīvo. Oktjabrins Vasiļjevičs ar savu māsu Viktoriju Vasiļjevnu, jūsu sekretāri...

— Ko? Viņi ir brālis ar māsu?

— Ig-o-or Savovič! Viņi taču abi pēc uzvārda ir Rogovi. Viņi abi kopā ar Sergeju Sergejeviču strādā visu pēckara laiku.

Bija jāatvelk elpa un jāapskatās visapkārt, lai tiktu vaļa no sajūtas, ka stāvi dzestrā vējiņā un visas pasaules degpunktā ir šoferis tēvocis Vasja un četras garāžas ar dažādas krāsas durvīm ... Melnais mākulis joprojām nevarēja panākt sauli, baltajos vītolos, papelēs un uz balkoniem čiepstēja satrauktie zvirbuļi, pa Garibaldija ielu traucās automobiļi, piepūlē tarkšķēdams, rūca kāds pilsētā nepazīstams dīzeļtraktors, laikam pa īpašiem dēļiem brauca pāri asfaltam. Un valdīja tāds karstums, tāds karstums, ka uz pirmās garāžas jumta, svelmē paguris, tupēja noputējis strazds paplestu knābi, bet aizlidot un paslēpties ēnā, redzams, tam nebija spēka.

— Skaidrs! — Igors Savovičs novilka. — Šis tas kļūst saprotams.

Romskas pludināšanas tresta galvenā inženiera vietniekam Igoram Savovičam Goļcovam vairs nebija ko darīt Pionieru šķērsielā. Viņš vēlreiz palūkojās uz garāžām, uz namu un vēlīgi pamāja ar roku:

— Vasilij Vasiļjevič, ja jūs noliktu aiz atslēgas savu lepno melno volgu, es jūs varētu pavizināt pa jauko pilsētu Romsku. Lūdzu, nenoraidiet piedāvājumu.

Iegājis garāžā, Igors Savovičs atvēra žiguļa durtiņas, iedarbināja motoru, pamatīgi piedeva gāzi; mašīna, spēji pagriezusies, atpakaļgaitā kā bulta izšāvās ārā no garāžas un, bremzēm čīkstot, apstājās kā zemē iemieta. Atvēris durtiņas, Igors Savovičs taksometra šofera balsī aicināja:

— Kāpsim iekšā vai ne? Laiks mums nav kroņa dots.

Šoferis Vasja apsēdās priekšējā sēdeklī. Igors Savovičs aizslēdza garāžu, bet, kad atgriezās savā vietā pie stūres, tēvocis Vasja atkal bija tāds, kādu Igors Savovičs viņu nekad nebija redzējis: domīgs un skumjš.

— Kāpēc klusējam, Vasilij Vasiļjevič? — cenzdamies turēties možs, Igors Savovičs jautāja. — Par kādu tematu klusējam, pilsoni pasažieri!

— Divdesmit astoņi tūkstoši kilometru nobraukts, — skatīdamies uz mašīnas spidometru, tēvocis Vasja teica. — Vienā gadā un četros mēnešos ... Svetlana Ivanovna ir ziķere, neļauj vāģim rūsēt!

Igors Savovičs jau pats bija novērojis, cik ļoti Svetlanai patīk mašīna un kādā sajūsmā viņa ir par žiguli. Viņa bija laimīga, kad tika pie stūres, teica, ka mašīna ir viņas mazītiņā, pārvietojamā mājiņa — tik ērta, tik jauka; viņai arvien vēl esot dīvaina sajūta, ka viņa varot pārvaldīt šo kustošo mājiņu, kura visā pilnībā piederot viņai, Svetlanai. Bet viņš nesaprata, kāpēc Svetlana — Karceva meita — tā alkst pēc mašīnām, viņa taču dzimusi rajona izpildkomitejas priekšsēdētāja mājā, kur ne tikai viena mašīna, bet veselas divas — gaziks un volga — pa kārtai pieripoja durvju priekšā. Sievas attieksme pret mašīnu viņam šķita, neizprotama, smieklīga un aplama, tomēr sievietei piedodama un Igorā modināja maigu žēlumu pret Svetlanu.

— Mēs būsim iebraucēji! — Igors Savovičs teica tēvocim Vas-jam. — Pilsētu vēl nepazīstam, parādiet ceļu uz Romskas Pedagoģisko institūtu ...

— Sukā tik uz priekšu! — pieskaņodamies Igora Savoviča tonim, tēvocis Vasja atbildēja. — Parādīsim! — Tomēr nenovaldījās un vēlreiz palūkojās uz spidometru. — Divdesmit astoņi tūkstoši ... Sukā tik uz priekšu, šoferīt, ka tev saka! — tēvocis Vasja izrīkoja. — Taisni uz priekšu, pa kreisi, tad zem bultiņas, atkal pa kreisi... Bet es pat nezināju, Igor Savovič, ka jūs protat vadīt mašīnu... Turklāt to darāt labi, Igor Savovič! — viņš no sirds piebilda, kad žigulis «ar pilnu gāzi» traucās pa plato Garibaldija ielu. — Jūs jau dragājat kā īsts taksists! Uz bultiņu, uz bultiņu, šoferīt!

«Ar Darba Sarkanā Karoga ordeni apbalvotais Romskas Krup-skajas Pedagoģiskais institūts» — zeltītiem burtiem bija rakstīts uz melnas stikla plāksnes, kuru ietvēra — tie tik bija numuri! — sakaltuši vainagi ar izbalējušām lentēm. Izkāpis no mašīnas, Igors Savovičs piemiegtu aci aplūkoja celtni, par kuru daudz bija dzirdējis no Svetlanas, bet kurai nekad nepievērsa uzmanību, izlasīja uzrakstu uz kāda vainaga izbalējušās lentes: «Par godu slavas apmirdzētajai piecdesmitgadei...» Igors Savovičs atcerējās, ka pirms diviem gadiem Svetlana viņu aicināja uz lielajām godībām, bet viņš noņēmās ar kārtējo neparasto pulksteni un, aizbildinādamies ar galvas sāpēm, uz piecdesmitgades svinībām neaizbrauca.

— Vasilij Vasiļjevič, ieiesim abi pie Svetlanas Ivanovnas! — Igors Savovičs lika priekšā.

Turēdamies šoferim aiz muguras, viņš centās tam pa pēdām iet tā, lai paliktu nepamanīts. Viņi izgāja cauri garam, gaišam un mājīgam gaitenim, ko apgaismoja pa sešstūru logiem līstošā saules gaisma, pakāpās četrus pakāpienus, nogriezās pa labi un nokļuva vēl gaišākā gaitenī ar tādām kā baznīcas velvēm un dekoratīvām kolonnām. Šeit, tāpat kā apakšā, cilvēku nebija, bet aiz kādām durvīm bija saklausāms rosīgai auditorijai raksturīgais troksnis. Tēvocis Vasja apstājās un jautājoši palūkojās Igorā Savovičā, kurš pavīpsnādams pamāja ar roku.

— Nekas. Nenomirs.

Svetlana aiz muguras saņemtām rokām staigāja pa auditorijas — amfiteātra dibenplānu, runāja skali, kā jau pasniedzējai pieklājas — skaidri, un viņš pirmajā mirklī neaptvēra, ka viņa lasa Jaroslavnas raudas no «Teiksmas par Igora kauju». Svetlana bija senkrievu valodas speciāliste, šo kursu viņa lasīja institūtā, bet brīvdienās mācīja abiturientiem krievu valodu, kas bija obligāts priekšmets, stājoties literatūras fakultātē. Igors Savovičs vērīgi paskatījās uz sievu, kas pašlaik bija pilnīgi nepazīstama sieviete: taisna un stingra, mazliet pasausa un aizrautīga — viņa izturējās valdonīgi un absolūti brīvi simtiem acu priekšā un pārsteidzoši atšķīrās no Igora Savoviča Goļcova sievas. Zinātņu kandidāte, docente — Svetlana bija kā tāds fokuss, punkts, spoža brīnumbumbiņa, kurā koncentrējās simtiem vārdu un citātu alkstošu zēnu un meiteņu skatieni. Viņi lieliski zināja, ka Goļcova ir otrā pēc lieluma zvaigzne eksaminācijas komisijā un gandrīz vai viss ir atkarīgs no viņas «jā» vai «nē».

Igors Savovičs ironiski pamirkšķināja šoferim tēvocim Vasjam un, atrāvis vaļā durvis, uzsauca:

— Biedrene Goļcova, iznāciet laukā!

Lēnām, gluži kā pamozdamās no miega, Svetlana no lektores pārvērtās parastā sievietē. Bija vajadzīgi daži mirkļi, lai viņa atskārstu: sauc viņu, Goļcovu. Apņēmīgi, dusmīgiem soļiem Svetlana devās uz durvīm, pēkšņi pazina vīru un metās tam klāt, izbiedēti iesaukdamās:

— Kas noticis? Mans dievs, nu, kas vēl noticis, Igor?

Viņš paspēra divus soļus atpakaļ, lai, tāpat kā iepriekš, varētu vērot sievu no atstatuma.

— Es priecājos par tevi, — Igors Savovičs teica. — Tu labi izskaties uz katedras, tev patīk lasīt «Raudas». Apsveicu.

Viņš apklusa, sapratis, ka var notikt nelaime, — Svetlana nebija tālu no histērijas. Stingām, tādām kā pabālējušām acīm viņa raudzījās nevis vīrā, bet šoferī Vasilijā Vasiļjevičā, it kā tikai viņš, vienīgi viņš varētu palīdzēt vai beigu beigās paskaidrot, kas ir noticis.

— Nomierinies, Svetlana! — Igors Savovičs maigi teica. — Nekas nav noticis ... Es galu galā nolēmu palūkoties, kur tu strādā, pavērot, kāda tu izskaties uz katedras... — Viņš pašķielēja uz tēvoci Vasju. — Vasilijs Vasiļjevičs man palīdzēja sameklēt tavu auditoriju ... Tas arī viss!

Abiturienti, palikuši bez lektora, sāka trokšņot: kliedza, smējās un pat dziedāja; pāris seju parādījās durvīs, nobijās un žigli pazuda.

— Mēs braucam! — Igors Savovičs teica. — Man vēl šur tur jāiegriežas ... Netraucēsim. Uz redzēšanos vakarā, Svetlana!

Igors Savovičs pagriezās un gāja pa gaiteni prom. Nokāpa četrus pakāpienus un, nokļuvis pirmajā stāvā, beidzot attapa, ka Svetlana nestrādā vis otrajā stāvā, bet gan beletāžā. Tēvocis Vasja Igoru panāca durvīs, viņi klusēdami iesēdās žigulī, klusēdami aizbrauca līdz Garibaldija un Pionieru ielas krustojumam, un šeit Igors Savovičs, nepieļaudams ierunas, atvadījās no tēvoča Vašjas.

— Paldies, Vasilij Vasiļjevič! Uz redzēšanos rīt!

— Uz redzēšanos, Igor Savovič! — šoferis atbildēja, taču no mašīnas ārā nekāpa, bet, gluži otrādi, ar labu skatienu saprotoši nolūkojās viņā, it kā viņi neatvadītos līdz rītdienai, bet gan šķirtos uz mūžu.

— Drīz būs četrdesmit pieci gadi, kopš sēžu pie stūres, Igor Savovič, — tēvocis Vasja sacīja. — Esmu redzējis miljoniem cilvēku, kas tik manā mašīnā nav braucis! Lieli un mazi priekšnieki — vedu visus pa strīpai! — Viņš mulsi pasmaidīja. — Man jūs, Igor Savovič, patīkami vadāt. Mūsējie, šoferi, tā arī saka: patīkams pasažieris!

Šoferis tagad skatījās tieši priekšējā stiklā.

— Par roklaižu jūs mani neesat pataisījis, Igor Savovič, man nav jābaidās — sliktāk nebūs, labāk nevajag. Daudzus gadus esmu klusējis, šodien nelabais raustīja aiz mēles, nu tad pateikšu visu līdz galam ... Jūs, Igor Savovič, esat kā mazs bērns... Neko sev apkārt neredzat! Neņemiet Jaunā, Igor Savovič! Mani māc rūpes jūsu dēj ... Vai zināt ko? Metiet visu pie malas un mūciet prom, kur acis rāda, kamēr vēl esat jauns un vesels... — Šoferis tēvocis Vasja atmeta ar roku. — Domājiet, ko gribat, man vienalga, Igor Savovič, bet es to saku, jums labu vēlēdams... Laimīgi, Igor Savovič!

Viņš izkāpa no žiguļa un sāniski, sāniski — kā skrien suņi, kad viņiem skatās nopakaļ, — piegāja pie melnās volgas, aši iekāpa iekšā, uzdeva pilnu gāzi un — projām bija! Tikai zilpelēkas izplūdes gāzes kā šaura lentīte aizvijās pa Pionieru šķērsielu.

— Jaukiņi!

Varbūt viņi bija sazvērējušies, daiļā Rita un šoferis tēvocis Vasja, ja ar divu stundu laika atstarpi sacīja Igoram Savovičam Goļcovam vienu un to pašu — ieteica laisties prom no dievu svētītās pilsētas Romskas pie velna: Kas viņiem zināms tāds, ko viņš nezina?

Igors Savovičs iedarbināja motoru, aizbrauca līdz ielu krustojumam un, redzēdams, ka iela ir tukša, pagriezās pa kreisi un tikai tad aptvēra, ka nezina, kā nokļūt Pokriškina laukumā. «Nu tad liksim prātus mierā,» viņš nodomāja. «Liela muiža — Pokriškina laukums!» Viņš lēnā gaitā brauca pa Volodarska ielu, bet, ticis līdz ielu krustojumam, atklāja, ka pa labi braukt nedrīkst — drīkst nogriezties pa kreisi vai arī doties taisni. «Laidīsim pa kreisi!» Igors Savovičs miermīlīgi nodomāja un, pievārējis kādu kilometru, atradās pie piestātnes skvēra, tas ir, gandrīz Romas krastmalā. Tā bija sagadījies nejauši, bet Igors Savovičs nopriecājās. Mašīnu pametis neaizslēgtu, vicinādams aizdedzes atslēgu, viņš gāja pa asfaltēto celiņu: vispirms — augšup, tad — lejup. Gribējās redzēt upi, kaijas, paskatīties uz baltajiem kuģiem, ar kuriem sen nebija braucis, kaut arī tas patika, Joti patika. Šņākuļo tvaiks, šķind karafes korķis, augšējā klājā ritmiski klaudz sargmatroža soļi, pa kajītes sienām šaudās saules mirguļi — un pāri visam gulst zaļgans ūdens atspīdums. Braukt ilgi un tālu, nemaz negarlaikojoties, pa trim stundām sēdēt restorānā, ēst no traukiem, uz kuriem zeltītiem burtiem rakstīts: «Romskas kuģniecība,» — klausīties, kā dzied klāja radio. Braukt tālu un ilgi, katra ziņā tālu un ilgi ...

Upi Igors Savovičs tā arī neredzēja, lai gan piegāja pie paša krasta — visu upes klaidu aizņēma balti kuģi, kas stāvēja tik cieši cits citam līdzās, ka izskatījās pēc viena milzu kuģa. Roma kļuva seklāka, un kuģiem nācās pietauvoties citam pie cita.

Balti kuģi vien — ūdens nemaz.

Igors Savovičs iesēdās mašīnā, pavīpsnāja un lika tai strauji rauties uz priekšu; pa Marksa ielu līdz Vjazemska ielai, taisni vien, bez luksoforiem, labajiem un kreisajiem pagriezieniem — un tur jau pavērsies slavenais Maskavas trakts — tas pats Kazaņas, Katordznieku un Sibīrijas — trakts, pa kuru Eiropas nepakļāvīgie vīri tika dzīti uz māmuļu Sibīriju. Laukakmeņu bruģi sen bija nomainījis asfalts, un, ticis ārā no pilsētas, Igors Savovičs spidometra šautriņai lika pavirzīties līdz iedaļai simt divdesmit un tā arī neļāva tai nosvērties pa kreisi.

Pelēkā šosejas lente, meža vietā divas zibošas zaļas joslas abpus mašīnai, zvārojoša saule debesīs, laba motora zumoņa, nitrokrāsas smarža — nekā jaukāka nevarēja iedomāties! Igors Savovičs apdzina visas mašīnas, kādas vien bija uz šīs trases; apdzenot viņš lika bremzēt pretimbraucošajiem automobiļiem, dzirdot lamas, skaļi smējās. Viņam bija žēl, ka uz šosejas nav sarkano luksoforu, kuriem varētu drāzties garām nepieturot, baudkāri domāja, ja satiksme bijusi dzīvāka, viņš te radītu tādu sastrēgumu, kādu sieva Svetlana Ivanovna Goļcova nav pat sapnī redzējusi. Viņš bija par mata tiesu no bojāejas, kad sāka divkāršu apdzīšanu un turpat pie paša radiatora iznira smagā kolhida — tai gandrīz vai bija jāiebrauc grāvī, lai Igora Savoviča mašīna netiktu sašķaidīta. Vēl pēc kādiem pieciem kilometriem apdzīdams viņš bez kādas vajadzības nogrieza ceļu gaišzilam noskvičam ar piemīlīgu sirmu dāmu pie stūres. Aizmugures skata spogulī Igors Savovičs redzēja, ka viņa aiz šausmām samiedz acis.

Sešdesmitajā kilometrā Igors Savovičs, gandrīz nesamazinādams ātrumu, izdarīja kreiso pagriezienu, dzeltenu putekļu mākonī tītajai mašīnai lēkājot pamesta lauku ceļa grambās, iebrauca jaunu priežu silā; novietoja mašīnu ēnā, izkāpa ārā, izraudzījās biezāku zāli, atgūlās uz muguras un vienā mirklī aizmiga.

Igors Savovičs aizmiga tik ātri, kā normāls cilvēks nevar aizmigt, vienīgi detektīvfilmu varonis, pielicis pie lūpām kausu, kurā iebērtas miega zāles, izstiepjas augšpēdus un sāk krākt. Tomēr Igors Savovičs patiešām iemiga vienā mirkli... Pamčdies viņš tūlīt saprata, kur atrodas, kāpēc galva skaidra kā no agra rīta; pulkstenis rādīja pusseptiņi, tas nozīmēja: siltajā uii mīkstajā zālē viņš nogulējis divas stundas. Saule bija aizgrimusi aiz priedēm, tās vēdekļveida stari durstīja nozilējušos koku vainagus, no purvainajām ieplakām uzvēdīja mikls dzestrums. Igors Savovičs piecēlās, tīksmi izstaipījās un ierasti ieklausījās sevī: smel-dza, sāpēja, bet viss likās izplūdis, notušēts, pieklusināts. «Spele ar surdīni!» viņš nodomāja. Vēl pēc kāda mirkļa noskaidrojās, ka Ivans Savovičs Goļcovs atrodas mierīgā, līdzsvarotā un, kā pats nodomāja, «ciešamā» stāvoklī, tas ir, viņu nemoka agrākās sāpes un bailes, bet nav arī īpaša pacēluma. Tieši tā, «ar surdīni»!

Igors Savovičs pa lauku ceļu izbrauca uz šosejas, kad pamanīja, ka benzīnlīmeņa rādītāja sarkanā spuldzīte deg neganti spoži. La-la-la! Pietiks, augstākais, divdesmit trīsdesmit kilometriem, bet līdz Ļeņina laukumam vien vairāk par sešdesmit.

Benzīns izbeidzās astoņpadsmitajā kilometrā no pilsētas. Mašīna nošķaudījās, it kā pēdējā piepūlē noraustījās un noslāpa; ar izspiestu sajūgu tā nokalnis paripoja vēl gandrīz kilometru un pati no sevis apstājās. Un tūdaļ kļuva dzirdams, kā uz telegrāfa vadiem žadzina bezdelīgas. Nokaitušajā motorā kaut kas knik-šķēja un burzguļoja.

Igors Savovičs izkāpa no kabīnes, lai ielūkotos bagāžniekā — vai tur nav rezerves kannas ar benzīnu. Tas, ko viņš tur ieraudzīja, pārsteidza. Bagāžniekā valdīja tāda kārtība, kuru varētu apskaust šoferis — profesionālis; īpašā plauktiņā bija salikti amatrīki, daudz smalkāki un daudzveidīgāki, nekā žigulim vajadzīgi; dažas pirmās nepieciešamības rezerves daļas, pastu un šķidrumu komplekts mašīnas mazgāšanai un pulēšanai; mašīnā vispār nebija nekā tāda, kas ļautu noprast, ka tā pieder sievietei. Tur gulēja divas kannas; viena eļļai (pilna) un otra benzīnam (tukša). Lai kannas nešķindētu, apakšā bija paklāts tumšs poro-lons. «Brašs sievišķis!» Igors Savovičs nodomāja un pasmīnēja. «Viengabalains raksturs, autopersonība, bet benzīniņu tomēr iztērējusi!»

Maskavas trakts — tas pats arī Kazaņas, Katordznieku un Sibīrijas trakts — atdeva pilsētai dienā aizmukušos automobiļus. Mudīgi «mājupatgriešanās» ātrumā pa traktu drāzās kravas automobiļi; vieglās mašīnas, gluži otrādi, šķiet, pagurušas ar mokām veica pēdējos kilometru desmitus. Pagājis no mašīnas nost kādus trīs soļus, Igors Savovičs pacēla roku un samiedza acis: tās žilbināja saule. Viņam bija vajadzīgs A-93 markas benzīns, ar kuru darbina žiguļus, «Moskvičs-412» un paša pēdējā izlaiduma volgas — pārējie automobiļi nebija vērā ņemami.

Pēc kādām piecpadsmit minūtēm Igoram Savovičam izdevās apturēt moskviču lieliskā sinepju krāsā, mašīnā brauca pavecāks vīrs. Viņš izkāpa, pieklājīgi apsveicinājās un pajautāja:

— Kā es varu jums palīdzēt, kolēģi?

Igors Savovičs paskaidroja, vīrietis nošūpoja galvu, paņēma Igoru Savoviču aiz rokas un pieveda pie savas mašīnas — bultiņa rādīja, ka benzīns iet uz beigām. Joprojām klusēdams, vīrietis veda Igoru Savoviču pie bagāžnieka, droši vien, lai viņš pārliecinātos, ka kannā nav benzīna.

— Biedri, ko jūs darāt? Es jums ticu! — Igors Savovičs iesaucās.

Moskviča īpašnieks nopūtās vēlreiz.

— Runā, ka septembrī limits beigšoties. Bet man divreiz nedēļā jābrauc uz sanatoriju. Izgrozieties nu!

Igors Savovičs tikko novaldījās, nepajautājis, ko nozīmē — «septembrī limits beigsies» —, moskviča īpašnieks droši vien būtu viņu uzskatījis par automobiļu zagli. Limits! Tas nozīmē — kāds kaut ko nav ieplānojis, nav tilpņu, kā izsakās speciālisti, izrādās, ka degvielu stacijas nav pielāgotas jauna tipa degvielu uzņemšanai vai arī degvielu gluži vienkārši nepietiek.

— Uz redzēšanos! — skumji atvadījās moskviča šoferis. — Vēlu jums laimīgi nokļūt galā ...

— Uz redzēšanos! Paldies!

DĒLS

Līdz garāžai Igoru Savoviču aizvilka ģeologu grupas rafiks, par abiem ar šoferi viņi iestūma mašīnu garāžā, Igors Savovičs noskaitīja savam glābējam desmit rubļu un, virpinādams ap rādītājpirkstu tajā uzmaukto mašīnas atslēgu, devās mājup. Gaidāmā tikšanās ar māti satrauca, lai gan Igors Savovičs jau iepriekš bija izlēmis, ko sacīs un kā uzvedīsies, kad ieraudzīs māti.

Kāpjot trešajā stāvā, Igors Savovičs atkal jutās kā kamielis — divkuprainais kamielis ar augstprātīgi atstieptu apakšlūpu un ar pārmērīgi smagu nastu uz kūkuma. Viņš gāja lēnām un smagi, it kā baidīdamies paklupt, un pilnībā sajuta katru rokas un kājas kustību, gluži kā zaudējis ierasto kustību automātiskumu.

Ar savu atslēgu atslēdzis durvis, Igors Savovičs klusām iegāja priekšnamā; ieklausīdamies vilka nost kurpes, lai uzautu čības. No viesistabas, kā jau to varēja sagaidīt, atskanēja uzskrūvēta Svetlanas balss, viņa runāja pa telefonu. Bija skaidrs, ka sieva «cēla kājās» visu pilsētu, lai meklētu rokā Igoru Savoviču, — pamats viņas panikai bija. Otras sievietes balss nebija dzirdama, un ari tas bija saprotams. Jeļena Platonovna, Igora Savoviča māte, droši vien bija lūgusi Svetlanu neuztraukties, sēdēt un gaidīt, jo Igors — māte bija paskaidrojusi — kopš piecpadsmit gadu vecuma taisa tādus numurus, ka atliek tikai rokas noplātīt.

Igors Savovičs iegāja viesistabā.

— Labdien, mamm! Sveika, Svetlana!

Sieviete, kurai vienmēr bija taisnība, sieviete, kura nekad nekļūdījās, mierīgi un jautri nolūkojās dēlā. Viņas nenovecojošajā sejā jautās gandrīz vai klasisks skaistums, poza bija neapzināti daiļa, modernais un ērtais ceļojuma tērps bez mazākā burzījuma, bez nevienas liekas krociņas, kurpes, zeķes likās tikko no konveijera nākušas, ideāla frizūra. Viņa smaidīja, lūkojās dēlā un klusēja tā, kā prata klusēt tikai Jeļena Platonovna Veselovska, — neviens cilvēks pasaulē nevarētu uzminēt — drūmas vai priecīgas domas rosās viņas galvā.

— Sveicināts, Igor! — māte zemā balsī atbildēja. — Priecājos tevi redzēt.

Viņš noskūpstīja māti uz smaržojošā kakla, uz mirkli piekļāvās viņai un caur stiprajām smaržām samanīja mātes tuvumā aizvadītās bērnības, jaunības, visas savas dzīves smaržu. Igoram Sa-vovičam bija trīsdesmit gadu, septiņus garus gadus viņš bija dzīvojis tālu prom no mātes, bet tas neko negrozīja; viņš jutās mazs, vājš un bezpalīdzīgs bērns. Gribējās uz ilgu laiku paslēpties viņai pie krūts, raudāt saldas asaras, zinot, ka mamma palīdzēs, mamma glābs. Un, pēc mātes atbildes skūpsta izslējies taisns, Igors Savovičs ar vieglu sirdi nodomāja: «Gan jau tagad viss būs labi!» — kaut ari nezināja, kas var būt labi. Gluži vienkārši bija atbraukusi mamma, māmiņa, māmulīte ...

Tikai tagad Igors Savovičs pamanīja, kas notiek ar Svetlanu. Viņa stāvēja kā sastingusi, uz krūtīm sakrampētām rokām, bet viņai pie kājām uz biezā tepiķa joprojām dūca vīrišķīga basa balss: «Hallo, hallo, Svetlana Ivanovna! Es nedzirdu, Svetlana Ivanovna!»

— Pacel klausuli, Svetlana, — Igors Savovičs teica. — Tu, redzams, runā ar Volodjku Ļiminski. Viņš nezina, kur es atrodos!

Svetlana metās pie vīra, apkampa viņu, noskūpstīja, tad apraudājās, un viņš tā arī turēja Svetlanu savās skavās, pāri sievas plecam raudzīdamies uz māti. «Tu redzi, cik nervozi mēs esam!» pauda viņa skatiens, bet māte atbildēja: «Tev ir laba sieva, dēls!» Viņš saudzīgi atstūma Svetlanu nost un, zobgalīgi smaidīdams, ar kabatlakatu ņēmās slaucīt viņai asaras.

— Nu re, mēs vairs neraudam! — Igors Savovičs sacīja. — Mēs esam pai, pai! Re, mēs jau nomierinājāmies.

Viesistabā dega visi gaismekļi, zaļais mēbeļu audums nomierināja, biezais, pūkainais — arī iezaļganais — paklājs atgādināja īsi nopļautu mauriņu, un istabā, kuras logi raudzījās uz apgabala bankas — mazapmeklētas, bet augu diennakti apsargātas iestādes — skvēru, valdīja dziļš klusums. Viesistaba bija kā radīta nesteidzīgām, omulīgām jauku un labu |aužu sarunām, tajā raisījās domas, tās plūda rimti... Igors atslīga atzveltnī, Svetlana apsēdās uz kušetītes, Jeļena Platonovna mainīja pozu. Vajadzēja uzdot jautājumus, atbildēt, apspriesties, meklēt izeju, bet Igors Savovičs nodomāja, ka neviens nezina pat pašu elementārāko: ko, piemēram, jautāt...

— Svetlana, — viņš vaicāja, — vai pulkvedis Sirotins bija atnācis?

— Nē, viņš tikai zvanīja un teica ...

— Ko viņš teica?

— Ka ir nikns uz tevi. Viņš izlasījis kādu tur protokolu.

Mātei joprojām bija bezrūpīga seja. No malas skatoties, varēja likties, ka Jeļena Platonovna nogurusi, apsēdusies atpūs-ties un ir jau atpūtusies, bet viņai slinkums celties kājās un turpināt ceļu un nav jau arī īpašas vajadzības to darīt. Tas viss liecināja, ka mātes dzīve ir nokārtota un tajā valda miers: tur viss sen salikts pa plauktiņiem un atvilktnītēm — un katrai lietai kā zālēm pielīmēta signatūra, pieņemts vispareizākais lēmums. To zinaja ne tikai Jeļenas Platonovnas vienīgais un īstenais dēls, arī Svetlanas seja pauda, ka šobrīd viss atrodas Jeļenas Platonovnas rokās.

— Man ir zināmi visi lietas apstākļi, Igor! — māte teica.

— Bet kas notika pēc tam, kad tu nozudi?... Vai ir kas jauns?

Tā sakot, Jeļenas Platonovnas «caursišanas spējas» bija kolosālas, bet gods, kam gods pienākas, viņa nepielika nekādu pūļu, lai būtu visuvarena. Igora Savoviča māte nemūžam neko nekārtoja pa telefonu; ja radās vajadzība, pati taisnā ceļā devās pie cilvēka, no kura bija atkarīgs kādas lietas iznākums. Visu priekšnieku sekretāres, Jeļenai Platonovnai ienākot, pašas nezinot, kādēļ, piecēlās, ar viņu sarunājās laipni un uzmanīgi, un arī paši kabinetu saimnieki, tāpat īsti nezinādami, kādēļ, cēlās kājās nekavējoties iekšā ielaistās Jeļenas Platonovnas klātbūtnē un apsēdās tikai uz mirkli, lai uzšņāptu viņai vajadzīgo rezolūciju.

— Nekā jauna nav, mamm! — Igors Savovičs atbildēja.

— Tiesa, man atgadījās interesants piedzīvojums... — Viņš pagrieza galvu pret sievu. — Paklau, Svetlana, kur tu pērc benzīnu žigulim?

— Garāžā! — Svetlana atbildēja. — Kāpēc tas tevi interesē?

— Gribu šo to noskaidrot... Kādā garāžā tu pērc deviņdesmit trešās markas benzīnu?

Joprojām nekā nesaprazdama, Svetlana paraustīja plecus.

— Kada garāžā? Apgabala izpildkomitejas garāžā — un nevis deviņdesmit trešo, bet gan deviņdesmit piekto «luksusa».

Tad lūk, kāpēc mašīna, burtiski, vienā rāvienā varēja uzņemt ātrumu — simt kilometru stundā, lūk, kāpēc tēvocis Vasja, viņiem braucot uz pedagoģisko institūtu, izbrīnījies teica: «Es žiguli nekādā vērtē neturēju, bet izrādās, ka iet kā zvērs!» Deviņdesmit piektās markas «luksusa» benzīns derēja daudziem ārzemju mārku automobiļiem, bet, iepildīts žiguļa tvertnē, krietni vien palielināja tā jaudu.

— Vai tev, Svetlana, ir zināms, ka pilsētā žiguļu benzīns tiek limitēts? — Igors Savovičs jautāja. — Jau pusgadu izsniedz divsimt litrus mēnesī.

Ar kreisajiem sāniem, ar kreiso vaigu Igors Savovičs juta mātes skatienu, turklāt viņš noģida, kā skatās māte: «Igor, ak dievs, kādi nieki nodarbina tavus prātus! Kad tu beidzot kļūsi par solīdu, pieaugušu cilvēku?»

— Svetlana, vai tu esi dzirdējusi par limitu? — Igors Savovičs tiepīgi atkārtoja.

— Nē!

Pārsteigtās acis, aizvainojuma dreboša apakšlūpa, izbrīnā uzrauti pleci — viss liecināja par to, ka Svetlana tik tiešām nay dzirdējusi par benzīna normu, jo apgabala izpildkomitejas garāžā Svetlana jutās kā mājās kopš tā mirkļa, kad bija nopirkts žigulis. Igors Savovičs atcerējās, ka šajā garāžā žigulim notīrīja aiz-sargsmēru, mašīnu pārbaudīja, tā sakot, līdz pēdējai skrūvītei, bet pēc tam izdarīja pilnīgu tehnisko apkopi. Kāpēc gan benzīns jāmeklē degvielu stacijās, kur tādas rindas, ja pie benzīna tankiem izpildkomitejas garāžas pagalmā nav nevienas dzīvas dvēseles.

— Igor!

— Vienu mirkli, mamm!

Igors Savovičs krēslā ierīkojās «Valentinova garā». Aizlika rokas aiz muguras — velnišķīgi neērti! — izstiepa kājas, uzrāva zodu, it kā viņam būtu pīķveida bārda, domīgi sarauca pieri. Sieva Svetlana sēdēja no galvas līdz papēžiem patiesa, godīga, laba, ar aizvainojumā trīcošu apakšlūpu, taču viņš redzēja nevis šo Svetlanu, bet to, kura bija radījusi grandiozu sastrēgumu Augšāmcelšanās kalna pakājē. «Es visai maz pazīstu Svetlanu!» Igors Savovičs mierīgi un skumji nodomāja.

— Tu gribēji kaut ko teikt, mamm? ...

Viss risinājās kā parasti: māte izņēma no somiņas lūpu krāsu, pūdernīcu un jo cītīgi ķērās pie skaistumkopšanas, un tas nozīmēja, ka Jeļena Platonovna Veselovska gatava atbildēt uz visiem jautājumiem, atrisināt visas problēmas. Stāstīja, ka bombardēšanas laikā māte, pirms stājusies pie operāciju galda, aizvien nopūderējusies un nokrāsojusi lūpas.

— Tad nu tā, dēls! — māte teica. — Uz ātrāko jānomierinās. Nekā iepriecinoša nav, bet nokārt degunu — kauns! Es tavā vietā nekavējoties ieietu karstā vannā, ieturētu kārtīgas vakariņas un dotos pie miera. Rīts gudrāks par vakaru. — Viņa mīlīgi pasmaidīja. — Es esmu dzimusi un uzaugusi Romskā, mani šeit visi pazīst. Pacentīšos palīdzēt! — Māte piecēlās. — Tā sagadījies, Igor, ka tavs tēvs ir pazīstams ar jūsu apgabala komitejas pirmo sekretāru biedru Ļevašovu. Iedomājies tikai, biedrs Ļevašovs atteicies braukt uz Maskavu, gribējis, lai operē tēvs ...

Tieši Svetlanas dēļ viņa Savu Igoreviču Goļcovu dēvēja par Igora tēvu, lai gan pēc tam, kad bija atklāts, kas ir īstais Igora tēvs, Igors patēvu sauca par Savu un māte dēla klātbūtnē arī teica «Sava». Taču tagad mātei itin viss bija apsvērts, pat katra mazakā intonācija, bet Igors Savovičs mātē skatījās platām acīm: kāpēc viņa iedomājās, ka nakts kautiņš un viss ar to saistītais tiks pacelts tādā līmenī, ka tur iejauksies partijas apgabala komitejas pirmais sekretārs? Ko viņa paguvusi apmeklēt, ar ko runājusi?

— Igor, lūdzu, dari tā, kā es saku! — māte turpināja. — Vanna, vakariņas, glāze konjaka — un nekādu sarunu ne ar mani, nedz ar Svetlanu. Pēc tam — gulēt. No agra vakara līdz vēlam rītam...

Viņa piegāja pie dēla, jau otro reizi šovakar maigi piekļāva sev klāt viņa galvu, pabužināja matus. Smaržojoša, silta un dārga, tik ļoti mīlama, ka sūrstēja acis un saldi smeldza ceļi. Mamma, māmiņa, cik ļoti viņš mīlēja šo sievieti, kurai vienmēr bija taisnība un kura nekad nekļūdījās! Igors Savovičs no bērna kājas zināja, ka māte mīl tikai viņu, nevienu citu nemīl un nespēj mīlēt. Un viņš mīlēja māti tikpat uzticīgi un maigi kā tā viņu. «Nu redz, viss kārtībā!» Igors Savovičs domāja. «Nekas ļauns nav noticis un nenotiks, ja man līdzās ir māte!» Un viņš bija kā bērns, tik neizskaidrojami un uzticīgi laimīgs šajā mirklī.

— Ej vannā, Igor! — māte turpināja tādā balsī, kādā bija runājusi ar piecgadīgo dēlu. — Kādā filmā saka: «Dzīve ir kā jūrnieku krekls. Viena strīpa gaiša, otra — melna un tā tālāk ...» Tu man esi stiprs, tikai pats neaptver, cik stiprs ...

Svetlanai acīs mirdzēja asaras, caur kurām viņa smaidīja — tā uz viņu iedarbojās Jeļenas Platonovnas vārdi un rīcība. Laikam arī sieva domāja, ka tagad jau nu viss būs labi, nekas ļauns viņu maja un ģimenē nenotiks, ka notikušais ir pārpratums, murgains sapnis, kas rādījies karstā jūlija naktī. «Ej drīzāk vannā!» viņas skatiens lūdza vīru, it kā vienīgi no vannas būtu atkarīgs mājas un ģimenes liktenis.

— Lai notiek — vanna, konjaks un miegs! — svinīgi pasludināja Igors Savovičs un ar paceltu roku devās uz savu kabinetu, lai uzģērbtu pidžamu. Kad viņš jau pār galvu vilka dienā piesvī-dušo kreklu, viesistabā iezvanījās telefons. «Kas tik vēlu zvana?» viņš īgni nodomāja un neviļus uzmeta acis pulkstenim. Bez piecām minūtēm vienpadsmit.

— Igor, Igor! — iesteigdamās kabinetā, sauca Svetlana.

— Tevi aicina pie telefona Sergejs Sergejevičs. Viņš tikko atlidojis ...

Nometis kreklu uz krēsla, Igors Savovičs lēnām pagriezās pret sievu un paskatījās uz viņu tā, it kā gribētu pavaicāt, kā uz šo Valentinova zvanu reaģējusi viņa bijusī sieva Jeļena Platonovna. Kaut kas taču mātē sarosījās, kad Svetlana nosauca mātes pirmā vīra vārdu, vīra, kurš dēlam bija tik tuvs cilvēks, ka tam bija tiesības zvanīt uz Igora dzīvokli vienpadsmitos naktī.

— Igor, pasteidzies, Sergejs Sergejevičs gaida! Viņam tev sakāmi svarīgi jaunumi...

Igors Savovičs vilcinājās. Bija grūti iet pie telefona, lai klausītos Valentinova balsī un vienlaikus vērotu māti. Viņš juta, ka nespēj nošķirt vienu no otra, jo pēdējās dienās vairākkārt bija uzmācies traks, neiedomājams, ārprātīgs jautājums. «Bet vai tik māte Valentinov am nav paziņojusi, ka Igors Goļcovs ir viņa dēls?» Pirmoreiz šī doma klusītiņām iedūra sirdī Valentinova mājā, kad mājas strazds aiz loga dziedāja, ka «mīla — loks», pēc tam vēl kādas trīs reizes Igors tikai ar lielām pūlēm aizgainīja šo neiespējamo domu.

Igors Savovičs lietišķā solī pagāja garām mātei, kura sēdēja tajā pašā bezrūpīgajā pozā; kā pašam likās, ar stingru roku pacēla plausuli un apsēdās tā, lai ar acs kaktiņu varētu novērot māti, tomēr prātā pazibēja doma: «Tu nu gan esi labais tips, Igor Goļcov!»

— Es klausos, Sergej Sergejevič! Labvakar! — Igors Savovičs klusā balsī cītīgi runāja klausulē. — Es klausos, Sergej Sergejevič ...

Viņš meloja, jo nemaz nedzirdēja, ko viņam atbild Valentinovs, viņš tikai saspringti, līdz sāka smelgt deniņos, vēroja māti un redzēja to, ko bija cerējis redzēt: mātes seja pauda vienīgi to, kas parasti lasāms cilvēkam sejā šādā tik banālā situācijā, atskan telefona zvans, kāds Sergejs Sergejevičs saka Svetlanai, ka grib parunāt ar viņas vīru, Svetlana paaicina Igoru Savoviču, tas paņem klausuli. Un darīts!

— Igor Savovič! Igor Savovič! — sauca klausule. — Kāpēc jūs neatbildat, Igor Savovič?

— Es atbildu! — it kā neizpratnē atsaucās Igors Savovičs.

— Laikam niķojas telefons.

— Jā, jā, telefons niķojas. Klausieties, Igor Savovič, jums nekavējoties jāatbrauc pie manis. Mašīna ir pie durvīm. Svarīgas ziņas! Jūs ir apmelojuši. Vai jūs mani dzirdat, Igor Savovič, jūs ir apmelojuši!

Valentinovs bija tik ļoti satraukts, ka viņam nepaspruka neviens vecišķs vārds, viņš brēkāja kancelejiskajā avīžu valodā un vispār, apzinādamies, ka var būt noderīgs Igoram Savovičam, izturējās saviem gadiem un stāvoklim pārlieku skaļi un dedzīgi! Lūk, kādu mīlestību un uzticību, kā izrādījās,' bija iemantojis Valentinova vietnieks ar savu sarkasmu, ķiķināšanu un zvaigāšanu, ar piespiedu bezdarbību un nevēlēšanos pat pirkstiņu pakustināt, lai pa Kolojulu izvadītu lielkravas plostu — Valentinova gulbja dziesmu.

— Paldies, Sergej Sergejevič! — Igors Savovičs teica. — Bet es domāju, ka tās ir liekas rūpes. Man, kā rādās, ir palaimējies ar izmeklētāju. Viņš jau zina, ka man uzbruka. — Igors Savovičs brīdi klusēja. — Lieta, Sergej Sergejevič, ir krietni vien sarežģītāka nekā nakts kautiņš.

Kad Igors Savovičs ceturto reizi sevišķi maigi un goddevīgi uzrunāja galveno inženieri vārdā, Jeļena Platonovna uz dažiem mirkļiem pievēra acis un nodūra galvu. Tas nozīmēja, ka viņa uztraucas un uztraucas pamatīgi. Grūtos brīžos — mātes asinis! — arī Igors Savovičs pievēra acis un atbalstīja zodu pret krūtīm.

— Kāpēc? Es jums jautāju: kāpēc? — Valentinovs kliedza. — Ko nozīmē — sarežģītāka? Kādi tur var būt sarežģījumi? ... Igor Savovič, tūlīt pat brauciet pie manis! Es jums pavēlu! Jūs dzirdat mani? Ak, šie telefoni. Igor Savovič, jūs dzirdat mani? Igor Savovič!

Igors Savovičs cīnījās ar Igoru Savoviču. Viņam briesmīgi gribējās tā gluži vienkārši ar smīnu pateikt Valentinovam, ka pie viņa atbraukusi māte Jeļena Platonovna Veselovska, kuru, pats par sevi saprotams, viņš tagad nevar atstāt vienu. Viņu urdīt urdīja šis sensacionālais paziņojums, un bija tāda sajūta kā cilvēkam, kurš stāv bezdibeņa malā un kuru vilktin velk mesties lejā. Igors Savovičs nervozi paraustīja plecus: pēkšņi likās, ka viesistaba satumsusi.

— Igor Savovič, vai jūs dzirdat mani? Dievs vien zina, cik pretīgi strādā šis bēdīgi slavenais sakaru dienests.

— Es braucu pie jums, Sergej Sergejevič, sūtiet šurp mašīnu!

Māte mierīgi kārtoja savas rožainās blūzītes kruzuļus, jo beidzot bija novilkusi jaku: viesistabā bija karsti un smacīgi, un Jeļenai Platonovnai jau sen vajadzēja noģērbt savu kaujas mundieri. Tikusi galā ar kruzuļiem, Jeļena pacēla galvu, uzmeta acis dēlam, un viņš tajās izlasīja: «Brauc vien pie tēva. Tādos gadījumos nedrīkst atteikt!» Bet Svetlana joprojām bija klusa, it kā malā atstumta, ciešanu sagrauzta.

— Tpī! — Igors Savovičs iesmējās. — Spuldzīte, jau trešā spuldzīte lustrā izdegusi! — Un lietišķi noprasīja: — Vai tā tikko izdega?

Svetlana pamāja ar galvu, bet māte teica:

— Pirms pusminūtes ... Jāieskrūvē jauna.

Galvenais inženieris Valentinovs, kā izrādījās, bija tik pārpilns enerģijas, ka ar to enerģiju, kas strāvoja no viņa, varētu elektrificēt rajona mēroga pilsētu. Vienā sekundē viņš veica veselu miljonu darbību: paspieda roku Igoram Savovičam, atvainojās par atlasa halātu un rītakurpēm, paziņoja, ka lielkravas plostu vedīs augusta sākumā, ka māte Nadežda Georgijevna, tas ir, Igora Savoviča vecmāmiņa, jau vāra kafiju: apsēdinādams Igoru Savoviču kundziskajā krēslā, vienlaikus paguva ieslēgt atskaņotāju, kur bija uzlikta plate «Lautas mūzika» — īsts akmens laikmets! — bet pats jau sēdēja krēslā, aiz muguras saņēmis rokas un sakrustojis garās kājas. īsts zibeņzellis!

— Nu, Igor Savovič, nenokārsim degunu! — Valentinovs mundri teica un pašāva bārdu pret griestiem. — Redzat, kādi lieliski jaunumi! Mana kutera staršina Oktjabrins Vasiļjevičs Rogovs redzējis, kā jums uzbrukuši. Turklāt, mīļoto Igor Savovič, staršina zina pēc uzvārda vēl divus tā nama iedzīvotājus, kuri arī apgalvo to pašu. Ko jūs par to teiksiet?

Igors Savovičs domīgi palūkojās apkārt. Valentinova kabinetā viņš bija bijis tikai dienā, dienas gaismā, tagad istaba izskatījās pavisam citāda. Stāvlampa, zaļa abažūra ieskauta galda lampa ar kribuļainu vara kāju, milzīgi grāmatu plaukti, kas aizņem trīs sienas, ar zaļu vadmalu pārvilkts galds, šaura tahtiņa, kur dienā atlaisties, un, beidzot, veclaicīga slotiņa putekļu notraukšanai — tas viss Valentinova kabinetu darīja līdzīgu kopš bērnības pazīstamajai un noslēpumainajai patēva valstībai, kur vienkārši mirstīgie netika ielaisti. Sakritība bija tik liela un pilnīga, ka Igors Savovičs saoda slimnīcas smaku, ar kuru bija piesūcies itin viss, kam bija kāds sakars ar patēvu, — un viņš izdzirdēja arī izklaidīgo, labsirdīgo un vienlaikus stingro patēva balsi: «Igor, es esmu aizņemts! Pagaidi, es drīz nākšu ārā!»

— Ja jūs klusējat, — enerģiskais Valentinovs teica aizvainotā balsī, — tad dialogu nāksies aizstāt ar monologu. Man ir svešs jūsu tā dēvētais mūsdienīgais paradums runājot izlīdzēties ar zemtekstiem, mājieniem, kaut ko noklusēt. Kā tas izriet no maniem vārdiem, runa ir par jūsu likteni, bet jūs skatāties apkārt, it kā pirmo reizi būtu manā kabinetā. Dīvaini, visai dīvaini!

Laikam jau Valentinovs bija atguvies, ja atkal sācis runāt savā galantajā valodā. «Izriet!» Tāpēc Igors Savovičs uz galveno

inženieri palūkojās ar tādu kā trenera skatienu: «Sarauj, Serjoga, spied nu, kauss ir no tira zelta!»

— Es nevis vienkārši klusēju, — viņš teica, cenzdamies iegūt laiku. — Es domāju, ar ko labāk sākt...

Halāts, mājas halāts, dieviņ augstais! Lūk, kas vēl piedevām pie za|ā abažūra, stāvlampas, grāmatām un slotiņas mākslīgajā apgaismojumā vērta galveno inženieri Valentinovu un viņa kabinetu tik līdzīgu patēvam un tā kabinetam. Divi viņam tuvi cilvēki — tēvs un patēvs — nēsāja viena un tā paša piegriezuma, vienas un tās pašas — bordo — krāsas halātus. Atlass, josta ar pušķiem, milzīga apkakle, četras pamatīgas kabatas ... «Bet ko tad, ja māte vēl aizvien mīl Valentinovu?» Igors Savovičs klusībā nodomāja. «Iespējams, ka mamma mīl viņu, ja Savam iekārtojusi tādu pašu kabinetu un patēvu ietērpusi bordo krāsas halātā ...»

— Kas ar jums notiek, Igor Savovič? — Valentinovs gādīgi apvaicājās. — Man domāt, nelaime nav tik liela, kā pašlaik rādās. Bailēm lielas acis, un pat tik stiprs cilvēks kā jūs var pārspīlēt ... Ņemsim un rāmā garā apspriedīsim stāvokli, pārrunāsim un pieņemsim optimālo lēmumu ...

— Vai drīkst uzdot kādu muļķīgu jautājumu? — Igors Savovičs pavaicāja enerģiskajā Valentinova balsī un tonī. — Tas ir no citas operas, bet mani šodien aizvainoja, nosaukdami gandrīz vai par iznireli. Sakiet, Sergej Sergejevič, — pēc kā iniciatīvas un par kādiem nopelniem mani pārcēla no Veseņinskas plostu sietuves uz trestu?

Igors Savovičs nodomāja, ka ir uzdevis trāpīgu un vajadzīgu jautājumu. Ja Valentinovs teiktu taisnību un tikai taisnību, no šī jautājuma varētu aizurķēties līdz dvīņu brāļiem halātiem, izmeklētājiem, plostiem, Igora Savoviča slimībai, diviem galvenā inženiera infarktiem un visam pārējam ...

— Ak lūk, kas jūs interesē, Igor Savovič! — stiepdams vārdus, sacīja Valentinovs. — Jūs jau laikam atkal... Hm! Saprotu.

Labi, ka galvenais inženieris vienmēr atradās tādā stabilā pusguļus pozā, kad uz grūtiem jautājumiem var atbildēt bez minstināšanās, neparādot ne trīcošās, aiz muguras paslēptās rokas, ne apjukuma pilnās, līdz ar pīķveida bārdu pret griestiem pavērstās acis.

— Es saprotu, saprotu jūsu jautājumu, Igor Savovič! — joprojām lēnīgi ierunājās Valentinovs. — Jau pagājuši pieci gadi, bet es brī-num la-bi atceros pārvaldnieka Nikolajeva pavēli, ar kuru viņam labpatikās jūs iecelt par nule noorganizētās jaunās tehnikas nodaļas vadītāju. «Jauns speciālists, kas lieliski sevi parādījis Veseņinskas pludināšanas iecirkņa vadītāja postenī, iniciatīvas bagāts un tehniski augsti izglītots inženieris...» Un daudz citu jums glaimojošu epitetu, Igor Savovič...

Pēc tam Valentinovs nolaida bārdu uz krūtīm, kā tāds putns paslepšus pablenza Igorā Savovičā un pamācoši teica:

— Tādas tās lietiņas, cienītais!

Galvenais inženieris nekautrēdamies klaji meloja, bet melot viņš neprata, un no katra vārda brēktin brēca salti meli, un ari putna skatiens bija klaji melīgs.

— Tā viņš ir, mī|ais draugs Igor Savovič! Nevajag sirdīties uz skauģiem — ap talantu to vienmēr ir melnais tūkstotis! Pacelieties pāri skauģu vājībām un ģeķībām.

Asi oda pēc grāmatu putekļiem, nospodrināta parketa, paklāju uzkārsuma, dārza ziediem — tā bija laba smarža, inteliģenta, un tādēļ gribējās tīksmi iegrimt ādas klubkrēslā, klusēt un nevienu neredzēt, bet pirmām kārtām — papu, papiņu, papucīti, kurš melo, bārdu lepni pret griestiem pašāvis... «Re, jau atkal sākas!» juzdams slimīga, bendējoša, akla naida lēkmi, Igors Savovičs ar bailēm nodomāja. Cik nīstama likās donkihota bārdele, kundziskais halāts, ieradums saņemt rokas aiz muguras; pretīgas bija brilles, balss, lielās, spēcīgās un īstenībā skaistās rokas. Acu priekšā peldēja ugunīgi apļi. Igoram Savovičam trūka elpas, viņš kodīja lūpas, drudžaini skaitīja līdz divdesmit.

— Igor Savovič, vai pasniegt ūdeni? — Valentinovs iekliedzās. — Ak dievs, kas jums kaiš? Jūs vairs neesat savā paskatā.

— Nekā, nekā nevajag! — Igors Savovičs teica, iznirdams no sārtās miglas; viņš baidījās, ka, sadzirdējusi kliedzienu, kabinetā var ienākt Nadežda Georgijevna. — Nekas, es jau ... — Viņš ar abām rokām masēja kaklu. — Atļaujiet man vēl brītiņu paklusēt... Brītiņu, pavisam mazu brītiņu! — Igors Savovičs žēli atkārtoja.

— Apžēlojieties, Igor Savovič! Atlaidieties, atpūtieties ...

«Valentinovs melo!» Igors Savovičs domāja. «Valentinovs

melo, bet tas nozīmē...» Viņš baidījās domāt par to, kas izrietēja no šiem meliem — gan jautrā jaunās tehnikas nodaļa, baismā, slimīgā depresija, gan sinekūra — galvenā inženiera vietnieka postenis un kautiņš dzērumā. Kad bija noskaidrojies, ka Valentinovs spēj melot, vairs doma: «Valentinovs zina, ka es esmu viņa dēls!» — nešķita galīgi ačgārna. Bet, ja runā pavisam atklāti, tad Igors Savovičs nedrīkstēja laist savā sačākstējušajā galviņā nevienu kaut cik nopietnu domu. Domas par māti, kas sēdēja rožainu blūzīti mugurā un gaidīja atgriežamies dēlu, domas par sievu Svetlanu, kura nezināja, ka pilsētā pastāv benzīna limits, domas par izmeklētāju, kas bija labāk informēts par Igoru Savoviču nekā viņš pats, domas par galveno inženieri, kurš ar vienu vārdu spēja visam ierādīt īsto vietu vai ari visu aiztriekt pie velna, ir tabu.

— Igor Savovič, vai jums ir labāk?

Kā gan ne! Igoram Savovičam ir ne vien labāk, tagad viņš gluži vienkārši ir vieglprātīgs jokupēteris, īsts auša. Viņš izslējās, ierīkojās ērtāk krēslā un nokrekšķinājās, lai nekasa kaklā.

— Nesen es uzdūros kādam visai amizantam gabalam «Lit-gazetā»! — Igors Savovičs jo jautri teica. — Gabaliņš bez kauliem. «Piedāvāju gēnu komplektu!» — Viņš ņēma un sarīkoja veselu izrādi: tīksmi izstaipījās, nožāvājās, smaidīgāks nekā rīta sautīte paskatījās uz savu papucīti. — Ļoti gribētos paša vajadzībām radīt jaunus gēnus! Bet, ja runā par kautiņu, tad tas būtu jāizfantazē, ja nesācies pavisam nejauši. Lai romānam par mani varētu likt mūsdienīgu virsrakstu «Igora Goļcova garāža». — Un pasmaidīja vēl saulaināk. — Tā — arī es esmu iemācījies skaisti izteikties.

Visas šīs garās un tik tiešām puķainās tirādes laikā Igors Savovičs nenolaida acu no galvenā inženiera. Viņš bija redzējis Va-lentinovu skumju, sapņainu, fanātiski enerģisku, pat priekšnieciski cietsirdīgu, bet, lūk, tukšu kā celofāna paijiņa galveno inženieri iedomāties nevarēja. Taču pašlaik klubkrēslā gulēja manekens, kas demonstrēja pirmsrevolūcijas piegriezuma un «mustura» atlasa halātu.

— Jūs stāstāt smieklīgas lietas, Igor Savovič! — dobjā balsī teica bezmiesīgā būtne Valentinovs. — Stāstāt visai amizanti un pat ar zināmu eleganci!

Galvenā inženiera acis arī bija tukšas.

— Jā, jā, ar eleganci! Piedāvāju gēnu komplektu!... Asprātīgi!

Valentinovs atkal meloja, pasludinādams, ka Igora Savoviča frāze par gēniem ir amizanta un asprātīga, tas ir, tēloja muļķīti, gluži ka septītās klases skolēns, kad tam jautā, vai viņam kabatas ir pulveris. Igors Savovičs uz dažiem mirkļiem pievēra acis un nodūra galvu: tieši tā darīja viņa māte Jeļena Platonovna. «Un viss sākās no tīra sīkuma,» viņš domāja. «Pāris vārdu — un sprādziens!»

OTRĀ IZŠĶIROŠĀ DIENA

Pa Jeņiseju jau šur tur peldēja ledus gabali, līdzīgi milzīgas, zaļas pudeles šķembām; sudrabpelēkajos rīta salnas klātajos ievu zaros brieda pumpuri, laiks bija atmeties vēsāks, kā tas ir vienmēr, ledum ejot, bet saule spīdēja no agra rīta līdz vakaram, lai gan naktīs lija. Pirmatnējās zemes smaržas Cernogorskas ielās lauzas cauri asfaltam, pats asfalts sasilis kūpēja; trolejbusi līksmi un ar baudu kā puišeļi pēc lietus peldināja peļķēs tīri nomazgātās melnum melnās riepas. Taksometru šoferi pavisam bija zaudējuši kaunu šajā pārgalvīgajā un līksmajā pavasara jūkli, sēdināja mašīnā pa sešiem pasažieriem ar mantām un bērneļiem, bet autoinspektori tikai nosodoši šūpoja galvu. Šais dažās siltajās dienās pilsētā bija saradies tik daudz ļaužu, it kā uz to būtu evakuēti citas pilsētas iedzīvotāji, kur pavasaris vēl kavējas. Bet ap pusdienlaiku Cernogorsku pārplūdināja tik daudz brīnum skaistu meiteņu un sieviešu, ka varēja domāt — notiek vispasaules konkurss par goda nosaukuma mis Zemeslode. Taču nebija atgadījies nekas sevišķs — sievietes un meitenes bija nometušas ziemas apģērbu. Vēl vakar viņas bija iekaltas ziemas un pavasara mēteļu bruņās, lakatu, ādas cepuru, krievu un nekrievu zābaku bruņās, bet šodien jau notika sazin kas! Vīriešu kārtas cilvēki pielika soli, viņi centās noslēpties savās alās ... Pa labi, gurnus grozīdami, soļo šaušalīgi īsi minisvārki, tiem pretī peld dekoltē, pa kreisi skāņi klaudzina papēdīšus baletskolas dresējums. Gurni un krūtis, kājas un tieviņi vidukļi, celīši, slaidas potītes — apžēlojieties par mums, pavasara siltās dienas!

Apskurbis no pavasara, apdullis no augstās saules, trokšņa, krāsu prieka, sievietēm un zilajām lāmām, gāja pa pilsētu Mež-tehnikas institūta diplomands Igors Goļcovs. Bija atlikušas tieši trīs dienas līdz tam brīdim, kad viņam būs jāieiet gaišajā institūta direktora kabinetā, no kura dveš saltums, jāsastingst miera stājā dažus soļus no galda, kurš apklāts ar sarkanu galdautu garām bārkstīm un uz kura iepretim katram no desmit cilvēkiem nolikta zema vāzīte ar sniegpulkstenīšiem. Sadales komisija!

«Viņi man padancos!» Igors Savovičs domāja un tīksmi saberzēja rokas. «Beidzot viņi būs spiesti ar mani rēķināties! Es viņiem neesmu nekāds puišelis! Es viņiem neesmu robots ar trim elektronu lampām. Mans lēmums nav grozāms.»

Jau veselu gadu, līdzko Igors bija sācis mācīties Mežtehnikas institūta pēdējā kursā, viņa vecāki, māte Jeļena Platonovna un tēvs Sava Igorevičs — ietekmīgi cilvēki pilsētā —, piesardzīgi, gudri un veikli sāka uzņemt kontaktus ar tādiem pašiem ietekmīgiem Mežtehnikas institūta cilvēkiem, ar kuriem gan bija pazīstami jau sen, taču ne tik tuvu, kā būtu gribējies pirms dēla izlaiduma. Sāka viņi ar to, ka jau rudenī «ļāva» iestāties Medicīnas institūta pirmajā kursā Mežtehnikas institūta rektora meitai, tad Sava Igorevičs, it kā neuzticēdamies nevienam no profesoriem, pats operēja Mežtehnikas institūta prorektora māti. Kad līdz izlaidumam bija palicis tikai viens semestris, mamma un arī papus līda vai no ādas ārā. Gan svētkos, gan darbdienās Goļcovu plašajā viesistabā sāka parādīties ģeologu bārdām apaugušie «mežinieki», tie ēda, dzēra, klausījās unikālus magnetofona ierakstus, spriedelēja par vislielākās pasaules valsts mežzinātnes attīstību. Spēlēja ar tēvu preferansu uz lielām summām, ar slēpēm un degvīna blašķēm pulcējās vasarnīcā. Ziema pagāja jautri, tas nu jāatzīst.

Tas viss tika darīts tādēļ, lai jaunais Goļcovs — cerība, balsts un mīlestība — ar joni kļūtu par pašu cilvēku augstākās matemātikas katedrā; to, ka viņš tur būs aspirants, ņemot vērā viņa talantu un sekmes, varēja jau uzskatīt par izlemtu; tas viss tika darīts, lai jaunais Goļcovs tiktu vaļā no meža izstrādāšanas, no benzoliem, traktoriem, sīkajiem ciematiņiem, odiem un pašiem mežu izstrādātājiem. Prātā nāca četrdesmit grādu sals, neizbrie-nami purvi, kuros slīkst pat traktori, lielo upju un to pieteku pārplūšana, kad tiek aprīti pagaidu ciematiņi; meža ērces, kas pārnēsā dzīvībai bīstamo encefalītu, un tā tālāk.

Ar kurpēm šķaidīdams zilās peļķītes, Igors pat ar tādu kā saldu tīksmi iztēlojās, kā viņa negaidītais paziņojums liks vai valodu zaudēt sadales komisijai, kā viņš atgriezīsies mājās, brīves un neatkarības spārnots. Jau iepriekš izbaudīdams iespēju pavisam drīz dzīvot tā, kā pašam gribas, brīnum dāsnā pavasara satraukts, Igors nekādi neizskatījās pēc diplomēta inženiera, cilvēka, kuram ir divdesmit trīs gadi, — caur blīvo, pavasarīgo pūli lauzās no šīs pasaules dāsnuma apskurbis, bezbēdībā gavilējošs puišelis.

Igors gāja uz pilsētas parku, kur uz zināmā soliņa viņu gaidīja mate Jeļena Platonovna, kas sensenis, pirms gadiem desmit, bija izraudzījusies šo vietu visnopietnākajām, kā viņa sacīja, izšķirošajām sarunām ar dēlu. Bet Igors nekad nebija padomājis, kāpēc tam janotiek tieši pilsētas parkā un tieši uz tā soliņa, kas atrodas netālu no orķestra estrādes ... Pēc dažiem mēnešiem Igors Savovičs uzzinās, ka Cernogorskas parks nekādi neatšķiras no Romskas parka, ka gan vienā, gan otrā parkā aiz orķestra estrādes ir pa vientuļam soliņam un tie ir tik līdzīgi, ka grūti atšķirami; šķiet, trīsdesmitajos gados šos līdziniekus lēja no čuguna, piestiprināja tiem dažas koka līstītes un tad veseliem tūkstošiem izvietoja pilsētu parkos.

Bet tagad, kad agrais pavasaris vienā stundā bija salauzis ledu Jeņisejā un, it kā svētsvinīgiem zvaniem skanot, pāri pilsētai gaismu lēja siltā saule, Igors neatlaidīgi šķīra sev ceļu uz pilsētas parku.

Māte — taisna un gaiša — sēdēja uz soliņa.

— Labdien, mamm! Uh ir gan laiciņš!

Patiesību sakot, neviens nevarētu paskaidrot, ar ko tad īsti Jeļena Platonovna tā valdzināja un uzpirka, un tomēr visur, kur viņa parādījās, drūmās sejas atmaiga, ļaunie kļuva labāki, satrauktie nomierinājās, kaut gan Jeļena Platonovna nudien nedarīja neko tādu, lai šķistu pievilcīga, — nesmaidīja īpašu smaidu, neizrādīja vētrainu līdzjūtību, nemētājās ar laipnībām, bet gan — gluži otrādi — runāja maz, pašu nepieciešamāko. Māte tikko ieradusies, sēž, klusē, bet ar to pašu pietiek, lai viņa būtu uzmanības centrā.

— Sēsties, Igor! — māte teica. — Esi samērcējis kājas?

— Esmu gan.

— Nu nekas! — Māte apmierināti pasmaidīja. — Esmu tevi atradinājusi no slimošanas miklu zeķu dēļ.

Varēja likties, ka neikdienišķā vieta, kas īpaši izraudzīta svarīgajai sarunai, pilsētai neparastais klusums māti vērtīs kaut mazdrusciņ citādu: Jeļena Platonovna būs tāda kā svinīgāka, vai — gluži otrādi — saspringtāka, krājot rūgtos un smagos vārdus, jo soliņš nekad netika izmantots vieglai sirds izkratīšanai. Bet kur nu! Māte bija parastāka par parastu un, it kā uzsvērdama to, aizsāka tik prozaiskās valodas par samirkušajām kājām. Bija skaidrs, ka runa būs par nopietnām un smagām lietām, jo mātes ikdienišķums aizvien bija apgriezti proporcionāls risināmā jautājuma grūtumam.

Igors mitējās smaidīt un paslepšus nopūtās.

— Saruna būs ļoti svarīga, Igor! — māte teica. — Es cerēju, ka man pēc tavas atteikšanās kļūt par ārstu vairs nenāksies sēdēt uz šī soliņa, bet — ak vai! — dzīve izrīkojas pēc sava prāta ... Apsēsties, lūdzu, taisni un esi nopietns ...

Asi, līdz šķebīgumam smaržoja atkusušās papeles, vārnu ķērcieni dīvaini sabalsojās ar tālo, apslāpēto pilsētas dunu, kailzaru koki likās izdomāti.

— Tu brauksi uz Romskas apgabalu? — māte jautāja. — Pareizāk sakot, tu taisies pēc sadales braukt uz Romskas apgabalu? Vai tas ir negrozāms lēmums?

Igoram aiz pārsteiguma atkārās žoklis. Mulsi paskatījies apkārt, viņš bērnišķīgā balsī teica:

— Bet kas tev to pateica? Tikai viens cilvēks zina šo manu lēmumu.

— Šis cilvēks ir Oļegs Prončatovs, taču tu nedomā, ka viņš ir izpaudis noslēpumu ... Ek, dēls, dēls! Tu vēl ilgi neiemācīsies noslēpt savas domas ...

Māte atvēra somiņu, sameklēja pūderi, lūpu krāsu, ar pūderslo-tiņu uzmanīgi pieskārās vaigiem. Igors skatījās pāri kailajām papelēm un atklāja, ka zilum zilajās debesīs peld viens vienīgs mākonis — tik caurspīdīgs, ka šķiet zilāks par pašām debesīm, tas bija tāds mākonis — fotogrāfi to pazīst —, kas saules gaismu dara vēl spožāku.

— Igor, es negribu, ka tu lūdz, lai tevi sūta uz Romskas apgabalu, — māte paklusu teica. — Brauc kaut uz viņu pasaules malu, tikai ne uz Romskas apgabalu. Es piekāpos, kad tu izdarīji

drausmīgu aplamību un atteicies kļūt par mediķi zinātnieku, tagad lūdzu, lai notiek pēc mana prāta.

Igors klausījās un neko nesaprata. Māte bija dzimusi Rom-ska, no Romskas aizgājusi armijā, lepojās ar to, ka beigusi tieši Romskas Medicīnas institūtu, bet dēlu lūdza braukt kaut vai uz elli velnam par zelli, tikai ne uz Romsku. Par to runādama, Je-lena Platonovna vairījās palūkoties dēlā, turpretī viņš nenolaida acu no mātes. Prātā iešāvās skumjas domas, domas, kuras, šķiet, nepavisam neiederējās mātes un dēla attiecībās. Igors domāja: «Bet ko es zinu par savu māti?» Jeļena Platonovna viņu bija laidusi pasaulē sava mūža divdesmit piektajā gadā, sešus bērnības gadus Igors atcerējās kā pa miglu. Kā māte bija dzīvojusi šos vairāk nekā trīsdesmit gadus? Ko mīlējusi, ar ko draudzējusies, kādos |audīs apgrozījusies? Cik lielā vientulībā cilvēks vada dzīvi, ja pat mate dēlam ir mīkla.

— Mamm, man jāzina, kāpēc es nedrīkstu braukt uz Romsku? — Igors maigi jautāja. — Tur ir Oļegs Prončatovs, man ļoti gribētos kļūt par viņa skolnieku. Tev jāsaprot: vienīgi Pron-čatova skola mani pataisīs par īstu pludinātāju. Atteikšanās no Romskas man var sabojāt visu dzīvi. Es tevi lūdzu, mamm, paskaidro, kas tev iebilstams pret Romskas apgabalu.

Pašlaik mātes ikdienišķais parastums, līdzsvarotais miers, aizvērtās acis, pieliektā galva — itin viss pauda satraukumu. Jeļena Platonovna jau atkal sniedzās pēc somiņas ar lūpu krāsu un pūderi, bet roka — slaidiem pirkstiem, manāmi trīcoša — vienīgi uzgula uz somiņas.

— Mamm, tev man jāpasaka, kādēļ Romska man ir tabu!

— Labi, Igor! — māte teica neskanīgā balsī un atvēra acis. — Tu esi dzimis Romskā. Sarkanarmijas ielā, nezin kāpēc — dzelzceļnieku slimnīcā. Rīta agrumā, pēc pulksten četriem.

Māte apklusa, bet Igors — viņš vēl neko nesaprata un neko ļaunu nenojauta — mātē lūkojās ar pavasarīgu smaidu.

— Bet mana pase? — Igors jautāja. — Tur rakstīts, ka esmu dzimis Černogorska.

Māte atkal sēdēja ar pievērtām acīm.

— Tas ir fakta viltojums... Igor ... Ak dievs, ļauj man mirkli pasēdēt klusu ...

Vārnas bija kļuvušas pavisam negantas. Ķīvējās par spožu stikla šķembu, gaisa metās virsū cita citai, plūcās, uzvaroši vai aizvainoti ķērca un bija tik netīras, it kā pirms maza brīža būtu izlīdušas no skursteņa.

— Sava Igorevičs Goļcovs nav tavs tēvs! — Jeļena Platonovna, pavērusi acis, teica. — Viņš tevi adoptēja, un visi dokumenti nokārtoti adoptējot... Tavs tēvs ir Sergejs Sergejevičs Va-lentinovs. — Māte nobālēja. — Viņa sarakstītu mācību grāmatu es vakar redzēju uz tava rakstāmgalda.

Igoram aizrāvās elpa. Valentinovs. Pludināšanas teorētiķis un praktiķis, kura vārds visam Mežtehnikas institūtam bija kā tāda augstā slavas dziesma, bet pašreizējais Tagaras kokmateriālu pludināšanas kantora direktors Oļegs Oļegovičs Prončatovs visdedzīgāko diskusiju mēdza izbeigt ar vārdiem: «Taču Valentinovs uzskata, ka šajā gadījumā baļķus nevarēs likt gareniski!» Valentinovs, pats Valentinovs! Bija Valentinova plostu siešanas metode, lapegļu un bērzu pludināšana notika pēc Valentinova metodes, tikai pirms kādiem pieciem, septiņiem gadiem rūpnīcās izgatavota tehnika izspieda «Valentinova vinčas». Un šis cilvēks ir Igora Goļcova īstais tēvs! Gribējās sev iekniebt, lai pārtrūktu muļķīgais sapnis ar vārnām un vientuļo soliņu, augsto sauli un aiz drausmīgā satraukuma bālo māti. Stulbi ieķiķinājies un smaidā līdz ausīm ieplētis muti, Igors teica:

— Nu tu gan lej, mammuk! Un tas viss tikai tādēļ, lai es paliktu aspirantūrā?

Māte tādā pašā balsī kā iepriekš teica:

— Tavs tēvs ir Romskas kokmateriālu pludināšanas tresta galvenais inženieris Valentinovs! Biju pārliecināta, ka līdz savai nāves stundai glabāšu šo noslēpumu, bet...

Tatad tas viss ir realitāte — šie neīstie koki, vārnas, ķieģeļ-krāsas kurpes mātes kājās? Igoram reiba galva, sāpīgi aizžņaudzās kakls, vaigos iesitās sārtums.

— Mans tēvs ir tavs vīrs! — viņš piepeši sīkā un žēlā balsī iekliedzās. — Kāpēc tu man stāsti par kaut kādu Valentinovu, ja mans tēvs ir tavs vīrs!

Viņš apklusa, viņš iekoda sev mēlē aiz bailēm un apjukuma, ieraudzījis mātes acīs asaras. Tas tā nebija, nevarēja būt! Cik vien sevi Igors atcerējās, viņš nekad nebija redzējis māti raudam, pat apjukušu vai liktenim padevīgu ne.

— Paldies, Igor! — māte teica, atklāti noslaukot asaras. — Tu esi labs cilvēks! Ja es būtu citāda, es tevi noskūpstītu.

Jeļena Platonovna lēnām piecēlās, rūpīgi nopurināja skujiņas no gaišā putekļu mēteļa, bez steigas apskatījās apkārt. Viņai bija jāiet prom, jāiet pēc iespējas drīzāk, lai dēls paliktu vienatnē pats ar sevi. Vārgi pasmaidījusi, Jeļena Platonovna lietišķi teica:

— Pēdējais ... Ja tu neatteiksies no Romskas un tur satiksies ar Valentinovu, izlem pats — sacīt Valentinovam taisnību vai nesacīt neko. Izvēles tiesības pieder tev, Igor! — Viņa skatījās uz zilo mākoni. — Tavs īstais tēvs ir viens no visgodīgākajiem, gudrākajiem un krietnākajiem cilvēkiem, ar ko man dzīvē gadījies sastapties. Un, ja tu viņu iemīlēsi, Sava pret tevi nekļūs citāds. Viņš tevi mīl. Bet es... Tu zini, ka es mīlu tikai vienu cilvēku pasaulē — savu nepakļāvīgo un aplamo dēlu! Pasēdi vienatnē, padomā, nesteidzies ... Uz redzēšanos vakarā, Igor!

Trīs dienas vēlāk, otrdienā, Mežtehnikas institūta absolvents, jaunais speciālists Igors Goļcovs, prātodams par šo smieklīgo, tik smieklīgo dzīvi, neciešami lepni ģērbies, iegāja svētsvinīgajā istabā, kur absolventus norīkoja darbā. Aiz sarkanā, sarkanbārk-stainā galda sēdēja visi komisijas locekļi, arī priekšsēdētājs — kuplbārdainais profesors taksologs Vikentijs Gurjevičs Ļepeševs, viņš pats bija arī institūta direktors.

— Igors Savovičs Goļcovs? Nāciet, sēdieties. — Igors paklausīgi gāja, apsēdās, pieklājīgi salikdams rokas uz ceļiem.

— Mušu cerība! — bārdu glaudīdams un līksmi raudzīdamies uz Goļcovu, Ļepešovs noducināja. — Biedri komisijas locekļi, vai visi ir iepazinušies ar matemātikas katedras lūgumu atstāt aspirantūrā absolventu Goļcovu?

Komisijas locekļi apstiprinoši māja ar galvu.

Pa kreisi no priekšsēdētāja sēdēja docents Guļamovs, labs preferansa spēlmanis un Vladimira Visocka dziesmu cienītājs, tad docents Pravduhins, viņam blakus briļļainā sīkaļa matemātiķe Lana Vladimirovna Uļkova (speciāli viņai Goļcovu mājā tika pirkts īpašas markas vermuts), vēl tālāk ...

— Vai iebildumu nav pret absolventa Goļcova ieskaitīšanu aspirantūrā? — dižodamies ar savu demokrātismu, stingri noprasīja priekšsēdētājs. — Lūdzu izteikties.

— Ir! — pieceldamies kājās, līksmi sacīja Igors un bija apmierināts pats ar sevi; ar savu neliekuļotību, patiesīgumu, galvu reibinošo brīvības izjūtu.

— Cienījamie sadales komisijas locekļi, — Igors turpināja, — lūdzu mani norīkot Romskas kokmateriālu pludināšanas tresta rīcībā ...

Galvenais inženieris Valentinovs tagad bija uzsvērti oficiāls un stingrs, droši vien tas bija visvieglākais un pareizākais pēc tiem meliem, kas bija izsmēluši visus spēkus pašam Valentinovam un garīgi iztukšojuši Igoru Savoviču. Viņi abi klusēja, un klusumā likās, ka augstā grīdas pulksteņa kustīgais vēzēklis šauj ar vara lodēm.

— Es nepaguvu jums paziņot pašu svarīgāko, — Valentinovs sacīja. — Kutera staršina, kas atlidoja kopā ar mani, nekavējoties tika nosūtīts pie izmeklētāja. Pēc pusstundas uz turieni tika izsaukti citi liecinieki, kas apstiprināja jūsu nevainīgumu...

Galvenais inženieris daudznozīmīgi klusēja.

— Piedodiet, Igor Savovič, bet es kā jūsu vecākais darbabiedrs piezvanīju izmeklētājam pusstundu pēc pēdējā liecinieka aiziešanas ... Versija par jūsu vainīgumu kautiņā ir absolūti izslēgta. Triumfējiet, Igor Savovič!

«Valentinovs ir un paliek Valentinovs, dziedi vai raudi,» Igors Savovičs sevi pasmaidīja.

— Paldies, Sergej Sergejevič! — viņš patencināja. — Jūs daudz esat darījis manā labā, bet ir jau ... Oho-ho, cik vēls!

Viņš sakustējās, it kā grasītos celties kājās, un, raudzīdamies pulkstenī, kas jau rādīja pusdivpadsmit, pārmetoši pašūpoja galvu, taču vienlaikus it kā starp citu noprasīja:

— Bet cikos jūs atlidojāt, Sergej Sergejevič?

— Vai varat iedomāties, ap pieciem! — Valentinovs iesaucās. — Es jau biju zaudējis visas cerības, bet te uzreiz patrāpījās tranzītreiss — un mani laipni iesēdināja pārpildītajā lidmašīnā ... Pussešos es biju trestā ...

— Un zvanījāt man uz māju?

— Protams!

Pēc Igora Savoviča aprēķiniem Svetlana bija sagaidījusi Je-ļenu Platonovnu ap četriem, atvedusi viņu uz mājām un pati aizdrāzusies uz kārtējo konsultāciju; tas nozīmēja: uz Valentinova zvanu bija atsaukusies māte. Atklātais un godīgais galvenais inženieris tikai tagad attapa Igora Savoviča izliktās lamatas un tik cītīgi pētīja griestus, it kā censtos aplēst — vai tie uzgāzīsies uz galvas šopašbrīd vai arī izturēs līdz rītam.

Igors Savovičs piecēlās.

— Atļaujiet atvadīties, ir jau vēls.

Kabineta durvis atsprāga vaļā, iečīkstējās pārbīdāmā galdiņa ritentiņi, un atvadu klusumu iztraucēja Nadeždas Georgijevnas jaunavīgā balss:

— Te jums būs kafija! Tikai tāds aplamnieks kā mans dēls dzer kafiju pusnaktī. Nudien, Igor Savovič, šī jums nav nekāda labā pazīšanās ...

Šoreiz galvenā inženiera māte pretēji tradīcijai pati bija izplājusi pārbīdāmo galdiņu un laikam tāpēc bija sevišķi jautra un jaunavīgi rosīga. Nadeždai Georgijevnai mugurā bija koša, agrāk neredzēta katūna kleita, košs priekšauts, kājās — kurpes ar baltu apmalojumu un uzliektiem purngaliem, kas izskatījās smieklīgi, ņemot vērā viņas majestātisko gaitu. Ar labpatiku varēja noraudzīties viņas izteiksmīgajā seja: dzīva, ironiska, tik labsirdīga, kāda ir vienīgi gudriem sirmgalvjiem, kas saprot, ka dzīve patiešām ir niecība vien, bet viņiem paveicies izvilkt lielo laimestu šai tukšajā loterijā — veselību līdz sirmam vecumam.

— Igor Savovič, es jums piemetu trīs karotītes cukura! — stingri teica īstenā vecmāmuļa un pavīpsnāja. — Vai nesajaucu, cienītais?

Igors Savovičs uz mirkli pievēra acis un nodūra galvu, tieši ta, ka darīja viņa māte, kad bija uztraukusies. Sasodīts, kur Igoram Savovičam Goļcovam bija acis, ja viņš, tiekoties ar Nadeždu Georgijevnu, ikreiz juta vienīgi neizprotamu mulsumu un satraukumu. Cik aklam gan vajadzēja būt, lai nepamanītu katram redzamo, tik labi redzamo, ka pat Svetlana to bija ievērojusi. Igors Savovičs Goļcovs, šis trīsdesmit gadus vecais vīrietis ar acīs krītošu ārieni bija savas vecmāmuļas no tēva puses Nadeždas Georgijevnas Bateņkovas jaunu dienu kopija.

— Ko tad jūs, cienītais, tā samulsāt? — Nadežda Georgijevna brīnījās un saknieba lūpas. — Man sejā nekas nav rakstīts, tas pirmām kārtām, bet, otrām kārtām, jūsu kafija līst uz paklāja ....

Galvenā inženiera māte skaļi smējās, atliekdamās atpakaļ, un tapec kafija lija pāri malām arī dēlam paredzētajai tasītei, bet Igors Savovičs satraukts, neticīgām acīm skatījās uz īpašas spuldzītes apgaismoto dekabrista Valentinova ģīmetni. Briežādas bikses, apjozies siksnu ar zobenu, ar vaigubārdu un uzrautu zodu stāvēja Igors Savovičš Goļcovs, tā uzposies, lai spēlētu kādas deviņpadsmitā gadsimta sākuma lugas varoni.

— Ai, kā jūs mani sasmīdinājāt, Igor Savovič! — vecmāmuļa vēl arvien skaļi smējās gluži kā Valentinovs. — Ai, kā sasmīdinājāt!

Skaļi nosita muzikālais sarkankoka pulkstenis, kuram līdz pat vecumam bija lemts gārgt, čērkstēt un stomīties.

— Dzeriet kafiju, Igor Savovič, atdzisīs ...

Dekabrists Valentinovs tika apvainots grenadieru kapteiņa nogalināšanā, bet tiesneši to nevarēja pierādīt, jo grenadieris, dzenoties pēc pagodinājumiem, nebija bijis labāks par žandarmiem un tāpēc uz viņu bija šāvuši vairāki dekabristi. Kapteinī atrada divas lodes — Valentinova pistoles un vēl kāda cita šautenes lodi. Mūža izsūtījums ...

Nokāpis lejā no Augšāmcelšanās kalna, Igors Savovičs nekavējoties nosūtīja uz garāžu Valentinova mašīnu un brīdi pastāvēja nekustīgi... Mirgoja Sibīrijas zemās zvaigznes, mēness sirpis izskatījās pavisam dekoratīvs, gluži kā pielīmēts pie debesu velves, papeles šķita kā alvotas, nesen laistītais asfalts — noeļļots. Igors Savovičs stāvēja vējā, stāvēja tādēļ, lai no apģērba izvēdinātos vanilīna smarža, kas mūždien bija sajaušama Valentinova mājā: tur cieņā bija vaniļas tortes.

Vaniļas smarža reibināja un lika sagrīļoties, vaniļas smarža, ka izrādījās, nebija vedama sakarā tikai ar Valentinova māju un vecmāmuļu, bet arī... Dega liela un resna svece, tieši svece, koka griestus balstīja resnas koka sijas un balsti, pie resnajām durvīm karājās īsa, resna ķēde, aiz resnajiem logiem auga resni, melni koki, lai gan telpai īstenībā logu nebija, resnā ķēde pie durvīm kā vēzēklis sašūpojās, noklaudzēja, nevis nošķindēja, durvis — īstenībā to nemaz nebija — atvērās, kaut kas resns ienāca iekšā un visur izplatīja salkanu vanilīna smaržu, bet pēc tam — gluži kā veļu uz virves — sakāra resnus vārdus: «Kuram šeit garšo vaniļas torte?» Vārdi tā arī nesaprasti palika karājamies, un bija skaidrs, ka pa neesošajām durvīm neviens resns no resnās ārienes nav ienācis, bet istaba kļuva arvien lielāka un lielākā — biedējošā ātrumā pieņēmās resnumā ... Kur tas notika? Kas notika?

Igors Savovičs žigli izgāja uz ielas — tukšas un laistītā asfalta dēļ spīdīgas. Viņš soļoja aizvien ātrāk un ātrāk, kamēr atskārta, ka steigties viņu mudina gļēvulība, vēlēšanās pēc iespējas ātrāk dzirdēt mātes nomierinošo balsi, redzēt viņas acis, kuras sola glābiņu no visām nedienām. No otras puses, Igoram Sa-vovičam, psihopātam tādam, negribējās, ka māte sajustu vanilīna smaržu, kas viņai var būt vēl bīstamāka nekā dēlam. Un viņš tīšuprāt pagausināja soli, ļāva sevi vējam un lūkoja atcerēties, vai priekšnamā uz plauktiņa nav odekolons vai kādas smaržas.

Māte dvesmoja pēc vannas. Jeļena Platonovna bija viena no tām reti sastopamajām sievietēm, kas nekrita par upuri modernajiem, veselībai kaitīgajiem neilona rīta svārkiem, viņa joprojām valkāja mājas kārtībā šūdinātus rīta svārkus no divkārša katūna, nostepētus, vienkrāsainus. Pašreiz, pārmetusi vienu kāju otrai, māte zaļa rīta svārkā sēdēja pie žurnālu galdiņa un pīpēja šodien pēdējo — piekto — cigareti «Java». Izlaistie valgie mati bija tik gari, ka nokarājās pāri sēdeklim, galvu Jeļena Platonovna bija izteikti pagriezusi pa kreisi, tāpēc ka uzmanīgi vēroja dēlu, kurš, kā varēja spriest pēc mātes noslīgušajiem lūpu kaktiņiem, izturējās dīvaini. Tikko ienācis viesistabā un noburkšķējis «labvakar», viņš skatījās apkārt tā, it kā pirmo reizi atrastos savā paša dzīvoklī.

— Jaukiņi! — Igors Savovičs nočukstēja.

Šķiet, viņš patiesi bija mazliet «nojūdzies» vai arī sācis pasauli skatīt citām acīm, kopš bija pārliecinājies par savu līdzību ar vecmāmiņu un leģendāro dekabristu. Tiesa, pirmajā gadījumā viņš bija atklājis zināmā līdzību, bet pašlaik nodarbojās ar nezināmām lietām. Aplūkodams istabu, viņš draiski domāja: «Palīdziet, labie ļaudis, tikt skaidrībā, kad viesistabā uzradusies lieliska stāvlampa ar trim žuburiem — sarkanu, zaļu un dzeltenu. Kad, ķerdamies visos stūros un sprūzdams kāpņu laidos, šeit iemitinājies garš un augsts skapis, ko tagad sauc par sekciju? Kad uz grīdas izritinājies biezs neilona paklājs, kad skubu skubām at-lēkšojuši četrkājaini klubkrēsli? Nevienu no šīm mantām Igors

Savovičs nebija pircis, izraudzījies, vērtējis, nezināja to cenu, bet, galvenais, neatcerējās, kad tās viesistabā uzradušās. Pagājušo otrdien? Pirms trim gadiem? Vai atrodas šeit mūžīgi?» Taču vel vakar vai pirms piecām minūtēm Igors Savovičs nebūtu varējis atcerēties un nosaukt savas paša viesistabas mēbeles.

— Kas noticis? — māte, vārdus stiepdama, noprasīja. — Kas atgadījies, lai tik pilnīgi atslēgtos no visa un tā nervozētu. Tu neesi vainīgs. Tevi ir apmelojuši. Tu neesi nekāds gļēvulis. Tev priekšā ir grūta izvēle, bet kurš gan šai pasaulē bez tā izticis? Apsēsties, lūdzu, Igor!

Igors Savovičs pavīpsnāja par to, kā Jeļena Platonovna ar vārdiem «grūta izvēle» vienā mirklī cilvēkiem, lietām un notikumiem ierādīja katram savu vietu pēc to noderības un svarīguma. Kāds prāts, nojauta, tālredzība! Te tev nav galvenais inženieris Valentinovs, kas neredz un neatskārš neko citu, kā vien kautiņu dzērumā. Te ir Jeļena Platonovna Veselovska, kas parunājusies ar kādu tur cilvēku un tūdaļ dēlam minējusi apgabala komitejas pirmā sekretāra vārdu.

— Vai tev nešķiet, ka viesistabā ož pēc gāzes? — ievilkdams nāsīs gaisu, Igors bažīgi pajautāja. — Vai tik Svetlana nav aizmirsusi nogriezt gāzi?

Nē, nē, to, ka Igors Savovičs Goļcovs ir Valentinova dēls, Sergejam Sergejevičam nav pateikusi māte.

Māte neapmierināta paskatījās uz Igoru Savoviču.

— Apsēsties, lūdzu, Igor, un nedīdies. Saki, lūdzu, — ko tu vel jaunu uzzināji pie Valentinova?

Igors Savovičs paklausīgi apsēdās otrā krēslā pie žurnālu galdiņa, gribēja iekārtoties tā, ka to darīja Valentinovs, bet tad nez kāpēc pardomaja un saka klusībā prātot, ka māte ar visu savu savaldību un modrību arī izpļāpājusies. Viņa pacēla telefona klausuli, viņi ar Valentinovu pēc balss uzreiz pazina viens otru un, protams, ilgi runājās par dēlu. Lūk, kāpēc māte jautāja: «Ko vel jaunu tu uzzināji pie Valentinova?»

— Nu! — māte steidzināja. — Stāsti, Igor!

Viņš sāji pasmaidīja.

— Mamm, paklau, mamm! — ciezdams pats sevis un mātes deļ, Igors Savovičs teica. — Vai patiesi tu joprojām nesaproti, ka ar mani nekas nav noticis? Ir noticis tas, kam bija jānotiek agrāk vai vēlāk. Vai nav vienalga, kā tagad mēdz sacīt. Es tevi kvēli ludzu, nejautā man vairs, kas ar mani noticis. Sākšu kost pretī.

Zaļie mātes rīta svārki, daudzkrāsainās stāvlampas apgaismoti, arī likās daudzkrāsaini, bet melnie, bez neviena sirmumiņa mati — gluži otrādi — šķita sirmi.

— Es neciešu demagoģiju! — paraustījusi plecus, māte teica.

— Es nevaru ciest šis vārsmas: «Kopš bērna kājas man netīk gludens, man mīļas šķautnes, kaut jau rudens!»

...Vaniļas smarža reibināja, skurbināja, lika pat mazliet sagrīļoties. Dega liela un resna svece, griestus balstīja resnas sijas, pie resnajām durvīm karājās resna ķēde, kuras īstenībā nebija, šūpojās resnais vēzēklis — ķēde... Kā gan Igors Savovičs varēja atcerēties vecmāmuļu, balsi, kas teica: «Kam tīk vaniļas torte?» Kā viņš varēja dzirdēt vecmāmuļas balsi, ja māte pirms septiņiem gadiem bija sacījusi: «Tēvs ne reizi mūžā nav tevi redzējis!»

— Un tomēr kaut kas ir noticis, mamm! — Igors svarīgi pavēstīja. — Ja par šo atgadījumu uzrakstītu romānu, tam varētu likt skaistu virsrakstu: «Igora Goļcova garāža,» — līdzīgi tam, kā ir «Pelnrušķītes lamatas», «Kaķa šūpulis» un tā tālāk un tamlīdzīgi.

Mātes miers un parastā izturēšanās varēja izraisīt bailes, tā pati par sevi būtu brīnišķīga, ja vien Jeļenai Platonovnai nepiemistu reti sastopams talants neticami sarežģītās situācijās izlīdzēties ar brēcoši vienkāršiem «jā» vai «nē», «var» un «nevar», «darīsim tā» un «tā nedarīsim». «Cilvēkam, dabiski, gribas izvairīties no visādiem sarežģījumiem,» Igors Savovičs bieži domāja, lai tiktu skaidrībā par galveno, «taču ne vienmēr, sasper viņu jods, ne vienmēr!» Šie «jā» un «nē» ir tranzistors, metāls, kam piemīt sevišķa spēja vadīt elektronu plūsmu kādā noteiktā virzienā vai arī ne. «Jā» un «nē» — tie šķiet vienas vienīgas smadzeņu šūnas, daļiņas, milimikronu lielas daļiņas produkts, daļiņas, kas spēj noteikt — «jā» vai «nē».

— Varbūt tu zini, kur meklējama mana vaina? — māte pavaicāja ierastā tonī. — Ja noticis nenovēršams ļaunums, tad jāvaino mani. Bet kādā ziņā?

Viņa to teica it kā izgudrēm, lai Igors Savovičs vēlreiz pārliecinātos, ka viņa bailēm no mātes pārliekās centības jebkuru sarežģījumu novest līdz absurdam elementārumam, ir liels pamats.

— Tu, kā parasti, esi mani piespiedusi pie sienas, mamm! — Igors Savovičs sacīja. — Bet ko lai iesāk, ja tava vaina ir nelaime? Un ko lai daru es, ja tikai šodien, pirms divām stundām, nodomāju, ka es tevi, savu īsto māti, nepavisam nepazīstu?

Igors Savovičs skumji nolieca galvu. Viņš nodomāja, ka slikti pazīst māti, tādēļ ka viņš uzticīgi un akli mīl to un pat tagad, trīsdesmit gadu vecumā, viņš mīl to kā puišelis, ticēdams mātes nemaldīgumam un visspēcībai. Mamma, māmulīte — viņa ir visu bēdu un prieku sakums un gals. Palikdama ārēji apvaldīta un pat šķietami vēsa, māte visu mūžu Igoram kalpoja uzticīgi, pašaizliedzīgi un, šķiet, atdeva šai kalpošanai dēlam vairāk nekā visam pārējam: darbu, mīlestību pret vīru, sievietes tieksmi skaisti ģērbties.

— Ja es esmu vainīga, — mate teica, — ja esmu vainīga, tad man ir tiesības zināt savu vainu. Kaut vai tādēļ vien, ka to dažreiz var izpirkt.

Ne senāk kā pirms stundas Sergejs Sergejevičs Valentinovs, īstais tēvs, stiprs, gudrs, drosmīgs cilvēks, slēpdams acis un gatavs vai zemē ielīst aiz kauna, Igoram Savovičam meloja tik neveikli un nemākulīgi, kā mazs bērns sper pirmos soļus. Tagad Igoram Savovičam pretī sēdēja vēl jauna un skaista sieviete, viņa māte, un bija tik dabiska un patiesa, ka bija jādomā par patiesības un nepatiesības relativitāti. Māte, bez šaubām, visu, ko darīja dēla Jabklājības vārdā, uzskatīja par pareizu, bet Igors Savovičs, mērodams visu ar savu mērauklu, vienīgi gļēvi uz mirkli pieļāva domu, ka mātes patiesība ir meli, kas viņu, Igoru, pārvērtuši kamielī ar pārmēram smagu nastu uz muguras.

Tas bija šausmīgi vēl arī tāpēc, ka māte Igoram Savovičam nekad nebija melojusi un, līdzko dēls bija iemācījies runāt un kaut ko saprast, Jeļena Platonovna arī no viņa prasīja, lai viņš vienmēr būtu patiess. Inteliģentajā, mierīgajā Goļcovu mājā, kur viss ritēja kā pa diedziņu, meli tika uzskatīti par vissmagāko noziegumu. Sasist dārgu kristāla vāzi, ar kaķeni piebeigt kaimiņienes mīļo kaķi, barbariski sadauzīt ienīsto p’ianīnu — tas viss tika uzskatīts par sīkumu, tīro nieku, ja atklājās, ka Igors ir melojis. Trīs četras dienas mājā valdīja sēras, māte un tēvs klīda no istabas uz istabu, pie pusdiengalda blenza šķīvī, izskatījās novājējuši un bāli, un tas viss tikai tādēļ, ka Igors uz jautājumu: «Kur tu biji?» — bija atbildējis: «Ķinītī!» — bet nejauši tika uzzināts, ka viņš kopā ar draugiem klīdis pa krastmalu. Igoru pārliecināja ar vārdiem un faktiem, ar pašu dzīvi, ka meli — tā ir gļēvulība, tas ir pats briesmīgākais no visiem cilvēka trūkumiem, un māte tāpēc nekad neteica vārdu meli, bet gan sacīja stindzinošo: «Mans dēls ir gļēvulis!»

— Mamm, kā tu domā, vai Valentinovs varēja uzzināt, ka es esmu viņa dēls? — Igors Savovičs jautāja. — Man šodien nez kāpēc likās, ka viņš ... Vismaz nojauš.

Jeļena Platonovna klusēdama pašūpoja galvu.

— Tas nevar būt! — viņa mierīgi un pārliecināti teica. — Valentinovs ir tāds cilvēks, ka jau sen būtu sevi nodevis. Ar viņa emocionālo raksturu grūti glabāt noslēpumus. Bet nu jau vairāk nekā pieci gadi, kopš tu ar viņu mierā un sadraudzībā dzīvo plecu pie pleca, un tas man patīk!

Māte pēkšņi pievēra acis un nodūra galvu.

— Es esmu priecīga, Igor, ka tu mazliet esi iemīlējies Sergejā Sergejevičā, — viņa turpināja. — Bet vēl patīkamāk, ka ValentK novs pienācīgi novērtējis tavas spējas.

Kur palikusi Svetlana? Atmetusi rokas aiz galvas, viņa guļ gultā, stingu skatienu lūkojas «Ķīmiskās tīrītavas» izkārtnes neona atgaismas izrotātajos griestos un pacietīgi un bikli gaida atnākam vīru. Nolāpītā neona «Ķīmiskā tīrītava» uzjunda tādas jūtas, kas angļu strādniekiem pagājušā gadsimta sakumā lika dragāt stelles, tās uzskatot par visu proletariāta nelaimju pirmcēloni. Igors Savovičs tūkstošiem reižu ar baudu bija nodomājis, cik brīnišķīgi būtu ar garu automāta kārtu sadragāt šīs neona caurules — itin visas līdz pēdējai.

— Tomēr iešu un likšos slīpi! — Igors Savovičs nebēdnīgi teica. — Kā izrādās, esmu pamatīgi noguris, lai gan, kā saka Valentinovs, sa-vā va-ļā izgulējos meža pļavā ... — Viņš nogaidoši pasmaidīja. — Mammuk, tev ir kāda nojausma, kā šis trādi-rīdiņš var beigties? Tas — pirmkārt! Un, otrkārt, vai Svetlana saprot šīs katastrofas apmērus?

Tēvs, tas ir, patēvs Sava, rīkojās ļoti gudri, ka neko nedarīja bez mātes ziņas un uzticēja viņas gudrajām un stiprajām rokam māju un ģimenes nākotni. Un, lūk, tagad arī, otrajā nakts stundā, nenodzīvojusi Romskā pat vienu dienu, māte ne tikai bija aptvērusi, cik liela ir šī nelaime, bet arī — Igors Savovičs par to bija pārliecināts — gudroja, ko iesākt pēc tam, kad katastrofa jau būs aiz muguras.

— Es domāju, ka Svetlana neizprot, cik tas bīstami, — mate teica. — Viņai šķiet, ka noticis nepatīkams un muļķīgs atgadījums, nekas vairāk ... Tāpēc viņa ir tik bezpalīdzīga un apjukusi.

— Svetlana ir labs cilvēks, — Igors Savovičs domīgi teica. — Un tik lētticīga, ka viņu var iepiņķēt jebkurā lietā.

Pēdējos vārdus Igors Savovičs pateica tādā toni, it ka atzītos, ka arī viņu pašu «iepiņķējuši» un viņš zina, ka drīz vien kā pasakā katrs saņems pēc nopelniem.

— Rīts gudrāks par vakaru, — ar atvadu smaidu uz lūpam sacīja māte. — Tu atceries, ka es tevi reti slavēju, Igor? Zēna gados tu apvainojies, prasīji: «Pasaki kaut ko labu!» Tagad tas liekas smieklīgi, vai ne? ... Man pa prātam tava pašreizējā nostāja. Tu esi īsts vīrietis, Igor!

— Ar labu nakti, mamm!

— Saldu dusu, dēls!

Sestā nodaļa DZĪVESBIEDRI

Igors Savovičs bija pārliecināts, ka Svetlana nav aizmigusi, tomēr — drošs paliek drošs — guļamistabā iegāja uz pirkstgaliem, nokļuvis tumsā, saprata, ka sieva aizvilkusi portjeras, lai istabā neiekļūtu daudzkrāsainā neona «Ķīmiskās tīrītavas» at-gaisma. Bija karsti, tveicīgi un tik klusu, ka varēja dzirdēt paša elpu. Igors Savovičs sastinga uz vietas — acīm vajadzēja aprast ar tumstu Pamazām no tumsas iznira mebeļu apveidi: tik tikko saskatāmās gultas, divi naktsgaldiņi, drēbju skapis, trīsviru spogulis. Gultas bija tukšas.

— Svetlana! — Igors Savovičs čukstus pasauca.

— Es neguļu! — atskanēja sievas balss, taču nevis no gultas, bet nez no kurienes. Igors Savovičs nodomāja, ka pārklausījies, taču pēkšņi guļamistaba uzziedēja visās neona krāsās. Svetlana, kā izrādījās, bija stāvējusi aiz cieši aizvilktajiem aizkariem un skatījusies laukā.

— Nevaru aizmigt, — viņa teica gurdenā balsī. — Noriju divas tabletes nembutāla, nelīdz ...

Pa logu guļamistabā plūda vēsa gaisa straume, papeļu un ceļmalas zāles svaigā nakts smarža, bet visu šo jaukumu bez žēlastības nogalēja «Ķīmiskās tīrītavas» neona gaisma. Kad agrāk Igoram vajadzēja izvēlēties starp gaisa trūkumu un neonu, viņš nedomādams vilka ciet smagās portjeras, bet šodien viņam likās pareizi un nepieciešami ļauties mocībām, ko sagādāja izaicinošie, daudzkrāsainie neona burti. «Kaisu pelnus sev uz galvas!» ar humoru viņš nodomāja un vairs nelikās zinis par slikto kaimiņieni — pilsētas ķīmisko tīrītavu.

— Ģērbies nost, liecies ...

Igors ļzģērbās, apgūlās, līdz viduklim apsedzās ar palagu. Kājas atradās violetā burta mirgā, gūžas — zaļā, ar sarkano burtu nepaveicas — tas apgaismoja gultas galvgali; sarkanā gaisma līs pāri sejai, ja vien Igors Savovičs kaut mazdrusciņ pacels galvu uz spilvena.

— Tagad es aizmigšu, — Svetlana teica. — Es aizmiegu tūlīt, līdzko tu esi aizmidzis.

Tas ieinteresēja Igoru Savoviču.

— Vai tad es vienmēr iemiegu pirms tevis? — raudzīdamies griestos, viņš jautāja.

— Vienmēr! — Svetlana droši atbildēja. — Tu ar vaļā acīm ilgi guli uz muguras, tad acis aizver un vēl paguli labu laiku, pēc tam pagriezies uz kreisajiem sāniem un uzreiz aprimsti. Es iegrimstu miegā pēc dažām minūtēm.

Kā izrādījās, no Svetlanas redzes viedokļa eksistēja vesels vīra iemigšanas rituāls, kas sastāvēja no zināmiem nemainīgiem lielumiem. Tomēr Svetlanai nebija ne jausmas, ka, pagriezies uz sāniem, Igors Savovičs aprima vien tādēļ, ka centās ciešāk piespiest pie guļvietas sāpju un baiļu novārdzināto kreiso auguma pusi. Tas vilkās ilgi, un Svetlana tā arī nezināja, ka vīrs iemieg, pagriezies uz labajiem sāniem, pāris stundu vēiāk nekā viņa.

— Vai es krācu? — Igors Savovičs jautāja. — Beidz smalko-ties, saki atklāti.

— Krāc. Es saudzīgi uzlieku tev pirkstu uz pieres, un tu tūlīt pārstāj ...

Dīvaini, ka par krākšanu naktīs Igors Savovičs uzzināja vienīgi no sievas, bet tas bija izskaidrojams vienkārši. Kopš bērnības Igoram Savovičam bija sava atsevišķa istaba, studentu kopmītnēs viņš nekad nebija dzīvojis, pionieru nometnēs un studentu vienībās nebija bijis, Veseņinskas pludināšanas iecirknī tūlīt dabūja divas istabas, Romskā — veselu dzīvokli.

— Bet es nevienu reizi neesmu dzirdējis, ka tu krāktu, — Igors Savovičs teica. — Tevi gandrīz nedzirdu.

Viņi gulēja uz muguras, raudzījās raibajos griestos un saprata, ka atlikt nedrīkst — bīstami — un tātad jāsāk garā un smagā saruna, bet viņi jau tā bija noguruši, nepietika spēka un gribējās tikai viena: nekustīgi gulēt un klusēt, jau iepriekš samierinoties ar šonakt neizbēgamo bezmiegu, un viņi gulēja klusu, ieklausīdamies, kā garām šai sasodītajai ķīmiskajai tīrītavai metāliski dim trauksmaini papēdīši, tur steidzas mājup kāda aizkavējusies sieviete.

— Man prātā ienāca amizanta doma, — Igors Savovičs jautri teica. — Drīz būs pieci gadi, kopš esam precējušies, bet, manuprāt, mēs nevienu reizi neesam sastrīdējušies. — Kļuvis mundrāks, viņš žigli pagriezās ar seju pret Svetlanu. — Es taču nekļūdos? Paklau, varbūt tu atceries kaut ko līdzīgu ķildai? Nu, tā, kā tas ir citiem: sākas no nieka, viens uz otru kliedz, skaļi cērt durvis, pēc tam nerunā, tad līgst mieru . .. Vai kas tāds ir bijis?

Igors Savovičs redzēja, ka Svetlana saspringti domā, pierē viņai iegūla vertikāla rieva, kas uzradās ikreiz, kad viņa par kaut ko mokoši prātoja. Tad jau Svetlana arī sev pirmo reizi uzdevusi šo jautājumu: vai viņi kādreiz ir ķildojušies vai ne?

— Neatceros, — Svetlana beidzot teica. — Nē taču, mēs abi nekad neesam ķildojušies tā, kā tu saki...

— Bet kā tad esam ķildojušies? — Igors Savovičs jautāja, atkal pagriezdamies uz muguras. — Kā mēs abi esam ķildojušies, Svetlana?

Viņi brīdi klusēja.

— Nekādi! — viņš saklausīja. — Padomā tik, mēs nekad neesam ķildojušies.

Viņam likās, ka Svetlana grasās apgulties uz muguras, taču viņa pārdomāja un joprojām runāja, vērdamās griestos.

— Nesaprotu, uz ko tu tēmē? Vai tik ne uz to, kā laukos teic: «Kas ķīvējas, tie mīlējās!»

Igors Savovičs viegli, pat pašam to neapzinoties, palaida gar ausīm vārdu «mīlējās», pūlēdamies nepazaudēt domu pavedienu,

pārsteidzīgi mainīja pozu — parāvās tuvāk gultas galvgalim, un acīs ieš|ācās sarkanā neona gaisma. Bija tāda sajūta, it kā negaidīti un ne par šo, ne to būtu iecirsta pamatīga plauka. Igors Savovičs ar visu augumu sarāvās, sāka smagi elpot un noslīdēja no spilvena. Bija vajadzīga vismaz minūte, lai mazliet nomierinātos.

— Tu jautāji, uz ko es tēmēju? — viņš indīgi atkārtoja. — Ne uz ko netēmēju. Jau vairākas dienas — un tu to redzi — es vācu ziņas par tādu Igoru Savoviču Go|covu. Kas viņš ir par cilvēku? Kur strādā? Kā strādā? Kāds viņš ir? Labs vai ļauns, g|ēvulis vai vīrs ar raksturu. Velns ar ārā, man nekad nebūtu ienācis prātā, ar ko tādu noņemties, ja izmeklētājs Seļezņovs nebūtu nostādījis jautājumu krasi: «Kas kurš ir?» — Pēkšņi viņš klusu iesmējās. — Nu, un es kliedzu uz sievu. Ja arī tu sāksi kliegt, notiks pirmais ķīviņš ... Tu klusē? Kādēļ?

Svetlana klusēja tādēļ, ka smēķēja. Kamēr Igors Savovičs norunāja garo, nikno tirādi, viņa paguva sameklēt cigareti, aizsmēķēt, un viņš — nesmēķējošais ārstu dēls — saoda dārgas tabakas smaržu, no kuras cērtas ciet elpa. Tas bija pirmais gadījums viņu kopdzīvē, kad Svetlana smēķēja guļamistabā.

— Igor, rīt no rīta tu iesi pie izmeklētāja, — viņa teica. — Parunājies ar mani atklāti . . . Saki taisnību! Tas ir labāk nekā drausmīgā neziņa ... — No satraukuma viņa aizrijās ar dūmu. — Kāpēc mana mamma un pulkvedis Sirotins ar tādu satraukumu gaida papus atgriešanos? Mamma raud, taču nekā nesaka, bet krusttēvs — vecais Kuļmanakovs — izmeta: «Ko tu tēvam esi ievārījusi, nesapraša aptaurētā!» — Svetlana brīdi klusēja. — Bet šodien no rīta šurp uz māju piezvanīja Kirova rajona izpildkomitejas priekšsēdētājs — uzvārdu neatceros — un nomāktā balsī palūdza, lai rīt no rīta aizeju pie viņa ... Pagaidi, nepārtrauc mani! — Svetlana lūdzoši teica, lai gan Igors Savovičs pat netaisījās to darīt. — Ap vieniem dienā institūtā iedrāzās aktrise Golubkina un, iestūmusi mani visnomaļākajā kaktā, teica: «Jūs varat glābt tēvu, ja sacīsiet, ka iesniegumu par garāžas celtniecību uz rajona izpildkomiteju aiznesa jūsu vīrs.» Pēc tam viņa mani kvēli lūdza — nevienam neteikt par tiem piecsimt rubļiem, ko es viņai iedevu avansam ... Ko tas viss nozīmē?

Svetlana apsēdās gultā, ar rokām aptvēra celīšus, viņas galvu ietina dūmi, ko «Ķīmiskās tīrītavas» reklāma krāsoja visādos no-toņos. Tas bija necerēti skaisti un atgādināja varavīksni.

— Es nojaušu, ka visi ceļi ved uz manu mašīnu un garāžu, bet... Igor, man bail pat domāt tālāk ... Ko mēs esam nopirkuši? Zagtu īpašumu? Nopirkuši nelikumīgi, un mums atļāvuši to darīt? Ak dievs, es nevis runāju, bet šļupstu ... Tu man paskaidro, kādu noziegumu mēs esam pastrādājuši?

Kad Svetlana apklusa, Igoram Savovičam jau bija rāms, mierīgs, līdzsvarots noskaņojums. Svetlanas balss, satrauktie jautājumi, mokoši saspringta poza, drebošie pirksti bija pamodinājuši viņā žēlumu un domu par to, cik gan viņa ir maziņa, trausla, pacietīga, laba un uzticīga. No mātes un tēva, tāpat kā Igors Sa-vovičs no saviem vecākiem, Svetlana bija mantojusi vecu laiku uzskatus par laulības dzīvi, ģimeni, vīru un sievu. Karcevu un Goļ-covu mājās, kaut arī vārdi atšķirīgi, būtībā vienādi izturējās pret ģimeni — kā pret svētumu. Reiz, piemēram, noskaidrojās, ka Svetlanas mate un Igora Savoviča māte, runājot par ģimeni, lieto vienu un to pašu militāro terminu — aizmugure, tai jabut stiprai, drošai, tadai, uz ko var paļauties, ja cilvēks grib mierīgi dzīvot un strādāt. Igors Savovičs un Svetlana audzināšanas ietekmē bija ģimene, neviļus tiecās viens pie otra, uzskatīja par dabisku parādību sacīt «mēs», «mums», «mūsu», bet Svetlana tikko bija teikusi «manu mašīnu», lai gan sacīja «mēs», runādama par garāžas pirkšanu. Un viņai bija tiesības uz šo vietniekvārdu, jo garāžu pirka viņa — Svetlana Karceva, bet vīrs — Igors Goļcovs piekrita pirkšanai un pat samaksāja naudu. Tātad «mūsu», kad ir runa par pirkšanu, bet «mans», kad tiek pieminēts jau iegūtais. To vajadzēja cieši likt aiz auss cilvēkam, kas pēc sešām septiņām stundām dosies pie izmeklētāja Seļezņova uz nopratināšanu.

— Mani nav jālūdz, lai esmu atklāts, — Igors Savovičs teica. — Es gluži vienkārši nevaru iet pie izmeklētāja Seļezņova, neaprunājies ar tevi... Tu smēķē, smēķē vien. Runāšana būs gara — kā manā istabiņā. Tu atceries?

Ar to bija domāts Igora Savoviča vecpuiša dzīvoklis, uz kurieni Svetlana sākumā skrēja tumsā un manījās prom, pirms nebija uzaususi diena. Bija pagājuši gandrīz pieci gadi, bet atmiņas uzdvesa prieku un maigumu.

— Vai pārvākties pie tevis? — Svetlana aši jautāja. — Jeb vai arī ne — pēc tam, pēc tam .. . Runā!

Igors Savovičs ieslēdza lasīšanai paredzēto lampu, no naktsgaldiņa paņēma zaļu, biezu grāmatu, atvēra to, pašķirstīja un ātri uzgāja nepieciešamo.

— Tā saucas «Un tomēr lazdas zaļo», — viņš teica. — Tas jau ir vēlīnais Simenons — gudrs pusmūža cilvēks ... Paklausies, ko viņš raksta, kaut gan citāts būs diezgan garš ... «Katrs laulāts pāris — lai saka, ko grib, — apvieno sevī ne tikai divas individualitātes, bet arī divas ģimenes, divus klanus. Jaunās ģimenes gars, tās atmosfēra, tās dzīvesveids vienmēr sevī slēpj kompromisu starp diviem dzīvesveidiem — un viens no tiem neizbēgami gūst virsroku. Tā ir kauja, kurā vienmēr būs uzvarētājs un uzvarētais; dabiski, ka uzvarētā sirdī paliek ja ne gluži naids, tad vismaz īgnums .. .» Tā! — Viņš aizcirta grāmatu ciet un nevērīgi nometa to uz naktsgaldiņa. — Šitento vajadzētu labi «parpīpet», luk, ko es jums teikšu, pilsonīt... Bet ko tu domā sami sakarībā?

Sieva joprojām smēķēja, skatījās tieši uz priekšu, krekls bija nošjucis, atsegdams mazu, apaļu un vizmojošu plecu — uz tā rotājās violets atspīdums.

— Ja spriežam loģiski, Simenons mūsu gadījumu atstāj ārpus spēles, — Svetlana domīgi teica. — Tagad, šķiet, es saprotu, kāpēc tu pēkšņi centies atcerēties, vai mēs kādreiz esam ķildojušies vai ne... — Viņa spēji pagriezās pret vīru, uzmeta viņam skatienu, novērsās. — Es nejūtu pret tevi nedz naidu, nedz īgnumu. Bet tu?

Svetlana no garā citāta bija uztvērusi galveno, tomēr sarežģītības mezgla punktu saskatīja svarīgā, bet — ak vai! — ne vienīgajā apstāklī, un līdz ar to šī sarežģītība izgaisa — un nācās no jauna ķerties vērsim pie ragiem. Igors Savovičs vēl mazliet padomāja, tad teica:

— Es arī nejūtu nedz naidu, nedz īgnumu ... Bet vai tu pievērsi uzmanību «diviem klaniem»? — Viņš šos vārdus izrunāja piesardzīgi, it kā tumsā taustīdamies pa svešu istabu. — Mēs abi tomēr esam auguši dažādos apstākļos. Rupji izsakoties, tu esi lauciniece, es — pilsētnieks, bet mēs ne reizi neesam jutuši, ka mūsu klani ir dažādi . .. Mēs ar tevi esam no vienas arodbiedrības, kā labpatika izteikties kādam institūta pasniedzējam... Tu saproti, par ko es runāju?

— Saprotu.

Igors Savovičs arī apsēdās. No malas skatoties, viņi droši vien būtu šķituši ērmoti: divi cilvēki sēž savās gultās, lūkojas turpat sev priekšā, ir saspringti, satraukti — katrs par kaut ko savu —,' atsvešinājušies, jo runājas nevis aiz vēlēšanās tuvināties, bet gan apstākļu spiesti. Abi juta — ja jau pieminēti klani, uzvarētāji un uzvarētie, nāksies aizrakties tālu, tik tālu, ka attiecību noskaidrošanai var nepietikt visas īsās vasaras nakts.

— Saki, Svetlana, — vai tev patiešām patīk tavs darbs? — Igors Savovičs noprasīja. — Zināms, smieklīgi, ka es to jautāju mūsu kopdzīves piektajā gadā, tomēr pasaki: tu esi aizrāvusies? Es tevi redzēju uz katedras — tu man likies patiesa. Bet vai tā tas patiešām ir?

Pēdējo frāzi Igors Savovičs piemetināja tāpēc, ka no pieredzes zināja, cik grūti dažkārt atšķirami cilvēki, no kuriem viens patiešām aizrāvies ar savu darbu, bet otrs tikai tēlo entuziastu. Piemēram, pats Igors Savovičs daudziem, tai skaitā visai pieredzējušiem ļaudim, atstāj aizrautīga darboņa iespaidu. Nemitīgi telefona zvani, uz galda vāki ar dokumentiem, domīgi sarauktas uzacis ...

— Es mīlu savu darbu, — Svetlana atbildēja. — Pašlaik tas ir vienīgais, par ko es esmu pilnīgi droša ... Igor, es zinu, kāpēc tu to jautā.

— Kāpēc?

— Tev gribas zināt, kāpēc tu nevari ciest savu darbu?

«Tad nu gan ir formulējums!» Igors Savovičs kā apstulbis nodomāja. «Nevari ciest!» Vairāk nekā gadu viņš vadīja jaunās tehnikas nodaļu, jau piekto gadu ir galvenā inženiera vietnieks, kad gan Svetlana pirmoreiz atskārtusi, ka viņš uz darbu katru dienu iet kā pie karātavām. Igors Savovičs pat šobrīd, kad dzīve viņu ar pieri triec pret mūri un liek drudžainā steigā tikt par sevi skaidrībā, mazdūšīgi glābjas no domas, ka jau sākotnēji pieļauta nelabojama kļūda. Bet kas var būt briesmīgāks par to, kā trīsdesmit gadu vecumā atskārst, ka nedari to, ko vajadzētu, ka ienīsti to, kas aizņem trešo daļu tava laika un pat sapņos valda pār tevi.

— Svetlana, paklau, Svetlana, — Igors Savovičs teica. — Kad tu nāci pie atziņas, ka es neieredzu trestu un visu, kas ar to saistīts? Un kāpēc tu klusēji?

Cigaretes dūmi, gaisam viļņojot, izlocījās, nolaidušies zemāk, iekrāsojās zaļa toni un šķita līdzīgi kustīgiem, sapiņķētiem ūdensaugiem.

— Jau sen, — Svetlana teica. — Bet es klusēju. Kāpēc? — Viņa kari vilka cigaretes dūmus. — Cerēju, ka gan jau būs labi. Nezināju, ko ieteikt vietā. Galu galā — baidījos... Pēdējā laikā...

— Nu! Turpini, lūdzu.

_ — Pēdējo gadu vai pēdējos pusotrus gadus es dzīvoju nemitīgas bailes par tevi, kaut arī vēl šobrīd nesaprotu, no kā es baidījos ... No nelaimes? — Igors Savovičs juta, ka sieva rūgti pavīpsnā. — Nelaime piemeklēja, bet tas ir tīrais nieks salīdzinājumā ar to, kas ar tevi noticis un notiek. Es redzēju, cik tev slikti, bet palīdzēt nekādi nespēju ... Likās, ka tu ... Grūti atrast īstos vārdus ... Man šķita, ka tu grimsti tādā kā snaudā, zaudē savu personību, it kā tev vairs nebūtu ne vārda, ne uzvārda. Staigā kā pa sapņiem, domā kā pa sapņiem, ne dzīvs, ne miris. — Cigarete bija nosmēķēta, varēja dzirdēt, kā Svetlana to dzēš pelnu traukā. — Es zinu, ka tu biji pie ārsta. Bet tev nav zināms, ka profesors uzaicināja pie sevis mani, līdzko tu biji aizgājis no viņa. Psihiatriem ir tāds paradums — aptaujāties par slimnieku tā tuvākajiem radiniekiem. Profesors ar mani runājās divas stundas ...

— Vai tu nevarētu iztikt bez pauzēm? — Igors Savovičs dusmīgi pavaicāja. — Un, lūdzu, neizvēlies izteicienus. Starp citu, nevajag aizsmēķēt otru cigareti.

— Vajag! — sieva atsaucās. — Notiek kaut kas sen aizmirsts: nakts saruna. — Noklikšķēja šķiltavas. — Profesors runājās ar mani divas stundas, viņš staigāja pa kabinetu, tā ari ne reizes neapsēzdamies, kamēr es tur biju, necēla telefona klausuli... Kāpēc es visu to stāstu? Tāpēc, ka tu esi iedzinis profesoru strupceļā. Bajandurovs teica: «Jūsu vīram, domājams, ir jo krasi izteikta endogēnā depresija, bet tās rašanās iemesli ir mīkla. Dīvains gadījums! Nav ne vismazākās norādes uz kādu ārēju faktoru, kas varētu būt slimības ierosinātājs... Jūsu vīram pārāk labi veicas un šķiras dzīvē, lai mēs meklētu negatīvas emocijas.» Biju nolēmusi tev nestāstīt par savu tikšanos ar profesoru, kaut gan ārsti no klīnikas jau trīs reizes zvanīja, lai tu ierodies uz apskati pie Bajandurova. Es tev neteicu ...

— Kāpēc?

— Es baidījos no tevis, Igor! Tu biji galīgi nekomunikabls, pilns ļaunas ironijas un biedējošas grūtsirdības pārņemts. Likās, ka tu tā vien gaidi izdevīgu gadījumu, lai uzbruktu, vienalga, kam... — Jau atkal noknikšķēja šķiltavas, jo cigarete bija apdzisuši. — Turklāt es jutos vainīga pie tā, kas ar tevi notiek, uzskatīju, ka man, nevis medicīnai jāsniedz tev palīdzīga roka. Bet es nezināju, kā to izdarīt.

— Tu saki «nezināju», «jutu» — tas viss ir pagātnē. Bet vai tagad zini?

Viņi sēdēja gultās tā, kā to slimnīcā ārstu apgaitas laikā dara ne īsti staigājošie, bet arī ne gluži uz gultas gulošie slimnieki. Aiz godbijības pret ārstiem viņi pieceļas sēdus, izslējās, cenšas izlikties mundri, braši, jautri, sak, vēl mazliet — un varēs celties kājās.

— Tagad es nomanu, ka esmu tev kaut kā nodarījusi ļaunu, — Svetlana teica. — Kaut kur es esmu rīkojusies aplam. Man var piedot, var nepiedot, bet aplamu rīcību tomēr var labot, lai cik lieli upuri būtu vajadzīgi. Taču ir daudz briesmīgākas lietas. Par to domājot vien, jau gals klāt. Es nepārspīlēju ...

Klusuma brīdī Igors Savovičs prātoja, ka tomēr vajadzētu iziet laukā un jaunā mēness gaismā apmētāt ar akmeņiem «Ķīmiskās tīrītavas» reklāmas trauslos neona burtus. Iedžinkstēsies stikli, uzliesmos elektrisks zibens, no kaimiņu namiem izskries pārbiedēti cilvēki, ieraudzījuši un atskārtuši, kas noticis, laimīgi iebrēksies, ka noskanēs visa pilsēta, pacels Igoru Savoviču uz rokām un triumfa gājienā nesīs gar prospektu līdz pašam tā galam.

— Es nesaprotu, par ko tu runā, — Igors Savovičs teica. — Tu tomēr pārspīlē savu vainu, domādama, ka varēji man palīdzēt. Tu esi bezspēcīga. — Viņš pavīpsnāja. — Notikumi ir risinājušies saskanīgi, dabiski un viennozīmīgi. Kaut kam bija jānotiek, un tas ir noticis. Vai zini ko? Dod man cigareti...

Igors Savovičs nemākulīgi aizpīpēja, šķiltavas atdeva atpakaļ sievai; ievērojis, ka viņa atkal ar abām rokām aptver ceļgalus, darīja to pašu. Viņš patiešām nesaprata, ko nozīmē «ir daudz briesmīgākas lietas, par to domājot vien, jau gals klāt»/bet jautāt Svetlanai negribējās, lai nesabāztu visu vienā mai^ā ar viņa savādo, smago slimību. Igoru Savoviču pārsteidza jau tas, ka Svetlana, kā izrādās, pirmā ir pamanījusi, ka nav vairs labi. Tiesa, arī viņam jau pirms kāda gada šad tad ienāca prātā, vai tik viņš nav slims, bet viņš vienmēr atrada iespēju, kā sevi nomierināt, kā savās acīs attaisnoties, un tas turpinājās tik ilgi, līdz vienreiz ...

— Svetlana, — Igors Savovičs lietišķi jautāja, — vai tu neatceries, kad pirmoreiz pamanīji slimības pazīmes?

— Aizpagājušā gada decembrī, — Svetlana tūlīt atbildēja.

— Tu jauci ārā kārtējo pulksteni, es iegāju un ieraudzīju, kā tu nekustīgi sēdi un stingi blenz logā ...

Tātad pusotru garu gadu Svetlana dzīvoja bailēs un gaidās, cerībā un šaubās. Cik gan grūti viņai bijis, nabadzītei! Gaidīt, cerēt, strādāt, klusēt, aizvien smaidīt, jo Svetlana nekad neatļāvās vīra klātbūtnē izskatīties skumja vai nogurusi, graut teicamo mājas kārtību. Bet nu šī sieviete, viņa sieva, sēdēja blakus gultā, ar rokām aptvērusi ceļus; viņi pazīst viens otru vairāk nekā piecus gadus, apprecējušies aiz mīlestības, kā paši domāja; dzīvojuši kopā ilgi un, kā tikko noskaidrojās, bez ķildām, bet nu neizprotamā kārtā sēdēja viens no otra divu metru attālumā, katrs savā gultā, sēdēja ērmotās pozās un, nelaimes piemeklēti, nevis apvienojās, sakļāvās ciešāk, bet gluži otrādi — juta atsvešinātību, paši nezinādami — kādēļ.

— Ar mani nevar garlaikoties! — Igors Savovičs pajokoja.

— Var domāt, ka es nupat esmu piedzimis. Tā, piemēram, es neatceros, kad viesistabā uzradās trīsžuburu stāvlampa.

— Es to nopirku pavasarī... Tu vēl teici, ka tev patīk.

Tie nu gan bija numuri!

— Bet pašlaik es domāju par to, ka četru gadu laikā nevienu reizi neesmu tev pavaicājis, vai mūsu ģimenes dzīve ir izdevusies vai arī ne? — Igors Savovičs piesardzīgi turpināja. — Droši vien tāpēc, ka visās malās to vien dzird: «Cik brīnišķīgs pāris ir šie Svetlana un Igors Goļcovi!» Saki — vai tu kādreiz esi apcerējusi mūsu ģimenes dzīvi?

Svetlana šūpojās no viena sāna uz otru, bet zobos jau bija iesprausta jauna cigarete, no viņas uzvēdīja dzestrums tāpat kā no atvērtā loga.

— Ieklausies sevī no malas, ko tu runa, Igor! — Svetlana dobji atteica. — Es nedomāju, ka tu vari būt tik cietsirdīgs. — Viņa ievilka elpu, lai varētu runāt mierīgāk. — Pēdējos divus gadus es to vien daru, kā domāju par mums ...

— Un kā ir?

— Ja es zinātu, es nesedetu ka muļķe gulta un neuzklausītu tavus aplamos jautājumus. «Kad uzradās trlsžuburu stāvlampa? Kad es saslimu?» Mans jautājums ir grūtāks: vai mums vispār ir ģimene vai ne?

Igoram Savovičam ienāca prātā aplama doma, ka viņu ģimenē nebija skandālu un konfliktu tāpēc, ka visus šos gadus ir briedusi izvēle: dzīvot kopā vai nedzīvot? Ja Igors Savovičs nevarēja atcerēties, kad pirmo reizi juties slims, tad varbūt līdz šai sēdēšanai divās gultās viņi ir nonākuši paslepen, nemanāmi, kvantitātei pāraugot kvalitātē.

— Ko tad tu izsecināji? — Igors Savovičs jautāja. — Es tevi lūdzu, saki, neko neslēpjot...

Svetlanas galva šobrīd atradās violetajā gaismā, mati — kastaņbrūni un biezi — vizmoja'skaistā sirmumā, un viņš nodomāja, ka sievai piestāvētu sirmi krāsoti mati. Viņa šķita cienījamāka un vecāka, bet Svetlana vienmēr kļuva glītāka, kad nelikās tik jauniņa. Viņa piederēja pie tā tipa sievietēm, kas līdz četrdesmit gadiem aizvien pieņemas skaistumā, bet pēc tam seko vai nu brī-num labs, vai pagalam slikts variants — viss dieva ziņā.

— Ko tu slēp, Svetlana? Vai tik tu nedomāji, ka es ...

Igors Savovičs nepateica līdz galam, tāpēc ka šī doma bija absurda: sieva klusēja un cieta tādēļ, ka baidījās vīrā uzjundīt pārdomās par neizdevušos ģimenes dzīvi, bet vai viņš nav gatavais bērns, kretīns, kas neko nav pamanījis. Risinādams savas problēmas, viņš ģimeni bija pametis novārtā — tur tas suns aprakts. Atlicis uz rītu, parītu, uz tālāku nākotni .. . «Bet ko atlicis?» Igors Savovičs sev jautāja. «Apņemšanos biežāk kopā ar Svetlanu iet uz kino, uz teātri. Agrāk nākt mājās?»

— Tu nepateici līdz galam, — Svetlana asi sacīja. — Tu aizvien kaut ko noklusē, nogaidi... Klāj vaļā visu!

Igors Savovičs tā arī bija taisījies darīt, kad sāka sarunu, kurai loģiski vajadzēja beigties ar izmeklētāju Seļezņovu, pie kura Igors Savovičs varēja iet tikai tad, kad viņam viss būs skaidri un gaiši zināms par šo nolāpīto garāžu, Hēliju Makaro-viču Falaļejevu un aktrisi Golubkinu.

— Ko nozīmē, nepateici līdz galam? — Igors Savovičs lēnām noprasīja. — Ja es neatceros, kad mājā uzradās trīsžuburu stāvlampa, tad, laikam gan, varēju arī neievērot, kas notiek ar tevi notikumu gaidās. — Viņš pagriezās pret sievu, vērīgi paskatījās uz tās nodurto galvu un saliekto muguru. — Vai patiešām tu domāji, ka es varu aiziet no tevis? Tu pieļāvi tādu iespēju? Atbildi, Svetlana!

— Es par to domāju nemitīgi, — Svetlana dobji teica, — es augām nedēļām par to vien domāju ... Es uzskatīju, ka dzenu tevi pazušanā, ka tu esi saslimis manis dēj ... — Viņa kaismi nočukstēja: — Viss sliktais nāk no manis, manis! Kautiņā arī vainojama esmu es, es, es! Ak, cik tas viss ir nelabojami, Igor, cik slikti!

Svetlana šūpojās, un likās, ka arī neona gaisma nemitīgi atrodas kustībā, it kā tiktu ieslēgti un atkal nodzēsti neona burti; Svetlanas seja bija te violeta, te sarkanas mirgas ieskauta, te nedzīvi za]a ... Igors Savovičs vai sastinga aiz žēluma un maiguma pret sievu. Kāda nelaime, kādas sāpes mita divu metru attālumā no viņa! Un tā bija no dienas dienā, no nedējas nedējā, no mēneša mēnesī, viņš gulēja, pamodās, brauca uz darbu, slimoja, ēda pusdienas un vakariņas — dzīvoja tādā pasaulē, kur sievas sāpēm un nelaimēm nebija vietas. Trīsžuburu stāvlampa, parauj viņu velns, šo trīsžuburu stāvlampu!

— Es nekad neesmu taisījies iet no tevis prom, — Igors Savovičs teica. — Ak dievs, ko tu runā! Es taču tevi mīlu ...

Tagad atkal viņi skatījās tieši sev priekšā, klusēja, un no malas varēja likties, ka vēl viens mirklis — un viņi metīsies viens pie otra, lai nešķistu kā divi sēdoši slimnieki, taču viņi ar katru mirkli arvien vairāk un vairāk attālinājās, it kā gultas brauktu katra uz savu pusi.

— Tu teici: «Es taču tevi mīlu!» — Svetlana atkārtoja. — Tu neatceries, kad mājā uzradās jauna stāvlampa, bet varbūt tu atceries, kad pēdējo reizi esi sacījis: «Es tevi mīlu!»

— Kad esmu sacījis? — viņš pārjautāja. — Tu gribi teikt, ka ... Paklau, Svetlana, bet vārdi taču ir tikai forma. Būtībā — tu esi mana sieva, un tātad es tevi mīlu ...

Viņš nokaunējies apklusa. Patiešām, visos kopdzīves gados nebija tāda gadījuma, kad Igors Savovičs būtu jutis iekšēju nepieciešamību teikt sievai, ka to mīl. Viņam bija licies, ka tas pats par sevi saprotams, ka pati viņu laulības dzīve jau ir fakts par sevi, kas neprasa mutvārdu apliecinājumu. Nu, bet pirms precēšanās? Vai pirms tam, kad Svetlana vēl nebija pārvākusies uz viņa dzīvokli, viņš teica, ka mīl viņu? Arī to Igors Savovičs neatcerējās ...

— Tu netici, ka- es tevi mīlu? — viņš jautāja pārlieku skaļi. — Netici?

— Es domāju, ka tu pats nezini — mīli mani vai ne! — Svetlana skumji atbildēja. — Jāskatās patiesībai acīs: tu būtu vesels, ja man tavā dzīvē būtu kaut vai pavisam mazītiņa vietiņa. Es jau nerunāju par mīlestību, kas paņem cilvēku visu. Es redzēju, kā tu mokies, un aizvien gaidīju, ka tu gribēsi pieņemt manu palīdzību, bet tu vēlējies vientulību un to iemantoji — ar to cīnīties nav manos spēkos. Dažbrīd man liekas, ka tu joprojām nejūties precēts vīrs, bet, kad to atceries, pašam brīnums.

Viņi juta, ka saprasties ar katru mirkli kļūst arvien grūtāk un grūtāk, ka ikviens no viņiem domā ko savu, dzird tikai to, ko grib dzirdēt, un nesaprot to, ko negrib saprast. Tā jau tas ir, ka pat diviem jo tuviem cilvēkiem, īsti saprast vienam otru nav iespējams.

Lūk, par ko vēl Igors Savovičs saspringti domāja, nemākulīgi turēdams pirkstos garo cigareti. Patiešām, kas gan šeit notiek, ja viņš vienā laidā uzdod naivus jautājumus — kāpēc?, kādēļ?, kālab? — un aizvien biežāk un biežāk uzmācas sajūta, ka viņš tikko ir pamodies un, skatīdamies visri'ņķī apkārt, nevar attapt, kur atrodas un, velns par stenderi, kāpēc šeit atrodas. Kāpēc, kādēļ, kālab? Tagad skaidrs, ka gadi aizsteigušies kā sapnī, kā nemaņā un atmoda izrādījusies smaga.

— īsta ģimenes idille, — Igors Savovičs novilka. — Tu uzskati, ka es tevi nekad neesmu mīlējis vai vairs nemīlu, bet man tikai tagad pielēca, cik tu lēnām, bet pamatīgi esi attālinājusies no mājas ... Tu pat vasaru ziedo darbam, bet ziemu? ... Tu tik daudz strādā, it kā glābtos ...

— Kas tad man cits atliek?

Patiešām — ko gan iesākt sievietei, kuras vīrs nekādi nevar sarast ar domu, ka viņš ir precējies? Pirmā izeja — aiziet no vīra, otrā — kaut kā tikt galā pašai ar sevi.

— Svetlana, paklau, Svetlana, — Igors Savovičs uzsāka pavieglā tonī. — Vai tev neliekas, ka mūsu saruna ir tīrie murgi? Idiotiski sēžam gultās, smēķējam, saspringti glūnam viens uz otru. Ja man agrāk būtu teikuši, ka tā var notikt, es nebūtu ticējis. Esam nodzīvojuši plecu pie pleca gandrīz piecus gadus, ilgāk nekā uz mēnesi neesam šķīrušies, bet re — sēžam un risinām tik garas un smagas valodas, ka vairs neko nesaprotam.

Svetlana aizsmēķēja, šķiet, jau ceturto cigareti, un ilgi — aiz izklaidības — turēja pirkstos degošās šķiltavas. Tad noskanēja klikšķis. Svetlana pagriezās un sāka alkatīgi vērties vīrā; sievas acis atradās zaļās mirgas strēlē un tādēļ šķita lielas, ļoti lielas. Igors Savovičs arī nekustīgi un klusu lūkojās sievā, viņa seju apgaismoja zils atspulgs.

— Kas gan šeit notiek, Svetlana, — sapratis, ka sieva noraida viņa aušīgo toni, viņš teica, — tad jau iznāk, ka tik daudzus gadus esam nodzīvojuši kā divi svešinieki zem viena jumta.

— Lielās līnijās tev taisnība! — Svetlana ļoti klusu atbildēja. — Bet tā nav tava vaina, tā ir tava nelaime! Tu jau sen dzīvo kā miegā. Piedod, tu līdzinies automātam, kurā ieprogrammētas elementāras darbības — miegs, darbs, ēšana... Taču arī tā nav tava vaina, bet gan tava nelaime.

Igora Savoviča cigarete jau sen bija apdzisuši, viņš nezināja, kur likt izsmēķi, un neapzināti sniedza to Svetlanai, bet pats savā nodaba gausi atkārtoja: — Tik daudzus gadus esam nodzīvojuši kā divi svešinieki zem viena jumta. — Bija iemesls raukt grumbās pieri un ļaut lejup slīgt smagajai, aiz piepūles dunošajai galvai. — Jauki, jaukiņi!

TREŠĀ — IZŠĶIROŠĀ DIENA

Oktobra svētku otrajā dienā, drīz pēc iecelšanas Romskas kokmateriālu plucināšanas tresta jaunās tehnikas priekšnieka amatā, Igors Savovičs gāja uz Valentinova māju, galvenais inženieris bija viņu uzlūdzis uz glāzi tējas un sevišķi garšīgo un veselīgo vaniļas torti, kuru prata cept vienīgi Valentinova māte. Ar stundas nokavēšanos pa šauro, apledojušo Augšāmcelšanās kalna taciņu kāpa īsts galvaspilsētas švīts: izšūdināts aitādas puska-žoks, nesaitējamas kurpes, angļu tīrvilnas uzvalks, kaklasaite ar franču etiķeti.

Durvis atvēra jautra un sprigana sirmgalve — galvenā inženiera mate, viņa līksmi un skaļi sasveicinājās ar Igoru Savo-vicu, stingri pavēlēja nevilkt nost «kājavus», tas ir, bez kādas kautrēšanās iet ar visām bezsaišu kurpēm dēla kabinetā. Vecmāmuļās Nadeždas Georgijevnas skaļās apsveicināšanās ielīksmots, viņš īpašā — vingrā un nebēdnīgā gaitā iegāja galvenā inženiera lielajā kabinetā. Viesu nebija daudz — tikai daži cilvēki: klubkrēslā sēdēja maza un tieviņa meitene un iepretī viņai bija iekārtojies Volodja Ļiminskis, kurš bija uzaicināts līdz ar Igoru un redzams jau sen ar skatieniem apšaudīja meiteni, «piecirta kanti» uz nebēdu, Valentinovs to redzēja un tādēļ smaidīja savu antiplebejisko, kā to dēvēja Igors Savovičs, smaidu, vienlaikus runādamies ar pārgalvīgu, jautru resnīti. Abi pārējie viesi, redzams — vīrs un sieva, cienīgā paskatā sēdēja uz diviem vienkāršiem Vīnes krēsliem. Valentinovs priecīgi stādīja priekšā savu jauno kolēģi meitenei, resnulim un precētajam pārim.

— Lūdzu mīlēt un cienīt! Igors Savovičs Goļcovs ... Svetlana Ivanovna Karceva, — viņš norādīja uz meiteni. — Sofija Arsent-jevna un Pjotrs Petrovičs Berežkovi — padomju bioloģijas rota, Mihails Grigorjevičs Semjonovs — mana pulka komandieris un bērnības draugs... Igor Savovič, lūdzu, jūtieties kā mājās...

Firmas trauki kokteiļiem, ar medaļām nolīmēta degvīna pudele, sendviči, smalkas, iecietinātas salvetes ar monogrammām, dekabristu ģimenes sudrabs; kā parasti, aiz principiāliem apsvērumiem uz galda nebija melno ikru, storu un sterletu, kuri tika iznīcināti un kuru palika aizvien mazāk. To visu aizstāja neiztrūkstošā sibīriešu delikatese — pelmeņi: etiķis kristāla karafē, sviests — tiem, kam pelmeņi garšo ar sviestu, krējums — tiem, kam tie garšo ar krējumu, sarkanie un melnie pipari — tiem, kam pelmeņi garšo ar pipariem.

— Sēdieties, sēdieties, Igor Savovič!

Viņš — vecais puika! — manīgi piemetās uz kāju soliņa un ņēmās vērot biologus, laulātos draugus, kuriem bija pāri četrdesmit, — padomju bioloģijas rotas sievišķā puse, cienījamā Sofija Arsentjevna, klīrējās gluži kā galvaspilsētas manekene, kas atbraukusi paciemoties dzimtajā sādžā. No galvas līdz papēžiem tērpusies «importā», cieši iežmiegusies bikškostīmā, viņa zvilnēja krēslā, visādi valbīja acis, lai notēlotu smalku dāmu un piemērotos Valentinova aristokrātiskajam namam, tas ir, ar monogrammām izšūdinātajām salvetēm un ģimenes kristāliem, kas viss bija Valentinova namam piedabīgs un tādēļ pat nepamanāms. Sofija Arsentjevna sidrabaini smējās un žilbinoši smaidīja. Drošs paliek drošs, Igors Savovičs uz Sofiju Arsentjevnu paskatījās atzinīgi un it kā pārsteigti: «Jūs esat daiļa! Brīnumdaiļa!» Uztvērusi viņa skatienu un pieņēmusi to par skaidru zeltu, «padomju bioloģijas rota» ar trīskāršu sparu ņēmās tēlot sabiedrības dāmu.

— Mēs runājām par ekoloģiskām problēmām, — Valentinovs teica. — Pjotrs Petrovičs man par pārsteigumu vienlīdz lielā mērā ar mani ir nobažījies par krūmveida ciedru priežu, lapegļu un apšu, par šķetru, kārklu un tamlīdzīgu krūmāju izciršanu ... Man domāt, apsāju izciršana apdraud sērkociņu rūpniecību, bet ciedru priežu vai, kā mēs, sibīrieši, sakām, ciedru izciršana ir visnotaļ svarīgs zaudējums un jau pielīdzināms katastrofai.

Tik tikko apradis ar Valentinova runas manieri, Igors Savovičs sevī pavīpsnāja par to, ka saimnieks un viņa cienījamie viesi svētku dienā risina ekoloģiskas problēmas, ka Valentinovs lieto vārdus «man domāt» un «visnotaļ svarīgi» un ka jautrais resnulis un pat Volodja Ļiminskis zinātniskajā sarunā klausās ar dzīvu interesi.

— Jums jāsaprot, Pjotr Petrovič, ka krūmu ciedru priežu aizlaišana bojā ir ne ar ko nesalīdzināma katastrofa ...

Valentinovam mugurā bija melns uzvalks, ko Igors Savovičs nebija redzējis, lakādas kurpes, taurenītis un tik stīvi sastērķelēts krekls, ka likās — tas kaldināts no balta lokšņu tērauda; Sergeja Sergejeviča slavenā bārda, pats par sevi saprotams, slējās kā pīķis. Šodien Valentinovs likās jauns, nevarēja pat noticēt, ka viņš pārcietis divus infarktus. Vērodams viņu, Igors Savovičs nīgri klausījās dziedošajā un manierīgajā Sofijas Arsentjevnas balsī.

— Jūs neņemat vērā vienu, dargais un augsti godātais Sergej Sergejevič. Irigācija, kā zināms, veicina mitruma pieplūdi no tuvāko rajonu augsnēm, tai laikā purvi ...

Bet ko tostarp darīja mazā, vājā un — to Igors Savovičs nebija pamanījis uzreiz — tik tiešām skaistā meitene? Noskaidrojās, ka viņa ārkārtīgi uzmanīgi, nopietni un ar lielu godbijību klausās zinātniskajā tērgāšanā un ir amizanta ar to, ka viņai nemitīgi mainās sejas izteiksme. Kad runāja Valentinovs, meitene, šķiet, domāja: «Taisnība, viņam tik tiešām ir taisnība!» — bet, kad vārdu ņēma Berežkovi, meitenes sejā no jauna bija lasāms: «Taisnība, viņiem tiešām ir taisnība!» Tas nozīmēja, ka sīciņā meitene, pirmkārt, ir ļoti labas dabas, bet, otrkārt, ka viņai nav nekāda sakara ar pludināšanu un bioloģiju, un pēc tā, kā viņa nepiespiestā pozā, kājas pavilkusi zem sevis, sēdēja klubkrēslā, varēja spriest, ka viņa Valentinovam ir sena paziņa. Brīdi padomājis, Igors Sa-vovičs ar savu soliņu žigli pavirzījās viņai tuvāk un, saraucis degunu, intīmi teica:

— Ja es neesmu nokavējies un Volodjka Ļiminskis dabūjis kurvīti, tad es tūlīt jums paskaidrošu lietas apstākļus. Es gribu jums izrādīt savu uzmanību, tas ir, izmest makšķeri. Pirmais jautājums: pēc kādas receptes un kur ražo tādas kā jūs? Otrs jautājums: vai jums patīk mana tipa neprecētie vīrieši? Trešais, tas ir, pēdējais, jautājums: uz kādu numuru jums var piezvanīt? ... Vai es neko nepiemirsu no plašā džentlmeņu leksikona?

Svetlana paklusu, bet līksmi iesmējās, pagriezās uz Igora Sa-voviča pusi, bez mulsuma un koķetērijas ieskatījās viņam tieši acīs, un viņš uzreiz saprata, ka viņam iepretim sēž mūsu vētrainajā un pārmēram sarežģītajā laikā reti sastopama sieviete. Dabiskums, vienkāršība, labsirdība pret savu tuvāku, neliekuļota atklātība ... Sejā — ne vēsts no kosmētikas, nagi — skaisti paši par sevi — nekrāsoti; no mazās sievietes dvesmoja kas līdzīgs veļas smaržai, kad veļu no auksta āra ienes siltā istabā. Vai tās bija brīnumainas smaržas, vai arī tā vienmēr smaržoja šī neparastā sieviete? Igors Savovičs bija pārsteigts, kad Svetlana Ivanovna smaidot jautāja:

— Kādēļ jūs smejaties? Man laikam šie sasodītie mati izspūruši. Tīrais posts ar viņiem.

Igoram Savovičam likās, ka smiekli viņam nav bijuši ne prātā, tomēr acīmredzot viņš smējies, ja jau Svetlana Ivanovna tā saka. Viņš vēl tuvāk pievirzījās viņas krēslam un, sataisījis ārkārtīgi nopietnu seju, sazvērnieciski pačukstēja:

— Svetlana Ivanovna, jūsu brīnišķīgie mati ir kārtībā, bet kāpēc jus neatgādinājāt, ka esmu aizmirsis visu frāžu frāzi?

— Kādu tad? — Viņa kļuva pavisam līksma. — Sakiet nu!

Viņš dziļi izjusti teica:

— Man ir tāda sajūta, it kā mēs būtu pazīstami jau sen.

Viņi tā bija aizrāvušies, ka nedzirdēja, kā beidzās strīds par

ekoloģiskajām tēmām, palaida gar acīm Valentinova mātes ienākšanu un kokteiļu dzeršanu un pat lāgā nevarēja aptvert, ka jau gatavi pelmeņi. Valentinovs droši vien nebija gribējis pārtraukt viņu sarunu. Savukārt Igors Savovičs, kurš bija gana izredzējies stilīgās skaistules ar izlaistiem matiem, modeļu nama dailules un pilnzieda matronas, kuras viņš pievilka ar saviem platajiem pleciem un kultūrista muskuļiem, ļoti nopriecājās par Svetlanas Ivanovnas vienkāršību, svaigumu un pirmajā brīdī pat nenoticēja, ka viņai ir universitātes izglītība un ka drīz — pēc gada un trim mēnešiem — tiks aizstāvēta disertācija.

Lūk, tā tas arī sākās. Apmēram pēc nedēļas Igors Savovičs piezvanīja uz aspirantu kopmītni, kur Svetlana dzīvoja; kamēr viņu meklēja, Igors tiku tikām atklausījās, kā dziedāja, auroja un skaļi smējās topošie zinātņu doktori un akadēmiķi, pēc tam atskanēja žūžojošā, ne visai skaļā, bet vienmēr — tas noskaidrojās vēlāk — rāmā un jautrā labi audzinātās skolotājas meitas balss.

— Karceva klausās.

Goļcovs saka: — Sveiki! Paklau, pilsonīt, vai neaizšļūksim uz ķinīti? Neoreālisms vai Dovženko studija, mums viens pīpis. Ko? Nemanu nerimstošu sajūsmas vētru.

— Es esmu audzināta paklausības un pacietības garā ... Kad?

— Ai-ai-ai! Protams, tūlīt, uz karstām pēdām. Mana mašīna atrodas uz stūra pie galvenā pasta .... Esmu novērojis, ka jūs nelietojat kosmētiku. Tas, bez šaubām, tuvinās tikšanās brīdi... Vai «s skaisti izsakos?

— Ahā, iesākumam būs labi. Es eju pārģērbties.

Izrādījās, ka Svetlana ir tieši tāda, kādu Igors Savovičs viņu

bija ieraudzījis pie Valentinova, — laba, sirsnīga, vienkārša un piedevām pie visa vēl arī vīrišķīga. Viņš saprata, ka viņas gudrība ir tāda, kuru pavirši ļaudis nemaz nepamana, kura netiek demonstrēta, izšķiesta sīkumos un kurai pretīgi sevi demonstrēt. Ne viena vien nedēļa, ne viens vien mēnesis pagāja, līdz Igors Savo-viņš saprata, cik lieliski izglītota ir Svetlana, cik daudz ko un precīzi viņa zina un kādu romantisku pievilcību viņai piešķir cenšanās nedemonstrēt savu izcilo prātu un zināšanas. Taču pats galvenais un būtiskais bija tas apstāklis, ka pēc dažiem mēnešiem Igors Savovičs saskatīja un izjuta savu un Svetlanas ārkārtīgi lielo gara radniecību.

Un nenovēršamajam bija jānotiek. Vienīgi dziji domājoši ļaudis zina, ka daudzus gadus laimīgā laulībā nodzīvojušie, mīlošie vīrs un sieva nekļūst viens otram līdzīgi kopdzīves laikā, kā tas nereti liekas, bet gan ir bijuši līdzīgi jau pirmajā iepazīšanās reizē un nevilšus iemīlējuši viens otrā paši sevi. Katrs cilvēks lielākā vai mazākā mērā tomēr ir Narciss. Neatskārzdams, ka Svetlana pēc izskata viņam patīk tādēļ, ka viņiem ir līdzīgi zodi, acu veidojums un sejas ovāls, ka viņi ar vienādu kustību atmet pierei pāri krītošus matus, Igors Savovičs, Svetlanas labsirdības, prāta un sievišķības savaldzināts, drīz vien ik brīdi centās būt kopā ar viņu, un viņa pirmā savā laucinieces atklātībā sagrabējušo parādes durvju tumsā viņam pačukstēja pie auss:

— Es tevi mīlu! Varu to atkārtot simtiem reižu.

Igors Goļcovs — vēlāk Igors Savovičs Goļcovs — līdz tam droši vien bija gulējis jau ar kādām desmit sievietēm. Septiņpadsmit gadu vecumā viņu sev līdzi uz māju aizvilināja medicīnas institūta aspirante Valentīna Uskova un, apdzirdinājusi ar konjaku, noguldīja sev blakus. Igors bija salasījies romānus, kas biedē ar slimīga riebuma sajūtu, saklausījies plātīzeru draugu lielīšanos, taču nekad neaizmirsīs šo sievieti, viņā mūžam mitīs pateicība pret to. Pēc nedējas Valentīna taktiski un maigi izvadīja ārā Igoru, kurš bija ieņēmis prātā savos pilngadības svētkos ar to apprecēties, un viņš pārdzīvoja drausmīgu drāmu, kas, starp citu, beidzās pēc pusotra mēneša. Tad viņu savaldzināja desmitās klases skolniece, kurai vecāki atjāva staigāt apkārt ne ilgāk kā līdz vienpadsmitiem vakarā, bet institūtā Igorā kvēli iemīlējās skaista, no provinces iebraukusi studentīte, un viņi bieži pastaigājās gar upmalu līdz slavenajiem akmens stabiem, jo lauku meiča bija jauka un drosmīga zem zvaigžņotām debesīm, bet bikla un kautrīga Igora vecāku savrupmājā, kur šajā laikā Igoram jau bija istaba ar atsevišķu ieeju un lieveni. Divdesmit piecu gadu vecumā skaistajam un spēcīgajam Igoram Gojcovam jau bija liela pieredze, bet par brunču mednieku viņš nebija kļuvis, gluži otrādi, līdz ar gadiem viņā auga pretīgums pret vīriešiem — prostitūtām; arī pret Volodju Ļiminski — būtībā labu, Igoram Savovičam tuvu cilvēku — viņš izturējās ar grūti slēpjamu derdzīgumu.

Izcili siltā un skaidrā februāra beigās viņš, jaunās tehnikas nodaļas naudīgais priekšnieks, ieteica Svetlanai no aspirantu kopmītnes pārcelties pie Igoram pazīstamas klusas lāga večas, kur viņš bija mitinājies pirmo mēnesi Romskā. Igora Savoviča dzīvoklī, kas atradās mājā, kur cilvēku, ka biezs, Svetlana jutās neērti, un Igors sacīja, ka viņš maksās par viņas mitekli. Viņam patika, kā pret to izturējās iemīļotā — bez kādas svētulības, mierīgi, vienīgi sacīja, ka viņš piedāvā večai desmit rubļus vairāk, nekā vajadzīgs. «Četrdesmit rubļu ir karaliska nauda!» Svetlana teica, bet pēc nedēļas noskaidrojās, ka šie četrdesmit rubļi ir īstā dieva dāvana vecenītei. Igors Savovičs tad jau pelnīja divsimt divdesmit rubļu, bet Svetlanas vecāki meitu kopš bērnības bija radinājuši pie spartāniska dzīvesveida. Līdzko meita bija uzņemta aspirantūrā, Krivošeinas rajona izpildkomitejas priekšsēdētājs Karcevs pārstāja sūtīt pa telegrāfu piecdesmit «studentes» rubļus, Svetlana bija spiesta iztikt ar savu aspirantes stipendiju un tik tikko varēja savilkt galus kopā.

Tātad mājīgā namiņa atslēga atradās Igora Savoviča kabatā,

Svetlana jebkurā diennakts laikā viņu bez kurnēšanas laida iekšā, un, dabiski, drīz vien pienāca atskurbuma mirklis. Tas notika trestā darbdienas vidū un uzkrita tik negaidīti kā Honkongas gripa. Aizbildinājies ar galvas sāpēm, viņš aizgāja uz savu vecpuiša dzīvokli, apgūlās tāpat virs segas gultā, uzlika kājas uz kājgaļa un sāka sīki apsvērt, ka visa šī idille labu galu neņems. Zinātnes un tehnikas revolūcijas laikmetā precēties divdesmit piecu gadu vecumā ir ārkārtīgi muļķīgi, bet doma par šķiršanos no Svetlanas, tik sirsnīgas un uzticīgas, modināja viņa bailes. Viņa bija spējīga uz visu, viņa bez mazākā humora klausījās senatnīgu dziesmu: «... upītē dziļā mieru sev rasšu,» — un jau vairākkārt bija teikusi, ka arī viņa nepaliks šai pasaule, ja ar Igoru notiks kas ļauns. Un tomēr Igors Savovičs cieši nolēma izbeigt draudzēšanos ar Svetlanu, turklāt viņas pašas laba, lai šī mazā sieviete, kas pelnījusi laimi, savus labākos gadus neaizlaistu vējā, ziedojoties cilvēkam, kurš principā negrib precēties līdz trīsdesmit pieciem gadiem.

Smago, galīgo izskaidrošanos viņš nolika uz sestdienas vakaru, bet sestdien, kā par spīti, iekrita vizināšanās ar jahtām, tad cepa šašlikus pie Bragina, atgriezās mājās vēlu pēc pusnakts, un viņam nebija spēka izskaidroties ar Svetlanu: arī viņa pati bija tik nogurusi, ka pat vārdiņu nevarēja dabūt pār lūpām, kad tēvocis Vasja — tais laikus viņš vēl nebija Igora Savoviča personiskais šoferis — gādīgi viņu pieveda pie lāga večas mājas.

Trīs nedēļas — tas taču divdesmitais gadsimts, neredzēti tempi, mūžīga kņada — Igors Savovičs nevarēja atrast brīvu brīdi, lai izskaidrotos ar Svetlanu, bet ceturtās nedēļas vidū, gandrīz jau rītausmā, lai gan viņi nebija redzējušies tikai diennakti, Svetlana sailgojusies pati atnāca uz viņa lielo un drūmo vecpuiša patvēruma vietu. Ar skūpstu uzmodinājusi, priecīgi pasmaidīja, tad tikli aizvērsās un gaidīja, kamēr viņš, ārstu bērns, kas vienmēr gulēja kails, uzvilks ērmotās, krāsainās apakšbikses. Tad noraizējusies teica:

— Gribu ēst. Ledusskapis ...

— ... lūst no pārpilnības! — viņš turpināja. — Varu paēdināt visu aspirantu korpusu.

Pēc pusstundas viņi ēda Igora iecienītos cīsiņus — abi solīdi un caurcaurēm pozitīvi —, nosvērti sprieda par lietavām, kas gluži kā tīšuprāt iekrīt sējas laikā, vienlaikus priecājās par pludinātājiem, tāpēc ka lietusgāzes liek celties ūdens līmenim un līdz ar to atvieglo lielkravas plostu izvadīšanu pa Obas pietekām. Pludinātāji izcēlās ar tik pamatīgu virsplāna devumu, ka mežu izstrādātāji saķēra galvu, bet avīzes kaismīgi dziedāja slavas dziesmas varoņiem pludinātājiem.

Valentinovam dulna muša iekodusi — Igors Savovičs labsirdīgi mēļoja. — Nu gatavais kaķis, kas salaizījies baldriāna pilienus, runa vienos «aporismos», kā saka mūsu apkopēja. Starp citu, vai tu esi ievērojusi, ka visi sētnieki un sargi tagad lieto vardu «asociācija». Mūsējais, piemēram, vakar ierauga mani un tūlīt klāt: «Sveikiņi, Savič? Uz asociāciju pamata atcerējos: vaj-dzētu trīs rubuļus līdz algai!»

Svetlana skaļi smējās, ļāva cīsiņiem krist atpakaļ šķīvī, slaucīja asaras, un Igors bija priecīgs viņas dēļ — labs, necerēti labs bija iegadījies rīts!

— Tad nu es saku — mūsu Valentinovs, tas ir, mūsu Ūdenslīdējs, akurāt kā baldriānus salaizījies kaķis, galīgi dulns palicis, — Igors teica šejieniešu čaldoņu vīzē, kuru bija apguvis, strādādams Veseņinskas pludināšanas iecirknī. — Nu gatavais runcis — ūsas gaisa, mute pāršķiebta, acis lien no pieres laukā. Brēc kā apsēsts. «Trestam pa spēkam dot rekordskaitli kokmateriālu daudzuma ziņā.» Bet es, par provi, šim pretim: «Jaunā tehnika, kas manā pārziņā, neizvilks...» Šis atkal auro: «Kas neizvilks?» Bet es cērtu pretī: «Jaunā tehnika, kas vēl tik ceļā.» Šis uz mani, dūres vīstīdams. «Kā — ceļā, tā jau sen ir klātan!» Bet es saku: «Kur ta klātan, ja šī pate jaunā tehnika nomaldījusies. Tā, kazi, šimbrīžam uz mums pretējo pusi stūrē, bet pēc tam laidīs šurp — ja pārlieku neizies no modes tā ... Nu kā viņu? Jaunā tehnika.»

Svetlanu aiz smiekliem jau žagi rāva, viņa smējās, vēderu turēdama, bet Igors sērīgā tonī rāmi turpināja:

— Viņam tak nav visi mājās, nu Valentinovam ta. Galvā vainīgs. Viņam, teiksim, liek uz galda papīru, viņš lasa: «Jaudīgākas plenēšanas mašīnas jums tiks izsūtītas marta beigās ...» Un viņš šim papīram — tu labāk pieturies pie ķebļa — tic. Vai mūsu laikos kas šiten tāds ir dzirdēts?

Ar sejas izteiksmi, žestiem, augšup uzrauto zodu Igors Savo-vičs tik ļoti atgādināja galveno inženieri, ka Svetlana nokrita uz gultas un locīdamās vaidēja:

— Mitējies, Igor, ai, mitējies! Es tevi lūdzu, mitējies!

— Mani tagad tik lēti vis neapturēsi! — viņš teica, neganti sašķobījis seju. — Nu un es saku — Valentinovs katru papīru līdz galam izlasa, bet, kolīdz šim aizrādīsi: «Tur jau vieni meli un acu aizmālēšana!» — šis gaužām errīgs par tādām tiepu runām.

Svetlana bija pie galda, viņa rāvās čokurā uz koši sarkanās vatētas segas, ko Igoram bija uzdāvinājusi Goļcovu mājkalpotāja, kad viņš pameta māju, lai sāktu patstāvīgu dzīvi. Neslēpti la.ucinieciska un tik līksma, ka Igors Savovičs kategoriski atteicās no atlasa un dūņspalvu segas, ko piedāvāja māte. Turklāt viņš bija redzējis, ka mājkalpotāja visu ziemu savā kvadrātveida istabiņā kaut ko šuj.

— Igor, izbeidz! Man sāp.

Viņš piegāja pie Svetlanas, noliecies noglāstīja viņai plecus, apgūlās blakus. Viņa izģērbās ātri, viegli — tas viņam bija kaut kas jauns un aizkustinošs: sieviete Svetlanā bija modusies ilgi, mokoši ilgi; viņa pati par to ierunājās, atsaukdamās uz romāna «Dzīve» autoru, vērīgo Mopasanu, kuru pretēji vispārējam pieņēmumam viņa nepavisam neuzskatīja par erotisko rakstnieku. «Es esmu ziemeļu sieviete,» Svetlana teica. «Ziemeļu sieviete no dzērveņu purviem. Ja jau francūziete, dienvidniece, tik ilgi gaidīja savu strautu kalnos, tad man ... Visam pienāk savs laiks, Igor, nepārdzīvo manis dēļ. Es esmu laimīga!»

Viņi gulēja zem sarkanās segas, Svetlanai nez kāpēc bija auksti siltajā, pat karstajā istabā, viņa pateicīgi kļāvās pie viņa spēcīgajām, izcilnajām krūtīm.

— Precē mani! — Svetlana pēkšņi nočukstēja. — Es būšu laba sieva ... — Brīdi klusēja, tad piekļāvās vēl ciešāk. — Tu esi brīnišķīgs, labs, gudrs, skaists. Galvenais, labs ... Tikai es nezinu, vai tu mani mīli. — Svetlana noskūpstīja viņu, sastinga, gaidīja atbildi. — Labi! Es tik un tā sagaidīšu, ka iemīlēsi, — es esmu pacietīga.

«Kas tas par muļķīgu ieradumu iztikt bez abažūriem, pie griestiem pakarināt kailu elektrisko spuldzīti!» Tas pēkšņi dikti nokaitināja Igoru Savoviču, lai gan viņš pats jau mūždien aizmirsa nopirkt abažūru. Likās, ka spuldzīte deg, bet īstenībā tās sfēriskā virsma tikai atspoguļoja skaidrā rīta saules gaismu. «Tā nu es iedevu Svetlanai vilka pasi! Mani taisās apprecēt!» Igoram Savovičam pazibēja doma.

— Bet vai mums nav par agru precēties, Svetlana? — viņš maigi un domīgi teica. — Divdesmitajā gadsimtā precas vai nu astoņpadsmit gadu vecumā, vai pēc trīsdesmit gadiem. Mēs nepiederam ne pie šiem, ne pie tiem.

Svetlana, kā rādās, nemaz nebija dzirdējusi Igora Savoviča vārdus, jo sacīja:

— Mana mamma ir gudrs cilvēks. Viņa apgalvo: sieviete nevar vīrietim apsolīt, ka būs viņam palīgs, uzvelt savos plecos visas vīrieša bēdas un nedienas, dalīties ar vīrieti tā priekos un bēdās. Es nobrīnījos: «Kāpēc tā, mamm?» — Svetlana paslējās sēdus, lai varētu raudzīties Igoram Savovičam tieši sejā, un atkārtoja: — Es nobrīnījos: «Kāpēc tā, mamm?» Viņa tikai pasmaidīja. «Tāpēc, ka tāda sieviete uzsēdīsies vīram kaklā, kolīdz jutīsies vienlīdzīga ar vīru. Nē, manu meit, sieviete vīrietim var palīdzēt tikai vienā ziņā ...»

— Nu kādā tad? — Igors Savovičs gribēja zināt.

— Mamma teica: «Priekus vēl var dalīt uz pusēm, bet bēdās sievietei atliek tikai viens — būt zemākai par zāli pie vīra kā-jam!» Vardu sakot, mate uzskata, ka laulība — tā ir salda un sievietei nepieciešama katorga ... Mājas verdzība!

Smaržoja Svetlana kā vienmēr jauki — pēc ve|as, kas ienesta no salta āra. Savu pateikusi, viņa pagriezās uz muguras un ilgi gulēja ar vaļā acīm.

— Precē mani, Igor! — viņa teica izplatījumā. — Precē! — Viņas balsī nebija nedz skumju, nedz sevis noniecināšanas, nedz kautruma, viņas šobrīd atsegtais augums bija brlnum jauks savas veselības, savas šķīstības dēļ, tas solīja vēl plaukt un mosties.

— Ja kaut ar pirkstiņu pametīsi, es palikšu pie tevis uz visiem laikiem! — Svetlana turpināja. — Bez tevis es nevaru nodzīvot pat vienu dienu . ..

Igors Savovičs lēnām teica:

— Paliec.

Tumsa aiz guļamistabas logiem sabiezēja, droši vien gūzmējās mākoņi, aizvilkdamies mēnesim priekšā, un neona gaisma kļuva par īstu mocību, Igors Savovičs nikni sakoda zobus, bet Svetlana pikti viebās. Viņš sēdēja gultā taisni, sievas seju un pozu redzēt nevarēja, bet juta, ka Svetlana neuzkrītoši viņu vēro, un šis bija viens no tiem retajiem gadījumiem, kad viņš nenojauta, par ko sieva pašlaik prāto, bet šī neuzkrītošā, it kā svešādā aplūkošana bija nepatīkama, un viņš nodomāja, ka droši vien tā viens uz otru skatās vīrs un sieva, kas atnākuši uz tiesu klusu un mierīgi izšķirties, jo noguruši no dzīves zem viena jumta. Tiesa viņu vēlēšanos apmierinājusi, katrs varētu iet uz savu pusi, bet viņi, tagad jau sveši cilvēki, paši to neapzinādamies, vēl ilgi nolūkojas viens otrā.

— Igor, man gribas tev uzdot vēl vienu jautājumu, — Svetlana Jeica, un viņas balsī ieskanējās kas tāds, ka Igors Savovičs ātri pagriezās pret sievu. — Man grūti par to runāt, bet ja ... Ja mēs pēc šī baismīga gadījuma neizšķirsimies, tad mums visu laiku bus ... Ak, pietiek velnu dzīt! Kāpēc tu negribi, lai mums būtu bērns?

Pēdējos vārdus Svetlana pateica tā, it kā viņa lēktu uz pīķiem, kas sadurti cits pie cita, neona apspīdētā, zaļi violetā seja šķita nedzīva ka maska.

— Es negribu bērnu?! — Igors aiz pārsteiguma atliecās atpakaļ. — Blēņas! Murgi! Kad es esmu tev teicis, ka negribu bērnu?

Sienas pulkstenis viesistabā nosita trīs reizes, aiz logiem aiz-rūcināja nomaldījies kravas automobilis, pēc mirkļa trīsreiz nokūkoja virtuves pulksteņa dzeguze.

— Tu nekad neesi teicis, ka negribi bērna, — Svetlana sacīja piesmakušā balsī. — Tas ir tiesa, bet tu arī neesi teicis, ka gribi bērnu.

Kas šeit notiek? Visus kopdzīves gadus Igors Savovičs bija pilnīgi pārliecināts, ka Svetlana vēsu prātu cieši nolēmusi negādāt bērnu — sākumā kandidāta disertācijas dēļ, vēlāk bija izlemts rakstīt doktora disertāciju. Pie tam reiz Svetlana teica, ka sieviete, lai kāda viņa būtu, aizvien spiesta izšķirties starp zinātni un autiņiem un tomēr visbiežāk autiņi gūst virsroku. «Gadās jau,» Svetlana piebilda, «ka autiņi un zinātne mierīgi sadzīvo, bet tā tas ir sevišķi stipriem cilvēkiem.»

—■ Kāpēc tu man neteici, ka gribi bērnu? — Igors Savovičs noskaities iekliedzās. — Kāpēc? Nu kāpēc?

— Es esmu sieviete! — Svetlana skumji atbildēja. — Sievietei jābūt drošai, ka vīrietis to grib.

Sazin velns, par ko viņi te runāja! Kas gan noticēs, ka tā var izturēties vīrs un sieva pēc gandrīz piecu gadu kopdzīves? Igoram Savovičam šķita, ka notiekošais nevar būt realitāte: šī slimniekiem raksturīgā sēdēšana, nāvējošā neona gaisma, divu pulksteņu sitieni, Svetlanas varavīkšņainie cigarešu dūmi, daudznozīmīgās pauzes un kaut kas smags, līdz galam nepateiks. Tad Igors Savovičs nodomāja, ka pēc šī mežonīga un nejēdzīga kautiņa ir radusies vesela virkne atklājumu — viņš daudz ko atklājis citiem un citi viņam —, bijis tik daudz atmaskojumu, konstatējumu un gluži vienkārši — vārdu, cik agrāk nav nācies izrunāt un dzirdēt veselā gadā.

— Tu ne tikai vienkārši klusēji, — Svetlana teica. — Tu klusēji aktīvi... Es varu tev atgādināt, kad tu liki man saprast, ka negribi bērnu.

— Atgādini!

— Tas bija, kad mēs pirmoreiz ienācām šajā vēl nepabeigtajā dzīvoklī. . . Mēs izstaigājām visas trīs_ istabas, apstājāmies tur, kur tagad ir guļamistaba. — Viņa atņēma elpu, kari ievilka dūmu. — Es apsēdos uz palodzes un teicu: «Te būtu laba bērnistaba!»

— Un ko es atbildēju?

— Neko! Neko, it kā nebūtu dzirdējis manus vārdus... Paspēri ar kāju klucīti un gāji vēlreiz apskatīt tagadējo viesistabu . . . Es sāku raudāt, bet nez kālab man toreiz bija nokrāsotās skropstas un drīz vien bija jārimstas. — Svetlana beidzot attapa uzlikt pelnu trauku sev uz ceļiem. — Tas bija pats pirmais gadījums. Vai atgādināt nākamo?

— Nevajag.

Igoram Savovičam gribējās no visas sirds pasmieties, apskaut sievu un beidzot paskaidrot, ka te ir runa par kādu citu cilvēku, nevis par Igoru Savoviču Goļcovu, kuru divi pavisam dažādi cil-veki vēl nupat šodien atzinuši par labu, godīgu, patiesu. īstais Igors Goļcovs gribēja bērnu, viņam patika bērni, ņemdams Svetlanu par sievu, tas nevienu mirkli nešaubījās, ka viņiem būs bērni. Tiesa, par to, kad tas notiks, šis cilvēks īpaši neprātoja. Smieklīgi, bet prātā nāca tresta pateicieni — esmu kļūdījies, palaidis garām, kļūda jalabo, jārada jauna situācija.

— Nez kādēļ es esmu mierīga, kaut gan vajadzētu brēkt pilnā balsī un plēst sev matus, — Svetlana teica. — Tu droši vien izjūti to pašu ...

— Ko?

Violetajā gaisma iezaigojās košs punktiņš — Svetlana bija novēzējusi ar roku, kuras viduspirkstā bija uzmaukts gredzens ar topāza aci. Viņa teica:

— Mēs sarunājamies tā, it kā atvadītos uz mūžu vai arī uz ilgiem, ilgiem gadiem ...

Igors Savovičs neatbildēja. Viņš atkal prātoja par to, cik traģiskā un baismīgā strupceļā var nonākt, ja cilvēki līdz absurdam neizprot viens otru. Jeļena Platonovna un viņš, Svetlana un viņš, kāpēc pat viņi, tuvi cilvēki, nekad īsti nav izpratuši, ko domā, jūt un zina otrs. Igoram Savovičam apmēram trīsdesmit mātes mūža gadi bija balts plankums, viņš nezināja, kādas īstenībā ir mātes un Valentinova attiecības, nesaprata un nezināja, kas notiek mazajā un skaistajā, parasti lepni atpakaļ atmestajā Svetlanas galviņā, bet ko Svetlana zināja par viņu, ja viņš, piemēram, bija noslēpis patiesību par Valentinovu? Ko tur runāt, Svetlana par vīru nezināja neko, vienīgi tik daudz, ka viņš ir saticīgs ģimenes dzīvē, kārtīgi iet uz darbu, divreiz mēnesī uz lielām summām spēlē preferansu, necieš pārvaldnieku Nikolajevu un vēsi izturas pret viņas vecākiem. Un arī viņš diez vai simto daļu zina no Svetlanas īstās dzīves.

— Tu teici, it kā mēs atvadītos uz mūžu vai arī uz ilgiem, ilgiem gadiem, — Igors Savovičs domīgi atkārtoja. — Es to nejūtu, bet saprotu, ka atrodamies katastrofas priekšā. Drūma pa-da-rī-ša-na. — Viņš nīgri saviebās. — Šodien es eju pie izmeklētāja tukšs kā izšauta plinte, bet jau paredzu: nebūs nekāds ķinītis. Šķiet, mūs gaida Puškina pasakas par zelta zivtiņu nobeigums ... Ptī! Jau atkal runāju skaistās frāzēs ...

Viņš ar vaigu juta Svetlanas ilgo smaidu, sadzirdēja pamatīgi sastērķelēto palagu gurkstoņu, pēc tam atvieglotu nopūtu:

— Ja tik vien briesmu kā zaudēt treknāku kumosu, tad nav pasaulē laimīgākas sievietes par mani! — Svetlana teica drebošā balsī. — Es izturēšu pat katorgu.

Te nu vēl viens — tūkstošais jaunums sievas raksturā! Bet vai Svetlana tiešām prastu dzīvot bez ledusskapjiem, bufetēm, tepiķiem un automobiļiem? Tieviņa, slaida, maiga, sterili tīrīga, kā

reiz par viņu bija izteicies Prončatovs, vai viņa varētu dzīvot citādi? «Pavisam labi!» Igors Savovičs sev atbildēja, jau sen pārliecinājies, cik apbrīnojamas pielāgošanās spējas piemīt sievai. Augusi sādžās un ciematos, Svetlana bija iemācījusies daudz ko tādu, par kā eksistenci Igoram Savovičam nebija ne nojausmas vai arī viņam tas šķita izdomāts, grāmatās izlasīts. Reiz vasarnīcā noslēdza ūdensvadu — nedz nomazgāties, nedz izgatavot pusdienas; viņš sāka posties uz pilsētu, bet Svetlana aizskrēja pie kaimiņiem, atgriezās ar garu, līku koku un, kad Igors Savovičs izbrīnījies paskatījās uz sievu, lietišķi teica: «Redzi, cik es esmu attapīga: dabūju nēšus!» Pēc stundas ceturkšņa Svetlana ar nēšiem stiepa divus spaiņus ūdens; viņa īpati grozīja gurnus, augumu turēja taisnu, kājas gāja teciņiem vien kā balerīnai, kas peldēt peld pa skatuvi. Spaiņi stāvēja nekustīgi, un ūdens nešļakstījās pāri malām ...

— Jau aust rīts, — Igors Savovičs teica. — Jāsaņem sevi grožos ... — Viņš atlaidās uz muguras. — Pastāsti, kā tika pirkta garāža ... Redzi, garāžas uzceltas bērnu rotaļām paredzētajā laukumā un atrodas tik tuvu pie dzīvojamā nama, ka mašīnu rūkoņa naktī uzmodina no miega pusi tā iemītnieku. Kā mēs nopirkām šo garāžu? Es samaksāju naudu — tas ir viss, kas man zināms.

Svetlana domīgi smēķēja.

— Šajās dienās esmu atsaukusi atmiņā visus sīkumus ... Drīz pēc tam, kad mes nopirkām mašīnu, man teica, ka mani vēlas sastapt aktrise Golubkina. Viņa nez kādēļ nezvanīja pa telefonu, bet bija pati divreiz nākusi uz institūtu, taču, mani nesastapusi, trešoreiz bez uzaicinājuma ieradās pie mums mājā. Tevis nebija, jūs ar Valentinovu bijāt aizbraukuši uz Kargasaku, un viņa, redzams, to zināja. Golubkina stundas divas man kavēja laiku, stāstīdama visādus atgadījumus un anekdotes no aktieru dzīves . .. Gods, kam gods pienākas, stāstīšana viņai vedas lieliski .. . Golubkina aizgāja, pat neieminējusies par garāžu. Es ilgi domāju par savādo apciemojumu, bet mani nomierināja tas, ka aktrise bija slavena ar savām dīvainībām.

— Kas notika tālāk?

Svetlana vecišķi nopūtās.

— Pēc trim dienām Golubkina ierodas atkal. Atkal anekdotes, visādi notikumi, skaļum skaļie smiekli, stāva sajūsma par manu izskatu, vesels miljons tev veltītu komplimentu. «Cik jums skaists, vienreizīgs, brīnum jauks vīrs! Mīliet viņu, mīliet, Svetlana Ivanovna!» Bet tad, it kā starp citu, Golubkina ieminas, ka esot izdevība tepat tuvumā nopirkt labu, siltu, gandrīz gatavu garāžu, vienīgi jāieliekot durvis ... — Svetlana atkal apklusa, it kā sakopoja spēkus. — Garāža mani, protams, ieinteresēja, jautāju, kā to var nopirkt. Golubkina kļuva briesmīgi priecīga un sāka klaigāt, ka man tikpat kā neko nevajadzēšot darīt, ja vien mans vīrs, uz kura vārda noformēta automašīna, parakstīšot jau gatavo iesniegumu. Viņa no somiņas izņēma ar mašīnu uzrakstītu iesniegumu ...

Svetlana apklusa un aizsmēķēja varbūt jau desmito pēc skaita cigareti. Guļamistaba bija tik neganti piesmēķēta, ka daudzkrāsainie dūmi slāņojās gluži kā migla un rāva elpu ciet.

— Viss tālākais tev ir zināms. Atgriezies no komandējuma, tu parakstīji iesniegumu, un Golubkina aiznesa to, kur tas bija jānes.

Labi, ka Igors Savovičs gulēja uz muguras, labi, ka viņa seja šobrīd atradās tumsā. Pat paša sievai muļķīgi jautāt, kas bija rakstīts iesniegumā, uz kura esi uzšņāpis savu parakstu, aci tur lāgā neiemetot. Viņš jautri teica:

— Zini, Svetlana, man galīgi izkritis no prāta šis iesniegums ... Atsauc atmiņā man, lūdzu, tā saturu.

— Parasts iesniegums, — pēc brīža, it kā sākumā nodomājusi, ka Igors Savovičs joko, Svetlana atbildēja. — Visos sīkumos atcerēties nevaru, bet būtību zinu ... Parasts iesniegums. Apmēram . kaut kas tāds: «Sakarā ar to, ka esmu iegādājies automašīnu, man nepieciešama garāža ...» Nu un noteikti: «Ļoti lūdzu manu lūgumu nenoraidīt...» Paraksts, datums ...

— Kam adresēts bija iesniegums?

Svetlana pieklusa, nekustējās, sastinga. Atšķirībā no Igora Savoviča viņa sēdēja zaļajā neona gaismā, un viņš redzēja apjukušu, pārsteigtu seju.

— Rajona izpildkomitejai, pilsētas izpildkomitejai? — viņš maigi jautāja. — Kādai amatpersonai tieši?

— Nezinu! Neatceros, — Svetlana nočukstēja. — Vai nu esmu aizmirsusi, vai arī nezināju.

Ātri ausa rīts. Mākoņiem, redzams, nebija izdevies sakļauties kopā, un austrumu pamale maigi iebalgojās šobrīd vēl neredzamās saules staros. Pamodās un savas balstiņas izmēģināja put-neļi.

— Liksim mierā iesniegumu! — Igors Savovičs miermīlīgi teica. — Kas notika tālāk?

— Pēc nedēļas Golubkina pie manis iedrāzās ar sajūsmīgu brēcienu, ka man atļauts pirkt garāžu. Tās bija tādas gaviles, ka lustra džinkstēja . .. Tad mēs gājām apskatīt garāžu.

Droši vien arī Svetlanai tirpa kājas un sāpēja krusti, taču atlaisties guļus kā Igors Savovičs viņa neiedomājās, jo bija aizrāvusies sarunā par vecajām un jaunajām nelaimēm. Un smēķēja, vai manu dieniņ, kā viņa smēķēja!

— Tālāk? Kas notika tālāk, Svetlana?

— Golubkina mani aizveda uz Pionieru šķērsielu, — Svetlana pavisam klusu atbildēja. — Es ieraudzīju divas garāžas, vienu gandrīz gatavu, tikai bez durvīm, otru tikko iesāktu. Citu garāžu tad vēl nebija. Golubkina teica: «Durvis ir gatavas. Tās tikai jāatved. Tas maksās piecīti.»

Svetlana, šķiet, pati brīnījās par to, ko tagad stāstīja.

— Es tagad saprotu, ka man vajadzēja pajautāt, kāpēc tiek pārdota pilnīgi gatava garāža. Taču es gluži vienkārši kopā ar Golubkinu aizgāju uz krājkasi un iedevu viņai rokasnaudu — piecsimt rubļus. Tad atgriezos mājās ...

Igors Savovičs atcerējās, kā pie viņa kabinetā iedrāzās starojošā Svetlana, palēkusies apsēdās uz galda malas un paziņoja, ka par tūkstoš piecsimt rubļiem viņiem patiešām būšot lieliska apsildāmā garāža kaut kādā tur šķērsielā un tik tuvu, ka tuvāk vairs nevarot būt. «Simt soļu līdz stūrim, vēl divsimt pa šķērsielu, un tur jau tā ir — lieliska garāža!» Igors Savovičs atcerējās arī savus vārdus: «Pērc nost, Sveta! Līdz kapa malai būsim parādnieki taviem un maniem senčiem — kāda gan tam tagad nozīme? Gan norēķināsimies!» Sieva metās viņam ap kaklu.

— Tālāko tu zini, — Svetlana teica. — Golubkina pati noformēja visus dokumentus, un pie tevis ieradās jau minētās sētnieces dēls. Tu iedevi viņam tūkstoš rubļus, saņēmi pretī parakstu, un garāža kļuva par mūsu īpašumu.

Svetlana beidzot vairs nevarēja izturēt šo neveiklo slimnieces sēdus stāvokli un nogūlās uz sāna — ar seju pret Igoru Savoviču.

Viņi klusēja tik ilgi, cik tas bija iespējams bezmiega nakts nogalē, tad, pacēlusi galvu no spilvena, Svetlana žēli pajautāja:

— Vai patiesi viss ir tik briesmīgi, kā tu saki, uz katastrofas robežas! Igor, saki atklāti — ar ko tas viss var beigties?

Igors Savovičs vilcinājās ar atbildi. Patiesību sakot, viņš arī pats lāgā nezināja, kas īsti būs, ja nāks dienas gaismā viss šis notikums ar garāžu, kura no zagtiem materiāliem uzcelta bērnu rotaļlaukumā. Viņš tikai vienu zināja droši: sievastēvam Ivanam Ivanovičam Karcevam draud briesmas, bet teikt to Svetlanai...

— Es baidos, ka tas viss klāsies vaļā, — viņš piesardzīgi teica. — Seļezņovs ir pārāk spilgta personība, lai apstātos pusceļā ... Jā! Esam gan mēs ieķēpājušies! — Igors Savovičs drūmi noducināja, un pats dzirdēja, cik bērnišķīgi aizvainoti tas skanēja. — Nosvinējām dzimšanas dienu, palīksmojām!... Tu jau vēl nezini, ka tos piecsimt avansa rubļus Golubkina iebāzusi savā kabatā ...

Vai tu ar savu māti esi runājusi? — Igors Savovičs pēc brīža iejautājās. — Vai viņa visu zina?

— Pēc kautiņa es izvairos no mammas! — Svetlana teica spilvenā. — Man tomēr stāstīja, ka mamma esot informēta.

— Kas tev teica?

— Tēva šoferis... Viņš vēl piemetināja, ka visa pilsēta zinot gan par kautiņu, gan par garāžām... — Viņa pacēla galvu. — Mani pārņem šausmas, Igor! Es baidos domāt par tēva atgriešanos no komandējuma ... Bet viņa šoferis šodien teica, ka par šo lietu interesējoties Ļevašovs. Viņš šodien pēcpusdienā jau atgriezies darbā.

Igors Savovičs neviļus pasmaidīja. Citādi jau arī nevarēja būt, Ļevašovam bija jāatgriežas: ne jau velti tresta pārvaldnieks Nikolajevs izlikās, ka neko nezina par notikušo, turējās tālāk no grēka. Nogaidīja, kā risināsies notikumi, taču jau bija spēris pirmo soli, «uzaicinādams Valentinovu uz pārrunām, kas neskar ražošanu». Nikolajevs iesāks apmēram tā: «Jā, starp citu, kas tur atgadījies ar jūsu padoto Goļcovu? Melš visādus niekus, bet es nekā skaidri nezinu ...»

— Dzīvoja reiz vecītis ar večiņu savu pie zilas jūras .... — Igors Savovičs rotaļīgi teica. — Ielīduši bērnu rotaļlaukumā, nopirkuši no sētnieces dēla no zagtiem materiāliem celtu garāžu un vēl apkrāpuši viņu par piecsimt rubļiem.

Igora Savoviča seja un kailie pleci juta svaigu rīta dzestrumu strāvojam no loga; rīts atausa ātri, bez žēlastības aizmēzdams prom sasodīto neona izkārtnes gaismu, tuvojās brīdis, kad virs četrstāvu nama jumta atmirdzēs pirmais saules stars. Garīgi iztukšoti, bezmiega nakts, smago un negaidīto atklājumu nogurdināti, Igors Savovičs un Svetlana klusēja; viņu sejas šķita bez asins lāsītes, acis apdzisušas. Pats par sevi saprotams, Igoram Savovičam bija žēl Svetlanas, viņš cieta divkārt — sevis un sievas dēļ, tomēr skaidri juta, ka nekas viņam nevarētu palīdzēt pārvākties Svetlanas gultā, apskaut, apmīļot un nomierināt viņu. Tas bija cietsirdīgi, bet viņš vairs sievietē, kas gulēja blakusgultā, nesaskatīja pierasto Svetlanu. Svetlana izjuta to pašu, ja jau bija ierāvusies sevī, gulēja klusi un nekustīgi.

«Bet vai es viņu vispār mīlu?» Igors Savovičs sev jautāja. «Tas tik ir kuriozs — nekad neesmu par to domājis ...»

Šoferis tēvocis Vasja septiņās minūtēs aizvizināja Igoru Sa-voviču līdz rajona milicijas nodaļai; uzzinājis, ka viņa rīcībā ir kādas trīs stundas, tēvocis Vasja aizbrauca kārtot savas darīšanas, bet Igors Savovičs — nezin kādēļ rosmīgs, jautrs un lietišķs — kā putniņš ielidoja milicijā, šoreiz nepamanīdams ne nospļaudīto lieveni, ne noplukušo gaiteni, ne kādu cilvēku ar nodzītiem matiem ... Bezmiega naktī pārpārēm sakrājies jaunus faktus un domas, viņš neapzināti steidzās tikties ar izmeklētāju.

Igors Savovičs delikāti pieklauvēja, neticis skaidrībā, vai viņam atļauts ieiet vai ne, atrāva vaļā durvis un pussolī sastinga uz sliekšņa — izmeklētājs Seļezņovs bija aizmidzis, sēdēdams pie galda, galva atdusējās uz pelēkbrūnajiem vākiem ar melnām saitītēm. Mati bija savēlušies, žakete uzmesta uz pleciem; izmeklētāju miegs acīmredzot bija pievārējis nesen, jo kabinetā vēl plīvoja cigarešu dūmi, bet pelnu traukā kūpēja izsmēķis. Igors Savovičs paskatījās pulkstenī — tieši desmit!

Ko iesākt? Labi, aizkustinoši, neaizsargāti gulēja izmeklētājs Seļezņovs, uzticamais un vīrišķīgais likuma sargs. Maigs kakls, noaudzis ar gaišiem matiem, pakausī tie sabužinājušies, bezpalīdzīgs muguras izliekums — īsta idille, ja neņem vērā restotos logus un ķebli, kas ar metāla skavām piestiprināts pie grīdas — kādam nopratināmajam taču pēkšņi var uznākt vēlēšanās ar smago sēdekli sašķaidīt Seļezņovam galvu.

Igors Savovičs pakāpās atpakaļ, neizpratnē pasmaidījis, klusu aizvēra durvis un ar izbrīnu attapa, ka stāv ļaužu pārpildītā gaitenī. Nezin kāpēc šodien šeit bija salasījies tik daudz cilvēku, ka Igors Savovičs nevarēja saprast, kā viņš ir aizspraucies līdz Se-ļezņova kabineta durvīm, nevienu nepagrūžot vai neatbīdot sāņus. Tātad kā tāds ķīlis tiecies uz priekšu, kā viesulis visus aizmēzis prom savā ceļā pie izmeklētāja. Bet šeit, izrādās, nav vietas, kur ābolam nokrist; gaidītāji sablīvējušies kā siļķes mucā — daži pie lodziņa ar uzrakstu «Pasu galds», citi grib nokļūt dežūrdaļā, pārējie — pie izmeklētājiem, pilnvarotajiem, priekšniekiem un vietniekiem.

— Biedri! — Igors Savovičs uzrunāja kādu vīrieti, kurš ar plecu spiedās viņam virsū. — Kāpēc šodien tik daudz cilvēku?

— Kā ta citādi? — vīrietis nožāvādamies nelabprāt atbildēja. — Trešdiena un sestdiena ir pieņemamās dienas. — Un tikai tad pašķielēja Igorā Savovičā. — Rindu vajag ieņemt, nevis te rēgoties viducī... Mēs šitos numurus zinām. Neies cauri!

Pagalam nopietns bija šis vīrs, mākslīgā zamša jakā un sintētiska auduma biksēs, laikam viņš Romskā bija ieradies no citurienes vai arī — gluži otrādi — taisījās prom, jo bija ieņēmis rindu pie loga ar uzrakstu «Pasu galds».

— Es būšu aiz jums! — Igors Savovičs mudīgi teica. — Vai ilgi dabūsim stāvēt?

Vīrietis īgni atmeta ar roku un neatbildēja, bet starp viņu un Igoru Savoviču pēkšņi iespraucās jauna, miesās kupla sieviete, lietišķi nopētīja gan vienu, gan otru, tad spalgā balsī noprasīja:

— Aiz kā es būšu?

— Aiz manis, — Igors Savovičs pieklājīgi atbildēja. — Kā jūs domājat, vai ilgi dabūsim stāvēt?

— Līdz divpadsmitiem tiksim cauri! — sieviete tikpat spalgā balsī kā iepriekš atbildēja, tad izņēma no somas grāmatu, atvēra to un vienā mirklī aizmirsa visu apkārtni, it kā nebūtu ne mili-cijas, ne rindas. Igors Savovičs piesardzīgi uzmeta acis apvākam un pat pasmaidīt bija par slinku. Sieviete lasīja Karalieni Margo — kārtējo anekdošu un sājo «Krokodila» feļetonu izsmiekla objektu.

Ar «Karalienes Margo» ierašanos rinda ieguva izteikti likumīgu izskatu, pamatīgumu un nomierinošu stabilitāti, un Igors Savovičs juta, ka iekūlies ķezā. Viņš nevilšus, pret paša gribu centās atcerēties, kad pēdējo reizi stāvējis rindā, ja vispār kādreiz bija tajā stāvējis. Teātra bufetē pēc kūkām? Uz ielas pie kvasa mucas? Pasu galdā vai kara komisariātā viņu sagaidīja pie durvīm, veikalos viņš negāja iekšā, kino un teātra biļetes saņēma pie administratora, algu atnesa ieliktu aploksnē, un pat stadionā viņam bija caurlaide. «Ir gan dumiķe!» viņš netaisnīgi nozākāja dūšīgo sievišķi. «Atvilkusies te ar savu «karalieni».»

— Es jūs laižu savā vietā! — Igors Savovičs nikni teica resnulei. — Es pārdomāju.

īgņodamies pats uz sevi, Igors Savovičs nolēma par to atspēlēties izmeklētājam. Interesanti, kā uzvedīsies Seļezņovs, ja viņu darba laikā uzmodinās apsūdzētais. Strauji atrāva vaļā durvis, lai bez kādām ceremonijām uzbukņītu no miega mūsdienu cildeno paraugjaunekli, bet piedzīvoja vilšanos, jo ieraudzīja Seļezņovu lietišķi sēžam aiz rakstāmgalda, turklāt vēl ceturtās klases’ pa-raugskolnieka, teicamnieka un pionieru vienības aktīvista izskatā; elkoņi ieplesti guļ uz galda, labais mazliet augstāk par kreiso, papīra lapa pagriezta četrdesmit piecu grādu leņķī attiecībā pret galda malu, mugura taisna, lai nedraudētu vecuma kumpainums.

«Ko Seļezņovs atgādina?» Igors Savovičs saspringti domāja. «Kāpēc mani nepamet doma, ka mēs esam pazīstami kopš seniem laikiem? Kāpēc tuvs un patīkams liekas šis tagad naidīgi noskaņotais cilvēks?»

— Labrīt! — Igors Savovičs sveicināja.

— Labrīt, — Seļezņovs piecēlies atbildēja. — Sēdieties! Patiešām — nezaudēsim velti laiku ... Pagājušo reizi mēs palikām pie tā, ka jūs pilnīgi un galīgi noliedzat savu līdzdalību garāžas meklējumos, izvelē un celtniecībā, tāpat arī sarunās par tās iegādi. Jūs nezināt, kas cēla garāžu, kā tika noformēta atļauja. Pareizi?

— Absolūti!

Igors Savovičs šorīt agri no rīta bija šo to uzzinājis par vecāko leitnantu Seļezņovu. Tēvs — inženieris, ceha priekšnieks mo-nometru rūpnīcā, māte — acu ārste. Vecum vecie Romskas iedzīvotāji ... Ir māsa — ļoti spējīga, jauna sieviete, kas darbojas atomenerģētikas jomā, neprecējusies, dzīvo šķirti no vecākiem tāpat kā brālis.

— Tātad, pilsoni Goļcov, jūs paliekat pie sava?

— Jā. Palieku.

Seļezņovs izskatījās nelādzīgi. Bāls, sakrities, zem acīm zili loki, seja pietūkusi, it kā vecākais leitnants nebūtu gulējis piecas naktis pēc kārtas. Taču acis bija dzīvas, satrauktas, jaukas un — tavu brīnumu! — labsirdīgas, jo Igorā Savovičā izmeklētājs šodien raudzījās rāmi, bet pārmetoši, it kā gaidītu, kad apsūdzētais smaidot sacīs: «Nu gana! Pajokojām — un diezgan.»

— Vai jūs, Igor Savovič, nekad neesat interesējies par izmeklēšanas darba tiesisko pusi? — Seļezņovs jautāja. — Nē, nē, ne jau lasot detektīvromānus — apžēlojieties! ... Neesat interesējies ... Tā jau arī es domāju ... — Viņš ar pirkstiem saudzīgi pataustīja slikti noskūto smakru. — Mans uzdevums ir sakarā ar nevainīguma prezumpciju pierādīt, ka apsūdzētais ir nevainīgs, bet neveiksmes gadījumā pierādīt viņa vainu. — Seļezņovs sadrūma. — Sagatavojieties, lūdzu, uz ilgu un smagu konfrontāciju.

— Esiet tik laipns!

Sešos no rīta, it kā labi zinādams, ko darīt un kā nodzīvot visu šo dienu, Igors Savovičs bija gludi jo gludi noskuvies, noskalojies zem ledainas dušas un izdzēris divas lielas tases kafijas. Agrā rītā izgājis no mājas, viņš jutās mundrs un spēcīgs. Rasā vizmojošās jaunās papeles skvērā šķita svaigas kā nule piedzimušas, smaržoja zeme un zāle, tikko laistītajā asfaltā atspoguļojās gan papeles, gan nami, gan garāmgājēji, gan aizvēsturiskas konstrukcijas tramvaji, kas uz mirkli modināja vēlēšanos kā bērnībā pavizināties ar šo «klaberkasti».

— Sakiet, lūdzu, — Seļezņovs sāka, — kad, kur un kādos apstākļos jūs iepazināties ar aktrisi Larisu Nazarovnu Golubkinu?

Igors apceroši pavērsa skatienu pret griestiem.

— Ko jūs saprotat ar vārdu «iepazīšanās»? — viņš jautāja. — Vai mēs viens otru pazīstam uz ielas, vai tiekamies mājas apstākļos?

— Atbildiet taču uz jautājumu, — Seļezņovs viņu strupi pārtrauca. — Tā tiksim ātrāk uz priekšu.

— Piedodiet! — Igors Savovičs koncentrējās. — Aktrisi Golubkinu es pazīstu pavirši. Uz ielas viņa mani pazīst, bet es, piedodiet manu slikto uzvedību, nekādi nevaru viņu iegaumēt.

Seļezņovs noņēmās ar pildāmspalvu, kas jau atkal nerakstīja. Papurināja — nekā, noskrūvēja uzgali, paspaidīja pilnesi — velti, saknieba lūpas. Seļezņovs to pievilka pilnu, pilnu ar tinti — tas pats. Nevilšus vērodams viņu, arī Igors Savovičs dusmojās, jo viņam kabatā bija brīnišķīga Pārķēra pildāmspalva, bet viņš neuzdrīkstējās to piedāvāt izmeklētājam.

— Sasodīts! — Seļezņovs šķendējās. — Nesaprotu, kas noticisl

Pildāmspalva nerakstīja nemaz. Seļezņovs dusmās to nometa

uz galda un bezpalīdzīgi pasmaidīja. Sejas izteiksme viņam bija

bērnišķīga, lūpas aizvainoti sakniebtas — un pat matu šķipsna pakausī, šķiet, bija zaudējusi savu kareivīgumu.

— Jurij Iļjič, ņemiet, lūdzu, manu pildāmspalvu! — nez kādēļ samulsis, teica Igors Savovičs.

— Dodiet ar! — Seļezņovs atbildēja un arī nez kādēļ samulsa.

Ziņas, kuras Igors Savovičs par Seļezņovu bija ievācis, atbilda

patiesībai. Viņš patiesi bija labs cilvēks; lieliski un daudz strādāja, mīlēja savu profesiju, prata šaubīties, pieļaut kļūdas un tās izlabot. Aiz stingra sausiņa maskas, ko prasīja viņa profesija, slēpās jauneklis ar ģitāru, kuram jo mīļa ir dziesma par Arbata ielas puisi, Bulata Okudžavas dziesma par Ļoņku Koroļovu, kurš, uzlicis «naģeni kā kroni, aizgāja uz fronti...». Bet galvenais — un tā joprojām palika mīkla — Jurijs Iļjičs Seļezņovs acīm redzami, izteikti un neapšaubāmi atgādināja kādu Igoram Savovičam labi pazīstamu un tuvu cilvēku. Tāpat kā tam, arī Seļezņovam sejā brīdi pa brīdim uzradās kautrīga un bezpalīdzīga sejas izteiksme — gluži kā cilvēkam, kas pārsteigts par sarežģīto pasauli un neviļus tiecas dzīvi reducēt uz vienkāršo un saprotamo — maizi, sāli, zemi, debesīm ... To apcerēdams, Igors Savovičs uzmanīgi vēroja, kā Seļezņovs rīkojas ar Pārķēra pildāmspalvu.

— Raksta lieliski! — Seļezņovs paziņoja un tiepīgi izslēja pieri. — Mēs palikām pie tā, ka ar aktrisi Golubkinu jūs neesat pazīstami. Ciemos viens pie otra neesat gājuši, pa acu galam esat redzējušies uz ielas... Lieliski! Tā arī pierakstīsim...

Kamēr izmeklētājs savā kaligrāfiskajā rokrakstā nesteidzīgi pierakstīja liecību, Igors Savovičs domāja par cietušo Borisu Iva-novu ... Šodien no rīta, tūlīt pēc astoņiem, Igors Savovičs aizbrauca uz slimnīcu, uzmetis plecos uzsvārci, uzkāpa augšā, turēdams rokā lielu somu ar ēdamo — konserviem, ievārījumu, pastēti, desu, augļiem. Virsmāsa, viņam parādoties, atkal pieglaimīgi uzsmaidīja un, jautri klabinādama kurpes ar milzīgo platformu, ņipri sarosījās. Igors Savovičs intīmi pieliecās viņai pie auss un pačukstēja: «Tādas sievietes kā jūs parasti ir ļoti labsirdīgas. Ceļos krizdams, lūdzu — atļaujiet kaut vai aci uzmest Ivano-vam ...» Cietušais gulēja uz muguras. Galva bija tā nosaitēta, ka izskatījās pēc kokona, brīvas bija tikai acis un mute. Boriss Ivanovs gulēja nekustīgi, elpu nevarēja manīt, viņš atgādināja sarko-fāgu. «Guļ ciešā miegā!» aiz muguras nočukstēja medmāsa. «Viņam stfauji iet uz labo pusi. Vakar dūšīgi ēda un pat lasīja bērnu grāmatiņu.» Nenolaizdams no Ivanova acu, Igors Savovičs uz pirkstgaliem lavījās līdz durvīm.

— Vai jūsu liecība saprotama tā, ka aktrise Golubkina nekad nav bijusi jūsu mājā? — Seļezņovs prasīja. — Jūs nekļūdāties?

Igors Savovičs sarāvās.

— Golubkina ir divas reizes bijusi mūsu mājās, — viņš teica.

— Es to secināju tikai vakar no sievas teiktā. — Viņš pasmaidīja, pieķēris sevi, ka runā īpašajā milicijas protokolu valodā: «no sievas teiktā»! — Pirmā vizīte bijusi tāpat vien, tā sakot, pieklājības vizīte, otrreiz Golubkina atnesusi iesniegumu, kuru es esot parakstījis, kā noskaidrojās, tās pašas dienas vakarā ...

— Vai papildinājumu nebūs?

Se|ezņovs pacēla galvu, nez kādēļ paskatījās uz Igora Savo-viča kreiso ausi un piecēlās, tas nozīmēja krasu pārmaiņu nopratināšanā, izmeklētājs uz galvošanu bija izdomājis svaigu piegājienu. Un patiesi, Seļezņovs brīdi pastaigāja pa šķirbaino grīdu un, mazliet sagausinājis soli, izmeta:

— Tagad izdarīsim konfrontāciju! — Un atkal sāka staigāt sparīgāk. — Sis punkts izmeklēšanā ir tik svarīgs, ka bez konfrontācijas nevar iztikt...

Seļezņovs pacēla tālruņa klausuli, uzgrieza numuru.

— Paaiciniet, lūdzu, pilsoni Golubkinu! — viņš pavēlēja un caur pieri pašķielēja Igorā SavoviČā. — Es jūs lūdzu saglabāt mieru jebkuros apstākļos. Domāju, ka jums nav gadījies kritiskos apstākļos tikties ar tādiem cilvēkiem, kādi ir Golubkina un Fala-ļejevs ... Pie tam es mazliet modernizēšu konfrontāciju...

Tas nu bija nevajadzīgs brīdinājums! Igors Savovičs ar lielu interesi gaidīja Golubkinas ierašanos, lai gan neticēja — viņš izmeklētājam nemeloja —, ka pazīs aktrisi, kura katru mēnesi, bet varbūt pat biežāk mainīja ārieni.

— Nāciet iekšā!

Kabinetā iespurdza jauna meitenīte ar naivām bizītēm, minisvārkos un trakoti dekoltētu jaciņu. Ieraugot Igoru Savoviču, viņu pārņēma neaprakstāma sajūsma. Šķiet, aizmirsusi visu pasaulē, piespiedusi pie krūtīm rokas, laimīgi un atviegloti smaidīdama, viņa lēnām tuvojās Igoram Savovičam, dzīrās ar viņu saskūpstīties, tomēr tikai savilka tādu seju, it kā gribētu sacīt: «Nē, nevaru skūpstīt dārgu draugu šajos gandrīz vai cietuma apstākļos.»

— Kāds prieks jūs redzēt, Igoriņ! — dziļi izjusti, kādas skatuves varones balsī teica Golubkina. — No visas sirds jūtu jums līdzi, taču esmu pārliecināta — tāds kriminālistikas spīdeklis, kāds ir Jurijs Iļjičs, drīz vien pierādīs, ka visas šīs šausmu lietas ir fenomenāls pārpratums ...

Vēl augstāk uzrāvusi minisvārciņus, aktrise apsēdās uz krēsla, kas stāvēja iepretī Igora Savoviča krēslam; sakļāvusi kopā ceļgalus un pārliecinājusies, ka gandrīz kailie stilbi ievēroti, atviegloti nopūtās:

— Ellišķīgs karstums! — Golubkina teica bižainas meitenītes balstiņā. — Nepanesu karstumu. Mēs, sibīrieši, laikam nekad nepieradīsim pie svelmes ... Nezinu, kā jūs, Igoriņ, bet es lepojos ar cildeno sibīrietes nosaukumu.

«Igoriņ!» Kaut kas šausmīgs! Tādu sievieti kā aktrise Golubkina Igors Savovičs savos trīsdesmit mūža gados bija sastapis tikai vienu reizi. Akla, nevaldāma enerģija, veikla mēle, prasme uztaustīt cilvēku vājās vietas un nodibināt vajadzīgo pazīšanos, pārdrošība un, beidzot, nekaunība — atklāta, visu uzvaroša nekaunība. Tas viss tika pārpārēm iepazīts, kad patēva un mātes institūtā pirms gadiem desmit uzradās kāda Zoja Kubicka. Gada laikā viņa institūtu pārvērta mutuļojošā darvas katlā, noveda patēvu tiktāl, ka Sava Igorevičs trīsreiz brauca uz galvaspilsētu skaidroties, tad neizturēja un uzrakstīja iesniegumu par aiziešanu no rektora amata. Kubicku tajā pašā mirklī aizvāca, bet mājā iesakņojās jocīgs termins — «kubicisms», ar kuru tika apzīmēta nelietības augstākā pakāpe.

— Tipsina Larisa Nazarovna, kur, kad un kādā ģimenē jūs esat dzimusi? — izmeklētājs iesāka. — Izglītība un profesija?

Aktrise iecirtīgi parāva uz augšu galvu, it kā viņai kāds gribētu mutē ielikt laužņus.

— Tipsina mirusi! Ir tikai aktrise Golubkina, — viņa teica nez kāpēc čerkstošā basā. — Ja jūs gribēsiet uztiept savu, es atteikšos dot liecību.

Seļezņovs par atbildi pat nesaviebās; par Golubkinas māžošanos nelikdamies ne zinis, viņš bez steigas pierakstīja anketas datus, visu laiku aktrisi dēvēdams par Tipsinu, brīdināja, kāda atbildība draud par nepatiesas liecības sniegšanu, pie tam stingri nosolījies likt lietā šo soda pantu, ja pilsone Tipsina nesacīs patiesību.

— Bet tagad, pilsone Tipsina, lūdzu, pastāstiet, kas jums zināms par četru garāžu celtniecību Pionieru šķērsielā un par vienas no tām pārdošanu pilsonim Goļcovam.

Iestājās daudznozīmīgs klusuma brīdis. Golubkina pieņēma tādu izskatu, it kā izvadītu pēdējā gaitā savu senu kaimiņu no blakusdzīvokļa: pleci noslīga, pāri pierei skumji krita viena pinkaino matu šķipsna, gaišās acis raudzījās grīdā. Viņa pa divi lāgi smagi nopūtās un, mirkli padomājusi, raudulīgi saverkšķīja seju.

— Jurij Iļjič, — Golubkina izdvesa žēlu čukstu. — Augsti godājamais Jurij Iļjič, kāpēc jūs mani atkal spiežat... spiežat mani... Nē, man mēle neklausa!

Tik tiešām, elles mocības bija jāizcieš pilsonei Tipsinai, piespiedu kārtā vēlreiz atkārtojot stāstu par četrām garāžām un visu pārējo. Ak vai, cik skumīgas bija viņas gaišās acis, cik lielas bēdas pauda šis sakrupušais augums, cik nedzīvas šķita šļaugani nolaistās rokas! Golubkina bija pagalam slikta aktrise, un šobrīd traģēdijas vai drāmas vietā viņai iznāca farss. So aktrisi, gluži kā vecajos labajos laikos, gribējās apmētāt ar sapuvušām olām.

— Stāstiet, Tipsina!

— Ja jūs tik kategoriski uzstājat, ja tas ir tik nepieciešams taisnīgai tiesai... — Golubkina smagi nopūtās. — Kad Maskavas teatrāļu sabiedrība pateicībā par vasaras viesizrādēm man palīdzēja nopirkt samērā labi saglabājušos mersedesu, izrādījās, ka tas neiet iekšā vecajā garāžā, kur agrāk stāvēja moskvičs ... Padomājiet tik, es nezināju, nu galīgi nezināju, ko darīt. Izglāba, kā jau tas ir vienmēr, laimīgs gadījums ...

Viņa ieturēja loģiski nepieciešamo pauzi, pameta pārbaudošu skatienu uz izmeklētāju, pēc tam uz Igoru Savoviču, un viņš saprata, ka Golubkina šos vārdus iestudējusi gluži kā lomu, un, lai gan tas bija farss, tie savā intonācijā skanēja tik patiesi, kā sacītais, par kura patiesību neviens nešaubās. Runāt kaismi — tas nozīmētu baidīties, ka nenoticēs, velt vārdus gurdi un klusu — tas izskatītos pēc spēles. Tātad jārunā tā, it kā tu pakļautos nenovēršamajam, tu negribi stāstīt, bet tevi piespiež ar varu, un Golubkina tā arī darīja.

— ...kā vienmēr, izglāba laimīgs gadījums. Kādudien izeju no mājas, drausmīgi jāsteidzas uz teātri, un pēkšņi redzu: tieši pretī mūsu mājai, burtiski, triju soļu attālumā, tiek celta lieliska, jauna garāža. Manam priekam nebija gala ... Kā es agrāk nebiju ievērojusi šo garāžu?

Viņa gluži labi nospēlēja šo «manam priekam nebija gala», žilbinoši pasmaidīja un īpašā jūtu uzplūdā mazliet pacēlās no krēsla.

— Neatceros, kad es noskaidroju, ka brīnišķīgo garāžu ceļ mūsu jaukās sētnieces Marijas Petrovnas dēls. Viņa tik tiešām ir apbrīnas vērts cilvēks — kristāltīra un labu sirdi. Ko kājas nes, es drāzos pie viņas: «Marija Petrovna, mīļā, labā, vai arī es nevarētu uzbūvēt sev garāžu jūsu dēla celtnes galā?» Viņa cienā mani ar tēju ...

— Vienu mirkli! — Seļezņovs laiski pārtrauca aktrisi. — Jūs nepateicāt, kad tas viss notika.

— Ak, piedodiet, piedodiet! — Golubkina aiz Igoram Savovi-čam nesaprotama uzbudinājuma pielēca kājās. — Piedodiet, ak, piedodiet! — viņa atkārtoja. — Es patiešām aizmirsu pateikt, ka tas notika pagājušā gadā — aprīļa beigās vai maija sākumā...

Igors Savovičs uztvēra viņam pievērsto izteiksmīgo un jautājošo izmeklētāja skatienu: «Vai jūs neatceraties, kas jums tāds īpašs atgadījās pagājušā gada aprīlī vai maijā?» Igors Savovičs nogrima domās: «Nekas neatgadījās, ikdiena, pelēka, garlaicīga ikdiena . ..»

— Turpiniet, Tipsina, tikai bez tējas dzeršanas.

— Ah, lūdzu, Jurij Iļjič! ... Līdzko runa aizsākās par garāžu, šī jaukā Marija Petrovna nonāca stāvā sajūsmā. — Golubkina atkal notēloja sajūsmu. — Iedomājieties tik, izrādījās, ka viņas dēls, šis atsaucīgais, brīnum jaukais cilvēks Hēlijs Makarovičs, pats meklē kompanjonu. Trīs sienas garāžai taču vieglāk uzcelt nekā četras. Saprotiet: viena siena kopēja ... Pēc tam tad Hēlijs Makarovičs pie viena sāka celt arī otru garāžu.

— Vai jūs zinājāt, ka celtniecība ir nelikumīga?

— Kā jūs uzdrīkstaties ko tādu domāt! — Golubkina sašutusi iesaucās. — Es to uzzināju tikai pie jums nopratināšanā. Jā, jā! Es biju nežēlīgā un nekaunīgā kārtā piekrāpta. Mana lētticība, mana labsirdīgā attieksme pret cilvēkiem, mana visiem zināmā sirsnība — itin viss tika sabradāts kājām. Līdz šim brīdim neesmu attapusies.

Seļezņovs nolika malā papīru un pildāmspalvu un, raudzīdamies galdā, vienaldzīgi, it kā runa būtu par ko nenozīmīgu, noprasīja:

— Vai šī patvarīgi celtā garāža bija paredzēta paša Hēlija Makaroviča mašīnai?

— Nezinu. Viņi taisījās pirkt mašīnu.

— Tātad otra garāža tika celta jums, Tipsina? Kāpēc jūs to pārdevāt pilsonim Goļcovam?

Aktrise ar visu augumu pagriezās pret Igoru Savoviču, draudzīgi uzsmaidīja viņam un sirsnīgā balsī teica:

— Igora Savoviča dēļ esmu gatava nest jebkurus upurus. Turklāt man toreiz nebija naudas. Tā tika sakrāta tikai uz to laiku, kad nāca gatava trešā garāža ...

Golubkina šobrīd tēloja draudzīgu tuvību ar Igoru Savoviču, lūkojās viņā dzidrām, patiesām, naivām acīm, it kā sacīdama: «Nu, Igor Savovič, gana^ mānīties un spēlēt paslēpes. Labāk atvieglosim sirdi un teiksim patiesību.» Tas bija nospēlēts tik labi, tik silti un sirsnīgi, ka Igors Savovičs kādu mirkli apjuka un jutās vainīgs. Viņš pat nodomāja: «Varbūt patiešām esmu runājies ar Golubkinu par garāžu?»

— Paskaidrojiet, — Seļezņovs turpināja darbu, — kur, kad un kāpēc jūs tikāties ar pilsoni Goļcovu, lai apspriestu garāžas jautājumu?

Golubkina izrādīja veselu sašutuma vētru.

— Jūs taču lieliski zināt, biedri izmeklētāj, kā tas viss notika! Es jau stāstīju ... — Viņa atkal kā sazvērniece pagriezās pret Igoru Savoviču. — Pilsētā visi, burtiski, visi zina, cik labi — gluži kā pret radinieku — es izturos pret Igoru Savoviču un viņa debešķīgo sievu. Tie taču ir brīnišķīgi labi, gudri un godīgi cilvēki! Ja jūs tik būtu redzējis, ar cik lielu prieku es gāju pie viņiem uz māju, kad Igors Savovičs mani ielūdza. Mans sapnis bija būt pievilcīgai, man tā gribējās patikt. — Golubkina skumīgi nodūra galvu. — Ak dievs, kāpēc man tas viss jāstāsta istabā ar aizrestotiem logiem! Vai gan Igors Savovičs ir kaut par mata tiesu vainīgs? Viņš nopirka mašīnu, un viņam bija vajadzīga garāža — tas ir tik saprotami, tik vienkārši! Nu un viņš ielūdza mani pie sevis. Kā par nelaimi, apburošās Svetlanas Ivanovnas nebija mājā ...

Lūk, kā ievirzījās šī garāžu lieta! Golubkina izmeklēšanā cītīgi centās visu uzvelt Igoram Savovičam, redzams, cerēja, ka Seļezņovs būs priecīgs par katru vismazāko iespēju attaisnot Karceva meitu un par grēkāzi pataisīt kautiņa sācēju šķērsielā glumo un viltīgo Goļcovu, kurš nekaunīgi izmantoja sievastēva autoritāti.

— Pilsoni Goļcov, — Seļezņovs stingri sacīja, — ko jūs varat paskaidrot sakarā ar liecinieces teikto?

Tikai pēc šī izmeklētāja jautājuma Igors Savovičs saprata, cik muļķīgā stāvoklī viņš nonācis. Ko gan viņš varēja «paskaidrot», ja viņam iepretim sēdēja sieviete, turklāt sieviete jau gados, kura visā nopratināšanas laikā nebija pateikusi neviena patiesa vārda?

— Man ļoti žēl, — Igors Savovičs teica, — man ļoti žēl, bet lieciniece ir visu izdomājusi.

Golubkinai acu kaktiņos sariesās īstas asaras. Viņa bija ļoti slikta aktrise, taču tik vienkāršas lietas kā asaras vai starojošu smaidu dabūja gatavu visai veiksmīgi. Viņa caur asarām lūkojās Igorā Savovičā — rokas bija sažņaugtas uz krūtīm, kas, velkot elpu, uzbudināti cilājās zem dekoltētās jaciņas, — un it kā šausmās nočukstēja:

— Igor Savovič, dārgo, labo, brīnišķīgo cilvēk! Vai es esmu ko tādu pelnījusi? Kādēļ jūs mani apvainojat? Tas nu nav, nepavisam ar nav taisnīgi...

Likās, aktrise taisās krist histērijā. Histērija — tas bija zināms visai pilsētai — Golubkinai padevās sevišķi labi. Reti kurš direktors vai režisors spēja izturēt šos tēlotos ģīboņus, kas tika likti lietā ikreiz, kad Golubkinai kaut kas nepatika. Seļezņovs droši vien to zināja, jo vēsi un valdonīgi pavēlēja:

— Lūdzu, uzvedieties, kā nākas, pilsone Tipsina, tūlīt pat!

— Ah, ūdeni, pasniedziet ūdeni, — it kā pati baidīdamās šīs histērijas, Golubkina novaidējās. — Cik šausmīgi, cik gan šausmīgi, ja tev tuvs cilvēks... Nu, kāpēc, kāpēc, Igor Savovič, jūs negribat teikt patiesību? ... Jūs taču visā pasaulē neatradīsiet cilvēka, kurš sacīs: «Golubkina jau nu var gan kādu nieku samelot!» Godīgums, principialitāte, cilvēciskums — lūk, mana mūža devīze.

Kopš tā brīža, kad Golubkina bija ienākusi kabinetā, izmeklētājs bezcerīgi centās slēpt savu pretīgumu pret šo melīgo, caurcaurēm liekulīgo un noziedzīgo sievieti. Viņš gan cītīgi rakstīja protokolu, gan augstākā mērā uzmanīgi pētīja aprakstīto lappusi, gan tīrīja nagus, un Seļezņovam reizumis bija tāds izskats, it kā viņa kāja būtu iesprūdusi vilku lamatās. «Bijusi mana vara,» pretēji paša gribai runāja Seļezņova skumjās acis, «bijusi mana vara, tu man, maita, pat bez vainas pasēdētu kroņa maizē! Nu, tagad tu man neizlocīsies!»

— Turpinām, — pārlasīdams lappusi, Seļezņovs teica. — Ir palikuši balti plankumi... Tātad ar jums, pilsone Tipsina, par garāžu runā pilsonis Go|covs, viņš pirmais parāda iniciatīvu, bet rajona izpildkomitejas priekšsēdētājam Majarko rakstīto iesniegumu adresātam aiznesat jūs, Tipsina. — Viņš parakņājās papīros. — Kirova rajona izpildkomitejas kanceleja ziņo, ka iesniegumu par garāžas būvi aiznesusi pilsone Tipsina. Kā tas notika? Kad un kur jums iedeva iesniegumu pilsonis Goļcovs! Liecinieku klātbūtnē vai bez lieciniekiem?

Atbildi uz tādu jautājumu Golubkina, redzams, iepriekš nebija pārdomājusi. Viņa lēnām aizvāca no sejas skumjās cirtas, uz kādu mirkli atguva savu īsto izskatu — sieviete jau krietni gados, dzīves apbružāta un tāpēc nogurusi.

— Neatceros! — Golubkina teica, paraustīdama plecus un cenzdamās iegūt laiku. — Neatceros, kad Goļcovs iedeva man iesniegumu. Es atcerēšos, visādā ziņā atcerēšos, kad tas notika. — Viņa valdzinoši pasmaidīja. — Toties es lieliski atceros, kur tas notika... Mēs ar Igoru Savoviču satikāmies Dekabristu laukumā ... Atcerieties, Igor Savovič, man mugurā bija gaiši zila jaciņa un velveta bikses, bet jums zaļš — ar sīkām svītriņām v-uzvalks. Manuprāt, dienvidslāvu ...

Saspringtajā klusumā Seļezņovs pierakstīja Golubkinas liecību, velreiz pārlasīja uzrakstīto, šo to mazliet palaboja un, raudzīdamies tukšumā, teica:

— Pagājušā gada aprīļa beigās un maija sākumā pilsonis Goļ-covs divreiz ir bijis ilgākos komandējumos. Pacentieties atcerēties, pilsone Tipsina, kad apmēram notikušas abas tikšanās? Iepriekšējā un tā, kad tika atdots iesniegums.

— Neatceros. Nepavisam ar neatceros! — mīlīgi nopūzdamās, teica Golubkina. — О, es lieliski saprotu jūsu vēlēšanos sameklēt kļūdas manā liecībā! Aizmāršības dēļ es minēšu kādu datumu, bet Igors Savovičs tajā laikā ir bijis komandējumā ... Es uz jums, Jurij Iļjič, nedusmojos: darbs paliek darbs.

Igors Savovičs nenovaldījās — viņš skani iesmējās. Kā lai nesmej as_, ja nevis sapnī, bet īstenībā eksistē šī Golubkina, dzīva, materiala, kurai var pieskarties ar pirkstu, lai pārliecinātos, ka notiekošais nepavisam nav murgi. Skaļi smiedams, Igors Savovičs nevilšus paskatījās uz Seļezņovu un ieraudzīja naidā satumstošas acis, kurās bez pūlēm izlasīja: «Atcerieties beidzot, Goļcov, kas jums tur bija aprīļa beigās un maija sākumā.»

— Kauns, biedri Goļcov, smieties par cilvēku, kurs jus no visas sirds un nesavtīgi mīlējis! — Golubkina patosa pilnā balsī iesau-cās un traģiskā žestā izstiepa roku. — Kopš šī brīža mēs esam sveši cilvēki! Esmu pārliecināta, ka Jurijs Iļjičs, šis izcilais, neparasti gudrais un apbrīnojami labsirdīgais cilvēks, jau sen ir atmaskojis jūsu netīro spēli. — Viņa izslējās, majestātiski atmeta atpakaļ galvu un izspīlētām krūtīm tagad izskatījās pēc baloža guzaiņa. — Un vispār, pilsoni Goļcov, sabiedrībai jau sen laiks ielūkoties jūsu morālajā sejā. Nevienam nav noslēpums, ka jūs negodīgā ceļā no attāla rajona iemanījāties tresta aparātā. Visai pilsētai zināms, ka jūs, nekādu šķēršļu priekšā neapstājoties, sagrozījāt galvu šai svētajai sievietei, kas ir meita visu cienītajam Ivanam Ivanovičam Karcevam, kuru arī jūs cenšaties iepīt visā šajā kautiņa un garāžu jezgā. — Viņa kā uzvarētāja ieturēja pauzi. — Jūs, pilsoni Goļcov, apprecējāt Svetlanu Ivanovnu aiz karjeristiskiem apsvērumiem.

Gredzeni ar un bez dārgakmeņiem skaisti laistījās aktrises pirkstos, viņa jau arī nemaz neslēpa, ka tie ir īsti dārgakmeņi. Pēc viņas pašas aprēķiniem tur varavīkšņaini zaigoja pieci tūkstoši rubļu, bet viņa pelnīja simt divdesmit rubļu mēnesī. Taču kur tad kooperatīvais četristabu dzīvoklis, vasarnīca, jaudīgais mersedess, dārgie kažoki, izmeklētie paklāji — pat Igoru Savoviču par to bija informējuši dievu izredzētie jaukās Romskas mēlneši.

— Pilsoni izmeklētāj, — Golubkina cēli teica, — lūdzu ierakstīt protokolā manus vārdus.

Paliecis sānis galvu, Seļezņovs mierīgi un uzmanīgi klausījās aktrisē, bet viņa sejā, kas bija bāla aiz noguruma, jautās kaut kas bīstams, cietsirdīgs, apņēmīgs. Un viņam jau nu bija skaidrs, ka Golubkinas nopratināšana ir izvērsusies par Igora Savoviča Goļ-cova apmētāšanu ar dubļiem.

— Man šķiet, pilsone Tipsina, ka jūs sevi nostādāt bīstamā stāvoklī, — Seļezņovs teica. — Jūs sniedzat nepatiesu liecību, un es pacentīšos apgādāt prokuratūru ar materiāliem, kas pierādīs, ka jūs sniedzat nepatiesu liecību ... — Viņš bez steigas paņēma no galda nelielu grāmatu. — Saskaņā ar KPFSR Kriminālkodeksa simt astoņdesmit pirmo pantu par apzināti nepatiesas liecības sniegšanu tiek piespriests soda mērs ar brīvības atņemšanu uz vienu gadu vai arī labošanas darbi uz tikpat ilgu laiku ... lūk, ar cik bīstamām lietām jūs dzenat jokus, pilsone Tipsina!

Par atbildi aktrise pielēca kājās, iespieda rokas sānos, sāka spiegt, bet Igoram Savovičam nebija prātā Golubkina ... Karjerists un glumais zutis! Siržu lauzējs aiz auksta aprēķina! Par to, kā rādās, runā visa pilsēta, bet viņš gluži kā tas vīrs, kas par vieglprātes sievas nedarbiem uzzina pēdējais, bija domājis, ka vienīgi paaugstinājuma alkstošais Tatiščevs no jaunās tehnikas nodaļas ar savu olekti mēra Goļcovu. Var jau būt, ka ari citi cilvēki, ar kuriem viņam dienesta darīšanas, iecietīgi klusē, pavada viņu ar skatieniem, vīpsnā, sačukstas, siltās kompānijās viņa vārdu loka visos locījumos, bet no rīta ar godīgām acīm sēž viņa kabinetā.

Savu rūpju, smago pagātnes atmiņu nomākts, Igors Savovičs tikai pa ausu galam klausījās Seļezņovā un Golubkinā ...

Seļezņovs. Pastāstiet — kā jūs Maskavā nopirkāt mersedesa markas mašīnu?

Golubkina. Mani, burtiski, pierunāja to nopirkt... Vai patiesi jūs nesaprotat, ka Romskā iegādāties kādu rezerves daļu mersedesam ir grūtāk nekā pierakstīties Maskavā uz dzīvi?

Seļezņovs. Jūs piesavinājāties uzvārdu Golubkina. Kādēļ tas bija vajadzīgs, ja jums jau ir vārds Larisa? Esat nolēmusi kļūt par otru Larisu Golubkinu?

Golubkina. Neslavas celšana! Es neko nepiesavinājos ... Mans pēdējais vīrs bija Viktors Golubkins.

Seļezņovs. Bet jūs ar viņu tikāties trīs reizes: reģistrēšanās, šķiršanās un vienošanās. Viktors Golubkins liecina, ka par pakalpojumu saņēmis naudu ...

Golubkina. Tie ir nekaunīgi meli! Jūs, pašpaļāvīgais puišelis! Staigāsiet apkārt pa pilsētu, maizes kumosu diedelēdams! To es jums apsolu!

Seļezņovs. Atgriezīsimies pie mersedesa. Jūs to pirkāt aiz-pagājušā gada vasarā faktiski par divpadsmit tūkstošiem rubļu, lai gan pēc jūsu nostāstiem iznāk, ka samaksājāt septiņus tūkstošus... Kam Maskavā zvanīja jūsu ieročnese Ļubkina Tautas skatuves mākslinieces Larisas Golubkinas vārdā?

Golubkina (pēc pauzes). Kādai paziņai... Jūs zināt viņas vārdu?

Seļezņovs. Atbildiet vienīgi uz jautājumiem ... Šī Borisova jūs uzveda pārdodamajai mašīnai uz pēdām?

G о 1 u b к i n a. Jā.

Seļezņovs. Paldies dievam, beidzot jums skaidrs, ka es zinu visu ... Vai jūs varat nosaukt savus ienākumu avotus, kas jums dod iespēju pirkt automašīnu par divpadsmit tūkstošiem rubļu?

Golubkina. Lūdzu! Ar Romskas juvelierveikala starpniecību pārdotas manas nabaga mammas dārglietas.

Seļezņovs. Divi tūkstoši trīssimt rubļu... Kas vēl?

Golubkina. Pārējās dārglietas pārdotas Maskavā ...

Seļezņovs. Vai neatceraties, kādā veikalā?

Golubkina. Ļeņina prospektā, šķiet, vai arī tajā, kā viņu ... Neatceros!

Se|ezņovs. Kas pārdots?

Golubkina. Jūs man neticēsiet, bet es esmu aizmirsusi... Šķiet, zelta monētas, divi gredzeni, vēl viens ar dārgakmeni, tad vēl šis tas ... Tieši tajā veikalā, kuru esmu aizmirsusi...

Seļezņovs. Nāksies atcerēties!

Golubkina. Neatceros! Jūs taču neesat kurls. Klausieties labi: ne-at-ce-ros! Lieciet to aiz auss!

Seļezņovs. Man nagi niezēt niez jūs ietupināt aiz restēm.

Golubkina. Ko? Ko jūs teicāt? Ietupināt aiz restēm... Ko? Mani? Aktrisi Golubkinu?

Seļezņovs. Par apzinātu nepatiesas liecības sniegšanu un to pusotra tūkstoša rubļu piesavināšanos, kurus saņēmāt avansā, jūs varat nokļūt aiz restēm.

Golubkina. Tad paskat, kādu toni jūs uzņemat, pilsoni Seļez-ņov! Gribat nomelnot? . .. Nekādu avansu es nesaņēmu, skaidrs? Jūs dancojat pēc pilsoņa Goļcova stabules? Vienu meldiņu velkat? Skaidrs! Mēs zinām, pilsoni Seļezņov, cik lieli draugi ir apsūdzētais Goļcovs ar pulkvedi Sirotinu! Labāk par labu zinām!

Seļezņovs. Pilsone Tipsina!

Golubkina. Nebiedējiet! Zinām, cik liela draudzība saista jūs, Goļcovu un Sirotinu. Pietempjaties līdz nemaņai viesnīcā, un tad katrs ar savu dāmu izklīstat pa mājām. Kur iepriekšējā naktī pirms kautiņa nakšņoja pilsonis Goļcovs? Jūs domājat — nav zināms? Pie pilsones Hvoščas. Nelūdziet, lai es apklustu, pirms neesmu visu pateikusi... Domājat, nav zināms, ka aizvakar jūs abi ar pulkvedi Sirotinu trīs stundas viņa kabinetā nosēdējāt? Sk-ai-dri zināms. Dalījāt kukuli. Un, es domāju, visai pieklājīgu summu ... Šodien pat uzrakstīšu par jums sūdzību ministram! Pilsoni Goļcov, jūs būsiet liecinieks ... Pilsoni Goļcov, es pie jums vēršos...

Atguvies Igors Savovičs izbrīnā iepleta acis. Viņš ar pūlēm izkļuva no tās saulainās augusta dienas Veseņinskas pludināša-nas iecirknī, no tās pašas dienas, no kuras var sākt kļūmju, nelaimju un slimību uzskaiti. Jaunais pludināšanas iecirkņa priekšnieks aiz maliņas turēja pirkstos būtībā nevainīgu telegrammu: «Steidzīgi izbrauciet uz trestu svarīga jautājuma izlemšanai. Ni-kolajevs.» Tas viss beidzās ar istabu, kurai pie durvīm piesista plāksnīte: «Jaunās tehnikas nodaļa». Nomodā turpinājās pēcte-legrammas dzīve: viņā draudzīgu skatienu urbās drausmīgs fantāzijas auglis — sieviete, kāda tur Golubkina, kura, kā bija noskaidrojies, dažos mirkļos spēja no šķīstas jumpravas pārvērsties aizvainotā, plandošās drānās tērptā taisnības aizstāvē un soģē. Acis, kā raksta vecos romānos, šķīla zibeņus, sastingušais gluži kā paša dieva pirksts bija pavērsts pret Seļezņovu.

— Kas man būtu jāapliecina? — Igors Savovičs jautāja.

— Ka kas? Tas, ka izmeklētājs mani nosauca par tirgus babu ...

Igors Savovičs palocījās.

— Apliecinu, — viņš teica. — Jūs esat tirgus bāba! No savas puses piebildīšu, ka jūs esat zemiska, neģēlīga, nelietīga bāba. Jūsu vainas dēļ laikam gan cietīs daudzi labi cilvēki...

Ar tādām pašām sekmēm viņš varēja sarunāties ar manekenu. Golubkina jau stavēja kabineta vidū — ļauna, atriebīga, gatava nevis par katru cenu aizstāvēties, bet gan uzbrukt — un draudēja viņa vispirms Seļezņovam, bet pēc tam arī Igoram Savovičam. Tostarp izmeklētājs, ar plecu piespiedis klausuli pie auss, uzgrieza telefona numuru. Sadzirdējis atbildi, paklusu teica:

— Boris Petrovič, kārtībā!

— Es aizeju! — Golubkina draudīgi teica. — Es eju uz partijas apgabala komiteju. Tur aktrisi Golubkinu sagaida ar visu cieņu ... Ar jums, Seļezņov un Goļcov, mēs tiksimies citos apstākļos.

Ieturēdama teatrālu pauzi, Golubkina kādu mirkli stāvēja kā tada skulptūra, tad efektīgi pagriezās par simt astoņdesmit grādiem un, it kā gāzdamās uz priekšu, devās uz durvīm, bet nepaguva. Durvis pašas atvērās, uz sliekšņa parādījās plecīgs, sarkanmatains kapteinis. Neapsveicinājies un raudzīdamies vienīgi uz Golubkinu, viņš teica:

— Kapteinis Gusevs no Obēhāesa. Man ar jums jāaprunājas, pilsone Tipsina! Ejam!

Igors Savovičs nepaguva ne attapties, kad aktrise un kapteinis jau bija nozuduši, bet Seļezņovs, it kā nekas nebūtu noticis, pabeidza rakstīt kārtējo lappusi; kā aizvien, pārlaida acis uzrakstītajam, atviegloti atzvēlās krēslā un ar Igoram jau pazīstamu kustību pamasēja pieri. Viņš teica:

— Viņa uzdarbojas ne tikai Romskā. Mantu uzpirkšana no iebraucējiem ārzemniekiem un valūtas operācijas. — Tad Seļezņovs cieši ieskatījās Igoram Savovičam acīs. — Jūs gaida vēl smagāka un nepatīkamāka saruna ...

— Ka tevi jupis! — Igors Savovičs pārsteigts sacīja. — Kā es to nepamanīju agrāk? Istaba izbalsināta. Pa kuru laiku?

— Rāvās līdz pusnaktij! — Seļezņovs atturīgi atbildēja. — Nekas cits neatlika!

Tad lūk, kāpēc vakar pulkvedis Sirotins neatnāca pie Igora Savoviča mājā! Acīmredzot Seļezņovs viņu bija tā piespiedis pie sienas, ka Mitrijs Mitričs bija pārvērties par zaķpastalu. Ak šis Seļezņovs! Tad jau pavisam grūti izprast, kāpēc nopratināšanā šodien — no pirmās līdz pēdējai minūtei — izmeklētājs ne mazākā mērā neizrādīja naidīgumu pret Igoru Savoviču, iepriekšējā reizē viņš taču bija gatavs to vai zemē iedzīt. Tagad viņi ar ļoti līdzīgām, lietišķi skumjām sejām sēdēja viens otram pretī. Seļezņovs un Goļcovs bija vienaudži, lasīja vienas un tās pašas grāmatas, skatījās vienādas filmas, dziedāja vienas un tās pašas dziesmas, bija apgrozījušies vienās un tajās pašās studentu aprindās. To viņi neviļus juta jau pirmajā sastapšanās reizē, bet tālāk droši vien nebūtu tikuši, ja nebijis Golubkinas. Savu garīgo līdzību viņi sevišķi spēcīgi izjuta pēc sarunas ar aktrisi. Viņiem sakrita domas gan par mīlestību, gan naidu, priekšstats par godu, tikumību un morāli, aktrise viņus saliedēja jo cieši, cits to nebūtu varējis izdarīt pat ar pamācošiem piemēriem.

Seļezņovs teica:

— Gaitenī uzaicinājumu gaida Hēlijs Makarovičs Falaļejevs. Tas apsūdzībā ir galvenais liecinieks, kas apgalvo, ka kautiņu esat uzsācis jūs. Jums viņš ir pazīstams ...

Naudu par garāžu — tūkstoš rubļu — Igors Savovičs bija atdevis cilvēkam tieši ar tādu uzvārdu, bet neatcerējās nedz viņa seju, nedz augumu, nedz balsi, un, kad Hēlijs Makarovičs Falaļejevs ienāca kabinetā, Igors Savovičs, tik daudzreiz šajās dienās sāpīgi pārdzīvojis baltus plankumus savā atmiņā, atviegloti uzelpoja. Šis Falaļejevs bija tieši tāds cilvēks, kuru nekādi nevarēja atcerēties.

— Labdien.

— Labdien! Sēdieties!

Uz ķebļa apsēdās mazs, nenosakāma vecuma cilvēciņš ģērbies tieši tā, kā jāģērbjas cilvēkam, kurš grib palikt nemanāms. Apģērbs Hēlijam Makarovičam Falaļejevam kalpoja tiem pašiem mērķiem, kādiem dzīvnieku valstī kalpo mimikrija, turklāt bija skaidrs, ka Falaļejevs ne jau ar nodomu tā ģērbās, gluži vienkārši viņš nevarēja valkāt citu apģērbu.

— Jūs uzaicinājāt, — Hēlijs Makarovičs maigā un klusā balsī teica. — Jūs uzaicinājāt. Es atnācu.

Maza sejiņa, mazs deguntelis, mazas rokas un kājas — šim cilvēkam viss bija mazs, un pat skatiens aiz bikluma likās mazītiņš. Uzmet acis izmeklētājam un žigli tās paslēpj, paskatās uz Goļcovu un tūdaļ jau blenž kaktā, uzmet skatienu kaktam — un nodur acis grīdā. Laikam gan trusim līdzīgs bija Hēlijs Makarovičs, kurš kā mazs, pūkains zvēriņš aiz neizprotamām bailēm drebēja stiprās un briesmīgās pasaules priekšā.

Vārds, uzvārds, tēvvārds, dzimšanas gads .. .

Hēlijs Makarovičs atbildēja klusu, piesardzīgi, bet pēc tā, kā viņš atbildēja, pat nepieredzējušais Igors Savovičs atskārta, ka trusim līdzīgais liecinieks nesēž pirmoreiz izmeklētāja kabinetā. Falaļejevs nepateica neviena lieka vārda, ne reizi nepārjautāja, un Seļezņovs rakstīja vienā gabalā, bez atelpas — tik zinīgi protokolu ar materiāliem apgādāja mazais Hēlijs Makarovičs.

— Pamatprofesija — krāsotājs, — Seļezņovs atkārtoja un tādā pašā miermīlīgā balsī turpināja. — Vai jūs agrāk esat saukts pie kriminālatbildības, ja esat, tad kad un par ko?

Cilvēks trusis pavisam mīlīgi atbildēja:

— Esmu saukts. Viens tūkstotis deviņi simti sešdesmit otrajā gadā pēc simt četrdesmit septītā panta pirmās daļas. Viens tūkstotis deviņi simti sešdesmit piektajā gadā pēc ... panta ...

Un aiziet jūriņā! Miniatūrā cilvēciņa stāstījumā cita pakaļ citai mainījās tiesas sēdes, viņš tika atbrīvots pirms nosacītā termiņa sakarā ar amnestiju, izspruka sveikā pierādījumu trūkuma dēļ, atkal atgriezās tiesas zālē, jo tika apvainots viltošanā, tad veselu gadu nosēdēja par kādu tik mīklainu noziegumu, ka Igors Savovičs pat nevarēja aptvert tā jēgu. Bet Hēlijs Makarovičs omulīgi berzēja mazās rokas, ne reizi nesastostījies, skaitīja pantus, daļas, termiņus, acīmredzot zināja, ka neko nedrīkst izlaist, un joprojām centās runāt lēnām, lai Seļezņovs pagūtu pierakstīt.

— Kopš viens tūkstotis deviņi simti septiņdesmitā gada pie tiesas atbildības neesmu saukts, — Hēlijs Makarovičs nobeidza, un tas tika pateikts ar tādu uzsvaru, it kā pusotra gada godīgas dzīves atsvērtu visu garo krimināllietu virkni. — Ja nu ko esmu piemirsis, pilsoni izmeklētāj, — Hēlijs Makarovičs draudzīgi piezīmēja, — tad ņemiet vērā, ka aizmāršības dēļ... Vai smēķēt atļauts?

— Smēķējiet!

Varbūt Hēlijs Makarovičs Falaļejevs pusotra brīvestībā pavadītā gada laikā, kad nebija pakļauts izmeklēšanai un netika tiesāts, bija noilgojies pēc kabinetiem, kur aizrestoti logi, kur ož pēc hlorkaļķa un kaut kā skāba. Varbūt pasaulē ir ļaudis — un arī viņš to vidū —, kuriem ir organiski nepieciešams sēdēt pretī izmeklētājam, melot vai stāstīt patiesību, blēdīties un visādi izlocīties, varbūt šajā noziedzības cīņā ar tiesu un taisnību slēpjas īpašs azarts, tīksms, sirdi tīksminošs risks? «Sājā pasaulē ir visa kā pārpārēm un vēl mazbišķiņ!» mēdza sacīt Igora Savoviča vectēvs, un kāpēc gan Hēlijs Makarovičs Falaļejevs nevarēja būt no šiem «vēl mazbišķiņ»?

Pa to laiku mazais cilvēciņš mainījās. Hēlijs Makarovičs kabinetā bija ienācis sīkiem, nedrošiem solīšiem, apsēzdamies uz krēsla, Seļezņovā skatījās tādām acīm, it kā lūgtu piedošanu par tādu vaļību kā sēdēšana uz krēsla; vēl pirms piecām minūtēm viņa skatiens bija «mazītiņš», bet, lūk, pēc tam, kad protokola formālā daļa bija aizpildīta, izmeklētājam pretī sēdēja gluži cits cilvēks — mierīgs, apvaldīts, ar tik vērīgām un gudrām acīm, ka Igors Savovičs tajās pat skatīties nevarēja: likās, ka Hēlijs Makarovičs par Igoru Savoviču zina ko tādu, ko pat pašam Igoram Savovičam nav tiesību zināt.

— Sāksim ar nakts kautiņu, — Seļezņovs teica. — Pastāstiet vēlreiz, kā tas viss notika. — Uzrunādams Hēliju Makaroviču, Seļezņovs izgudrēm pamanījās iztikt bez uzvārda, vārda un tēvvārda un pirmoreiz Falaļejeva klātbūtnē uzmeta skatienu Igoram Savo-vičam, toties tik izteiksmīgi, it kā gribētu teikt: «Saturieties nu! Tūlīt uzzināsiet, kādā slīkšņā esat iekūlies ar šo savu nolāpīto garāžu!»

— Kā notika? Pavisam parasti... — Hēlijs Makarovičs atbildēja un pirmoreiz pasmaidīja, parādīdams veselu rindu gandrīz līdz saknei nodeldētu sīku jo sīku zobu, un tas notika tik negaidīti, ka Igoram Savovičam uznāca viegls nelabums. Bet Hēlijs Makarovičs pa to laiku iekārtojās uz krēsla visaplamākajā pozā. Viņš pēdas aizlika aiz krēsla kājām un apvija tās ar savām kājām; rokas Falaļejevs — gluži otrādi — pēc vecu cilvēku paraduma salika uz ceļgaliem. Tad ierunājās asā, čerkstošā rīkles balsī:

— Ko tur, biedri izmeklētāj, lai stāsta? Bija kautiņš, tak šo kautiņu kā zivtiņu — par kapeiku kāls ... Nu, es zināma lieta, paskatījos pa logu, domāju, laiks likties uz acs, bet šiem prāts uz kaušanos! Nu, lai kaujas veseli! Par kapeiku kāls. Es tonakt pie mātes nakšņoju, pabāžu galvu pa logu, paskatos: kaujas, nu un apgulstos, bet māte brēc: «Šķērsielā cilvēku sit nost!» — un mani velk laukā no gultas. «Paskat, paskat, Jeļa, sit līdz nemaņai!»... Mani mājā sauc par Jeļu ... Es atkal pie loga — kas tur ko redzēt! Kautiņš! Ko tur, biedri izmeklētāj, daudz stāstīt! Kautiņš kā jau kautiņš — dod pa purslām! — Falaļejevs atvilka elpu. — Bet māte brēc vienā gabalā: «Nosita, nosita pavisam! Skrien, Jeļa, glāb! Skrien, Jeļa, glāb, skrien taču, Jeļa, glāb!» Pilnas ausis piekliedza — tā nu es arī izdrāzos ārā pagalmā. Skatos: nosituši, tomēr vēl elpo ... Ai, nu ko es te stāstu! Jūs pats, biedri izmeklētāj, redzējāt! Es tikai kautiņa sākumu aizķēru, bet kā īsti sita — meli nav manā dabā — neredzēju ... Zināms, Goļcovs uzbruka pirmais, bet ne mana cūka, ne mana druva. Šo kautiņu kā zivtiņu — par kapeiku kāls.

Seļezņovs, neko nepierakstīdams, caur pieri skatījās Hēlijā Makarovičā, grauza sērkociņu, bet Igoram Savovičam no sīkajiem, skanīgajiem vārdu gredzentiņiem metās nelabi — gluži kā virsskaņas lidmašīnā, kad tā strauji ceļas augšup. Acu priekšā virmoja kaut kas raibs, priekšmeti izplūda. Seļezņovs un Falaļe-jevs likās viļņoti, it kā būtu darināti no gofrēta materiāla. Smagais gaiss kabinetā gluži kā dūmaka cēlās augšup no grīdas. Kas šeit notiek? Vai tik Igors Savovičs nav sajucis prātā, ja viņš to visu redz un dzird īstenībā?

— Kādi jums ir personiski rēķini ar pilsoni Goļcovu? — jo mierīgā un pat ikdienišķā balsī noprasīja Seļezņovs. — Kad iepazināties, kur iepazināties, kad pēdējo reizi tikāties?

Aizvainots par viņam nodarīto pārestību Hēlijs Makarovičs žēli un pārmetoši paskatījās uz Seļezņovu: «Nu, ko jūs melšat blēņas, biedri izmeklētāj!»

— Jūs, biedri Seļezņov, kļūstat ļaunprātīgs, pavisam ļaunprātīgs! — Falajejevs sarūgtināts teica. — Tie no rajona bija prātīgāki un labāki... Es nepazīstu jūsu Goļcovu! Pa gabalu esmu redzējis, esmu dzirdējis par viņu, bet nekādas pazīšanās nav ... — Viņš pārmetoši pašūpoja galvu. — Spriediet pats: kāda man var būt pazīšanās ar Go|covu? Viņš tur, — Hēlijs Makarovičs parādīja uz griestiem, — bet es šeit! — Falaļejevs ar pirkstu pabakstīja pret grīdu. — Mēs melnās volgās nebraukājam, konjaku par divdesmit rubļiem nedzeram, ar padomju varu neprecamies... Nē, jūs kļūstat ļaunprātīgs, biedri Seļezņov! Nobarojušies, izlepuši, sāk pa tukšo biedēt...

Seļezņovs piekrītoši pamāja.

— Var jau būt, ka pa tukšo! — viņš teica. — Tomēr turpināsim ... Jūs it kā nejauši izmetāt, ka Goļcovs pirmais uzsācis kautiņu. Kā tas notika?

— Parasti! Bija tā ... Es dzirdu: kliedz! Pieeju pie loga — stāv cits pret citu. Ko tad tā, domāju? Bet šis atkal kliedz ...

— Stop! Tātad jūs pie loga pievilināja Goļcova balss?

— Kā tad cita? Šis kliedz: «No ceļa nost, pretekļi!» Bet tas, nu garākais ta, pieklājīgi atsaka: «Ejiet, vietas gana!» Tak Goļ-covam katrā ziņā jāiet pa ielas viduci, arī kungs atradies... «Prom no acīm,» kliedz, «iela ir mana,» kliedz, «rokas kājas aplauzīšu!» kliedz. Nu un likās virsū tam — garajam, kuru nogalēja ...

— Vai jūs pazīstat to garo, tas ir, Borisu Ivanovu?

— Tas nu kā to ņem! Esam tikušies. Bet īpašīgi nepazīstu. Tādu daudz — par kapeiku kāls.

— Kopā dzērāt?

— Tas nu gan nebija. Esmu nedzērājs.

Seļezņovs pasmaidīja. Nemeloja, nekrietnelis tāds, visām kri-minālpasaules sīkzivtiņām — blēžiem, afēristiem, krāpniekiem — Hēlijs Makarovičs bija pazīstams kā savādnis — viņš nedzēra un nesmēķēja, un tādēļ bija dabūjis iesauku «Sausais».

— Jautājums, kas tiks ierakstīts protokolā, Falaļejev! Vai jūs vēlreiz apgalvojat, ka Goļcovs pirmais uzsāka kautiņu?

Falaļejevs it kā izbrīnā sasita roķeles.

— Biedri Seļezņov! — viņš smalkā balstiņā iesaucās. — Nu ko jūs runājat? Vai tad puiši sāka kautiņu? Goļcovs bija piedzēries, vīrišķis zaudējis sajēgu, nu un skrēja ar pieri sienā... Kuram gan tā negadās! — Viņš vēlīgi pasmaidīja. — Iekampa pāri mēram biedrs Goļcovs, neaprēķināja spēkus — nu un sacēla spuras gaisā ... Prasiet, kam gribat!

Igors Savovičs Goļcovs bija iegāzies nevis purvā, nevis dubļos, bet gan bezdibenī, pirms pusotra gada palaizdams gar ausīm sievas vārdus par garāžu, kuru iespējams nopirkt kaut kur ceturtajā šķērsielā. Ar ko viņu kopā savedis liktenis? Igoram Savo-vičam iepretī nedabiskā pozā, kas laikam tomēr bija ērta tik garā pratināšanā, sēdēja profesionāls noziedznieks, cilvēks, kuram bija izstrādāta vesela sistēma, kā izturēties, runājot ar izmeklētāju, un viņš to lika lietā atklāti un izaicinoši. Viss aprēķināts — gan poza un sejas izteiksme, gan balss un runas veids.

— Tātad māte man saka tātad, ka vajadzētu paskatīties, ko tur sit nost, — cītīgi turpināja jau atkal citādais Hēlijs Makarovičs. — Tātad viņa, māte, tātad ...

Seļezņovs pacietīgi klausījās Falaļejeva nesakarīgajā muldēšanā, jau atkal neko nerakstīja, blenza uz Igora Savoviča pildām-spalvu un grozīja to gan tā, gan šitā. Varbūt Seļezņovs gaidīja, kad lieciniekam beidzot apniks gvelzt niekus, un viņš patiesi satrūkās tikai tad, kad sēcošā murmulēšana pati no sevis aprāvās. Turklāt izmeklētājs cilvēkam trusim ļāva mirkli atvilkt elpu.

— Kā tad jūs nepazīstat pilsoni Goļcovu, — Seļezņovs teica, — ja viņam ir jūsu paraksts par jums iedotajiem tūkstoš rubļiem?

Vienaldzīgi pārlaidis skatienu Igoram Savovičam, liecinieks atbildēja:

— Tātad es viņu neesmu iegaumējis.

Izmeklētājs pabīdīja malā protokolu, izvilka no galda atvilktnes trīsarpus aprakstītas lappusītes un, it kā visas grūtības jau būtu aiz muguras, pirmoreiz Igora Savoviča klātbūtnē apsēdās uz galda gala.

— Izlasiet, Falaļejev! — Seļezņovs klusā balsī palūdza. — Es domāju, tad jūs runāsiet citu valodu ...

Pēc pāris minūtēm Falaļejevs sēdēja normālā pozā, piesardzīgi uzlicis uz ceļiem trīs slikta papīra lapas. īsās un plānās lūpas bija sakniebtas, acu zīlītes kā kaķim lielas, deniņos pulsēja zila vēna. Apvienojumā ar gudrajām acīm tas viss liecināja par enerģisku, spēcīgu un spilgtu individualitāti.

— Tādas tās lietas, Falaļejev, — Seļezņovs nopūtās. — Golubkina uz katru garāžu nopelnījusi piecsimt rubļu ... Bet jūs, pēc Sociālistiskā īpašuma izlaupīšanas apkarošanas nodaļas puišu aprēķiniem, ap astoņsimt, jūs taču cēlāt, ieguldījāt fizisku darbu.— Viņš bez ļaunuma pavīpsnāja. — Visi būvmateriāli taču nebija zagti! Šīferis, tāpat lokšņu skārds garāžas durvju apsišanai bija jāpērk, un arī par ķieģeļiem pamatīgu summu nācās sargam iespiest saujā ...

Falaļejevs ar ledainu, pārakmeņojušos seju klusēja, tā bija baismīga tukšo, stingo acu dēļ, tāds cilvēks bez liekām ceremonijām iegrūdīs dunci mugurā. Ne mazākā ēna nepārslīdēja mazā cilvēka sejai, kamēr Seļezņovs runāja, vēsu prātu cenzdamies ar graujošiem faktiem satriekt Falaļejevu. Kad izmeklētājs beidza, Hēlijs Makarovičs ilgi un, šķiet, bezrūpīgi klusēja. Tad nesteidzīgi teica:

— Klačas par pustaukšķi uz katru garāžu bija dzirdamas, bet es neticēju. Garāžas visā pilsētā maksā taukšķi, kāpēc cilvēkiem maksāt pa virsu? — Viņš uztvēra Seļezņova skatienu, kādu mirkli viņi nenolaida acis viens no otra. — Dodiet goda vārdu, pilsoni Seļezņov, ka neķerat uz dullo.

— Goda vārds!

Pēc tam nekas sevišķs nenotika — nebija nedz izbrīna, nedz negatīvu emociju. Falaļejevs pieņēma zināšanai faktus, un tas arī viss! Laikam gan Hēlija Makaroviča pasaulē dažāda veida nodevība gadījās tik bieži, ka viņš pats varētu teikt: «Par kapeiku — kāls!»

— Vai pastāstīt par garāžām? — Falaļejevs garlaikoti prasīja.

— Katrā ziņā un labi īsi.

Hēlijs Makarovičs jau dzīrās ar savām kājām apvīt krēsla kajas, taču laikā attapās un palika sēžam iepriekšējā pozā, joprojām salts un bīstams.

— Ja īsi, tad būs zibeņturnīrs! — Falaļejevs akurāti izrunāja vārdus. — Atnāk Golubkina un saka: «Nu, vari tikt pie naudas, Hēlij! Ņem un vienlaikus cel divas garāžas.» Es prasu: «Vai tu, Lora, dabūji atļauju?» Sī smej: «Vairāk nekā atļauju!» — Cilvēks trusis pameta dzēlīgu skatienu uz Igoru Savoviču. — Tātad smej, bet neko jēdzīgu nepaskaidro! Nu, es saku, necelšu! Tad nu Lora beidzot atklāja kārtis, saka: «Divdesmit piektajā aprīlī mašīnu nopirka Goļcovi. Pats — liels vīrs, bet pati Karceva meita. Tev pielec? Vienu garāžu pārdosim Goļcovam ... Par atļauju neuztraucies.» Nu, tad man arī pielēca, kā tas viss rīmējas! ... Golubkina iedeva taukšķi, un mēs sākām celt.

Beidzot Igors Savovičs aptvēra, kāpēc Seļezņovs ar skatienu vairākkārt bija jautājis: «Kas jums tur notika aprīļa beigās vai maija sākumā?» Tad tika nopirkta mašīna, tā pati mašīna, kurai bija tiešs sakars ar nakts kautiņu un ar visu, kas tagad risinājās kabinetā un likās kā tāds ļauns murgs, neticams izdomājums, fantastisks sapnis. Mazais cilvēks — cilvēks trusis — šķitās nākam no citas planētas, savās mazajās, bālajās roķelēs, savās ķet-niņās viņš turēja pavedienu no tā tīkla, kuru liktenis auda Igoram Savovičam Goļcovam, un, laimīgi sagadoties, šīs ķetniņas Igoru Savoviču varēja iespundēt aiz restēm, kas viņam šķita tik briesmīgi, bet cilvēkam trusim tik pierasti... Murgs, ļauns murgs! Kaut kur no tālienes — no prātam neaptveramās pasaules, gluži kā ceturtās dimensijas — atkal atskanēja tāda kā izmeklētāja Se-ļezņova balss:

— Galu galā — kāpēc jums, Falaļejev, ievajadzējās liecināt, ka pilsonis Goļcovs ir kautiņa sācējs?

Igors Savovičs tālumā saklausīja kaut ko līdzīgu cilvēka runai:

— Jūsu Goļcovs ir dieva dots cilvēciņš! Augstu ceļ degunu, dzīvo kā pa mākoņiem. Viņš pat garāžu nebija redzējis līdz kautiņam. Norausies gadiņu — nāks pie prāta. Tā kā viņš, viņš sāka kautiņu!

Laisks, nosvērts, garlaicības mākts Seļezņovs savā kaligrā-fiskajā rokrakstā rakstīja pavisam lēnām, un viņam bija tāds izskats, it kā pasaulē nebūtu jaukākas un patīkamākas nodarbošanās, kā uz draņķīgā papīra citu pēc cita vilkt glītus, gluži kā uzrasētus burtus.

— Jūsu Goļcovs pamatīgi dod pa rīkli! Kas ir, tas ir...

Aiz aizrestotā loga trolejbuss nošvīkstināja riepas uz asfalta, sīkā balstiņā notaurēja žigulīši, ieskanējās un aprāvās aicinoša meitenes balss ... Aiz loga savu dzīvi dzīvoja cilvēki. Viņi sarunājās, smējās, kaut kur brauca: kāds posās uz pludmali, kāds pirka biļetes uz kino, veikalos grūstīdamies un spaidīdamies veselām ordām siroja pircēji. Cilvēki zvanīja pa telefonu, rakstīja cits citam vēstules, skūpstījās, ķīvējās un līga mieru. Vai patiesi tas viss bija? Igoram Savovičam tagad likās, ka dzīve aiz loga ir izdoma, fantāzijas auglis, bet realitāte — šī šaurā un augstā istaba, kas ož pēc hlorkaļķa, trusim līdzīgais cilvēks, protokola pelēkais papīrs, vesela cietumu, noziegumu, sodu, skumju, izmisuma un vientulības pasaule, kur rīkojas un valda cilvēks"truša izskatā, kur dzīvo piesardzīgi un vienlaikus agresīvi; aiz bailēm, ka otrs var iecirst zobus stilbos, katrs steidzas pirmais ieklupt savam tuvākajam ikros.

— Pilsoni Goļcov, vai jums ir jautājumi lieciniekam?

— Sakiet, lūdzu, lieciniek, — Igors Savovičs nomāktā balsī teica, — vai ar manu sievu jūs nekad neesat ķildojies?

Neganta naida jūra bangoja sīkā cilvēciņa acīs, kad tās uz mirkli sastapās ar Igora Savoviča acīm, un atkal likās, ka ar šādu skatienu tik tiešām tiek izrauts nazis no kabatas, nospiests pistoles gailis, no pavadas palaisti slepkavīgie suņi. Ja Igors Savovičs patrāpītos ceļā šim cilvēkam trusim kādā tukšā, tumšā ieliņā ... Brr! Goļcovam bija trīsdesmit gadu, šo to viņš bija pieredzējis uz šīs siltās un apaļās zemes, bet pat iedomāties nevarēja, ka pasaulē ir cilvēks, kas viņu tik nāvīgi ienīst. Jā, un droši vien šis nav vienīgais, nebūt nav vienīgais ...

— Es tādās sarunās neielaižos, pilsoni izmeklētāj! — cilvēks trusis teica, vērsdamies vienīgi pie Seļezņova. — «Vai jūs ar manu sievu neesat ķildojies?» Tādu sarunu, pilsoni izmeklētāj, vajag protokolā ierakstīt. Tā arī ierakstiet: ka man ne ar apsūdzēto, ne ar viņa sievu nekādi personiski rēķini nav kārtojami. Un jums par savu provokāciju vajadzētu kaunēties, pilsoni Goļcov! Bet vēl skaitās inženieris, priekšniecība! Šie kumēdiņi un pigoriņi jums neies cauri! Neviens cilvēks neliecinās, ka man ar jums ir kādi personiski rēķini...

Seļezņovs sēdēja nekustīgi, klusēja, ar satumsušām, neko neizteicošām acīm vēroja Falaļejevu, kurš no šī skatiena pamazām sarāvās čokurā un apklusa.

— Vai ierakstīsiet manus vārdus protokolā? — viņš sašļukušā balsī atkārtoja. — Es tātad pieprasu, lai mani vārdi tātad būtu ierakstīti protokolā ...

Kad viņš apklusa, Seļezņovs paņēma pildāmspalvu, paliecis sānis galvu, gluži kā cītīgs skolnieks kaut ko pierakstīja, kā aizvien pārlasīja uzrakstīto, palaboja kādu izviju un, jo apmierināts ar sevi, uzgūlās ar krūtīm uz galda. Viņš pēkšņi nez kam pamirkšķināja un iespaidīgā basā noducināja:

— Starp citu, Falaļejev, nekas labs no mūsu sarunas nav sanācis! Nu itin nekas ar ne! — Viņš kā puika pakasīja pakausi, turklāt pamanīdamies neatraut krūtis no galda. — Nu tad turpmāk mēs izrīkosimies šitā, Falaļejev. Dodiet šurp pavēsti par to, ka tikāt izsaukts par liecinieku un ejiet mājās ...

Tagad bija skaidrs, ka Falaļejevs, kas jau stāvēja pie galda un par varēm centās ieskatīties sejā izmeklētājam, kurš noņēmās ar pavēsti, zina par Seļezņovu kaut ko tādu, kas jāzina vienīgi viņa vides cilvēkiem, un tas, ko viņš uzzināja, tomēr ieskatījies izmeklētājam acīs, pagalam satrauca. Hēlijs Makarovičs izbiedēti sarosījās, sāka tā dīvaini palēkties un knikšķināt pirkstu locītavas, mest kūkumu un laizīt lūpas — viņš kaut ko gaidīja, bālēdams un raudamies čokurā.

— Ejiet vien mājās, Falaļejev, — joprojām basā teica Seļezņovs. — Ejiet mājās un kādā brīvākā brīdī pacentieties izskaidrot,, kā jūs kautiņa vietā gadījāties pilnīgi apģērbies un pat ar kaklasaiti? .. . Ejiet, ejiet, man vairs nav laika ...

Izmeklētājs atkal kādam pameta ar aci, un Falaļejevs tādēļ: sastinga uz vietas, it kā viņš piedalītos skolnieku spēlē «sunīši». Viņš joprojām lūdzoši skatījās izmeklētājam acīs, un bija skaidrs: šos pilnīgi dažādos cilvēkus saista noslēpumainas, neizprotamas, bet tik ciešas saites kā asinsradniecība. Hēlija Makaroviča dzīves ceļi katrā ziņā bija liktenīgi krustojušies ar Jurija Iļjiča Seļez-ņova dzīves ceļu, un, ja tas nebūtu noticis, viņu abu eksistencei nebūtu jēgas.

— Ejiet, ejiet, Falaļejev! — Seļezņovs, raudzīdamies galdā, atkārtoja. — Ja ievajadzēsies, sameklēsim.

Durvis aiz cilvēka truša aizvērās zaglīgi klusu, likās, ka istaba kļuvusi plašāka un augstāka, un gaišāka, lai gan saule, ielauzusies pa logu istabā, vēl joprojām kā tāds greizs plankums gulēja uz grīdas; valdīja klusums, pat bija dzirdams, kā sarunājas gājēji, skan radiouztvērējs, kaut gan melodiju un vārdus bija grūti uztvert.

— Falaļejevs bija tas ceturtais cilvēks, kas jums šķita turamies ēnā, — teica Seļezņovs. — Kautiņa laikā viņš paslēpās aiz mājas stūra.

Nevainīguma prezumpcija. Tātad Igoram Savovičam bija jāpateicas vienīgi šim juridiskajam ievedumam, ka izmeklētājs, pie viena Igoram Savovičam demonstrēdams, kādā kloākā tas nokļuvis, neatlaidīgi vāca faktus, lai pierādītu inženiera Goļcova nevainīgumu vismaz šajā nakts kautiņā.

Igors Savovičs zināja, ka izmeklētājs ir viņa vienaudzis, taču jau pirmajā iepazīšanās brīdī saprata un juta, ka Seļezņovs ir divtik vecs, pieredzējis un gudrs, un šis stāvoklis nebija mainījies arī šobrīd. Sēdēdams aizrestotajā kabinetā, Igors Savovičs nemitīgi juta, ka Seļezņovs par viņu zina krietni vien vairāk un izprot viņu dziļāk nekā pats Igors Savovičs, — runa bija nevis par garāžu un kautiņu šķērsielā, nevis par īslaicīgām Igora Savoviča dzīves parādībām, bet gan par kaut ko apslēptu, noslēpumainu, taču pašu galveno. Soli pa solim, posmu pa posmam, demonstrēdams Igora Savoviča nekompetenci kriminālistikā, izmeklētājs izturējās pietiekami gudri, lai pierādītu ne vien primitīvo: «Nav pievērsis uzmanību, palaidis gar degunu, noziedzīgi izrīkojies!» Nē, aiz visa tā jautās liels, grūti uztverams, bargs vispārinājums, it kā būtu izlikta plāksnīte ar uzrakstu: «Tā soļot pa dzīvi nedrīkst!» — un bija tādi brīži, kad Igoram Savovičam šķita, ka vēl mazliet, pavisam mazdrusciņ — un viņš pats, nevis Seļezņovs satvers tā kamola pavediena galu, no kura sākusies slimība, vientulība, zirga deva konjaka paša dzimšanas dienā, kautiņš, garāža.

Seļezņovs bez steigas rakņājās papīros, kaut ko meklēja un vienlaikus ieveda kārtību. Kādu papīru viņš uzmanīgi izlasīja, nolika sev priekšā uz galda un ar pirkstiem pamasēja bālo pieri.

— Dienu pirms šī notikuma sakarā ar ārstējošās ārstes Maļi-ņinas lūgumu jūs konsultēja profesors psihiatrs Bajandurovs. Kādi apstākļi jūs pamudināja griezties pie psihiatriem?

Un jau atkal Igoram Savovičam likās, ka viņš kails un nosalis stāv pie gara galda, bet aiz tā sēž vīrieši un sievietes — kara komisariāta ārsti, kas sapulcējušies uz kārtējo medicīnisko komisiju, — un nolūkojas viņā. Aiz viņa kailās muguras, blakusistabā, līdz ar apģērbu palicis tas, kas pirms trim minūtēm bija Igors Savovičs Goļcovs. Desmitiem salto acu priekšā stāvēja kaut kas bez vārda un uzvārda, bez biogrāfijas, bez sevišķām pazīmēm, bez visa tā, kas likās neapšaubāms un svarīgs. Kails cilvēks uz kailas zemes ...

— Es griezos pie ārstes Maļiņinas, — nopūties Igors Savovičs mulsi izmocīja. — Neizprotamas baismas, nemitīgs miegai-nums, apātija, bailes atrasties lielā ļaužu pulkā ... — Viņš piespieda sevi pasmaidīt. — Man vairāk nav ko piebilst, diagnozi jūs droši vien zināt...

— Endogēnā depresija?

— Jā!

Seļezņovs klusēdams nedzirdamiem soļiem staigaja pa kabinetu, sarunu par ārstiem un slimībām acīmredzot netaisījās ieprotokolēt, bet seja izmeklētājam bija saspringta, un rokas viņš turēja kabatās; tas nozīmēja: domā, salīdzina, samēro.

— Esmu runājis, kā jūs noprotat, gan ar profesoru, gan ar ārstējošo ārsti Maļiņinu, — izmeklētājs teica. — Viņi droši apgalvo, ka tā ir krasi izteikta endogēnā depresija ... — Viņš neveikli pavīpsnāja. — Tiesu medicīnas ietvaros man depresijas ir pazīstamas... Sakiet, Igor Savovič, — vai patiešām arī šodien jūs jūtat visus slimības simptomus? — Viņš atvainojās, pieliecot galvu. — Man jūs šķietat pilnīgi vesels ... Kas tas ir? Prasme savaldīties, pieradums pie slimīgā stāvokļa?

Izmeklētājs redzēja, ka Igors Savovičs lēnām sāk slieties augšā un ar tādu sejas izteiksmi, it kā pats neapzinātos, ko dara; viņš iztaisnojās, sastinga un piepeši atkal apsēdās, vienā mirklī nomierinājies. «Es kļūstu vesels!» Igoram Savovičam pazibēja doma, un šī doma — tīrais ārprāts! — viņu aizveda pie saprotamā un acumirklīgā. Nezin kādēļ acu priekšā iznira pilsētas stadions, tribīņu pirmā rinda, ejā — slaids stāvs pelēkā putekļu mētelī. Romskā tad bija ieradusies galvaspilsētas komanda, un visa pilsēta metās uz stadiona kasēm, spekulanti par pieckārtīgu cenu pārdeva biļetes no rokas. Igoru Savoviču uz maču bija uzaicinājis pulkvedis Sirotins; tas nosēdināja viņu kādā no «milicijas» vietām un pats aizdrāzās pie ieejas sagaidīt ģenerāli. Igors Savovičs, kurš nebija draugos ar futbolu, garlaikojās un vēroja cilvēku pelēkajā putekļu mētelī. Un tas arī bija Seļezņovs, tas pats Seļezņovs, kurš, kā izrādījās, bija līdzīgs Igoram Savovičam, bet Igors Savovičs — Seļezņovam, un šis fakts tika ievērots jau toreiz stadionā ...

«Mēs esam līdzīgi!» Igors Savovičs domāja. «Līdzīgi... La-la! Acis, sejas ovāls, zods... Bet es, šķiet, sāku izveseļoties, vai ari man laiks doties uz trakonamu!»

Septītā nodaļa SIEVASTĒVS

Apgabala izpildkomitejas priekšsēdētāja pirmais vietnieks Ivans Ivanovičs Karcevs no komandējuma apgabala attālā ziemeļu rajonā pārbrauca ap septiņiem vakarā un, neiegriezdamies mājā, uzkāpa savā darba kabinetā apgabala izpildkomitejā. Viņš laikam gan vēl nebija paguvis izlasīt vissteidzamākos valdības dokumentus un telegrammas, kad Romskas kokmateriālu pludinā-šanas trestam un citām ieinteresētajām iestādēm jau bija skaidrs, ka Ivans Ivanovičs Karcevs par notikumu Pionieru šķērsielā zina, lai gan ne īsti precīzi, taču vismaz galvenajos vilcienos. Sīs baumas izplatīja — protams, ne jau tīšuprāt — Karceva personiskais šoferis, kuru priekšsēdētāja vietnieks par šo to bija izvaicājis ceļā no lidlauka. Šoferis to kā lielu noslēpumu pastāstīja garāžas mehāniķim, mehāniķis savukārt to kā lielu noslēpumu iečukstēja ausī dispečeram, bet dispečers... Vārdu sakot, jau līdz saulrietam bija zināms viss un pat mazliet vairāk — kā jau tas ir vienmēr tādos gadījumos. Bet faktu, ka Ivans Ivanovičs Karcevs tūlīt brauca uz apgabala izpildkomiteju, daudzi novērtēja kā savaldības pierādījumu, kā prasmi saglabāt līdzsvaru ārkārtējos apstākļos, un jau kāds atkārtoja tresta pārvaldnieka Niko-lajeva vārdus: «Ivans Ivanovičs ievedīs kārtību!» — pēc to ieskatiem, kas bija citādās domās — un tādu bija diezgan daudz —, šie vārdi skanēja dīvaini pārmēru piesardzīgā vīra mutē un bija priekšlaicīgi.

Tajā pašā vakarā atgadījās notikumi, kurus pilsētā uzzināja tikai tad, kad Igora Savoviča Goļcova apsūdzības lieta bija pabeigta.

Tikko paguvis apsēsties savā darba krēslā, Ivans Ivanovičs Karcevs piezvanīja uz dzīvokli Kirova rajona izpildkomitejas priekšsēdētājam Semjonam Grigorjevičam Alaļarko; apsveicinājies, priekšsēdētāja sievu uzrunādams vārdā un tēvvārdā, viņš palūdza pie telefona biedru Maļarko.

— Es jūs gaidu precīzi astoņos trīsdesmit minūtēs! Jā, no apgabala izpildkomitejas...

Pēc tam Ivans Ivanovičs piezvanīja uz dzīvokli meitai, sasveicinājās ar viņu, bet, nekādās sarunās neielaidies, palūdza pie aparāta znotu. Kad Igors Savovičs piegāja, sievastēvs teica:

— Sveicināti, Igor! Vai jūs nevarētu atnākt pie manis uz darbu ... Ja būs jāpagaida, atvainojiet.

Tad apgabala izpildkomitejas priekšsēdētāja pirmais vietnieks pievilka sev tuvāk otru aparātu; ar to varēja izsaukt abonentu, uzgriežot mazāku skaitu ciparu. Viņā galā atsaucās iekšlietu dienesta ģenerālmajors — apgabala Iekšlietu pārvaldes priekšnieks Genādijs Georgijevičs Popovs.

— Ģenerālmajors Popovs!

— Te runā Karcevs. Sveicināti! Paldies... Gribu jūs tūdaļ redzēt. Būsiet pēc minūtēm piecām? Lieliski.

Apgabala izpildkomitejas un Iekšlietu, pārvaldes ēkas atradās kaimiņos, no vienām līdz otrām durvīm bija kādi trīssimt metri, ne vairāk, un apgabala izpildkomitejas priekšsēdētāja pirmais vietnieks Karcevs, apņēmīgi piecēlies, atbīdīja portjeras, aiz kurām slēpās durvis, kas veda nelielā, gandrīz kā dzīvoklī mēbelētā istabā. Ivans Ivanovičs ieskatījās spogulī, neapmierināti saviebās, nomazgājās, ar dvieli noberzēja seju un gludi sasukāja matus. Tagad viņš, pēc paša domām, jau varēja cilvēkiem acīs rādīties. Iedegusī seja bija kļuvusi svaigāka, sirmums pieglaustajos matos šķita nozudis, acis lūkojās stingri.

— Labs ir! — Ivans Ivanovičs teica un atstāja mazo istabu. Rūpīgi aizvilkdams portjeru, lai nepaliktu pat spraudziņas, viņš dzirdēja, ka pieņemamā istabā — vienas no biezajām dubultdur-vīm aiz aizmāršības bija atstātas vaļā — atskan augstpapēžu kurpju tipoņa. Tur savu darba vietu ieņēma sekretāre Dina Gari-fovna, kas pa neizdibināmiem ceļiem bija uzzinājusi par «šefa» atgriešanos pilsētā un viņa parādīšanos apgabala izpildkomitejā. Lai sagādātu viņai prieku, Ivans Ivanovičs nospieda svešām acīm apslēpto izsaukuma pogu.

— Apsveicu ar laimīgu atgriešanos! — Dina Garifovna sacīja, apstādamās uz sliekšņa. — Gaidu jūsu norādījumus, Ivan Ivano-vič!

Dinai Garifovnai bija pāri piecdesmitiem, viņa jau gadus trīsdesmit strādāja apgabala izpildkomitejā, pilsētu un apgabalu pārzināja tik smalki, ka no viņas ziņas vāca pat novadpētniecības muzeja darbinieki. Dinas Garifovnas austrumnieciskā seja aizvien vēl bija jauna un kalsna, bet pati viņa bija resna un neveikla.

— Gaidu jūsu norādījumus, Ivan Ivanovič!

Kārtodams uz galda papīrus, Karcevs nemanāmi, bet ar nepacietīgām gaidām vēroja sekretāri. Ilgajos darba gados viņa, protams, jau sen bija iemācījusies saglabāt nesatricināmu mieru un savaldību, taču pret Ivanu Ivanoviču — to viņš zināja noteikti — izturējās, kā tas bieži atgadās ar sekretārēm, ar sajūsmas pilnu mīlestību. Bija jo skaidri redzams, ka Dina Garifovna ir ne tikai satraukta, bet arī visiem spēkiem cenšas slēpt savu baiļošanos Karceva dēļ; aiz satraukuma nepacietīgi mīņādamās, gatava veikt iespējamo un neiespējamo, viņa nenovērsa acu no Ivana Ivano-viča.

— Es gaidu ģenerāli Popovu, — Karcevs atturīgi teica. — Ja mūsu sarunas laikā ierodas Igors Savovičs Goļcovs, palūdziet, lai pagaida ...

— Man skaidrs.

Apgabala izpildkomitejas priekšsēdētāja pirmais vietnieks atslīga ērtajā krēslā un uzlika rokas uz milzum lielā galda, kur žibuļot žibuļoja laka un biezais stikls. Dažās īsā komandējuma dienās viņš tomēr bija noilgojies pēc kabineta, pēc tā paša kabineta, pie kura tik ilgi nevarēja pierast. Galds bija milzīgs, neiedomājami milzīgs, bet pirmajos darba mēnešos Ivanam Ivanovi-čam likās, ka viņš pat aiz tāda rakstāmgalda it kā pazūd gigantiskajā kabinetā, kur no durvīm līdz galdam veselu mūžību jāiet pa grīdceliņu, kas apslāpē skaņas. Ivans Ivanovičs no komandanta bija uzzinājis, ka pirms revolūcijas šeit bijusi guberņas bankas mazā zāle.

— Biedrs Popovs! — radio dinamiskajā skaļrunī atskanēja Dinas Garifovnas balss.

Apgabala Iekšlietu pārvaldes priekšnieks Genādijs Georgije-vičs Popovs ļoti reti uzvilka ģenerāļa formas tērpu, civilapģērbā atzina gaišus toņus, košas kravates, krāsainus apavus. Šodien — kā jau saulainā dienā — bija tērpies jaunam cilvēkam piemērotā un, stingri ņemot, tādā kā aušīgā uzvalkā: pelēkzilā ar zaļu dzirksti, modīgās, platās biksēs. Uzvalks ģenerālim Popovam, tāpat kā formas tērps, sēdēja kā uzliets, droši vien to bija šuvis tas pats drēbnieks, kurš šuva viņa formas tērpus, un tā vien likās, ka uz Popova platajiem pleciem spīguļo zeltītie uzpleči, lai gan kravate bija raiba un krēmkrāsas sandales ļāva saskatīt košas zeķes.

Apgabala izpildkomitejas priekšsēdētāja pirmais vietnieks un ģenerālis klusēdami paspieda viens otram roku, Ivans Ivanovičs pagāja uz krēsla pusi pa kreisi, kājās stāvēdams nogaidīja, kamēr ģenerālis apsēžas, bet pats neuzkrītoši vēroja smalko, inteliģento un gudro Iekšlietu pārvaldes priekšnieka seju. Ģenerālis pirms mēneša bija atgriezies no Melnās jūras, pēc tam katru dienu brauca nopeldēties ezerā netālu no Romskas, regulāri nodarbojās ar sportu; no ģenerāļa sejas vēl nebija nogājis dienvidu iedegums, gluži otrādi — tā bija kļuvusi vēl tumšāka. Popovam vēl nebija piecdesmit gadu, ģenerāļa pakāpi viņš bija ieguvis četrdesmit septiņu gadu vecumā. Iekšlietu ministrijas akadēmiju bija beidzis ar teicamām atzīmēm. Popovu bija ievērojis PSRS Iekšlietu ministrijas štāba priekšnieks, un Popovs drīz vien tika iecelts par Romskas apgabala Iekšlietu pārvaldes priekšnieku. Ģenerāļa Popova dienesta lapa bija nevainojama.

— Slikti? — Karcevs paklusā balsī jautāja.

— Slikti! — ģenerālis paklusu atbildēja.

Plakstiņi Popovam bija iekaisuši, uz krēsla elkoņbalsta uzliktās labās rokas pirksti sažņaugti tik cieši, kā to locītavas bija gluži baltas, modernā, svītrainā krekla augšējā poga zem_ kravates atpogāta — kaut kas tāds nekad nebija redzēts; varbūt arī paša ģenerāļa košais ietērps liecināja par to, ka viņš ir satraukts, apjucis un, galvenais, nezina, ko iesākt. Ģenerālis joprojām nebija tiktāl saņēmies, lai ieskatītos Karcevam acīs.

— Pastāstiet, Genādij Georgijevič! — Ivans Ivanovičs teica un aiz ieraduma no statīva izņēma krāsainu zīmuli. — Visos sīkumos, lūdzu ...

Ģenerālis Popovs aizvakar vakarā bija piezvanījis uz apgabala attālo rajonu, sameklējis Karcevu un pusvārdos, līdzībās, ieturot daudznozīmīgas pauzes, bija pamanījies apgabala izpildkomitejas priekšsēdētāja pirmajam vietniekam pastāstīt par notikumiem Pionieru šķērsielā un par rajona izpildkomitejas priekšsēdētāju Maļarko — kā bija noskaidrojies — ārkārtējā notikuma galveno figūru.

— Nu, stāstiet, stāstiet!

Ģenerālis noņēma rokas no krēsla elkoņbalsta, uzmeta skatienu Karceva sejai un, kā to dara militārpersonas, sāka skaidri un aprauti ziņot.

— Izmeklēšana tuvojas nobeigumam, — viņš teica. — Šodien divi liecinieki atteicās no savām liecībām, kuras uzvēla vainu Goļ-covam, uzradušies vēl trīs cilvēki, kas apgalvo, ka uzbrukts apsūdzētajam ... Izmeklētājs vecākais leitnants Seļezņovs šodien pēcpusdienā tikās ar biedru Maļarko. Viss apstiprinās.

Ģenerālis uz brīdi apklusa.

— Sūdzība, ko parakstījušas divdesmit Pionieru šķērsielas iedzīvotāju ģimenes, nosūtīta uz apgabala komiteju, — viņš piesardzīgi piebilda. — Tā atrodas pie biedra Ļevašova. Bet pilsētā ...

Nez kāpēc viņi abi skatījās vienā punktā — uz to zilas debess laukumiņu, kurš plaiksnīja virs Iekšlietu pārvaldes ēkas un kurš, skatoties no drūmā milzu kabineta, likās nedabiski košs, nedabiska saliņa debesu zilgmē.

— Visai pilsētai zināms par kautiņu, garāžu un krimināllietas ierosināšanu pret Goļcovu ... Troksnis un jandāliņš lielu lielais!

Ivana Ivanoviča skatiens no zilā debesu gabaliņa lēnām pārslīdēja uz bronzas tintnīcu, kuru viņš nelietoja un pat nezināja, kā atverami amizantie, ar amoriem rotātie tintes trauku vāciņi. Apbrīnojami, ka marmora paliktnī atspoguļojās tas pats zilais debesu laukumiņš. «Jāpasaka, lai aizvāc šo bronzu,» Ivans Ivanovičs nodomāja. «Rīt pat, uz karstām pēdām.»

— Kāds sakars ar šo lietu ir pulkvedim Sirotinam? — Ivans Ivanovičs jautāja. — Jūs viņa vārdu neminējāt, bet valodas par viņa līdzdarbību sasniegušas mani .. .

Pulkveža vārdu apgabala izpildkomitejas priekšsēdētāja vietniekam bija minējis šoferis, kad viņi no lidlauka brauca uz pilsētu. Šoferis kā liels zinātājs stāstīja par Golubkinu un Falaļe-jevu («Sitentie, Ivan Ivanovič, to putru ievārīja!»); viņš droši apgalvoja, ka Igors Savovičs Goļcovs nav kautiņa sācējs, ka rajona izpildkomitejas priekšsēdētājs Ma|arko («Vai viņam maz ir galva uz pleciem, Ivan Ivanovič?») atļāvis garāžas celtniecību bērnu rotaļām paredzētajā laukumā.

— Vēlēšanās ikvienam palīdzēt iegāž Sirotinu jau kuro reizi. — Ģenerāļa bass skanēja nikni. — Pulkvedis Sirotins mēģināja mazliet piebremzēt Seļezņovu. Izmeklētājs griezās ar sūdzību pie manis. Nez kādā veidā visa šī jezga nākusi ausīs prokuratūrai.

Ivans Ivanovičs juta, ka ir pārguris līdz nāvei. Kuteri, laivas, krateklīgi gaziki, mazas lidmašīnas, sapulces, īsas naktis un garas dienas, ar knišļiem piesātusī purvu un upīšu smirdoņa, steidzīgā atgriešanās — tas viss pār viņu sagāzās uzreiz vienā mirklī, kad bija pierimis satraukums un zudusi cerība, ka briesmas pārspīlētas, ka tenkas no oda uzpūtušas ziloni. Karcevs smagi zvilnēja krēslā, samiegtām acīm lūkodamies marmora paliktņa atspoguļotajā zilajā debesu gabaliņā, atsvešināti klusēja. «Tās ir beigas!» viņš pēkšņi nodomāja tik vienaldzīgi, it kā runa nebūtu par viņu pašu, bet par kādu pavirši pazīstamu cilvēku.

Karcevam nez kāpēc ienāca prātā, ka trīs dienas nav mainījis veļu, ka uzvalku grezno izplūdis tauku traips, kas radies svinīgajās pusdienās, viņš atcerējās īso tikšanos ar bērnības draugu Vasiliju Sumovu, tagad vidusskolas direktoru. «Nu, kā tu tur jūties augstos priekšniekos, turklāt lielā pilsētā?» Ivans Ivanovičs jo viegli attrauca, ka pilsētas dzīve un augsts amats ir tikai augsts_ amats un pilsētas dzīve — un nekas vairāk, bet, lūk, tagad, sēdēdams aiz milzonīgā galda milzonīgajā kabinetā, raudzīdamies ģenerāļa pietvīkušajā sejā, saprata, ka bērnības draugam tā atbildējis pēc inerces, formāli, patiesību sakot, nemaz nepadomādams, ko runā.

— Bet ko tad Maļarko? — Ivans Ivanovičs jautāja.

— Krūmos iekšā! — Popovs pēkšņi asi teica. — Aizvakar paņēmis slimības lapu, bet izpildkomitejā parādās. — Viņš daudznozīmīgi uzrauca kreiso uzaci. — Gribējis tikt pie pirmā sekretāra, bet Ļevašovs neesot pieņēmis ... Ko Maļarko norunājis ar otro sekretāru — tiek turēts noslēpumā. No Cukasova kabineta taisnā ceļā aizbraucis uz mājām, pie telefona neiet... Divreiz saucis «ātro palīdzību». Ārsti saka, ka abi izsaukumi ir parastu baiļu rezultāts.

Klusu bija kabinetā un aiz tā logiem. Pirms kādām divām stundām bija beigusies Romskas strādnieku un kalpotāju darbadiena, pierimusi daudzo kāju dipoņa, to vieglo automašīnu gumijas riepu švīkstoņa uz asfalta, kuras izvadāja pa mājām un vasarnīcām atbildīgos darbiniekus, kravas automobiļiem galvenā iela bija slēgta, un pat tad, ja bija atvērti logi, veclaiku ēkas ceturtajā stāvā valdīja klusums — gluži kā aukstā ziemas naktī. Brīdi pa brīdim iečīkstējās krēsls zem «būdīgā» ģenerāļa svara, pats Ivans Ivanovičs dzirdēja savas sirds pukstus.

— Tātad iznāk, ka Goļcovs nav kautiņa’sācējs? — Ivans Iva-novičsrāmi pajautāja tikai tāpēc, lai nebūtu jāklusē. — Varbūt viņš pārkāpis nepieciešamās aizstāvēšanās robežas?

— Goļcovs ir vienīgi aizstāvējies, — Popovs pārliecināti atbildēja. — Tiesa, aizstāvējies visai efektīgi. Jāatzīst, Igors Sa-vovičs sevi parādījis jaunā gaismā ... To nu gan nebūtu domājis!

Viņi ilgi klusēja.

— Kā jūtas cietušais? — Karcevs jautāja.

— Briesmas nedraud. Liecību sniegt atteicies, paziņodams, ka neko neatminas.

Karcevs apcerēja par viņa znotu teiktos ģenerāļa vārdus: «Parādījis sevi jaunā gaismā...» Drīz šis cilvēks ieradīsies šeit... Iztēlodamies, kā Igors Savovičs skatās uz dežurējošo milici, ienāk pieņemamā istabā, uzklausa Dinas Garifovnas lūgumu pagaidīt un apsēstas vienā no krēsliem, Ivans Ivanovičs juta urdošu niknumu. Tas bija kaut kas jauns, svešs attieksmē pret znotu, un vajadzēja ieklausīties pašam sevī. «Igors Savovičs ilgi slēpis šo savu rakstura iezīmi, kas tagad nākusi gaismā. Šķirstiņš ar divkāršu dibenu. ..» Varēja vai galvot, ka milzonīgajā kabinetā ienāks pusaizmidzis cilvēks, kam itin viss vienaldzīgs, ar plecu aizķers durvju aplodu, apsēdīsies, kur pagadās, un pievērsīs sievastēvam savas skaistās, bet apdzisušās acis. Lieliski pašūts uzvalks, modernas kurpes, ar aristokrātisku nevērību uzsieta kravate vai arī sniegbalta «bītlene».

— Vai Maļarko zināja, — Karcevs kārtības labad pavaicāja, — ka garāžas tiek celtas bērnu rotaļlaukumam paredzētā vietā?

Ģenerālis un apgabala izpildkomitejas priekšsēdētāja pirmais vietnieks sarāvās, kad aiz logiem biedējoši iekaucās ugunsdzēsēju automobiļa sirēna. Jūlijā — šai karstajā un sausajā mēnesī — no koka būvētajā Romskas centrā bieži uzliesmoja bezdūmu ugunsgrēki: tur dega simtgadīgas celtnes.

— Igora Savoviča iesniegums par garāžas celtniecību gājis caur rajona arhitekta Rumerova rokām. Viņš ziņojis Maļarko par ģenerālplāna ignorēšanu ... — Ģenerālis aizsmēķēja. — Iesniegums nedēļu nogulējis uz Maļarko galda neparakstīts, bet pēc tam ...

Viņi atkal klusēja, klausīdamies, kā mazpamazām attālinās ugunsdzēsēju mašīnas gaudas un kabinetā aizvien saspringtāks kļūst iepriekšējais mēmais, trauksmainais klusums.

Ar rāmām skumjām un pārvarīgu nogurumu Ivans Ivanovičs nodomāja: ģenerālis Popovs un viņš, Karcevs, bērnišķīgas godkārības un patmīlības mudināti — un tas liek būt stipriem —, viens otra priekšā dižojas, ka ir aukstasinīgi un stipra rakstura cilvēki, lai gan abi saprot — nedz rāmums, nedz prasme vēsu prātu un apdomīgi orientēties notikušajā nelīdzēs. Kapteinis grimstošu kuģi atstāj pēdējais — tāds ir likums, droši vien ir labi, ja kapteinis paliek nesalauzts un lepns un, nepaguvis ielēkt pēdējā laivā, ar lepni uz krūtīm sakrustotām rokām aiziet pa burbuli, bet kuģi — ak vai! — tas neglābj.

— Ko darīt? — zinādams, kas notiek ar Karcevu, jo varēja spriest pats pēc sevis, ģenerālis Popovs klusām pajautāja. — Ļe-vašovs pieprasījis Maļarko un pulkveža Sirotina personiskās lietas... Iedzīvotāju grupa, kas uzrakstījusi sūdzību apgabala komitejai, kopiju nosūtījusi «Pravdai»... Jebkuru mirkli gaidu izsaukumu.

Ģenerālis neteica, kas taisās viņu izsaukt, bet Karcevs tāpat saprata, jo pirms pāris stundām, atstādams sev aiz muguras Romskas lidostas ēku un klausīdamies šofera izsmeļošajā stāstījumā, domaja, ka viņu, Karcevu, nekavējoties izsauks apgabala komitejas pirmais sekretārs Kuzma Jurjevičs Leva šovs, liftā braukdams uz savu kabinetu, bija pārliecināts, ka pieņemamajā istabā jau sēž Dina Garifovna, lai neskanīgā balsī pateiktu: «Jus gaida Kuzma Jurjevičs!» Tas nenotika, un nebija saprotams, kāpēc nenotika, tādēļ ka savā būtībā ļoti cilvēciskais Levašovs neprata un negribēja otram likt mocīties nelaimes nojausmās, un tādēļ viņam bija jārunā ar Karcevu tūlīt, kā tas bija vienmēr, ja atgadījās kas ārkārtējs.

— Kuzma Jurjevičs pēc divām nedēļām lido uz plēnumu, — teica ģenerālis un nez kādēļ ieskatījās rokas pulkstenī.

Viņi domāja par vienu un to pašu, joprojām demonstrēja aukstasinību un savaldību, taču cītīgi vairījās ieskatīties viens otra acīs, lai tur neieraudzītu dziļi slēptas bailes. Ģenerālis Popovs, patiesību sakot, Igora Savoviča Goļcova lietā .varētu ieņemt nevainojama likumības sarga pozīciju, ģenerālim, šķiet, vienīgi vajadzēja objektīvi izanalizēt pulkveža Sirotina pārkāpumu, taču notikumu plūsmā viss nebija tik vienkārši: ģenerālis Popovs cieši jo cieši bija saistīts ar apgabala izpildkomitejas priekšsēdētāja pirmo vietnieku Karcevu — un tas, kas draudēja Karcevam, noteikti draudēja arī ģenerālim Popovam. Ej nu sazini, vai apgabala Iekšlietu pārvaldes priekšnieks Popovs būs pa prātam cilvēkam, kurš — kaut viņu nelabais! — nomainīs Karcevu? Un, kas zina, vai šie notikumi nepavērsīsies arī pret ģenerāli Popovu?

— Kad beidzas izmeklēšana? — Ivans Ivanovičs jautāja.

Ģenerālis šķībeniski blenza zemē, ilgi un saspringti klusēja.

— Es domāju, Ivan Ivanovič, ka Seļezņovs jau savācis visu būtisko šai lietā, — viņš pēdīgi teica.

Ja Ivanam Ivanovičam Karcevam aiz muguras nebutu kara gadu, ja viņš nebūtu piedzimis profesionāla mednieka ģimenē, ja dzīve nebūtu pieradinājusi viņu ik dienas cīnīties par tiesībām būt Karcevam, lai varētu darīt sirdij mīļu darbu, viņš šobrīd gaudotu aiz skumjām un izmisuma — bija noticis tas, no kā viņš tā baidījās, kad pirmoreiz padzirda par šo jezgu ar garāžu. Ivans Ivanovičs iekšēji bija gatavs uzvelt savos kamiešos zaķpastalu un pielīdēju Maļarko, saņemt vissmagāko sodu meitas un znota dēļ, bet līdz pēdējam mirklim neticēja, ka, lūk, kāds mēģinās iebiedēt izmeklētāju, lai glābtu viņu, Karcevu, vai vismaz izdabātu pirmajam vietniekam.

— Kā tad ta ģenerāli? — Karcevs bargi ierunājās, bet aprāvies bezcerīgi pajautāja: — Ko tad gribēja Sirotins? Izbeigt lietu?

— Viņš negribēja izbeigt lietu! — ģenerālis satraukts sacīja. — Viņš mēģināja pierunāt Seļezņovu, lai tas izmeklē šo notikumu kā savstarpēju kautiņu.

— Kāpēc?

— Lai neskartu garāžas! — izbrīnā uzraucis abas uzacis, ģenerālis atbildēja. — Ja nav vajadzības pierādīt, ka liecības ir nepatiesas, tad garāžas paliek malā ... To nav protokolā!

— Bet vēstule apgabala komitejai un «Pravdai»? Bet satrauktā pilsēta? Bet bērnu rotaļlaukums? Bet blēži? — Ivans Ivanovičs, aiz dusmām nobālēdams, iesaucās. — Bet mans znots? Viņa biogrāfija? Bet cietušais, kas bija par mata tiesu no nāves?

Ar Ivanu Ivanoviču Karcevu, kas bija pazīstams ar savu savaldību un aukstasinību, labsirdību un iecietību pret citu vājībām, notika kaut kas nepieredzēts. Karcevs pats nemanīja, ka, spiedzoši izkliegdams frāzes, viņš ar zīmuļa galu draudīgi dauza pa gigantiskā galda stiklu.

— Ka jūs uzdrīkstējāties! — Ivans Ivanovičs Karcevs kliedza, pats neattapdams, ko kliedz. — Ko jūs domājāt, kad pieņēmāt noziedzīgo lēmumu — ietekmēt izmeklēšanas gaitu? Vai jūs maz saprotat, pēc kā tas ož? Es jums jautāju: vai jūs saprotat? Bet, ja saprotat, tad ka jūs uzdrīkstējāties, kā jūs to uzdrīkstējāties?!

Zīmuļa grafīts nolūza; Karcevs aiz dusmām iemeta zīmuli papīrgrozā, paķēra no statīva citu un atkal ņēmās spiedzīgā balsī kliegt nesakarīgus, viņam nepiedienīgus vārdus, taču jau bija paguris, pierima, attapās — un, kad apklusa, izrādījās, ka ģenerālis Popovs ar majestātisku, augstprātīgu, aiz veselības vai pušu plīstošu seju un puspievērtām acīm sēž vienā angļu mierā, it kā viņam nepieklātos redzēt šo vakara gaismu un it kā Karceva kliegšana būtu vienīgais līdzeklis, kas ļāvis ģenerālim atgūt vīrišķību un līdzsvaru.

— Jūs jautājat, kā pulkvedis Sirotins uzdrīkstējās biedēt Se-ļezņovu? — ģenerālis daudznozīmīgi sacīja. — Iespējams, ka Sirotins tāpēc zaudēs savus uzplečus, bet jūsu znots Igors Savo-vičs Goļcovs jau pirmajā nopratināšanā sniedza tādu liecību, kas Seļezņovu it kā tīšuprāt uzvedināja uz garāžām ... — Ģenerālis nikni saviebās. — Jūsu znots, pulkveža sirdsdraugs, ar savu izturēšanos nopratināšanā piespieda Sirotinu izdarīt dienesta pārkāpumu. Goļcovs visu šo garāžu ķēpu uzveļ Svetlanai Ivanovnai, lai gan iesniegumu rajona izpildkomitejai rakstījis pats. Nu kas gan noticēs: jūsu znots pat NEESOT DZIRDĒJIS, ka garāža atrodas Pionieru šķērsielā un līdz nakts sadursmei to ne reizi neesot redzējis! Nesaprotu, kāpēc Goļcovs tā liecina. Neviens to nesaprot!

Pārliecināta balss, apvaldīti žesti, saspringti mirdzošas acis — tāds tagad bija ģenerālis Popovs, jo Karceva spiedzīgajās klaigās bija sajautis vājumu un izmisumu.

— Vai jūs visu esat pateicis? — Karcevs atturīgi pavaicāja.

Ģenerālis vaļīgi pavīpsnāja:

— Vēl pāris vārdu ... Puspilsētai zināms, ka nakti pirms šī notikuma Goļcovs pavadījis pie tresta plānu un ekonomikas daļas vadītājas Margaritas Vasiļjevnas Hvoščas. Tāpēc klīst nelabas baumas, it kā Goļcovs tīšuprāt.. . visu vainu cenšas uzvelt Svetlanai Ivanovnai un jums, lai pats aizmanītos pie apsviedīgā sievišķa.

«Mēs visi esam tikai cilvēki,» Karcevs nodomāja un piecēlās.

— Es jūs ilgāk neaizkavēšu, Genādij Georgijevič. Domāju, ka tuvākajās dienās jūs man vēl būsiet vajadzīgs .. .

Pievilcis sev tuvāk statīvu ar zīmuļiem, Ivans Ivanovičs sāka tos vērīgi aplūkot — un tāpēc ģenerāļa «Uz redzēšanos!» palika bez atbildes, it kā pakārās gaisā un neapklusa līdz tam brīdim, kamēr Popovs nebija atstājis kabinetu. Kad durvis bija klusu noklikšķējušas un kabinetā pamazām iestājās klusums, Ivans Ivanovičs piecēlās un uzkumpis, aiz muguras saliktām rokām, it kā cenzdamies ko nesaprotamu saklausīt, sāka staigāt pa grīdceliņu. Viņš četras reizes krustām šķērsām izmēroja kabinetu, no jauna apsēdās krēslā, uzlika zodu uz cieši saāķētajām rokām, pievēra acis .. . Tātad vajadzēja visu labi pārdomāt, izprast, izanalizēt, bet domas izklīda kā izlieta dzīvsudraba bumbiņas, koncentrēties neizdevās, un viņš nevis centās tikt skaidrībā par radušos situāciju, bet gan gremdējās atmiņās — kā pusaudža gados bija Ketā ķēris asarus. Viņš, cilvēks, kam raksturīga loģika, veselais saprāts, lietišķums, izrādījās pilnīgi neapbruņots, saskaroties ar bezjēdzīgu, īstenībā pusfantastisku notikumu. Vai gan Karcevs, kas ik dienas pieņēma atbildīgus lēmumus visa apgabala mērogā un tātad nemitīgi riskēja, varēja paredzēt, ka briesmas uzglūnēs kaut kādā Pionieru šķērsielā? Murgi! Prāts atteicās izprast un izlemt — gluži kā kad elektronu skaitļojamai mašīnai liktu nodarboties ar reizrēķinu. Bet situācija bija tik bīstama, ka Ivans Ivanovičs jau otrreiz it kā no malas nodomāja: «Tās ir beigas!»

Karcevs izslējies nospieda pogu.

— Igors Savovičs ir pieņemamā istabā, — sekretāre ziņoja.

— Aiciniet, lai ienāk!

Te tev nu bija, lūdzu! Pagāja kāda minūte, bet durvis joprojām palika kā ieķīlētas, klusums — neviena netraucēts. Šis gausais, šļauganais vienīgās, karsti mīlamās meitas vīrs ar garlaikotu, visu pārpārēm izbaudījuša cilvēka skatienu pat tagad, kad viņš atrodas izmeklēšanā, augstprātīgi ļauj notikumiem ritēt savu gaitu. Pieceļas ar šķērmu, mīklainu smaidu, sabāž rokas kabatās un zvalstīgā gaitā, it kā tikko no kuģa nokāpis, gluži kā gliemezis lien uz durvju pusi, muskulatūra izļumējusi, pēdējos mēnešos pasācis galvu ieraut plecos — gluži kā gulošs putns. Kā, kādēļ, no kurienes Ivana Ivanoviča Karceva mājā uzradies šis savādais, neizprotamais un, šķiet, arī bīstamais cilvēks?

Meitas, ak šīs meitas! Nakti miega neguli, kad smok nost šarlaka murgos, acu neaizdari, kad palaid uz pirmo mājas ballīti, lūdz likteni, lai tas paņem tavu dzīvību viņas dzīvības vietā, ja meita kaut kur pazudusi jau otru diennakti, ar bailēm un sirdssāpēm vēro, kā tieviņā meitenīte pārvēršas sievietē, kļūdama aizvien svešāka vīrietim — tēvam un pieķerdamās sievietei — mātei. Un tad ierodas senilgotais VIŅŠ — svešs, ar mīklainu smaidu, neizprotamām domām un centieniem —, liek roku viņai uz pleca un gluži kā verdzeni ved uz savu apmetni. «Labdien, papucīt!» Noskūpsta un tūdaļ pie šā — galvenā: «Igoriņ, paklau, Igoriņ ...» Ko tad papucītis? Ar sirdssāpēm un pret savu paša gribu ļāvis, lai sargvietu pie meitas gultas galvgaļa ieņem neuzticams un svešs cilvēks, papucītis paliek vientuļš un tikai laiku pa laikam gūst meitas mīlestības drupačas.

Kabineta durvis atvērās.

— Labdien! — Igors Savovičs apsveicinājās. — Ir gan karstums! Vai elpu rauj ciet... Sveicināti, Ivan Ivanovič!

Zili brīnumi notiek šajā pasaulē! Karcevam iepretī stāvēja nepazīstams cilvēks, kuram bija tikai attāla līdzība ar znotu Igoru Savoviču Gojcovu. Tumši pelēks uzvalks, balta «bītlcne», jo vieglas vasaras kurpes un gari, moderni apgriezti mati — tas bija vienīgais pazīstamais šajā cilvēkā, kurš platiem soļiem mundri soļoja pa bezgalgaro grīdceliņu. Kur apdzisušais, pārsātinātais skatiens, šļauganā mugura, miegainā gaita, plecos ierautā galva? Atšķirībā no ģenerāļa znotam uzvalks bija aristokrātiski vaļīgs.

Karcevs tikai tagad ievēroja, cik muskuļotu, spēcīgu, sportā rūdītu augumu slēpj smalkais sintētiskais audums. Bet seja?! Iedegusi, gluda, ar izvirzītu zodu, ar spēcīgiem vaiga kauliem un — tomēr jābūt taisnīgam! — skaistām, pelēkām acīm: jauneklīga, enerģiska, drosmīga seja. Nevarēja būt nekādu šaubu, ka Goļ-covs guvis balvas studentu boksa čempionātā un kā pa jokam spējis tikt galā ar trim spēcīgiem puišiem.

— Apsēdieties! — Ivans Ivanovičs piesardzīgi palūdza. — Brīdi paklusēsim ...

Tas viss atgādināja bērnu novelkamo bildīti. Tā ir blāva, zīmējums tik tikko samanāms, krāsas paslēptas, bet, lūk, no miklās bildītes norauj |egano papīra plēvīti — un kāds spilgtums, kāds necerēts krāsu prieks! Goļcovam bija izcilas spējas mīmikrijā, ja viņš gadiem ilgi spēja dzīvot, maskējies ar nepiemērotību ikdienas dzīvei, ar pasaules skumjām par cilvēces iznīcīgumu un slimīgu grūtsirdību. Kas viņš īsti ir: veikls karjerists, iznirelis, nekaunīgs liekulis vai gluži vienkārši nelietis?

— Labi, ka jūs beidzot atbraucāt! — Igors Savovičs sacīja un pasmaidīja, it kā viņam patiesi būtu kļuvis vieglāk līdz ar sievastēva atgriešanos. — Šeit notiek briesmu lietas...

Nelietis, protams ...

Pats savā dzimšanas dienā negausīgi, it kā pirmo un pēdējo reizi mūžā bija pielacies konjaka, reibdams plātījies un tomēr tik un tā licies nelaimīgs, tāds kā dieva nepieņemts, dzīvē apmaldījies, bet iepriekšējā naktī ielīdis gultā pie svešas sievietes, lai no rīta kā nevainīgais jēriņš atgrieztos sievas guļamistabā, kaut gan labi zināja: pilsētā sāksies valodas par zaglīgajām nakts gaitām. Nelietis! Nopratināšanā liecina, ka visa jezga ar tām pašām garāžām ...

— Stāstiet, — Ivans Ivanovičs neapzināti teica, znota sejas vietā redzēdams baltu, izplūdušu plankumu. — Stāstiet, stāstiet, vienalga, ko, tikai neklusējiet...

Fakti kā vagoni, kam automātiska sakabe, žļarkstēdami savienojās ciešā, garā neapgāžamu apsūdzību ķēdē. Skaists, spēcīgs, erudīts, lunkanu mēli Goļcovs ar vēsu prātu savaldzināja Svetlanu, padzirdējis, ka viņas tēvs tiek izvirzīts apgabala vadības augstumos. Tas taču tikai viņam — pašam Ivanam Ivanovi-čam līdz pēdējai darbdienai rajonā pat prātā neienāca, ka vienkāršu rajona izpildkomitejas priekšsēdētāju taisās iecelt tik augstā amatā. Tikai pēc tam Karcevs uzzināja, ka baumas par viņa izvirzīšanu vairāk nekā gadu klīdušas pa pilsētu un apgabalu. Viņš, šis Goļcovs, visu bija aprēķinājis. Viņš visu sen bija aprēķinājis — pludināšanas trests aiz tenkām vārījās kā elles katls, trests pārsteigts vēroja, kā pludināšanas iecirkņa priekšnieks gluži kā- uz burvja mājienu kļūst par trešā lieluma zvaigzni iestādē.

Viņš, šis veiklais, gudrais, cietsirdīgais bezprincipu cilvēks, taisīja karjeru kā vien mācēdams.

— Kas jūs interesē, Ivan Ivanovič?

Karcevs koncentrējies baltā plankuma vietā ieraudzīja veselīgo znota seju. Tagad tā bija nopietna, paskarba — svešāda, pavisam svešāda, jo Igors Savovičs tieši šobrīd domāja par to, ka viss izrādījies krietni vienkāršāk, nekā viņš bija iztēlojies, toties smagāk, nesalīdzināmi smagāk, nekā varēja gaidīt. Viņš apzinājās, ko nodarījis sievastēvam, cilvēkam, kurš vēl nebija paspējis aptvert, aprast ar avārijas stāvokli, samierināties, ka viss zaudēts, un vēl cenšas glābt neiespējamo, — šo vainas apziņu Igors Savovičs, kā viņš tagad atskārta, visas šīs dienas gluži kā ar nokaitētu dzelzi bija mēģinājis izdeldēt no savas sirds, intuitīvi baidīdamies domāt par to, ka viņš ne vien iegāzis, ne vien sakompromitējis, bet gan iznīcinājis, ieminis dubļos Karcevu. Vai Igors Savovičs baidījās no tikšanās ar sievastēvu? Tas nebija īstais vārds, īstais stāvokļa apzīmējums: tikšanās ar Karcevu bija tikšanās pašam ar sevi — šodienējo, galīgo, no spēles izstājušos, kurš pagaidām nezina, kur un kad sāksies nākamā partija. Un tomēr, iztēlodamies tikšanos ar sievastēvu, Igors Savovičs bija gatavojies atvairīt Karceva uzbrukumus un uzbrukt pats. Gudrais, enerģiskais, ar leģendārām darba spējām apveltītais apgabala izpildkomitejas priekšsēdētāja pirmais vietnieks, piemēram, kā jebkurš normāls cilvēks nevarēja iedomāties tādu smieklīgu situāciju, ka vīrietis — ģimenes galva, augsta ranga inženieris, gudrs cilvēks — nezina, kur un kā sieva pērk garāžu. Nesaprotami un riebīgi, kad nedzērājs cilvēks aiz tīrā untuma — viņam viss atļauts — piedzeras kā cūka.

— Jūs jautājat, kas mani interesē? Mani interesē itin viss! — pūlēdamies valdīties, Karcevs dobji teica. — Un jūs zināt, kas mani interesē visvairāk.

Znots sēdēja aiz saspringuma izspīlētiem vaigu kauliem, un viņa seja tādēļ šķita četrstūraina.

— Bet man nepatīk, kā jūs ar mani runājat! — Igors Savovičs sacīja dzedrā, skaļā balsī. — Un nevajag uz mani skatīties kā uz visniknāko ienaidnieku ... Jūsu vietā es šī jautājuma pētīšanu sāktu nevis ar ģenerāli Popovu, bet gan ar mani vai, vēl labāk, ar meitu.:. — Igora Savoviča vaigi pārklājās ar tumšu sārtumu. — Ja jūs uzskatāt, ka es nenoprotu, par ko jūs pašlaik domājat, tad gauži maldāties ... Šobrīd nav jēgas nodarboties ar aritmētiku, runa ir par augstāko matemātiku .. .

Kad notikusi šī pārvērtība? No kurienes šī dzidrā un skaņā balss, pašpārliecinātība, enerģiskās kustības, jauneklīgā sejas krāsa? Un vispār — ko tas nozīmē? Ģenerālis Popovs, nosaukdams baumas par neticamām vai aplamām, tomēr teica, ka Goļ-covs ar nodomu visus grēkus cenšoties uzvelt Svetlanai, lai pēc tam aizietu pie citas sievietes. Grūdis gan kāds mopsim taukus! Izmeklēšana Goļcova lietā un Karceva aiziešana no senatnīgā nama — pārvaldnieks Nikolajevs jau pēc nedēļas izmetīs čabulīti no tresta. Viņš, šis Goļcovs, zaudē visu!

— Jūs esat nokavējis tieši piecus gadus! — Igors Savovičs, it kā cirzdams pretī, turpināja. — Pirms pieciem gadiem vajadzēja domāt, vai tikai karjerists netaisās par znotu jūsu vienīgajai meitai. Nomierinieties, nav karjerists ... Pat pēc jūsu vienkāršās aritmētikas iznāk, ka šis aizdomīgais tips Goļcovs zaudē visu, kas vien zaudējams ... — Viņa lūpas savilkās niknā, šaurā svītriņā. — Es par jums nopriecājos kā par tuvu cilvēku, bet jūs pacentieties izprast, kāpēc šis aprēķinātājs un karjerists iegrūdis jūs postā. Mūs piemeklējusi nelaime, un mēs visi esam nonākuši sprukās! Tiesa gan, jūsu mājā nedienas ienākušas līdz ar mani, bet es neesmu tas vislielākais grēkāzis. Ne jau es pats no sevis kļuvu par lupatu un trīsdesmitgadīgu mīkstmiesi. Bet garāžas bērnu rotaļu laukumā ir tikai — nejaušība. Nebūtu šo garāžu, būtu kas cits ...

Igors Savovičs apklusa, piesardzīgi uzlika rokas uz ceļgaliem, nopūtās un piepeši gluži kā apjucis bērns aizvainoti caur pieri paskatījās sievastēvā. Viņš sakaunējās par savu skaļo balsi, ākstību, par saviem runas plūdiem un arī par to, ka Svetlanas tēvs pagaidām klusēja un šķita nepazīstams. Līdz šim Igors Savovičs tikai vienu vienīgu reizi bija bijis sievastēva kabinetā, kas ar saviem ciļņu rotājumiem un ozolkoka paneļiem atgādināja restorāna zāli, un jau toreiz pamanīja, cik pārsteidzoši atšķiras mājas Karcevs no kabineta Karceva. Mājas Karcevs bija vīrs augumā mazliet virs vidusmēra, vidēji platie pleci un krūškurvis nevērta viņu nedz sevišķi spēcīgu, nedz sevišķi vāju; mājas Karcevs, ieraugot znotu, mazliet mulsi smaidīja — kā vēlāk noskaidrojās — tādēļ, ka vēl arvien nevarēja iztēloties, ka meita ir pieaugusi, precēta sieviete, un šī labā, naivā neizpratne bija manāma arī attieksmē pret znotu; mājas Karceva kustībās bija jaušams omulīgums, laucinieka gausums un bezrūpība, viņam nebija bargi saraukto uzacu, un viņš nekad nesēdās krēslā ar augstiem paroceņiem un slīpu atzveltni, «papus krēsls», kas tika viņam piebīdīts, bija krēsls ar izteikti perpendikulāru atzveltni. Kabineta Karcevs šķita esam gara auguma vīrs, nolaidenie pleci bija iztaisnojušies; kabineta Karcevam bija vērīgas, nemirkšķinošas acis, bargi savilktas priekšnieciskas lūpas, krēslā viņš sēdēja, krietni vien atzvilis atpakaļ un rokas salicis uz augstajiem elkoņbalsteņiem.

— Piedodiet! — Igors Savovičs mulsi sacīja. — Es tikai gribēju teikt... Es pats nezinu, ko es gribēju teikt. Jums nekavējoties jāparunā ar Svetlanu ...

Vai patiesi arī šī ir spēle — veikla un smalka spēle, «jaunās formācijas puisīša», kā reiz izteicās pats Igors Savovičs par kādu savu kursabiedru, spēle. Jau iepriekš viss pārdomāts, sagatavots, inscenēts...

— Ivan Ivanovič!

— Jā.

— Карее jus klusējat?

Ivans Ivanovičs piecēlās, tad pārdomāja un atkal apsēdās. Vēl aizvien lidmašīnas motoru rūkoņas apdullināts, zvērīgi noguris viņš truli ieskatījās znotam sejā.

— Jūs esat līdz nepazīšanai pārvērties, — viņš teica aizsmakušā balsī, nodurtu galvu pārcilādams krāsainos zīmuļus. — Uz ielas jūs nebūtu pazinis.

Tagad viņi abi klusēja vienlīdz saspringti. Ivans Ivanovičs tāpēc, ka viņam kaklu žņaudza ciet dusmas un niknums pret šo nekaunīgo cilvēku, kurš sēdēja apmeklētājiem paredzētajā krēslā, bet Igors Savovičs tādēļ, ka jau otrreiz dzird, cik labi un braši izskatās, un tādēļ, ka aizturētu elpu ieklausās pats sevī. Prātam neaptverami! Vai gan iespējams dzīves sabrukuma brīdī, katastrofas brīdī just strauju atveseļošanos? Kur palikušas drausmīgās beziemesla bailes, sāpes pakrūtē, kuras visu augumu pielēja ar svina smagumu? Nē, viņš vēl nejuta Kolojulas eglāja galvu reibinošās saldmes, bet jau elpoja viegli un brīvi, juta savu veselo augumu, savu atbrīvoto domu saskaņu un skaidrību.

— Es neesmu pārvērties, — Igors Savovičs bezpalīdzīgi teica, zinādams, ka Karcevs, tāpat kā neviens cits cilvēks, nespēj viņu saprast. — Es pēkšņi jūtos gandrīz pilnīgi vesels, es neesmu pārvērties ...

Labs, tikai ļoti labs aktieris varēja tik smalki notēlot nevainīgo. Kādi tur, pie velna, trīsdesmit gadi — Karcevam iepretī sēdēja sešpadsmitgadīgs puišelis; sapinās savos vārdos, sarka aiz apjukuma un tomēr nevarēja valdīt līksmu dvesienu, sakot, ka ir izveseļojies... Ivans Ivanovičs pataustījās pa kabatām, izvilka atplēstu papirosu «Belamorkanal» paciņu, bez steigas aizsmēķēja un neviļus ieklausījās, kā brīdi pa brīdim aizgūtnēm iegaudojas ugunsdzēsēju mašīnas — tās brauca atpakaļ, un tas nozīmēja, ka rītrītā uz Karceva rakstāmgalda tiks nolikts pārskats par notikumiem pilsētā un apgabalā un tajā būs minēts arī šis ugunsgrēks. Bet mēneša beigās Ivans Ivanovičs tiksies ar ģenerāli Popovu, lai apspriestu mēneša pārskatu, bažītos par dažu noziegumu skaita palielināšanos un priecātos par citu samazināšanos. «Bet ja nu to — šo mēneša beigu — nemaz nebūs?» Ivans Ivanovičs pēkšņi nodomāja un juta, cik sāpīgi sažņaudzas sirds, bet ierastais kabinets ar nolaidenajām velvēm likās kā stacijas iekštelpa.

Laikam gan tieši šajā mirklī apgabala izpildkomitejas priekšsēdētāja pirmais vietnieks Ivans Ivanovičs Karcevs pirmoreiz nopietni nodomāja, cik loti iespējams un tuvs ir viņa grūtā darbā panāktā augstā uzlidojuma gals, bet tās pāris reizes, kad Karcevs savā nodabā teica: «Tās ir beigas!» — nevarēja ņemt vērā, jo tā bija pārlieku traģiski teatrāla un skaista frāze! «Var atbrīvot,» Karcevs nodomāja, un tas bija nopietni. «Citas izejas acīmredzot nav!» Bet viss bija sācies tāpēc, ka vienīgās meitas vīrs iepinies ielas kautiņā ... Nē, agri vai vēlu daudzum daudzu laužu tiesas priekšā stātos šis piedauzības akmens — garāžas bērnu rotaļlaukumā.

— Pirms divām stundām es biju pie Nikolajeva, — Igors Savovičs teica. — Izrādās, tas aizmirsis manu vārdu un tēvvārdu un izteica stingro un var jau būt, ka pēdējo rājienu par takelāžas nenodrošināšanu Prončatovam. Bet ar šo jautājumu nodarbojas pats Valentinovs.

Kad žurkas bēg no grimstoša kuģa, tad glābiņu sološajā krastā pirmā izrāpjas nevis pati lielākā, bet gan pati bailīgākā un tādēļ ar jo sevišķi asu pašsaglabāšanās instinktu apveltītā žurka. Pārvaldnieks Nikolajevs atklāti, demonstratīvi, lai to zinātu «augšā», bija pārcēlis Karceva znotu no šaurās istabiņas ar plāksnīti «Jaunās tehnikas nodala» uz galvenā inženiera vietnieka kabinetu, katros augstos svētkos Goļcovu ar Svetlanu aicināja pie sevis uz māju, nepārprotami lika manīt — ja Valentinovs gadījumā aizietu pensijā, tad tikai Goļcovs un neviens cits ... Pati bailīgākā žurka tagad ar drebošu purnu drudžaini ostīja gaisu, cenzdamās apjēgt, kurp bēgt un kad bēgt. Visas šīs dienas Nikolajevs nepaguris klīda pa apgabala komitejas gaiteņiem, neuzkrītoši aizsāka sarunas par Goļcovu, tēloja, ka viņš šai gadījumā izturas ārkārtīgi objektīvi, centās noteikt, no kuras puses kāds vējš pūš: silts vai auksts. Pie pirmā sekretāra iemanīties viņš, protams, nevarēja un neuzdrīkstējās, bet pakavējās pie sekretāra rūpniecības jautājumos Cukasova, ielīda pirmā sekretāra pieņemamā istabā, lai papļāpātu ar Ļevašova palīgu un sekretārēm, kas zināja visu un vēl mazliet vairāk nekā pats Ļevašovs.

— Tādas tās lietas! — Karcevs nomurmināja.

Igora Savoviča sievastēvs neierasti, nemākulīgi un bezpalīdzīgi centās noslēpt no znota savu apjukumu un it labi saprota* mās bailes — tās ir viena no vislielākajām un briesmīgākajām cilvēces nelaimēm. Karcevs visiem spēkiem pūlējās palikt tas cilvēks, kas īstenībā viņš bija: pāri galvai ieracies darīšanās, pilns jaunu ieceru, aizrāvies ar savu mīļoto darbu, labsirdīgs, stiprs, taisnīgs. Acīs sariesās asaras, iedomājoties vien, ka piecdesmit sešu gadu vecumā, pašā spēku un organizatoriskā talanta briedumā, pelnīti ieņemot augstu amatu, veicot vajadzīgu un noderīgu darbu, Ivans IvanoviČs var zaudēt gandrīz visu, kas sakrāts četrdesmit gadu ilgā, nevainojamā darbā, pūloties dienu un nakti. Viņš bija sācis strādāt septiņpadsmit gadu vecumā, piecdesmit triju gadu vecumā kļuvis par apgabala izpildkomitejas priekšsēdētāja vietnieku. Pilsētā un apgabalā Karcevu mīlēja un cienīja, bet, lūk, bija pienākusi diena, kad paslepus, no stūra, no tumša kakta, kur nelaimes, kā likās, pat būt nevar, Karcevam tika dots iznīcinošs .. . Ļevašovs! Partijas apgabala komitejas pirmais sekretārs — jaunais, straujais, fanātiski principiālais, ar asu prātu apveltītais Ļevašovs! Apvaldīts smaids, saspringts klusuma brīdis, tad asi, kā skaldīt noskaldīti vārdi: «Nē, biedri biroja locekļi! Vienmēr un bez pārdomām mazgāsim savu netīro veļu, ja gribam dzīvot tīrībā!»

— Ivan Ivanovič, es nepavisam nezinu, ko iesākt.

Karceva skatiens atvilga, nopūties viņš, mazliet sakustēdamies, atslābināja augumu; nez kāpēc paskatījās uz smago bronzas presi ar spalvaskātu, kura galu rotāja bronzas amors; neapzināti sakārtoja, izlīdzināja. «Svetlanas tēvs!» Igors Savovičs nodomāja. Aiz milzīgā galda kabinetā ar tirgoņu gaumē darinātiem rotājumiem un pusotru metru biezām sienām sēdēja dārgs un tuvs cilvēks. Sievastēvs arī agrāk nebija nepatīkama, bet obligāta piedeva pie sievas, taču tagad varēja manīt, ka saites starp viņu un Igoru Savoviču ir ciešas, tās ietiecas tālu nākotnē, ka tagad pec šīs garāžas jezgas, kas ir trieciens kā vieniem, tā otriem, viņi ir nesaraujami saistīti — un tāpēc Karceviem un Goļcoviem jāveido tēraudcieta ķēde, plecu pie pleca jāiet caur dzīvi, jācīnās par katru atsevišķi un par visiem kopā. Savstarpējās izpratnes, radniecības, kopīgās nelaimes pavediens aizveda tālu jo tālu. Gan jau beidzot dzims mazbērni, Karcevu tie sauks par vectēvu, sievasmāti par — vecomāti. Cik cieši savelkas mezgliņš, aizvien baismīgāka rēgojas nākotne — migla, vienvienīga migla.

— Ivan Ivanovič, uzklausiet, Ivan Ivanovič, — Igors Savovičs klusu teica, — pie visa vainīgs esmu es ... Jūs arī droši vien neticēsiet, ka es nepiešķīru nozīmi, bet pēc tam — iedomājieties tikai! — pavisam aizmirsu šo garāžas pirkšanu. — Igors Savovičs žēli un bezpalīdzīgi pasmaidīja. — Ja tas var palīdzēt, esmu ar mieru visu vainu uzņemties uz sevis. Apvedu ap stūri Maļarko, piekrāpu arhitektu un galu galā patvaļīgi sāku celtniecību.

Karcevs ticēja un neticēja, ka šis negaidīti atplaukušais cilvēks, kas pēkšņi starot staro veselībā, ka šis cilvēks cieš un mokās. Kāpēc tādas vaininieka acis, kas meklē sievastēva atbildes skatienu, kāpēc mugura ietramdīti met kūkumu, kāpēc sejā trekniem burtiem rakstīts žēlums, līdzcietība un paša nelaimes apziņa? Goļcovs, šķiet, patiesi jutās pie visa vainīgs, bija gatavs sevi upurēt, lai nekas ļauns nenotiktu ar nogurušo, sirmo vīru — sievastēvu. Pēkšņi Ivans Ivanovičs saprata, ka znots šobrīd līdzīgi spogulim atspoguļo kabineta saimnieka ārējo un iekšējo stāvokli. Atguvies Karcevs pieķēra sevi, ka viņš gluži kā alā slēpjas dziļajā krēslā. Viņš nobijās: vai patiesi viņu tādu ir redzējis ģenerālis Popovs, bet tagad meitas vīrs? Ivans Ivanovičs nemanāmi izslējās, pazagšus uzlika uz galda elkoņus, lai atgūtu savu aizņemta, atbildīga darbinieka pozu.

— Nesteigsimies un nekritīsim panikā, — svešādā, bet it kā iepriekšējā — «kabineta» balsī sacīja Ivans Ivanovičs. — Varbūt biedru Maļarko apvedis ap stūri arhitekts Rumerovs, tās pašas aktrises Golubkinas draugs?

«Ko es runāju?» klausīdamies sevī it kā no malas, Ivans Ivanovičs izbrīnījies nodomāja. «Maļarko apvests ap stūri? Tiesa kas tiesa: slīcējs ķeras pie salmiņa.»

— Sakiet, lūdzu, — kāpēc ar mašīnu noņēmās vienīgi Svetlana? — cītīgi izvairīdamies nosaukt znotu vārdā, Karcevs jautāja. — Jūs neprotat braukt?

— Protu. Kopš devītās klases ...

Ivans Ivanovičs Karcevs, jau vienīgajai meitai pavisam mazai esot, paniski baidījās, ka nelielajā, spartāniskajā ģimenē viņa var izaugt par baltrocīti, kas egoistiski pārliecināta, ka viņa ir kaut kas īpašs, var izaugt par dzīves baudītāju despoti. Meitas skolas gadi iekrita laikā, kad Karcevs bija rajona komitejas otrais sekretārs un vēlāk rajona izpildkomitejas priekšsēdētājs; meitenes māte Ludmila visu laiku strādāja par direktori tajā skolā, kur mācījās Svetlana. Cik daudz spēka un nervu prasīja tas, lai liktu meitai strādāt, kā saka, melnās miesās! Uz Ludmilas Viktorovnas neatlaidīgu lūgumu skolotāji Svetlanai lika četri par tādu darbu, kurš taisnīgi būtu vērtējams ar piecnieku; ģērba Svetlanu ne tikai parasti, bet pat trūcīgi, vasarā sūtīja uz vislētākajām pionieru nometnēm, ceļazīmi uz «Arteku», ceļazīmi, kuru, par spīti visiem šķēršļiem, bija izcīnījusi teicamniece Svetlana, viņi, aizbildinoties ar žēlsirdīgi sentimentālu ieganstu, atdeva viņas klasesbiedrenei arī teicamniecei, bet ne tik spožai kā Svetlana! Šodien bija pienācis laiks izdarīt kopsavilkumu: ieguldīts — saņemts pretī; pārdeva braši, saskaita — graši. Piecus gadus meita mācījās universitātē, dzīvoja pa jaunam, varbūt tieši šajos gados ... Trīsistabu dzīvokli meita ar znotu dabūja jau pirms tēva pārcelšanas darbā uz pilsētu, izmantodami zinātņu kandidāta tiesības uz papildplatību; piestūķēja dzīvokli ar dārgām mēbelēm, košiem paklājiem, meita bērnišķīgi priecājās par katru iegādāto mantu, skraidīja pa komisijas veikaliem, lai dabūtu «jaunmodīgās» veclaiku lietas. Uzradās automašīna, garāža ...

— Vai Svetlana daudz brauca? — Karcevs bez vajadzības jautāja.

— Daudz ... Romskas apstākļiem pat pārāk daudz ...

Pirmoreiz ieraudzīdams Igoru Savoviču, tos laikus jaunu un

veselu, Karcevs neviļus juta cieņu un vieglu skaudību. Viņam iepretī stāvēja mierīgs, neatkarīgs, nosvērta izskata cilvēks ar brīvu izturēšanos; znotam ne drusciņ nerūpēja tas, kādu iespaidu viņš atstās uz sievas vecākiem, viņa seja un augums pauda: «Jūs — tie esat jūs, bet es — tas esmu es!» — lai gan tīšuprāt Goļcovs neko nedemonstrēja. Znots neko īpašu negribēja no dzīves, tomēr arī neatteicas no tās labumiem, viņš vienkārši un dabiski izturēja pārbaudījumus, ko uzvēla automašīnas, vasarnīcas, ceļazīmes uz dienvidiem, paklāji un kristāls, lepni iekārtotas guļamistabas, grāmatu plaukti ar veciem izdevumiem. Viņā jautās tādu cilvēku gudrība, kuriem daudz kas varētu būt, bet nav tādēļ, ka tas tik viegli iegūstams.

Vai patiesi viņi abi ar sievu ir kļūdījušies, turēdami meitu važās, un vecāku vainas dēļ viņai radusies skaudra nepieciešamība atgūt zaudēto, aizpildīt mantu vakuumu, līdzko nomests skolas priekšauts un viņa tikusi prom no mājas? Ivans Ivanovičs atcerējās, kā meita ar gavilēm bija iedrāzusies savrupmājā: «Pienākusi atklātne sakarā ar mašīnu.» Tik laimīgu tēvs viņu nebija redzējis sen, tik sajūsmīgu balsi nebija dzirdējis kopš skolas laikiem, kad meita atskrēja ar vēsti, ka saņemts piecnieks matemātikā — priekšmetā, kas viņai padevās ar grūtībām.

Ja Ivanam Karcevam pajautātu, vai viņš ievērojis, kad no gazika pārsēdies melnajā volgā ar nullēm valsts numura zīmē, viņš neatcerētos, jo nesaskatīja tur atšķirības. Viņš strādāja, strādāja, strādāja — dienām un naktīm, no rītiem un vēlu vakaros, viņš strādāja arī naktī, kad viņam sapņos rādījās te ar kokmateriāliem piekrautu baržu karavānas zilūdeņu Obā, te fantastisks visu sešu Kctas kokzāģētavas gateru sprādziens, te milzīgi sienāži, kas it kā ar bārdas skujamiem asmenīšiem iznīcināja tik vērtīgās krūmveida ciedru priedes piekrastē.

— Pamāciet — ko man darīt, Ivan Ivanovič? — Igors Savo-vičs centās panākt savu. — Man nav ko zaudēt, goda vārds! Pamāciet mani, es atkārtoju: esmu gatavs uz visu!

Karceva znots šobrīd runāja patiesību, patiesību un tikai patiesību! «Man nav ko zaudēt!» viņš teica, vēlreiz apstiprinādams Karceva domu, ka šim mīklainajam cilvēkam no dzīves nekā nevajag, kaut gan ir iespējas gūt visu. Vai tas nav muļķīgi, vai tas nav smieklīgi?

— Es biju domājis, ka mēs runāsimies gari un plaši, — Ivans Ivanovičs teica. — Izrādās, ka nevajag runāt. — Viņš piecēlās. — Lai Svetlana aizbrauc pie mātes un pēc iespējas ātrāk...

Pieceldamies Igors Savovičs nemanāmi nopūtās. Aizritēs vēl stunda, divas, augstākais, trīs, un aiz noguruma bālais, nelaimes satriektais Karcevs ies pa smiltīm nokaisīto celiņu no vārtiem uz kluso savrupmāju, viņš centīsies turēties braši, smaidīs. Pie loga sēdošā Ludmila Viktorovna izsteigsies ārā uz lieveņa, laimīga metīsies pie vīra: «Beidzot, Ivan! Tas tik bija komandējums!» Sievastēvs vienīgi skumji pašūpos galvu — sieva nekā nesapratīs, ja stāstu par kautiņu un garāžu viņš sāks vai no pasaules radīšanas. Lauku skolotājai, kas gadu desmitiem dzīvoja ar skolas priekšstatiem par cilvēkiem un notikumiem, nebija izprotama visa šī garāžas jezga, noziedznieki — kādas šausmas! Vienīgi vecais ostjaks sajautīs briesmas, tomēr neko neteiks. Vientulība! Tumsa un neziņa, vienīgais, kas ir skaidrs — piecdesmit sešu gadu vecumā nav iespējams visu sākt no gala ...

— Uz redzēšanos, Ivan Ivanovič!

Karcevs saspringti raudzījās mugurā znotam, kurš nez kādēļ piesardzīgi gāja pa garo grīdccliņu. Gandrīz piecus gadus Karcevs nebija izpratis šo cilvēku, gandrīz piecus gadus gļēvi bija gainījis prom domu, ka Go|covs ir svešs un nepiedabīgs viņu ģimenei; pēdējos divos gados znots modināja viņā — spēcīgā personībā — kareivīgu nicinājumu pret vāju, pēc inerces dzīvojošu cilvēku. Bet, lūk, pašlaik pa grīdceliņu bikli gāja tuvs, Karcevam dārgs cilvēks; lai cik liels aprēķinātājs, viltnieks un bezsirdis tas bija izrādījies pārbaudē, Karcevs juta, ka viņam pārmēram gribas, lai znots neciestu, lai Svetlana vīru redzētu mundru, veselu un stipru. Un, kad Igors Savovičs bez trokšņa atvēra kabineta durvis, Ivans Ivanovičs Karcevs ar nepacietību gaidīja, ka znots uz atvadām atskatīsies.

Znots pagriezās, jau atrazdamies starp abām durvīm, — pagriezās un pamāja ar roku.

Pieņemamajā istabā, kas atgādināja stacijas ēkas vējtveri, Igors Savovičs aizkavējās — un ne jau bez iemesla. Pirmā vietnieka sekretāri Dinu Garifovnu viņš pazina jau sen, viņa bija tās saimnieces meita, kuras omulīgajā koka mājā vienu istabu, nākamā vīra pierunātā, īrēja toreizējā aspirante Svetlana; Dina Ga-rifovna dzīvoja savrup.

— Piesēdiet, Igor Savovič!

— Paldies, Dina Garifovna!

Apskatījies visapkārt, Igors Savovičs apsēdās. Dina Garifovna sēdēja pie rakstāmmašīnas, kurai bija noņemts pārvalks, un ar neredzošu skatienu raudzījās tīrajā, mašīnā ieliktajā papīra lapā. Viņai mugurā bija pats labākais, reti valkātais kostīms, pie krūtīm tumsnīja lente — tādas savā laikā nēsāja klases dāmas —, kājās lakādas kurpes, un tas nozīmēja, ka Dina Garifovna ir satraukta, nobažījusies, nedroša. Barometrs vēstīja negaisu, ja varēja ticēt Igora Savoviča vērīgumam, sen taču zināms, ka, piemēram, kara laikā pirmais par uzbrukumu uzzina šoferis un tikai pec tam divīzijas komandieris. Dinas Garifovnas pasaulē eksistēja pirmajā acu uzmetienā dīvaina, bet īstenīb^pavisam vienkārša ārpusdarba sakaru sistēma. Igors Savories jo labi zmāja, ka no apgabala komitejas pirmā sekretāra Ļevašova sekretāres un vispār no visām apgabala komitejas sekretārēm līdz Dinai Garifovnai nonāca tādas ziņas, kādu nebija pat visaugstākajiem apgabala vadošā aparāta darbiniekiem, un apgabala komitejas pirmais sekretārs Ļevašovs laikam gan pat nenojauta, ka desmitiem sekretāru un šoferu veido vienotu informācijas ķēdi, kas var pastāvēt vienīgi tādēļ, ka ziņas tā arī paliek viņu, tas ir, šoferu, sekretāru un palīgu, lokā. Sī savienība jau tāpēc arī bija dzīvotspējīga, ka glabāja informāciju savā klanā, starp savējiem, kurus saistīja hierarhiska ziņu pieejamības ķēdīte. Piemēram, tas, ko varēja zināt Dina Garifovna, nebija pieejams pilsētas izpildkomitejas priekšsēdētāja sekretārei, bet pilsētas izpildkomitejas sekretāres informācija visā pilnībā bija Dinas Garifovnas rīcībā. Pilsētas izpildkomitejas priekšsēdētāja sekretārei savukārt bija informācija, kas nebija pieejama, teiksim, rajona izpildkomitejas priekšsēdētāja Maļarko sekretārei, bet Maļarko sekretāre kārtīgi iepazīstināja ar visiem rajona mēroga notikumiem pilsētas izpildkomitejas priekšsēdētāja sekretāri.

— Vai Ivans Ivanovičs sen atbrauca? — Igors Savovičs pajautāja tāpēc, lai sievietes uzmanību novērstu no tīrās papīra lapas apceres. — Šķiet, lidmašīna nokavējās?

Sekretāre nedzirdēja; vienā rāvienā novājējusī un novecojusī Dina Garifovna garā jau atvadījās no Karceva — lūk, ko Igors Savovičs izlasīja sievietes sejā.

— Vai atļausiet, Ivan Ivanovič?

— Nāciet iekšā, lūdzu.

Ja ņemtu cilvēka skeletu, pārvilktu to ar pergamentdzeltenu ādu, uzģērbtu tam melnu uzvalku, uz acīm uzkabinātu brilles milzīgos ietvaros, iepūstu dzīvību un šai atžirgušajai būtnei pavēlētu izdarīt pēc iespējas mazāk kustību un gluži kā zeltu taupīt vārdus, tas tad arī būtu Romskas pilsētas Kirova rajona izpildkomitejas priekšsēdētājs Maļarko. Tieši tāda būtne mokoši gausi — gluži kā gliemezis — ievilkās Karceva kabinetā, tā bija tik taisna un gara, ka tai nācās uzkumpt, lai neizskatītos izaicinoši liela.

— Sveicināti, Ivan Ivanovič!

— Lūdzu, apsēdieties!

Karcevs atkal sevi pieķēra, ka par varēm cenšas turēties braši. Pūliņi apvaldīt sevi, zināms, nav nekas apkaunojošs, taču Ivans Ivanovičs lieliski saprata, cik katastrofālā ātrumā no īstā Kar-

\

\

ceva paYyēršas tādā cilvēka karikatūrā, kas tagad atrodas kabinetā.

— Sēdieties, sēdieties! — Ivans Ivanovičs atkārtoja, lai gan Ma|arko jau sēdēja, starp ceļgaliem iežmiedzis rokas.

Joprojām juzdamies kā uz pusēm pārlauzts, Karcevs cik spēdams mierīgi vērās līdz ērmīgumam izģindušajā Maļarko.

— Es klausos, Ivan Ivanovič! — nevarēdams izturēt nomācošo klusumu, sulīgā operdziedoņa basā sacīja Maļarko, lēnlēnītēm — gluži kā palēninātā kinofilmā — ieņemdams klausītāja pozu, kurā jautās tramīgums, bailes un skumjas, kas atgādināja skumjas uz nāvi slima suņa acīs. Jebkurā normālā cilvēkā vajadzēja pamosties ja ne gluži žēlumam, tad vismaz līdzjūtībai pret Maļarko, bet Karcevā ar katru mirkli auga augumā negants naids pret cilvēku, kurš bija vainīgs viņa nelaimēs.

Semjons Grigorjevičs Maļarko par rajona izpildkomitejas priekšsēdētāju strādāja kopš neatminamiem laikiem, bija cilvēks ar patoloģiskām darba spējām, jo sakara ar iedzimto gausumu jebkuram darbam tērēja trīskārt un četrkārt vairāk laika nekā normāls cilvēks. Tāpēc viņa darba kabineta logos spīdēja gaisma līdz diviem naktī, darbā priekšsēdētājs ieradās stundu agrāk par citiem, un Kirova rajona izpildkomiteja tika uzskatīta par labi un racionāli iekārtotu iestādi. Desmitiem darba gados Semjons Grigorjevičs Maļarko ne reizi nebija izdarījis kaut ko nosodāmu, viņa krūtis no vienas vietas bija nokārtas ar ordeņiem un medaļām, darbagrāmatiņa uztūkusi no pateicībām . . .

Krēslā sēdošais Maļarko izskatījās kā liels, aukstā rudens vējā sabozies gājputns. Putnam jau sen laiks lidot uz siltajām zemēm, biedri jau sen pulcējas baros, bet viņš, vecais, jūt, ka neizturēs garo un briesmu pilno ceļu pāri kalniem, bangojošām jūrām un okeāniem, smirdīgām pilsētām. Laiks drīz atmetīsies pavisam auksts, uzkritīs sniegs, kauks vējputeņi ...

Ivans Ivanovičs Karcevs saspringdams un nervozēdams centās uz sevi paskatīties Maļarko acīm, viņš pūlējās apjaust, vai viņam, Karcevam, piemīt tas priekšnieciskums, tā stingrība, ļaun-atminība un atriebības kāre, kas nereti liek padotajiem drebēt, baidīties, pieglaimoties? Taču vienīgi ar šādām zemiskām Karceva īpašībām varētu izskaidrot Maļarko rīcību. Nē, nekas nesanāca. Nepieradis par sevi domāt un noņemties ar sevi, Karcevs nespēja uz savu personu paskatīties sveša cilvēka acīm. Viņam ritēja piecdesmit septītais gads, gandrīz četrdesmit gadus viņš bija strādājis, mācījies, atkal strādājis un atkal mācījies, bet viņam nekad šo visu četrdesmit gadu laikā nebija ienācis prātā padomāt, kāds viņš liekas svešām acīm.

Simtiem, varbūt tūkstošiem ļaužu četrdesmit gadu laikā bija uzkavējušies Ivana Ivanoviča Karceva kabinetos, un par katru no tiem viņš zināja vairāk nekā par sevi pašu. Karcevs? Kas viņš ir, ja uz viņu paskatās bozīgā un nelaimīgā Maļarko acīm? Cilvēks, no kura jābaidās, un šīs bailes liek izdarīt nelietību — atzīt par likumīgu Karceva īstās meitas patvarīgo rīcību/ meitas, kas gluži vienkārši nolēmusi uzcelt garāžu bērnu rotaļļaukumā. Šausmas!

Cilvēki! Vai patiešām jūs esat kļuvuši akli, ka neredzat — Krievzemē dižaja jau sen vairs nav salkstošo un bez pajumtes klīstošo, sviesta kārta uz maizes rieciena kļuvusi tik bieza, ka draud ar resnumu un sirds aptukumu, jau sen aiz kalniem tie laiki, kad brauca uz kūrortiem, lai pēc tam lielītos: «Pieņēmos svarā par trim kilogramiem!» — «Nokritos svarā par pieciem kilogramiem,» — lūk, ar ko mēs lepojamies šodien. No kā gan tu baidies, Maļarko, inženieri, gaišā galva, darbarūķi? Kabinetu pieci reiz astoņi metri zaudēt? Nospļauties! Dzīvokli neatņems, inženieru trūkst, maize ar sviestu nodrošināta. Galvu augšā, esi cilvēks — izlasījis Karceva znota parakstīto iesniegumu, Goļcovu ataicini uz savu kabinetu, vēsi piedāvā apsēsties un saki: «Kā jūs uzdrīkstējāties lūgt atļauju garāžas celtniecībai bērnu rotaļļaukumā? Jūs taču esat vadītājs, pieaudzis cilvēks. Vai nav jākaunas? Nelabi, pavisam nelabi sanāk. Te būs jūsu iesniegums, Igor Savovič, saplēsiet, lai neviens nezina ...»

— Paklausieties, Maļarko, — nevilšus ar nicinājuma pieskaņu balsī teica Ivans Ivanovičs, — sakiet atklāti: vai jūs baidāties no manis? Vai jūs aiz bailēm no manis parakstījāt iesniegumu? Dieva dēļ, atbildiet godīgi, biedri Maļarko... Atcerieties, mēs abi personīgi tiekamies tikai otro reizi, pat oficiāli neesam sapazīstināti . . . Godīgi, tikai godīgi!

Karcevs izskatījās satracināts: lūpas cieši sakniebtas, zods izsliets, brūnajās acīs draudīgs spīdums. Četrdesmit gados Ivanam Ivanovičam tikai divreiz bija nācies vai aklam aiz dusmām cirst dūri uz galda un griezīgā balsī kliegt: «Ārā no kabineta!» Pašlaik viņš baidījās, ka nezaudē apvaldu trešoreiz, kodīja apakšlūpu, lai nomierinātos, skaitīja līdz desmit un atpakaļ .. .

— Atļaujiet padomāt, — Maļarko palūdza, sausi un slimīgi ieklepodamies. — Piecas dienas esmu domājis, bet... Atļaujiet padomāt. ..

— Domājiet vien, tikai ātrāk!

Ātrāk domāt, runāt un rīkoties šis cilvēks neprata. Par viņu zobgaļi trina mēles, ka Maļarko it kā pusdienojot šķirti no ģimenes, lai bērni neredzētu, cik daudz laika tēvs tērē ēšanai.

— Jūs zinājāt, kur tiek celta garāža? Kādā vietā?

— Zināju ... Man kā uz delnas viss rajona ģenerālplāns.

Apzinīgums, apzinīgums, kas reizēm jau robežojas ar idiotismu, bija Maļarko darba stila galvenā iezīme. Katru jautājumu viņš aplūkoja no iespējamiem un neiespējamiem viedokļiem, ikreiz centās aķrakties līdz saknei, un tas turpinājās tik ilgi, ka drīz vien aizmirsās jautājuma elementārā jēga, un kāds no sapulces dalībniekiem beigu beigās apstulbots ievaicājās: «Bet par ko tad mēs īstenībā diskutējam?»

— Iesniegumu saņēma arhitekts Rumerovs. Vai ne? — Ivans Ivanovičs bezcerīgi jautāja. — Vai viņš necentās jūs maldināt?

— Gluži otrādi, Rumerovs nedēļu pirms iesnieguma ziņoja, ka Pionieru šķērsielā tiek patvaļīgi celtas divas garāžas, — Maļarko atbildēja tik neiedomājamā basā, kādā dažreiz runā vāji, slimīgi izģinduši cilvēki. — Turklāt izpildkomitejā atradās sūdzība, ko sašutumā par garāžu celtniecību bija rakstījuši divi iedzīvotāji . ..

— Nu, velns ar ārā, kas tad notika? Kāpēc jūs devāt atļauju?

Ivans Ivanovičs Karcevs bija dzirdējis no gados vecākiem draugiem, ka dzīvē reiz pienāk tāda diena, kad tu skaidri saproti un jūti — tev jau pāri piecdesmit. Pēkšņi par vājām kļuvušas brilles pret tālredzību, plecos uzgūlies agrāk nepazīts smagums, vairs lāgā nelokās kājas, sevišķi ejot lejup pa kāpnēm, pirksti zaudē jutīgumu, galva pampst no nespējas tikt galā ar ābeces patiesībām. Vecums, parasts vecums! ... Ivanam Ivanovičam likās, ka viņš jūt grumbas sejā, smagumu plakstos, vecišķu stīvumu rokās un kājās, un atkal, tāpat kā pirmīt, Maļarko sejas vietā redzēja izplūdušu plankumu.

— Es esmu vainīgs, bet nezinu un nesaprotu, kā tas notika, — Maļarko drūmi teica. — Es nevaru paskaidrot, kāpēc parakstīju iesniegumu. Jūs jautājat, vai es baidījos no jums? Nē! Es no jums nebaidos arī tagad ... Pielīšana? Arī ne ... Laikam cēlonis meklējams jūsu uzvārda un posteņa hipnotismā ... Ivan Ivanovič!

— Es klausos, biedri Maļarko.

Maļarko piespieda pie krūtīm rokas, saliecās deviņos līkumos, un viņam sāka trīcēt galva.

— Ivan Ivanovič, es jūs briesmīgi esmu iegāzis, skaidrojiet manu rīcību, kā jums patīk: gļēvulība, pielīšana, karjerisms, — pamata tam pārpilnam, bet pēc taisnības jūs šajā lietā esat bez vainas.

Kas tad īsti sēdēja Ivanam Ivanovičam iepretī? Vēl arvien maskējies gļēvulis, pielīdējs, karjerists — viss vienā personā? Tikai idiots spēja iedomāties, ka Ivans Ivanovičs varētu noskaisties, bet pēc tam glabāt sirdī naidu pret rajona izpildkomitejas priekšsēdētāju, kurš nav atļāvis viņa, Karceva, znotam un meitai celt garāžu bērnu rotaļlauķumā. Jābūt vājprātīgam, lai domātu, ka par pakalpojumu meitai Karcevs izdarīs līdzīgu pakalpojumu Maļarko, piemēram, palīdzēs tam pārvarēt karjeras kāpņu kārtējo pakāpienu. Velns parāvis, ja viņš, Karcevs, būtu gribējis

palīdzēt meitai tikt pie garāžas, viņš būtu atradis gan JiKumīgu vietu, gan likumīgas celtniecības iespējas!

— Jūs neesat vainīgs! — Maļarko žēli murmināja/— Es pierādīšu, ka jūs neko nezinājāt. Es pieļāvu nelikumīgu rīcību, es arī par to samaksāšu. Tas būs taisnīgi. Es jau uzrakstīju vaļsirdīgu vēstuli Ļevašovam.

Jau otrs cilvēks šovakar piedāvājās ar savir augumu aizsegt ambrazūru dotā, kura ložmetēji ir notēmēti uz Karcevu. Pirmais piedzēries un iepiņķējies kautiņā, līdz ar kuru sācies ārkārtējs notikums, otrs izdarījis dienesta pārkāpumu, un nu abi — tādi labu-līši, augstsirdīgi labulīši un kamikadzes! — piedāvājas upurēt sevi, nesaprazdami vai — gluži otrādi — lieliski zinādami, ka palīdzēt nekādi nevar un viņu upuris netiks pieņemts. Viss apgabala komitejas birojs neizpratnē paskatīsies uz Karcevu, ja viņš sacīs, ka par garāžu uzzinājis tikai pēdēja komandējuma laika, bet divi trīs biroja locekļi, kas līdz pat šim brīdim nav atzinuši Karcevu, pavīpsnās, un pēc tam katrs no viņiem iztēlosies, kā apgabala komitejas priekšsēdētāja pirmais vietnieks izsauc pie sevis Maļarko, lai apspriestos par izvietojuma ziņā ērtu garāžu karsti mīļotās, vienīgās meitas mašīnai ...

— Biedri Maļarko, bet kāpēc jūs man nepiezvanījāt, saņēmis iesniegumu? Bija izdevība vienā rāvienā nošaut divus zaķus: darīt man zināmu, ka esat aplaimojis ar garāžu manu meitu, un pie viena pakonsultēties.

— Es gribēju ... — rajona izpildkomitejas priekšsēdētājs nomurkšķēja. — Es gribēju, bet... Es taču jau teicu par to hipnozi . ..

Žēlīgais dievs! Viņš baidījies no apgabala izpildkomitejas priekšsēdētāja pirmā vietnieka un aiz bailēm pazudinājis Karcevu, tā meitu, znotu un pats sevi.

— Ivan Ivanovič!

— Diezgan!

«Kā diezgan?» Ivans Ivanovičs sērīgi nodomāja, ar slimīgu kāri vērodams nelaimīgo, sagumušo Maļarko. Kāpēc Karcevs agrāk nebija iepazinies ar Kirova rajona izpildkomitejas priekšsēdētāju, nebija aprunājies ar viņu, ievācis ziņas par cilvēku, kura rajonā dzīvo meita. «Lielisks darbinieks,» — tā arī visa, nu jau nocenotā informācija par Maļarko, bet būtībā galveno — gļēvulību un pārmērīgu bijību pret augstiem posteņiem — šos divus visbriesmīgākos cilvēces trūkumus Maļarko dēvē par hipnozi un pat neapzinās, ka tie piemīt viņam, — šo galveno raksturojumā minēt nav obligāti.

— Es jūs ilgāk neaizkavēšu.

Tumšajā uzvalkā ietērptais skelets lēni lēnītiņām aizgāja līdz durvīm, bez skaņas nozuda, it kā izkusa gaisā, un zem ciļņiem rotātajiem griestiem iemājoja vientulības klusums. «Laiks, laiks doties mājās!» Ivans Ivanovičs nodomāja un pievēra acis. Viņu šūpoja, zeme apakš lidmašīnas spārna cēlās stāvus gaisā, ausis smeldzināja motoru rūkoņa. Tikai rīt izzudīs grūtā komandējuma sekas...

— Te Goļcovs. Savienojiet ar Valentinova kabinetu.

— Klausos.

— Runā Goļcovs... Sveicināti, Sergej Sergejevič! Vai es netraucēšu, ja pēc kādām divdesmit minūtēm aizbraukšu pie jums?

Dziļš klusums, it kā būtu pārtrūkuši sakari, pēc tam noteikta un valdonīga balss:

— Piedodiet, Igor Savovič, bet nākamās divas stundas es būšu ārkārtīgi aizņemts. Taču jūs visādā ziņā gaidu pēc tam .. . Igor Savovič, Igor Savovič, jūs dzirdat mani? Gaidu tieši pēc divām stundām, noteikti ierodieties. Noteikti!

Tētiņš deg nepacietībā, viņš ir panikā; dārgais papucītis kaut kā sevišķa gaidās staigā no viena kakta uz otru, rokas aiz muguras, bārdiņa noļukusi; brīdi pa brīdim viņš no vestes krūškaba-tas izņem veclaiku pulksteni ar vāciņu — gatavo izrakteni —, noklikšķina un uzmet domīgi mirkli rādītājiem.

— Vai norunāts, Igor Savovič? Pēc divām stundām, visādā ziņā!

— Es aiziešu tieši pēc divām stundām.

Un — klakt — noliek klausuli! Tā, lūk, tā! Pieklājīgi, inteliģenti un skaidru galvu! Ha-ha!

Tagad var atstāt telefona būdu, nosoļot tos simt metrus līdz savam dzīvoklim, ar paša atslēgu atslēgt durvis un, jau iepriekš skrienot aukstiem drebuļiem pār kauliem, pārliecināties... ka māte pirms minūtēm desmit izgājusi no mājas. Ticis priekšnamā, viņš ieklausījās. Valdīja klusums. Svetlana bija aizbraukusi pie vecākiem, bet māte, iespējams, ar grāmatu rokā klusu sēdēja krēslā. Skaista, mierīga, pašpārliecināta — viņa bija akla un kurla pret visu, ja aizrāvās ar brāļu Grimmu pasakām, kuras zināja gandrīz vai no galvas.

— Mamm, tu esi šeit?

Viesistabā tukšums. Viņš ieskatījās virtuvē — nav neviena, savā kabinetā — arī tukšums. Mājā neviena nebija, un viņš smieklīgi paraustīja savu apakšlūpu.

— Jauki, jaukiņi! — Igors Savovičs nomurmināja un smagi iekrita krēslā ... Var dzirdēt, kā virtuvē dūc ledusskapis, tikšķ veclaiku sienas pulkstenis, kas sit stundas un pusstundas, — tieši tāds pats, kāds bija viņa dzimtajā mājā. Tā bija vienīgā manta, kuru Igors Savovičs pats bija nopircis jaunajam trīsistabu dzīvoklim. «Mātei randiņš ar Valentinovu!» Igors Savovieš nodomāja un pavīpsnāja. «Es neesmu maldījies!» Viņš zināja to pavisam droši, it kā būtu slepus noskatījies, kā māte piesardzīgā gaitā tuvojas iepriekš izraudzītai nomaļai vietai, ik pa brīdim ar roku pataustīdama matu mezglu pakausī (tā viņa dara vienmēr, ja ir satraukta), gaida parādāmies Valentinovu. Igors to bija izlasījis mātes acīs, iziedams no mājas, lai dotos pie Karceva, saklausījis tēloti mundrajā Valentinova balsī. Ar kaut kādu sesto, divdesmit septīto vai simt četrdesmit devīto maņu — vienalga, kuru! — Igors Savovičs skaidri iztēlojās, labi redzēja, cik briesmīgi satraucies ir Valentinovs; mate pavisam mierīga, tomēr roka tausta pakausi. Igors Savovičs nezināja un laikam gan nekad neuzzinās, kāpēc māte un Valentinovs izšķīrušies, bet viņš redzēja, ka Valentinovs vēl joprojām akli un paļāvīgi, uzticīgi un pateicīgi mīl Jeļenu Platonovnu un šī mīlestība ir brīnišķīga, ka jebkura mīlestība uz mūžu.

Iespējams, ka māte un Valentinovs sēdēja uz tā paša pilsētas parka sola, kur pavisam nesen bija sēdējis Igors Savovičs, nevarēdams saņemties un ieiet sirdī slepenībā turamā īstā tēva mājā ... Sirms, kalsns, iededzis vīrietis ar pīķveida bārdiņu un skaista, jaunavīga izskata sieviete ar krāšņiem, pakausī saspraustiem matiem bez neviena sirmumiņa.

Astotā nodaļa TĒVS, MĀTE, DĒLS

Par Jeļenas Platonovnas ierašanos pilsētā Valentinovs uzzināja tajā pašā brīdī, kad izkāpa no mazās lidmašīnas un ieraudzīja, kā atceļam gatavojas reaktīvais laineris. «Viņa atlidojusi,» Valentinovs nodomāja un bija tik pārliecināts par to, ka daudz neprātoja, no kurienes radusies šāda pārliecība, bet, tikko viņš ienāca mājā, māte, sasveicinājusies un paņēmusi no dēla rokām noputējušo, vieglo mēteli, zobgalīgi teica:

— Padomā tik, viņa ir pilsētā ... Zvanīja!

Jau gandrīz trīsdesmit gadu māte un dēls bijušo sievu dēvēja par «viņu»; Jeļenas Platonovnas vārds mājā nekad netika minēts, un, uzzinājis no mātes, ka «viņa» atbraukusi, Valentinovs mierīgi pamāja ar galvu: «Es tā jau domāju, ka viņa atbraukusi tieši šodien!»

— Varbūt tev zināms arī, kādēļ viņa atbraukusi? — Nadežda Georgijevna pajautāja vēl zobgalīgāk un vecišķi saknieba lūpas. — Es gribētu zināt, kas tev noticis? Tu esi bāls, satraukts, rokas dreb ...

Galvenajam inženierim Valentinovam bija tuvu sešdesmitiem. Valentinova vārdam bija ārkārtīgi liels svars pludināšanas jautājumos, bet mātes acīs viņš joprojām palika bērns. Viņa kontrolēja visu — atgriešanos mājā, iziešanu no mājas, izprašņāja, kas labs bijis pusdienās tresta bufetē, kāpēc viņš nopircis tieši zilu uzvalku un kāda vilka pēc piekalts sēž krēslā, kad jau sen laiks iet gulēt: «Dzēšu nost gaismu kabinetā, marš, gultā!»

— Nu, mans mīļais, kas tev tur lēcies?

— Esmu noguris. Gribu ieiet vannā un pārģērbties.

— Visi, dārgumiņ manu, ir noguruši! Nu bet vannu lūgtum — viss ir gatavs ... — Un dzēlīgi pasmaidīja. — Tavs Nikolajevs trīs reizes zvanīja ... Balstiņa gluži kā Jūdasiņam Golovjovam, citādi nav, ka prātā atkal kāda nekrietnība ... Dvielis zilais, ziepes rožainās — lūdzu nejaukt . .. Dod šurp svārkus, es pakāršu. Tev to nevar uzticēt, izgājušoreiz biji sajaucis pakaramos un arī. .. Paklau, kas ar tevi notiek, Sergej?

Viņš nomazgājās ātri, uzmetis plecos pūkainu peldmēteli, no vannas istabas iznāca vēl izklaidīgāks un vēl vairāk norūpējies, iegājis kabinetā, nolika telefonu līdzās krēslam, bet tūlīt vēl nezvanīja: māte virtuvē īpaši skaji šķindināja traukus — gribēja sev pievērst uzmanību, jo mātei mājā bija aizliegts tikai viens — iet kabinetā tikām, kamēr viņu neaicināja. Šo aizliegumu, protams, nebija ieviesis Valentinovs, bet gan pati Nadežda Georgijevna.

— Mām! — galvenais inženieris uzsauca un pasmaidīja, lai gan nekāds smaids nesanāca. — Mām, es jau esmu ārā no vannas ...

Nadežda Georgijevna pārģērbās un kabinetā ienāca garā, melna kleitā ar melnām mežģīnēm gar kaklu un lielu kameju pie krūtīm.

— Nu re, pavisam cita lieta! — viņa rūcīgi piezīmēja. — Izskatos pēc cilvēka.

Valentinova mājā bija pieņemts pēc katras, kaut arī īsas šķiršanās uzģērbt kaut ko svētdienīgu, sanākt kopā vislielākajā istaba un kārtīgi un bez steigas aprunāties. Pirms daudziem gadiem kabinetā sapulcējās pat veseli piecpadsmit Valentinovi, bet, lūk, tagad ... jaunākais no pēdējās paaudzes Valentinoviem un šajā pasaulē par ilgu aizkavējusies pēdējās Valentinovu paaudzes ciltsmāte.

— Tad stāsti nu, cienītais, — kas tev lēcies, un kas vispār notiek šaja labākaja no pasaulēm?

Dēls klusēja, lai gan viņam vajadzēja jo sīki stāstīt par redzēto, dzirdēto, pārdomāto.

— Kas ar tevi ir, Serjoža? — māte nepacietīgi iesaucās. — Tevi tā satraukusi viņas atbraukšana?

— Pagaidi, mām, man jāpadomā ...

Trīsdesmit gadu tiek melots! Trīsdesmit gadu kaunīgi nodurtas acis, trīsdesmit gadu viltīgi un nožēlojami, veiksmīgi un neveiksmīgi, baltiem diegiem šūti un izmanīgi triki, kuriem arī māte bija pieradusi noticēt, viņa tikai slēpa acis, kad dēls nemākulīgi, pats kaunēdamies un ciezdams, meloja, ka nemīl sievu. Trīsdesmit gadu, kas bija aizskrējuši kā viena diena, veclaiku namā lidinājās Jeļenas Platonovnas ēna, lai kā to trenkāja pa visiem kaktiem un kliedza: «Pazudi!» — lai kā viņi katrs sev un viens otram centās iestāstīt, ka ēna ir un paliek tikai ēna. «Vai tu esi viņu aizmirsis, Serjoža?» — «Ko tad, mām?» — «VIŅU.» — «Gana, mām, seju neatceros.» — «Vajag precēties, cienīts kungs, precēties ...» — «Es gribētu zināt, kad un ar ko?» — «Puišelis! Brīnišķīgas, vientuļas sievietes bariem staigā pa Ļeņina prospektu, bet vakaros, vientulībā sukādamas savus jaunavīgos matus, mirkst klusās asarās!» — «Rimsties, mām!» — «Rimsties? Bet kas turpinās Valen-tinovu dzimtu? Brāļu tev nav ... Lūdzams precies, mans kungs!»

— Mām, uzklausi mani un, ja vari, saproti ... — Viņš kā puišelis bijājās no mātes. Nu vai tas nav smieklīgi cilvēkam viņa gados? — Redzi, mām, man nebija tiesību tev to teikt, es esmu devis vārdu un visus šos gadus klusēju ...

Māte mierīgi pārtrauca:

— Vārds jātur ... Neko nesaki, es jau sen zinu. Šis man līdzīgais Igors Golcovs ir tavs dēls un mans mazdēls. Cik gan naivs tu esi mans dižais, pieaugušais dēls! Es sazīmēju savu mazdēlu, kolīdz viņš atvēra mūsu nama durvis. — Māte vīzdegunīgi izslēja galvu. — Valentinovu asinis ir un paliek Valentinovu asinis! Igoru piemeklējusi nelaime, un arī to zinu kopš pašas pirmās dienas .. . Viņa atbraukusi glābt dēlu, bet to izdarīsi tu, Valentinov!

Viņš sēdēja, klusu sarāvies, kā droši vien bija sēdējis pusaiz-mirstajā bērnībā, kad māte centās no viņa «iztaisīt īstu Valentinovu», un caur pieri vērās mātē. Viņa bija baismīgi novecojusi, viņai daudz netrūka no astoņdesmit. Nadeždu Georgijevnu droši vien nebūtu pazinuši jaunības dienu un pat brieduma gadu draugi, bet viņš, Valentinovs, dēls, pastāvīgi dzīvodams kopā ar māti, viņas vecumu nepamanīja — vēl jo vairāk tādē|, ka mātei, kā tas ir parasti, nebija mainījusies balss. Dzija rīkles balss, kas ar baudu izrunāja galotnes un ripināja apaļīgu «a». Un, kad māte pirmoreiz Igoru Savoviču nosauca par viņa «dēlu», galveno inženieri pārsteidza ikdienišķums, ar kādu šis vārds izskanēja: agrāk viņam bija licies, ka jānotiek kaut kam ārkārtējam, bet viņš izdzirda mātes stingro balsi:

— Tu mani trīsdesmit gadus uzskati par muļķīti. — Viņa pārmetoši pašūpoja galvu. — Bet es tik un tā lepojos ar tevi. Tikai Valentinovi prot bezcerīgi mīlēt trīsdesmit gadus! Bet tagad stāsti — kas noticis ar manu mazdēlu? Kāpēc viņš, starp citu, nezina, ka tu esi viņa tēvs? Pagaidi, vai patiesi VIŅA . .. Briesmīgi iedomāties, ka VIŅA arī uz to būtu spējīga!

— Mām, paklau, mām!

— Es gribu zināt visu, Sergej! Svētie meli ir svētie meli, bet manu mazdēlu Valentinovu piemeklējusi nelaime. .. Ja viņa ir atbraukusi, sāksies jauni meli ... Es VIŅU pazīstu labāk nekā tu! Tā ir!

Klusām ieskanējās darbojošās Augšāmcelšanās baznīcas nelielie zvani, tas nozīmēja, ka pēc dažiem mirkļiem svinīgi skaņu skaņās un atskaņās nodunēs galvenais zvans, un tad ilgi jo ilgi pāri namam un dārzam viļņos vara zvanoņa, sēra un domīga, gluži kā birstošu lapu virpuļi gaisā, un šīs kopš agras bērnības pierastās skaņas pildīja krūtis ar siltu maigumu.

— Piedod, man, vecai muļķei! — māte teica. — Nav Valentinovu dabā nosodīt sievietes, bet, ja viņa spējīga ...

Viņi apklusa, nodūra galvu, viņi baidījās viens otra acīs izlasīt patiesību. Valentinovs atcerējās katru vārdu, ko pirms pieciem gadiem bija teikusi bijusī sieva Jeļena Platonovna Romskas viesnīcā «Sibīrija». Igors Savovičs Goļcovs tad vel strādāja Veseņin-skas pludināšanas iecirknī, galvenais inženieris Valentinovs pirms Goļcova iecelšanas par pludinašanas iecirkņa priekšnieku ar viņu bija runājies, burtiski, trīs minūtes, bet, piepūlējis atmiņu, tomēr atcerējās glīto un veselīgo jaunekli. «Tas ir tavs dēls!» stāvēdama pie viesnīcas aizvērtā loga un raudzīdamās Valentinovā, Jeļena Platonovna teica. «Viņš ir visa mana dzīve!» Raudzīdamās savā tumšajā attēla loga rūtī, viņa pavīpsnāja. «To nu gan nebiju gaidījusi, ka būšu tik bābiska bērnmīle. Pieņem to par svētu patiesību . ..» Viņš raudzījās bijušās sievas profilā un domāja, ka kaut kas tāds var notikt vienīgi sapnī. Kā gan var būt divdesmit piecus gadus vecs dēls, ja pati Jeļena joprojām izskatās divdesmit piecus gadus veca? Valentinovam vajadzēja sacīt: Jeļena, ko tad mēs te stāvam, tūlīt pat brauksim uz Basandaiku, — taču viņa runāja un runāja, kamēr nonāca pie vārdiem: «Igors nezina, ka tu esi viņa tēvs, un man gribētos, lai viņš — vismaz no tevis — to arī neuzzina. Tagad tiesā mani tikpat nežēlīgi, kā esi radis tiesāt pats sevi ...» Viņi paklusā balsī parunājās vēl kādu pusstundu, līdz pēdīgi Valentinovs galīgi saprata: «Veseņinskas iecirkņa priekšnieks ir mans dēls!» Jeļenai bija tik ļoti liela vara pār viņu, ka viņš galīgi zaudēja galvu ...

Valentinovs paskatījās: māte sēdēja pievērtām acīm, seja viņai bija maiga, mīlīga, rāma.

— Dēls! — viņa teica. — Tev ir dēls, man — mazdēls. Sos vārdus līdz šim ir dzirdējuši vienīgi mani kastroļi, bet tagad es tos saku tavā klātbūtnē. Tici man: viņš ir īsts Valentinovs, bet vēl nezina, ka ir Valentinovs ... Mana vecenes sirds, kas, starp citu, vel ir visai vesela, pareģo labu ... Atceries, Sergej, viņš grib, bet vēl neprot būt Valentinovs!

Valentinovs muļķīgi smaidīja aiz maiguma un mīlestības pret māti — pret savu jokaino māti. Viņas dekabristiskais cilts lepnums, kas visu cilvēci dalīja divās kategorijās — Valentinovos un tajos, kas nav Valentinovi, — mātišķās ilgas pēc dzimtas turpinājuma, sirmgalves vientulība, kad jārunājas ar kastroļiem un sietiņiem, — tas viss iesvēla bērnišķīgu vēlēšanos piekļauties viņai un kā senās dienās paskundēties: «Ai, mām, mām!» — pašam lāgā nezinot, ko izsaka šie vārdi: «Ai, mām, mām!»

— Igors ir atsities manī, vai tu to esi pamanījis, Sergej? — māte lepni teica. — Igors" ir brīnum līdzīgs tavai rūcīgajai, vecajai mātei! Un es gribu zināt, kas ar viņu ir noticis. Tirgū klīst idiotiskas baumas par kādu tur drausmīgu kautiņu, bet manam dēliņam labpatīkas lepnīgi klusēt.. . Kas atgadījies?

Valentinovs piegāja pie mātes, pieliecās un nomutēja viņas grumbaino, mūždien pēc vanilīna un lauru lapām smaržojošo vaigu.

— Igoru apmelojuši, mām! — viņš teica. — Es steigšus atdrāzos mājās, lai palīdzētu. Ir cilvēks, kas var apliecināt, ka Igors it nemaz nav vainojams ...

— Tad ko tu zvilni krēslā? — māte sadusmojās. — Esi tik laipns, dārgais, un nekavējoties sāc rīkoties!

Kamēr Valentinovs uzgrieza telefona numuru, klausījās signālos un gaidīja kādu atsaucamies, Nadežda Georgijevna sēdēja ar stingu skatienu, uz krūtīm sakrustotām rokām. Valentinovi no paaudzes paaudzē bija bijuši godīgi, uzticīgi, taisnīgi un labsirdīgi cilvēki, bet viņu labsirdība beidzās nonākot saskarē ar ko tādu, kur nav nedz labsirdības, nedz taisnīguma. Valentinovi varēja būt cietsirdīgi pret tiem, kuri pasauli uzlūko par porcelāna krājkasīti, kura jāuzlauž, lai tās saturu aizvilktu uz savu žurkas alu. Pats Sergejs Sergejevičs kādu savu skolasbiedru — profesoru Guļajevu, kas bija nodevis viņu, — ne vien uz visiem laikiem izsvītroja no savu draugu saraksta, bet arī bez žēlastības aiztrieca uz kādu nomaļu Romskas apgabala galējo ziemeļu skolu par skolotāju.

— Sveicināti, Igor Savovič! Nekavējoties brauciet šurp. Atkārtoju: es gaidu jūs, tūdaļ pat aizsūtīšu mašīnu. Velns lai parauj, kas notiek ar šiem telefoniem! ... Igor Savovič, jūs dzirdat mani, Igor Savovič?... Lieliski! Tieši pēc desmit minūtēm mašīna būs pie jūsu ārdurvīm ...

Valentinovs ilgi turēja rokā klausuli, turēja divos pirkstos, it kā klausule būtu sakaitusi; bārdiņa kareivīgi izslieta, lūpas sakniebtas, acis puspievērtas.

— Viņa ir tur, — mīklaini pavīpsnājis, Valentinovs teica. — Nē, mām, viņa nepacēla klausuli. Es viņas klātbūtni uzminēju pēc Igora Savoviča balss. — Valentinovs pēkšņi norūpējies sevi nopētīja. — Kā tu domā, vai es varu Igoru Savoviču pieņemt šajā mājas halātā?

Māte, nievīgi sakniebusi lūpas, gāja uz durvīm, tomēr atskatījās:

— Var šajā halātā pieņemt Igoru... Es arī viņu gaidīju. Ir izcepta vaniļas torte ...

Kad mašīna aizbrauca, galvenais inženieris sasukāja vēl miklos matus un, apsēdies krēslā, mēģināja koncentrēties, tas ir, cītīgi nopūlējās sev piešķirt darbīgu, racionālu un, ja tāda vispār ir, emocionāli klusinātu noskaņu. Arī pati steidzīgā atgriešanās kopā ar kutera staršinu Oktjabrinu Vasiļjeviču, kurš pašlaik sēdēja izmeklētāja kabinetā un sniedza liecību, kas glābj Igoru Savoviču Goļcovu, bija tikpat racionala kā visa īstenā dēla līdzšinējā rīcība, ja neņem vērā nakts kautiņu. Valentinovs izpildīja pienākumu pret Goļcovu, vēl vairāk — godprātīgi turēja Jeļenai Platonovnai doto vārdu sargāt Igoru un palīdzēt viņam. Tagad, kad dēlu ceļā pie tēva izvadīja Jeļena Platonovna, dzelžaini pārliecināta, ka Valentinovs būs ar mieru izdarīt pat noziegumu, bet stāvēs kā klints par Igoru, galvenajam inženierim bija nepieciešams auksts un vēss saprāts.

Visus šos piecus gadus, ironizēdams par mātes lepošanos ar savu dzimtu, Valentinovs tomēr dēlā neapzināti meklēja savu, Valentinoviem raksturīgo, un mocījās tādēļ, ka to neatrada. Gluži otrādi — fakts pēc fakta nāca tieši no tās pasaules, kura loģiski atzina par normu arī nakts kautiņu. Racionālisms, cietsirdīgs racionālisms! Goļcovs — šis Igors Savovičs, dēls — pieņēma visu, ko viņam sniedza Valentinova varenā roka, turklāt pa karjeras kāpnēm Igors soļoja ar īdzīgi snobisku vīpsnu un tādu skatienu, it kā Valentinovam parādītu lielu laipnību. Pašlaik viss nostājās savā vietā, katrs saņēmis pēc nopelniem, un šī atbruņojošā skaidrība, kas laupīja visas ilūzijas un cerības, sniedza atvieglojumu. Līdzko uz sliekšņa nostāsies dēls, līdzko tā lūpās pavīdēs slimīgs un vienlaikus tāds kā bezkaunīgs smaids, Valentinovs — līdz kaulu smadzenēm tehnokrāts — sāks nodarboties ar visvienkāršāko aritmētiku. Cilvēku rīcības pamatā, lai cik sarežģīta pašiem liktos šī spēle un tālredzīgi aprēķināti gājieni, ir vienkāršs reizrēķins. Es tev — tu man, plus — mīnus, figa kabatā — skāvienam atplestas rokas, manta — nauda un nauda — manta ...

Dodamies uz priekšnamu, lai atvērtu durvis piebraukušajam Igoram Savovičam, galvenais inženieris ieskatījās spogulī un bija apmierināts ar savu seju.

Diena atkal bija karsta un sutīga, pat krēslainajā alejā nemanīja dzestruma, un uz vientuļā, iecienītā sola Valentinovs nekādi nevarēja nosēdēt, līdz nebija ieņēmis tādu pašu gurdenu pozu, kādā nesen bija sēdējis Igors Savovičs, prātodams, doties pie galvenā inženiera vizītē vai izlikties par slimu. Valdīja klusums, un ap sirdi bija ... tā savādi. Šajā parka nostūrītī taiga vēl arvien bija palikusi neskarta, bet, biezās koku dižaudzes slēpta, it kā aiz pārpratuma vai gluži vienkārši aiz brīnuma vijās iela ar tramvaja sliežu ceļiem un trolejbusa kontakttīklu; tam negribējās ticēt, likās — dziļi mežā uz zara sēž nepazīstams putns, kas prot atdarināt trolejbusa dūkoņu un tramvaju šķindu.

Valentinovam ap sirdi bija baisi — gluži tāpat kā pirms trīsdesmit diviem un pirms pieciem gadiem, kad Jeļena Veselovska pirmoreiz un pēc tam pēdējoreiz ienāca viņa dzīvē. Pēc daudzajiem nebūtībā aizgrimušajiem gadiem šķita, ka nekad nav bijis un nav varējis būt mazās vācu pilsētiņas Meisenes, visā pasaulē pazīstamo Basteja klinšu un ādas smaržas, kas plūda no medicīnas dienesta majores Ļenas Veselovskas jaunās uzkabes. Varbūt viņa bija steigusies, varbūt nezināja, kā tas tiek darīts, bet pleca siksna nebija pabāzta zem uzplečiem, un viņš, vai smakdams aiz maiguma un sievietes skaisto acu bīdamies, izvilka cieto siksnu pa stīvo uzpleču apakšu ... Valentinovs šobrīd baidījās, ka, līdzko alejas galā parādīsies nesteidzīga sieviete ar augstu paceltu galvu, vērīgu un pētīgu skatienu, — izgaisīs no šīs pasaules cilvēks, kuru apkārtējie sauc par «pašu» Valentinovu. Viņa vietā stāsies cits cilvēks, kurš «nē» vietā saka «jā», smaida, kad jāsakož zobi, skumst, kad vajadzētu priecāties. Inženiera Valentinova — izcilas, neparastas personības — pakļaušanās Jeļenai Platonovnai Veselovskai bija verdziska: klasisks gadījums, kad sieviete ar uzacs pakustināšanu spēj sūtīt pretī varoņdarbam vai liek nokaut. Valentinovam pagaisīs viss, no kā sastāv viņa dzīve: varenās upes un kuģi, plosti un milzeņi ceļamkrāni, grāmatas un dienasgrāmatas, dzīves pazīšana un tās īstā jēga. Valentinovs, kas savās stiprajās un vēl jaunajās rokās turēja tūkstošiem cilvēku likteņu, jau priekšlaikus jutās kā kails uz kailas zemes.

Šausmas, bet saldi un laimīgi pamirst sirds! Murgu cerība jau miljono reizi pamet salmiņu: «Es esmu atgriezusies uz visiem laikiem, Sergej!» Lai viss sadeg zilām zēvelēm, kaut tikai atgrieztos, neietu prom viņa — majestātiska un mierīga kā mežezers, barga kā prokurora mugura. Sava Goļcovs — ak dievs, vai vispār ir šis cilvēks pasaulē! Murgi, izdoma, fantāzija. Uz šīs apaļās zemes ir vienīgi VIŅA — mīlama un nīstama, nejauka un ilgota, vienīgi postu un nelaimi nesoša, bet dzīvi dāvājoša. Trīsdesmit gadus Valentinovs ticējis — lai kur VIŅA būtu, atlidos, atbrauks, atsteigsies un stāvēs pie viņa zārka. Tādēļ vien Valentinovs bija ar mieru panest vientulību, ik rītus kā lūgsnā piesaukt viņas vārdu — lai tikai viņa klusu stāvētu pie viņa zārka, iemestu smilšu sauju kapā pie Augšāmcelšanās baznīcas, jo viņš jau nu gan droši zina, kā un ko Jeļena domās pie svaigās kapu kopiņas ... Nu, kurš gan vēl var palielīties, ka trīsdesmit gadus ik rītu pamodies aiz mīlas svētlaimes, sapņos grimis ievziedu un rasotas zāles smaržā?

Nošķindēja tramvajs, spiedzīgi iekaucās pagriezienā, atbalss noslāpa biezajās priedēs, un Valentinovam tūdaļ sāpīgi sažņaudzās sirds. Alejas galā parādījās Jeļena, kā vienmēr — gaiša, nesteidzīga, no visām citām atšķirīga. Viņš lūkojās sievietē, kas tuvojās, taču neredzēja viņu tādu, kāda viņa bija šobrīd, šodien, un saprata, ka viņš Jeļenu vienmēr redzēs divdesmitpiecgadīgu. Та pirms pieciem gadiem krunciņas ap viņas acīm Valentinovs pamanīja tikai tad, kad Jeļena pati par tām ierunājās, ar ironisku vīpsnu lūkodamās pūdernīcas spogulītī.

— Sveicināts, Sergej!

Māņu balss, māņu acis, māņu rokas. Valentinovs sajauta Je-ļenas smaržas un elpu, bet, neticēdams realitātei, jutās tā, it kā turpinātos sapnis — ilgs un laimīgs.

— Sveicināta, Jeļena!

Viņa mīlēja viņu. Sergejs Valentinovs to zināja tikpat droši kā pati Jeļena Veselovska. Viņš bija pārliecināts, ka tā raugās viņā tādām pašām acīm kā viņš un tāpat viņu nespēj redzēt īstajā gaismā. Un Valentinovs nolēma, ka tieši šodien, kad viņu dēlam klājas ļauni, bet viņi paši, kaut arī jau sen pāri piecdesmit, savās jūtās viens pret otru palikuši tikpat jauni kā pirms trīsdesmit gadiem, — tieši šodien viņš Jeļenai pateiks sen senis sacerēto, literārām asociācijām izpušķotu un tādēļ droši vien patētisku un aplamu frāzi.

— Lūdzu, apsēsties, Jeļena!

Aiz satraukuma viņš svepstēja, rokas neganti trīcēja, un, saprazdams, cik tas muļķīgi un nepieklājīgi, Valentinovs aizlika tās aiz muguras un līdz ar to izslējās, pieņēma augstprātīgu izskatu. Jeļena Platonovna akurāti apsēdās, vērās viņā alkaini, pārbaudoši, pārsteigti kā svešiniekā un atgādināja cilvēku, kas, mirdams nost aiz slāpēm, pēdīgi ieraudzījis vēsu, urdzošu strautu. Tā bija mūždien, kad viņi satikās: tie bija daži Valentinovam smagi mirkļi, līdz Jeļena saskatīja viņā to, ko meklēja, — šo citiem neapjaušamo.

— Tu esi vēl mazliet nosirmojis, Sergej, bet tev tas piestāv ... Nu, sveicināts!

Otrreizējais «sveicināts» galīgi apliecināja, ka Jeļena Platonovna atradusi Valentinovā nepieciešamo — senējo mīlestību pret viņu, Jeļenu, atradusi, lai ar dievināta zvēra nežēlību justos sātna.

— Sveicināta, Jeļena! Tu taču nemaz neesi pārvērtusies ...

Valentinovs juta slimīgu baudu, uz savas galvas ļaudams sievietei dejot ugunīgu džigu, stiprais un valdonīgais cilvēks pakļāvībā šai sievietei saskatīja savas esamības jēgu; lai gan viņš saprata, ar kādu postu tas draud, tomēr līdz sava mūža pēdējai stundai neko negribēja mainīt. Visam jāpaliek pa vecam, sacelšanās pret šo sievieti nokavēta par trīsdesmit diviem gadiem, turklāt vēsam saprātam Sergeja Valentinova un Jeļcnas Vesclovskas attiecībās nebija vietas.

— Es arī esmu novecojusi, Sergej!

Tomēr viņa nebija pārvērtusies. Jeļena Platonovna pārvilka ar pirkstu galiem pār solu, paskatījās uz tiem, apmierināta pašūpoja milzīgā šinjona lejup vilkto galvu un tikai tad sāniski apsēdās.

— Pagaidi, Jeļena, — Valentinovs palūdza, — nerunā, gan pagūsim ...

Mātei bija taisnība — trīsdesmit gadu ilga mīlestība retu reizi tiek lemta vienkāršajam mirstīgajam ... Laimi — skaudru un sāpīgu, gluži kā elektriskās strāvas triecienu — izjuta Valentinovs. Viņam iepretī slējās parastas priedes — tās bija brīnišķīgas, smilšaino celiņu klāja svītrainas ēnas — to dzeltenīgums bija kā no pasakām ņemts, koku lapotnē pūta savas Jērikas bazūnes pilsētas putneļi.

— Sanāks tīrā aplamība, un dievs ar viņu! — raudzīdamies sev turpat priekšā, Valentinovs teica. — Tu, zināms, atceries Ce-hova stāstu «Dāma ar sunīti»? Es esmu Gurovs, bet tu — Anna Sergejevna, kuri tā arī neatrada nekādu izeju; tikai neliela starpība: mums nekas nebija jāmeklē ...

— Tu nemaz nekļūsti citāds, Sergej! — teica Jeļena Platonovna. — Un nekad nekļūsi: tu taču esi Valentinovs. Tu mīli, tā ir tava laime, un tev nav svarīgi, vai mīl tevi. Tu esi apskaužami laimīgs cilvēks, Valentinov!

Viņš pirmoreiz cieši paskatījās Jeļenā. Skaista? Ej nu sazini! Neparasta? Pajautājiet to kādam citam, tikai ne Valentinovam. Mīlama — un ar to pateikts viss!

— Iespējams, ka tev taisnība, Jeļena! — Sergejs Sergejevičs domīgi sacīja. — Man reizēm ienāk prātā, ka tu varbūt mani joprojām mīli.

Droši vien jau simt piekto reizi Valentinovs no Jeļenas Platonovnas dzirdēja apvainojumu, ka viņš ir egoists un cietsirdis, ja rod laimi savā aklajā mīlestībā, bet viņam nekad nepazibēja doma, ka mīļotā sieviete — auksta un apdomīga — elementārajai ikdienas lietošanai, pašas mieram un sev kaut par nelielu attaisnojumu ar savu smalko prātu tīšām bija izgudrojusi glābēju frāzi: «Tu mīli tikai savu mīlestību! . ..» Valentinovs taisās braukt prom, lai stātos Tagaras pludināšanas kantora direktora postenī. «Tev vienalga, vai tevi mīl vai ne! Tu arī Tagarā būsi laimīgs ar savu mīlestību, kāda gan tev daļa gar mani ...» Viņš kāpj tribīnē, lai ziņotu par pieredzi baržu stumšanā pa Misisipi, un jau atkal tiek likts lietā viņas ierastais formulējums: «Tev maza bēda par tiem, kas tevi mīl! Un kas līdz ar tevi cietīs badu un dzīvos kādā būcenī!» Un nebija tāda gadījuma, kad Valentinovs loģiski atbildētu: «Brauc man līdzi uz Tagaru!» — vai arī: «Bet es gribu palīdzēt valstij .. .»

— Tu tātad domā, ka es tevi joprojām mīlu? — Jeļena Platonovna jautāja.

Viņš brīdi klusēja, tad pasmaidīja:

— Tu mīli mani! Lūk, arī tagad tu mani mīli ...

Viņa klusēja, raudzīdamās savā lakādas kurpē. Aizplīvurots skatiens, lepni pacelta galva, tuvredzīgas, gluži kā dārgakmeņi spulgojošas acis ...

— Tas neko negroza, — Jeļena Platonovna novilka.

— Ja tev no tā vieglāk, lūdzu, domā vien, Jeļena!

Valentinovs nomierinājās galīgi. Atkal spējajā pagriezienā,

smilkstēdams un aiz vecuma grabēdams, izlocījās tramvajs, apvaldīti žužināja priedes, no miklās ieplakas uzplūda silta gaisa vilnis. «Viņas nelaime ir tā, ka viņa nevienā vīrietī neiesveļ žēlumu,» Valentinovs negaidīti nodomāja. «Sievietei ir bīstami vienmēr būt vai izskatīties kā uzvarētājai.»

— Es gribu aprunāties par Igoru! — Jeļena Platonovna teica. — Droši vien atkal lūgšu tavu palīdzību ...

Lavīna sākas ar mazu sniega bumbiņu, tā arī Valentinovs nevarēja apstāties, līdzko bija atļāvies ko sliktu nodomāt par sievieti, kuru mīlēja. «Tas tik tiešām, kā jau teica Jeļena, neko negroza,» viņš it kā starp citu nodomāja. «Bet šodien viņa būs spiesta sacīt patiesību un vienīgi patiesību... Es cīnīšos par Igoru!»

— Šoreiz es runāšu pamācošā tonī, bez tā nevarēs iztikt, piedod! — viņš sausi teica. — Tu sacīji, ka es esot apskaužami laimīgs cilvēks ... Šķiet, ka tā tas ir. Es biju laimīgs un tāds esmu nez kāpēc vēl tagad. Septembrī man būs sešdesmit gadu, augstākā virsotne — turpat blakus finita! Un es jūtos kā nelietis, kad domāju, ka man nav ko sev pārmest. Tā nemēdz būt — cūcība un murgi. — Viņš vērīgi ieklausījās klusumā. Taisnam cilvēkam būt ir tikpat riebīgi kā grēciniekam ... Tūlīt tu mani sapratīsi, Jeļena.

Apklusis, lai ievilktu elpu, viņš nodomāja, ka melo, sievietei solīdams runāt saprotami. Trīsdesmit gadus klusēt, trīsdesmit gadus ar gribasspēku piespiest sevi nedomāt sliktu par bijušo sievu, bet pēc tam uz parka sola mēģināt aizurķēties līdz saknei — tā jau ir visīstākā nepatiesība ... Apvainot — tas vienlaikus nozīmē arī atzīt savu vainu.

— Mēs abi beidzot esam noslēguši rēķinus, — uzsvērdams vārdu «mēs», teica Valentinovs. — Mana aklā mīlestība pret tevi, tava aklā mīlestība pret dēlu ... Lai cik tas baismīgi, mēs esam darījuši visu, lai sakropļotu Igoram dzīvi... Tu viņu pazaudēji, es viņu neatradu, un par mūsu kļūdām maksā vienīgi dēls... — Valentinovs runāja arvien rāmāk un klusāk. — Ir laiks samaksāt vekseļus. Mēs abi — tu un es —- esam noziedznieki! Pirms trīsdesmit gadiem tu mani pārdevi par trīsdesmit sudraba grašiem, pirms divdesmit pieciem gadiem es nodevu dēlu ...

Ar tramvajiem laikam kaut kas bija noticis. Jau kādas divas minūtes tie nāca un nāca cieši cits aiz cita, pagriezienā, neganti zvanīdami un žvarkstēdami, kontaktstieņu šķiltie dzirksteļu spieti izlauzās pat caur cieši kopā saaugušo priežu galotnēm. Tramvaju sastrēgums acīmredzot bija radies pašā pilsētas centrā.

— Sergej! — Jeļena Platonovna pasauca. — Sergej!

Viņš rāmi un vērīgi ieskatījās viņai sejā. Jeļena joprojām sēdēja tajā pašā pozā — lepna un neatkarīga —, un droši vien tāpēc divreiz izrunātais Valentinova vārds šķita nenākam no viņas lūpām, un bija grūti noskārst, kas guva virsroku šajos vārdos — vēlēšanās visu izbeigt vai sāpes Igora dēļ. Viņa prata sevi turēt rāmjos — ķirurģijas katedras profesore, medicīnas dienesta pulkvede, visā pasaulē pazīstamā Goļcova sieva —, viņa pat karā spēja saglabāt skaistu un cēlu mieru.

— Es visu esmu pateicis, — Valentinovs sacīja. — Man gribas celties kājās un iet prom ...

— Tu neiesi! — Jeļena Platonovna paklusā balsī teica. — Tu neiesi tik ilgi, kamēr es nebūšu uzzinājusi patiesību. Ja es esmu iedzinusi postā Igoru, tad man jāzina, kā un kādēļ. Tas ir loģiski, Valentinov!

Loģiski! Pat šobrīd, kad runa bija par dēla likteni, Jeļena Platonovna lietoja vārdu, kas izteica viņas būtību. Valentinovs zināja, ka institūtā teicamnieci Ļenku Veselovsku bija saukājuši par «Taslogu» — vārdā, kas sastāvēja no «tas» un «loģiski». Sieviete, kurai allaž bija taisnība, kura nekad nekļūdījās un vienmēr rīkojās loģiski un bez emocijām. Loģikas un veselā saprāta apvienojums — no šī neizkustināmā monolīta caurcaurēm un pilnīgi sastāvēja Jeļena Platonovna Veselovska, pat visatjautīgākās galvas kapitulēja, kad viņas skaistās lūpas jebkurā situācijā vienā mierā izdarīja pavisam vienkāršus, loģiskus un jo gudrus secinājumus.

— Tev ir tiesības zināt patiesību, bet loģika būs bezspēcīga, lai izskaidrotu, kas noticis ar Igoru! — skumīgi teica Valentinovs.

— Notikušais nepakļaujas formālai loģikai: aloģisms aloģisma galā. Tev joprojām labpatikas lietot svešvārdus. — Jeļena bez humora atēnas pamāja. — Lūgtum! Tavs pragmatisms attiecībā pret Igoru radījis infantīlismu, kas robežojas ar psihisku saslimšanu. — Viņš pievēra acis tāpat, kā to šobrīd bija darījusi Jeļena Platonovna. — Es izurbos cauri enciklopēdijai un mācību grāmatu kaudzēm, lai izprastu, kas notiek ar dēlu. Es pat aprunājos ar profesoru Bajandurovu, kurš vēl aizvien ir sprukās — izņēmuma gadījums. Bet tagad tev jāsaka patiesība. Patiesība un vienīgi patiesība!

Valentinovs atlaida aiz muguras saliktās rokas, pamasēja nogurušās delnas, samiedza acis — dzeltenās saules strēles uz smilšu kājceliņa tās žilbināja. Uz Jeļenu Platonovnu viņš nevarēja skatīties.

— Kad tu pateici Igoram, ka es esmu viņa tēvs? — Valentinovs jautāja. — Tu prasīji, lai es turu noslēpumā, ka esmu viņa tēvs, es ta darīju, bet Igors kopš mūsu pirmās tikšanās reizes zina, ar ko viņš runā! — Valentinovs apklusa, lai atvilktu elpu un no jauna sakopotu spēkus. — Tu visu izstāstīji Igoram pirms viņa došanās uz Romsku?

Pirms trīsdesmit gadiem Jeļena Platonovna uz tieši uzdotiem jautājumiem gandrīz vienmēr atbildēja patiesību, ar ko viņš savā sirdī lepojās. Viņa varēja šo to noklusēt, pati nesākt klāstīt patiesību, izvairīties no atbildes uz aplinkus uzdotu jautājumu, bet, kad bez laipošanas nācās atbildēt ar tiešo «jā» vai «nē», nekad nemeloja.

Bijušajā sievā neskatīdamies, Valentinovs skaidri redzēja, ka no viņas vaigiem pamazam nozūd veselīgais sārtums, apdziest skatiens, ka tiek kodīta apakšlūpa un sažņaugtas rokas.

— Jā! — Jeļena teica.

— Paldies! — Valentinovs krita vai panikā aiz bailēm, ka Igors varētu iemācīties melot. Tēva lomā patēvs, nepieciešamība diendienā tēlot mīlošu dēlu, redzēt, kā māte nemitīgi izrāda mīlestību slavenajam un izcilajam Goļcovam. Tādā mājā varēja izaugt nodevējs un karjerists, melis un liekulis — galvenajam inženierim svarīgi bija zināt, ka līdz institūta pabeigšanai Igors par savu īsto tēvu ir uzskatījis Goļcovu.

— Tad es nesaprotu, kas tev uznāca, kādēļ tu to darīji? — Valentinovs teica, sakārtodams savas cieti iestīvinātās krekla aproces. — Mēs stāvam savu mūža iespēju kalngalā, tev jāpiekrīt, ka mūsu dziesmiņa ir nodziedāta, — atklāsim savas kārtis.

Ko gan atstāja Sergejs Valentinovs uz šīs siltās un apaļās zemes, nodzīvojis pilnus piecdesmit deviņus gadus? Liellaivas, kas tika stumtas pa pelēkzilo Obu, plostus mazās upītēs, baļķus, no kuriem, savācot tos vienkopus, varētu sakraut gatavo Everestu? Viņš dzemdinājis dēlu, kuru dienu no dienas grūda dziļāk postā, mīlēja sievieti, kura visiem sev tuviem cilvēkiem nesa postu. Briesmīgs savā lielmanīgajā pašpārliecinātībā, ka Valentinovi sastāda cilvēces labāko daļu, viņš trīsdesmit gadus nebija radis sevī spēka, lai objektīvi novērtētu sievieti, kura bija kļuvusi par māti viņa dēlam. Kāda vīzdegunība! Valentinovi jau gēnos saviem bērniem ieliek visus pasaulīgos tikumus, Valentinovi vairās no dzīves prozas un dubļiem. ‘Meli, pašapmāns, pašhipnoze — tīrais noziegums!

— Es jau kādus piecpadsmit gadus strādāju kopā ar pārvaldnieku Nikolajevu, — teica Valentinovs. — Tas ir salts, viltīgs un alkatīgs kustonis, kas visu aprēķina ... Man gana pakustināt mazo pirkstiņu — un no šī Nikolajeva pat smakas nepaliks, viņa vietu ieņemšu es vai jebkurš godājams cilvēks, bet es piecpadsmit gadus tikai aiz riebuma roku noslauku pēc tam, kad viņš man to paspiedis... Kāds es esmu tīrībnieks, kāds es esmu nelietis, ja negribu ķēpāties ar so Nikolajevu! ... Tev ir taisnība: es cenšos dzīvot tīrībā uz savu dubļos mītošo tuvāko rēķina. — Valentinovs pēkšņi aušīgi pasmaidīja. — Kāpēc tu aizgāji no manis, Jeļena?

Valentinovs pavīpsnāja tāpēc, ka sievietei, kura patiesi atbildēja tikai uz tiešiem jautājumiem, — šai sievietei vajadzēja skaidri un gaiši noprasīt: «Kuram pirms trīsdesmit gadiem bija lielākas izredzes dzīvē? Man vai Goļcovam?» Un bija jāaprit trīsdesmit gadiem, lai uzdotu šo smieklīgi vienkāršo jautājumu!

— Atvaino! — Valentinovs teica un izklaidīgi saviebās. — Tu jau nu droši vien zini, kā es varu Igoram palīdzēt.

Viņa sēdēja nekustīga, bāla un apdzisuši, bet tādēļ tik skaista, it kā nebūtu šo trīsdesmit gadu, smalko grumbiņu ap acīm, jau papludušo vaibstu ap muti; varēja jau arī būt, ka, gremdējusies sevī, viņa gluži vienkārši nebija dzirdējusi Valentinova garo runu, viņa sasāpējušos jautājumus, paššaustīšanos. No šīs sievietes varēja visu sagaidīt.

— Kā es varu palīdzēt Igoram?

Vai patiesi Valentinovs piedzīvojis to epohālo mirkli, kad Je-ļena Platonovna Veselovska nezina, ko darīt, kā rīkoties? Pirms pieciem gadiem, kad Valentinova vienīgais dēls aiz kaut kādas neiedomājamas likteņa ironijas strādāja Tagaras pludināšanas kantorī, šī pati sieviete nevis teica, bet jo skaidri un gaiši pieprasīja: «Tev jāpalīdz Igoram tikt uz kājām. Viņš nevar dzīvot nomaļā kaktā, visi profesori vienprātīgi atzīst, ka viņš ir radīts teorētiskam darbam . .. Viņš ir tavs dēls, tev viņam jāpalīdz! Viņam nepieciešama pilsēta, tāds darbs, kurā varētu atlicināt laiku disertācijai, un, protams, vajadzīgs dzīvoklis, kur var ērti strādāt... Tev, tik visuvarenam, tas ir tīrais sīkums ...» Dēls Igors šai sievietei, kura nekad nekļūdās, bija celuloīda paijiņa, runājoša lelle;

virzošais spēks bija Valentinovs, kurš ar karavīra precizitāti izpildīja viņas norādījumus — pavēles. Vai tāda sieviete šoreiz patiesi nezināja, ko darīt?

— Igoram palīdzēt ir grūti, bet nav neiespējami, — Jeļena Platonovna rimti teica. — Deviņdesmit procentu no simta, ka ar Karceva karjeru ir cauri... — Pēc daudznozīmīga klusuma brīža viņa turpināja. — Igoram un Svetlanai pēc iespējas ātrāk jābrauc projām no Romskas. Es labi atceros, ka pašreizējais kombināta «Moldanles» direktors ir tavs skolas un studiju biedrs. Dzīvokļu apmaiņu nokārtos pulkvedis Sirotins... Tev, Sergej, jāparūpējas, lai Igors tur ieņemtu savām spējām atbilstošu posteni... — Vēl viens smags klusuma brīdis. — Mēs ceram, ka Savas milzum plašie sakari mums palīdzēs nokārtot Igora pārcelšanu uz Maskavu, uz institūtu vai ministriju. — Pēdējais klusuma brīdis. — Es varētu, gluži tāpat kā tu, teikt runu un nožēlot savus grēkus, taču kāda tam jēga? ... Es lūdzu tevi, Sergej, pēdējo reizi. Ja mūsu dziesmiņa ir nodziedāta, kā tu to saki, lai tad vismaz Igors ir laimīgs. Es viņu patiesi mīlu vairāk par visu zemes virsū. Viņš ir visa mana dzīve, mana mīlestība.

Un nekas šajā pasaulē nebija mainījies! Tāpat kā iepriekš, pagriezienā zvanīja un smilkstēja tramvajs, čiepstēja putneļi, priedes ar vieglu šalkoņu atbalsoja tām ncpiedabīgos pilsētas trokšņus. Viss bija palicis savā vietā, lai gan Valentinovam blakus sēdēja cilvēks, kas sprieda ar elektronu skaitļojamās mašīnas precizitāti.

— Tas ir briesmīgi, Jeļena! — Valentinovs satraukti sacīja. — Pie operāciju galda tu glāb slimniekus, bet, līdzko novelc gumijas cimdus, tūdaļ galē nost sev vistuvākos cilvēkus ... Saki — tu pieprasīji, lai Igors dod godavārdu, ka viņš man neatklās mūsu radniecību?

— Jā. Es biju spiesta to darīt...

— Tie ir meli! — Valentinovs klusi teica. — Tu gribēji atbruņot Igoru, laupīt viņam iespēju pretoties maniem lēmumiem. Ar tādu pašu nolūku tu man liki nosolīties neteikt Igoram, ka es esmu viņa tēvs ... Gana! Man pietiek, Jeļena! Es šodien pat aprunāšos ar Igoru un rīkošos tā, kā to uzskatīšu par pareizu. Beigu beigās viņš ir mans dēls — un tēva pienākums ir cīnīties pret tevi viņa labā.

Valentinovs piecēlās, sapogāja visas svārku pogas un nolūkojās priežu galotnēs; krietnu brīdi no viņa sejas nenozuda skumja vīpsna. Jā, zem šīs saules nekas nebija mainījies... Viņš līka zem smagas nastas un trula izmisuma, tādēļ ka saruna ar dēlu, lai cik tas rūgti, būs tikai par to, ko vairs nevar vērst par labu, un tādēļ viņš juta, cik smaga un nomākta ir sirds, cik viņš pats ir vecs, smagnējs un tūļīgs. Stāvēdams uz smilšainā, interesantām gaismēnām izraibotā kājceliņa, galvenais inženieris uzreiz sajuta visu savu piecdesmit deviņu gadu smagumu. Karš un pēc tam tuberkuloze, sievas aiziešana un tēva nāve tālā pusē, darbs pāri galvai, vairāk nekā pieci gadi saspringtas dzīves dēla tuvumā — dēla, kuru nedrīkst saukt par dēlu, bailes par māti — vienīgo tuvo cilvēku zemes virsū. Nomirs māte, un lielais Valen-tinovu nams būs tukšs, tajā kā tukšā mucā atbalsosies ik skaņa.

— Paliec sveika, Jeļena!

Viņa sēdēja, viņa tīšām necēlās kājās, zinādama, ka Valentinovs nepametīs vientulībā sēdošu sievieti, vienalga, kas tā būtu, un viņš patiesi saminstinājās.

— Man jāiet, — viņš murmināja. — Igoram pārlieku ilgi būs mani jāgaida ...

— Ej vien, ej!

Uz ko tad galu galā Valentinovs cerēja? Brīnumi nenotiek!

— Ja tu atkal gribi, lai es dancotu pēc tavas stabules, — Valentinovs teica, — tad tu ne mazākā mērā neesi sapratusi, kas noticis ar mūsu dēlu. Es lūdzu tevi — attopies!

Je|ena Platonovna atvēra somiņu, izņēma spogulīti un lūpu krāsu, bez steigas atsvaidzināja apakšlūpu, kuru satraukumā mēdza kodīt, — vienīgā pazīme, ka zaudēts garīgais līdzsvars. Valentinovs skatījās uz noliekto galvu, uz dižciltīgo, slaido kaklu, uz nolaidenajiem kā seno grieķu skulptūrā pleciem. Viņš nodomāja, ka viņa katru dienu, tāpat kā jaunībā, veselu stundu masē seju, pasākusi krāsot matus un bagātīgās devās lieto kosmētiku. «Viņa noveco, viņa strauji noveco!» Valentinovs ledainu sirdi nodomāja. «Drīz pienāks laiks, kad Jeļena dažās dienās pārvērtīsies pavecā sievietē!» Pēc tam, it kā tagad skatītos citām acīm, Valentinovs ar sveša vērotāja cietsirdību pamanīja, kā pieņēmusies miesās Jeļena Platonovna, uz viņas kakla ieraudzīja tauku krunku un nodrebinājās, ievērojis, ka pa viņas kailajām, lakkurpēs ieautajām kājām kā čūskas izlokās zilas vēnas — piepampušas un mezglainas. Tādas kājas mēdz būt lauku sievām, kas daudz strādājušas pielīkšus, un ķirurgiem, kuri pusi mūža nostāvējuši pie operāciju galda. «Viņa taču tikai divus gadus jaunāka par mani,» Valentinovs nodomāja un ar skaudru sāpi un izmisumu teica:

— Jeļena, saproti, Jeļena, es nevaru arī turpmāk kaitēt Igoram. Tev beidzot jāsaprot, ka cilvēks par vīru nepiedzimst, viņš tāds kļūst cīniņā ar dzīvi...

Viņš apklusa, it kā no malas izdzirda savus patētiskos, kā no salkanas grāmatas smeltos vārdus. Viņi, Valentinovs un Vese-lovska, «atgriezās no tirgus», kas viņam devis tiesības pamācīt un moralizēt? Vai gan viņš zināja, kā dzīvoja viņa bijusī sieva? Labs dzīvoklis, pašai sava klīnika, visu cienīts vīrs, ilgas pēc Romas, mūžīga cīņa, skauģi un oponenti, kļūdas un uzvaras, cīniņš par katru pakāpienu augšup. Visa dzīve — vienvienīga nodeva zinātniskajiem grādiem un nosaukumiem, visa dzīve — shēma, ko zīmējusi institūta augsti skoloto laužu skarbā ikdiena. Kandidāte, doktore, docente, profesore! Bet, kad pienācis laiks pavilkt svītru apakšā, sevi piesaka doma, ka dēlam — vienīgajai, dārgajai un tuvajai būtnei zemes virsū — jādzīvo pavisam citādi, lai gūtu laimi. Bet kā? Kā tad?

— Je|ena, — it kā taisnodamies teica Valentinovs un neviļus aizlika rokas aiz muguras, — tu aiz sava paguruma un vilšanās domā, ka kaut kur ir viegls ceļš, no kura mēs abi īpaši esam novākuši šķēršļus mūsu bērniem. Tu alojies!

«Jeļena ir pamatīgi nogurusi, pūlēdamās sasniegt savus kalngalus,» Valentinovs ar žēlumu sirdī nodomāja, vienlaikus cenzdamies attapt, vai viņš kādreiz bija juties, kā kalngalus sasniedzis, taču ne pie kādas skaidrības netika; viņš neaizprātojās līdz tam, ka viņa kalngali ir pavisam citādi. Viņš necentās tos sasniegt, viņš tur gluži vienkārši bija un tur rīkojās tik fanātiski, ka nekādiem kalngaliem nepiešķīra nozīmi.

— Jeļena, tu atkal tikai nodarīsi ļaunu Igoram. Atsakies no domas pēc sava prāta veidot viņa dzīvi. — Valentinovs bija satraukts. — Viņam nevis vajag iet prom no tresta, bet gan — kā to kādreiz darīju es — sākt visu no gala, taču ar vienu noteikumu, ka eju prom es. Saproti, es iešu prom un būšu nešpetns republikas nozīmes pensionārs. Atnāks jauns galvenais inženieris, Igors strādās kopā ar viņu. Igors ir spējīgs, gudrs un stiprs puisis — es to jūtu ... Padomā, padomā, Jeļena! Es arī gribu, lai mūsu dēlam klātos labi. Es viņu mīlu, nu, tad abi kopā labosim kļūdas ...

Valentinovs runāja skaļi, mētājās rokām, un viņam šķita, ka runā pārliecinoši, ka viņa argumenti nav apgāžami un ka tik gudrai un neparastai sievietei kā Jeļena Platonovna viss jāsaprot un jāpieņem. Joprojām runādams, Valentinovs jau domās iztēlojās situāciju un pēc sava prāta lika risināties notikumiem: par tresta galveno inženieri kļūs pēc viņa priekšlikuma ataicinātais kaimiņu apgabala tresta ražošanas daļas priekšnieks Ivans Meškovs, pieredzējis, labs un drosmīgs cilvēks, bet Valentinovs paklusām palīdzēs Igoram ar padomiem, dalīsies savā pieredzē, un notiks tas, pēc kā viņš ilgojas: dēls kļūs viņam tuvs, saprotams un dārgs. Valentinovs arī pats neatskārta, ka viņu šobrīd vada tikai viena egoistiska vēlēšanās — nelaist Igoru prom no sevis.

— Jeļena, vai man nav taisnība? Kādēļ tu klusē?

— Es domāju. — Viņa ielika somiņā atpakaļ spogulīti un lūpu krāsu. — Es domāju, ka tev nav taisnība ... Igoru nevar atstāt Romskā. Iedomājies, kas notiks, kad tu aiziesi. Pārvaldnieks Ni-kolajevs, pilsētā troksnis: karjerists, huligāns, dzērājs ... — Viņa pēkšņi kaismīgi paliecās uz Valentinova pusi. — Vai tu domā, ka ап turpmāk iespējams noslēpt, kas ir viņa tēvs? Vai tu joprojām spēsi klusēt?

Vēl vienu upuri no Valentinova gribēja viņa dēla māte. Ak dievs, viņš visādi bija ar mieru, bet klusēt un domāt, ka viņa dēls ir nelietis un karjerists, kas sevi īstajā gaismā nejauši parādījis Pionieru šķērsielā, — to Valentinovs nespēja.

— Romskā neviens nezina, ka Igors ir mans dēls! — Valenti-novs_ sausi teica. — Tomēr ir vēl viens cilvēks, kam zināms šis noslēpums.

— Kurš tas ir?

— Pats Igors ... Es ticu, ka viņš man ļaus ieskatīties savā sirdi, citādi man nav bijis un nav dēla ...

Tātad ari mašīnai sāp, kad tai, tāpat kā Jeļenai Platonovnai, uzmācās skumjas par pašas nepilnību ...

— Nu, tagad es eju! — Valentinovs asi teica. — Tev nāks par labu pasēdēt vienai uz mūsu sola ... Uz redzēšanos, Jcļcna!

Galvu augšā, brašu soli! Ja vien vari, slien degunu gaisā, kā tevi mācīja staršina, ja vari, iedur skaidrajās debesīs savu smailo bārdiņu. Tas ir briesmīgi, Valentinov, dzīvot bez mīlestības, tas ir pat ļaunāk par nāvi, bet kas gan tā par mīlestību, ja tu, Valentinov, mīlamās sievietes klātbūtnē kļūsti aplamāks, primitīvāks un garīgi vājāks par vispār pazīstamo Valentinovu. Kādēļ gan Valentinovs kļūst gatavais nelga Jeļenas klātbūtnē?

No ielas raugoties, bula dūmakā ieskautais parks liekas sirms, no platās ielas parks izskatās nožēlojama un panīkusi, putekļiem klāta zaļumu saliņa, ko savās spīlēs iežņaudzis asfalts, tramvaja sliedes un vienādi, gluži kā zaldāti rindā sastājušies nami. Sasilušajā, mīkstajā asfaltā stieg papēži, gaiss ož pēc benzīna un putekļiem. Svelmē pagurušie gājēji kustas mēmi un miegaini . . . Valentinovs pagriezās un, redzēdams, ka parka vārti ir tukši, devās tālāk, rokas vēzēdams. Viņam patika, kā viņš iet — tik veikli un ātri aizgainījis domas par Jeļenu Platonovnu —, kā braši noskatās uz skaistām meitenēm un uz sievietēm ar somām rokā. Galvenais inženieris pat nenojauta, ka viņš ir uzmetis kūkumu, velk pa zemi kājas, rokas vēzē smagi; viņš nezināja, ka viņam ir drūma, stinga, sāpēs savilkta seja; viņš nedzirdēja, ka iedams purpina kaut ko sev zem deguna, kā to dara veci, vientuļi cilvēki. Turklāt Valentinovs bija aizmirsis, ka uz parku atbraucis ar automašīnu, un nepamanīja, ka viņam pa pēdām seko jauna melna volga.

— Sergej Sergejevič!

Jau sēžot mašīnā, pamanījis šofera izbrīnīto seju, Valentinovs joprojām nespēja novērtēt redzēto, apjaust dzirdēto, viņam atkal likās, ka viņš sēdeklī atzvilis ierastajā priekšnieciskajā pozā, bet īstenībā bija uzkucis, sarāvies kamolā, nezināja, kur paslēpt trīcošās rokas. Viņš uzkāpa tresta ēkas otrajā stāvā, iegāja pieņemamā istabā, Viktorijas Vasiļjevnas valstībā, un sekretāre paskatījās uz viņu tādām pašām izbrīna pilnām acīm kā šoferis. Balss Valentinovam bija vecišķi sēcoša, kad viņš šķietami valdonīgi izrīkoja:

— Līdzko parādīsies Igors Savovičs, tūdaļ aiciniet iekšā. Nekavējoties!

Savā sterili tīrajā kabinetā, paslepajā kambarītī, ko nomaskēja liela ģeogrāfijas karte, galvenais inženieris, uzvilka tīru kreklu un, nostājies pie spoguļa, ieraudzīja to, ko gribēja ieraudzīt, — nosvērtu, stingru, pašapzinīgu cilvēku. Viņš būtu pasmējies, ja viņam kāds būtu teicis, ka no spoguļa pretī raugās drūms, uzpūtīgs, vecs vīrs ar smagu skatienu. Piedevām šis vīrs bija kumps un slimīgi bāls.

Apsēdies savā vietā, Valentinovs uzlika dūrēs sažņaugtās rokas uz galda, izslējās un plātīgi nodomāja, ka tādā pozā atgādina akadēmiķi Pavlovu slavenajā ģīmetnē. Uz šādām domām viņu uzvedināja rokas, kas ar savu nelokāmas gribas un spēka izpausmi atsauca atmiņā dižā zinātnieka rokas. Galvenā inženiera seja sadrūma vēl vairāk, smailā bārdiņa pasitās uz augšu lepni un vīzīgi, kad bez steigas atvērās dubultdurvis un uz sliekšņa nostājās Igors Savovičs.

— Vēlreiz sveicināti, Sergej Sergejevič!

— Labdien, Igor Savovič!

Zili brīnumi! Jo dienas jo vairāk dēls atplauka un kļuva jaunāks, lai gan viņu bija piemeklējušas likstas un ķibeles. Viņš bija radis ģērbties rūpīgi, taču tagad demonstratīvi nebija aizpogājis sporta krekla pogas; aizvien viņam matos bija izšķirts celiņš, taču šodien viņš ļāva viļņainai matu sprogai aušīgi krist uz pieres. Viņa vīrišķīgā seja bija iedegusi un stingra, pleci plati, kailās rokas muskuļainas. Vieglā smai<ļā pavērtās lūpas atklāja baltus zobus, mātes uzacis — romānos tādas dēvē par tumšām un zīdainām uzacīm — vizmoja.

— Nu, kā klājas, Igor Savovič?

Galvenā inženiera kabinets pārsteidza ar apbrīnojamu ta iekārtojumā neatbilstību cilvēkam, kurš šeit strādāja. Jebkurā^ citā vietā galvenais inženieris šķita ar aristokrātisku nevērību ģērbies vīrs, bet šajā kabinetā, kur žibuļoja divi pārmoderni, burta L veidā izkārtoti, pulēti galdi, vairāki krēsli un atzveltņi, kur sienas klāja pelēkzils linkrusts, slējās stiklots — koks gandrīz nebija manāms — grāmatskapis, — šajā mirdzumā Valentinovs izskatījās gluži vienkārši lieks.

— Igor Savovič, nāciet dziļāk, sēdieties!

Sekretārei Viktorijai Vasiļjevnai taisnība: galvenais inženieris «nebija savā skatā». Turklāt Valentinovs sēdēja pie galda taisni, taisnum taisni, rokas gulēja uz pulētā koka, pirksti sažņaugti dūrēs, galveno inženieri pēc sejas un auguma nevarēja ne pazīt. Valentinovs bija līdzīgs šķembu granātai, norauj tai gredzenu — un tā visu saplosīs sīkās driskās.

— Sēdieties, sēdieties, Igor Savovič!

Tikai vienu reizi Igors Savovičs galveno inženieri bija redzējis tādu kā pašlaik. Tas bija pirms kādiem pāris gadiem, kad pavasarī, negaidīti agras ledus iešanas laikā, Valentinova acu priekšā aizgāja bojā visi Kustovas ziemas ostas kuteri un Valentinovs pēc divu dienu ilgiem matemātiskiem aprēķiniem nonāca pie slēdziena, ka vainīgs ir viņš — galvenais inženieris, kas nav paredzējis tik varenu ledus iešanu.

— Kas jauns pasaulē? — galvenais inženieris jautaja, neskatīdamies savā vietniekā. — Visiem jau ir zināms, ka jūs neuzsākāt kautiņu un būtībā jums gauži mazs sakars ar šo bēdīgo un, piedodiet, nepievilcīgo notikumu!

Igors Savovičs vērīgi un it kā citām acīm nopētīja Valcnti-novu, un tas tūda| noņēma no galda rokas, bet aiz muguras tās neaizlika. Igoram Savovičam, redzams, tomēr nepatika Valentinova poza, acis, frivolā balss: «Kas jauns pasaulē?» Tāpat kā mātei iedegusī Igora Savoviča seja kļuva pelēcīga, jo viņš nobālēja, lūpas, tāpat kā Valentinovam, izstiepās niknā svītriņā.

«Ābols no ābeles ...» Igors Savovičs nodomāja kā pa miglu. «Labāk gan nevienam nepiešķiršu savus gēnus.» Taisns, ar maskai līdzīgu seju un salti bargu skatienu — Valentinovs bija jo piemērots tam, lai Igors Savovičs pateiktu vārdus, kuri abiem liksies tik smagi. Cik labi torhēr, ka Valentinova nepiekāpīgajās acīs tagad varēja skatīties tikpat nepiekāpīgi un dzedri.

— Jūs šodien tikāties ar manu māti, — Igors Savovičs gausi teica. — Kādē| jūs tikāties, lūk, ko es gribu zināt pirmām kārtām. — Viņš ievilka krūtīs gaisu. — Otrkārt, sakiet — kad jūs uzzinājāt, ka es esmu jūsu dēls?

Valentinovs jutās kā ledus blāķis. Grūti bija pakustināt uzacis, pirksti nemaz neklausīja . .. Lūk, atskanējušas taures skaņas, tās prasa atbildi. Viņam kādreiz iešāvās prātā, tas ir, viņš tramīgi uz mirkli pieļāva domu, ka varētu būt notikusi divkāršā krāpšana, tas ir, Igors un viņš, abi zinādami patiesību, Jeļenai Platonovnai nozvērējušies klusēt, tomēr viņš nevarēja noticēt šādam noziegumam: sieva, viņa bijusī un mūžīgā sieva, nevarēja rīkoties tik nekrietni un zemiski.

— Bet kad jūs uzzinājāt par mani, Igor Savovič? — Valentinovs gluži kā atbalss atsaucās. — Kad?

Viņa jautājums palika bez atbildes; jo Igors Savovičs centās samierināties ar vienkāršu patiesību: sieviete, viņa māte, meloja ar vēsu prātu un, lai būtu ticami, meloja pavisam atklāti, sieviete, kurai vienmēr bija taisnība un kura nekad nekļūdījās, pati bija radījusi tādu situāciju, un viņas rīcība bija tik velnišķīgi vienkāršā, ka normāls cilvēks netika gudrs, kā un ar kādu mērauklu tā jāmēro.

— Es tikos ar jūsu māti, — Valentinovs teica skaidri un ska|i. — Jūsu māte ir sieviete, kas mīl tikai jūs — savu vienīgo dēlu ...

Būt par sievietes vergu, bez mazākās minstināšanās akli izpildīt jebkuru viņas vēlēšanos vai kaprīzi — tas ir saldi, tā ir laimīga, egoistiska iespēja iztēloties sevi visuvarenu. Tomēr, kā jau katra verdzība, akla mīlestība izsausē dvēseli un uzreiz nogalina divus — to, kurš pakļauj, un pakļauto —, pēc ķēdes reakcijas principa visu paņem savā varā un visur atstāj aiz sevis upurus. «Augstais dievs,» reiz iesaucās galvenā inženiera māte Nadežda Georgijevna, «vai tiešām ir bijis jādzīvo astoņdesmit gadus, lai uzzinātu, ka vaniļas torte būs jo garšīgāka, jo tai vairāk piebērs cukura un vanilīna!»

Valentinovs visu mūžu neprātīgi un pašaizliedzīgi bija mīlējis sievieti, kura bezrūpīgi un vienkārši ar aukstu aprēķinu nodeva jebkuru, kas tai neļāva ņemt, iegūt un izmantot. Tikai gļēvulība Valentinovam traucēja izprast to, kas bija saskatāms virspusē. Kam Jeļenai Platonovnai bija vajadzīgs Valentinovs ar savu Ta-garas kokmateriālu pludināšanas kantori, ja turpat blakus tāpat saldas verdzības alka medicīnas institūta prorektors Sava Igore-vičs Goļcovs, kuram pēc pāris gadiem bija izredzes kļūt par rektoru. Igors, kas visu mūžu bija tiecies kļūt patstāvīgs, uzzina, kas ir Valcntinovs, bet Valentinovs — tāpat ar noteikumu glabāt noslēpumu — saņem informāciju par Igoru, un abi ir nodoti, turklāt, kā izrādījies, nodevībai nav bijis jēgas: dievinātais dēls iedzīts lamatās, savainots un iztukšots.

— Jūs nezinājāt, ka es zinu? — Igors Savovičs pusbalsī noprasīja. — Jūs, tāpat kā es, domājāt, ka es nezinu? — viņš, pīda-mies vārdos, piebilda. — Jūs arī tikāt nozvērināts?

Valentinovs joprojām šķita kā no akmens. Svešādi ļauna, nežēlīga sejas izteiksme bija it kā iesīkstējusi, sastingusi uz mūžiem, bet acis palika tukšas.

«Ko es daru?» Igors Savovičs pēkšņi sev prasīja.

Galvenais inženieris atkal bija tāds, kāds viņš bija Kustovas upes ziemas osta. Viņš, šķiet, redzēja sakustējušos upi ar zilgiem, vizuļojošiem ledus blāķiem, dzirdēja siltā vējiņa zilgās svelpās, bojā ejošo kuteru krakšķēšanu, it kā lūstu ribas, kuteri slējās stāvus, sašķeļas un bez skaņas nozuda zem ūdens, virspusē atstādami tumšus eļļas plankumus. Galvenais inženieris stāvēja kailu galvu, mati bija apsarmojuši.

Vecais un vientuļais vīrs Valentinovs, kuram darbs aizstāja visus pasaulīgos priekus, it kā aizmirsa savus gadus, kļuva jautrāks, atguva jauneklīgu mundrumu, kad trestā uzradās jaunās tehnikas nodaļas priekšnieks Goļcovs. Ik dienu galvenais inženieris ar radiobākas precizitāti ieradās līksmajā jaunās tehnikas nodaļas istabā un neapsēzdamies («Esmu nevaļīgs, biedri, gaužām nevaļīgs, biedri!») pļāpāja par šo un to ar jaunajiem inženieriem. Tie bija laimes, atpūtas, dēla dāvātās jaunības mirkļi, dēla, kurš nezināja, ka durvīs stāv viņa īstais tēvs.

Trīsdesmit gadu laikā nevienas sievietes, pēdējos desmit gados tikai trīs atvaļinājumi, no trīsdesmit gadiem pieci pavadīti komandējumos. Darbs, darbs un vienīgi darbs.

— Jā! — dobji kā tukšā kastrolī teica Valentinovs. — Es arī devu vārdu.

Galvenais inženieris nodomāja, ka viņam ir godīgs, labs, gudrs dēls. Bez šaubām, Igors visus šos gadus ir bijis pārliecināts, ka Valentinovs neko nezina par viņu asinssaitēm, Igoram nevarēja pat prātā ienākt doma, ka Valentinovs pilda mātes gribu «ņemt zem sava spārna dēlu» un tādēļ inženierim Goļcovam palīdz taisīt karjeru — turklāt žilbinošu karjeru. Visi šie garie un vienlaikus īsie seši gadi īstenībā bija spēle ar lamatās iekritušu dārgu cilvēku. Kā nesen teica dēls? «Stresu trūkums ir visbriesmīgākais antistress!» Dēls — paijiņa, dēls — izmēģinājumu trusītis, dēls — egoistiskā tēva prieks, tēva, kuram vienvienīgā vēlēšanās — būt blakus zaudētajam un atkal brīnumainā kārtā atrastajam dēlam, savam bērnam.

— Kad jūs uzzinājāt, ka es esmu jūsu dēls? — Igors Savovičs žēli un lūdzoši jautāja. — Pirms manas atbraukšanas uz Romsku? Sakiet, tas ir ļoti svarīgi, man jāzina patiesība. Sakiet patiesību ... Es esmu stiprs, es varu visu sākt no gala!

Igors Savovičs pēkšņi ar žēlumu sirdī saprata, ko pašlaik redz galvenais inženieris Valentinovs, kas dzīvo katastrofas situācijā .. . Šūpodamies kā metronoma vēzēklis un vienlaikus griezdamies, it kā urbtos ledus klajā, grima pēdējais Kustovas ziemas ostas kuteris ... Valentinovs otro reizi un tagad — brīnumi nenotiek! — jau uz visiem laikiem zaudēja dēlu, pasaulē nebija tāda upura, ko galvenais inženieris, kā to darīja Jcļena Platonovna, varētu nest, lai dēls joprojām sēdētu tresta drūmajā ēkā. Atrast un pazaudēt!

— Jūs jautājāt, kad es uzzināju, ka esat mans dēls! — Valentinovs teica. — Lūk, to jūs no manis nekad neuzzināsiet. Piebildīšu, ka man ir vesela kaudze jūsu fotouzņēmumu kopš mazbērna vecuma. Jeļena Platonovna bija tik laipna un mani ar tiem apgādāja. — Lūpas kustējās ritmiski, it kā Valentinovs košļātu gumiju. — Nezinu, vai esat atskārtis, ka jūs esat dekabristu Valen-tinovu pēctecis un pat lielākā mērā Valentinovs nekā es. Ir saglabājies vecvecvectēva dagerotips. Jūs esat viņa kopija — tāpat kā mana māte, jūsu vecmāmiņa ...

Valentinovam iepretī sēdēja apjucis, sabozies, ērmots pusaudzis, pat puišelis. Kur gan bija palicis respektablums un spēks, cienīgais paskats un skaisto acu izaicinošais mirdzums, mūsdienīgais paradums izturēties ar izsmējīgu iecietību, un Valentinovs, mirkli padomājis, bez pūlēm saprata, ka Igoru izbiedējusi tēva seja, poza, bargā acu izteiksme. Galvenais inženieris tomēr nevaldīja pār sevi un ciezdams joprojām ar stiklainām, aukstām un niknam acīm lūkojās dēlā.

— Sergej Sergejevič ... — Igors Savovičs apklusa, it kā būtu sev iekodis mēlē. — Es tagad nezinu, kā lai jūs godāju! — viņš iesaucās smalkā balsī, un viņam sasārta plaksti, it kā viņš grasītos raudāt. — Atjaujiet jūs pa vecam saukt par Sergeju Serge-jeviču.

Valentinovam nebija spēka piecelties, pieiet pie dēla, braši papliķēt viņam pa plecu un sacīt: «Slikti rādās — labi būs,» — nebija pat spēka, lai noņemtu no galda sažņaugtās «Pavlova» dūres un aizliktu rokas aiz muguras.

Valentinovs tikai sāpīgi miedza acis, jo pa lielajiem logiem no trim pusēm kabinetā lauzās saule, joprojām karsta, bet pie debesim, tāpat kā vakar, nebija neviena mākonīša. Līdz smieklīgumam precīzi piepildījās parasti aplamās apgabala radio prognozes: «Trešās dekādes nogalē pieturēsies sauss laiks.» Ar pūlēm pogādams vaļā pogu zem cieši savilktā kaklasaites mezgla, galvenais inženieris nezināja, kā viņš pašlaik izskatās no malas, jutās iedzīts sprukās un izvaļigs ka mežonīgs žūpa.

— Sakiet, Sergej Sergejevič, — jūs ar nodomu organizējāt manis un Svetlanas tikšanos jūsu mājās? — Igors Savovičs piesardzīgi jautāja. — Jūs gribējāt mani ar viņu saprecināt?

Vai patiesi arī tā ir kļūda? Pirms divdesmit pieciem gadiem, kad Valentinovs strādāja vienā rajonā ar pulka biedru Ivanu Kar-cevu, pa drauga dzīvokļa istabām skraidīja gaišmate meitene, jautra un gudra, un katrreiz, kad Svetlana apsēdās Valentinovam uz ceļiem un sāka viņa toreizējā jauneklīgajā bārdā pīt bizītes, viņš domaja par dēlu. Meitene auga skaista, labsirdīga, strādīga, apveltīta ar laucinieces veselo saprātu un no tautas mantotiem talantiem. Viņa, šī Svetlana Karceva, bija īsts brīnums, un vai gan Valentinovs savu mīluli varēja neiepazīstināt ar Igoru?

— Vai jūsu laulība ir neveiksmīga? — viņš jautāja. — Neveiksmīga? Sakiet!

Aiz loga, kā izrādās, notika sazin kas. Aizgūtnēm gaudoja vairāki dīzeļmotori, reizi pa reizei noelsodainies nodārdēja dīzeļ-zveltnis, lamājās vīrieši. Tur atsāka būvēt pamesto apgabala muzeja ēku — viscaur no stikla un tērauda.

— Tagad es saprotu, kāpēc jūs nebijāt kāzās! — Igors Savovičs izbrīnījies novilka. — Izdomājāt steidzamu komandējumu ...

Māte un Valentinovs — katrs pēc sava prāta — bija slēpuši no Igora Savoviča visu iespējamo un neiespējamo, lai radītu patstāvības ilūziju cilvēkam, kuram bija trīsdesmit gadu. Sājā vecumā Napoleons taisījās kļūt par imperatoru, Einsteins jau bija Einsteins, Puškinam bija palikuši vairs tikai septiņi gadi līdz duelim, bet Igors Savovičs — kāds brašulis! — spēja piedzerties līdz nejēdzībai un līst kauties. Jauki, velns par stenderi, jaukiņi!

— Vai jūs nemīlat savu sievu? Laulība nav izdevusies? — jau atkal dobji vaicāja Valentinovs. — Un kāpēc jūs vaicājat: «Vai jūs mūs saprecinājāt?» Vai gan jūs pats neturpinājāt pazīšanos ar Svetlanu?

Nē, nieki, zināms, viņu neapprecināja, bet aprēķins bija precīzs: skaista, gudra, saimnieciska rāmas dabas meiča — tieši tāda, kāda vajadzīga Igoram Savovičam, kuru palutinājušas mājkalpotājas, līksmās ģimenes pusdienas, kuram vienmēr bijušas izgludinātas bikses, gurkstoši, sastērķelēti palagi. Svetlana, audzināta 1 aucinieciskā stingrībā, atzinusi un pārņēmusi mātes attieksmi pret ģimeni, cēlās stundu agrāk nekā vīrs, it kā agri būtu iemigusi; viņam pamostoties, jau bija skaisti klāts brokastgalds, uz gultas kājgaļa karājās sniegbalts virskrekls, tīras zeķes un tām pieskaņota kaklasaite. Vēl miegpilnām acīm viņš jau redzēja līksmo sievas rīta smaidu, kas bija tikpat neiztrūkstošs kā mīksti novārītā ola.

— Neuzdrīkstieties domāt, ka man bija kas zināms par Karceva iecelšanu augstajā amatā! — Valentinovs valdonīgi uzbrēca. — Man nav paraduma cilvēkus šķirot pēc pakāpēm un augstiem "amatiem.

Igors Savovičs saspringti rēķināja. Viņš bija piedzimis četrdesmit sestā gada jūlijā, tātad četrdesmito gadi* beigās viņam varēja būt no trim līdz pieciem gadiem. Ja māte toreiz vēl bija Valentinova sieva, tad iespējams, ka bērna atmiņas, mulsinošas un satraucošas, gumijas paijiņu un vaniļas smaržas apdvestas, pieder Valentinovu mājai, bet rokas, kuras tur viņu augstu pie spoguļa, bija vecmāmiņas rokas. Stop! Spogulis taču bija mats matā līdzīgs tam, kurš stāv priekšnama labajā stūrī. Tātad tā nav nejaušība, ka Igors Savovičs nez kāpēc kļuva domīgs, raugoties vecajā trimo. Taču bija vēl trešā smarža, pīpes tabakas «Zelta aunāda» smarža ...

— Jūs kādreiz smēķējāt pīpi? — Igors Savovičs steigšus noprasīja. — Tabaku «Zelta aunāda» ...

Valentinovs klusēdams pamāja ar smago galvu, un Igors Savovičs juta, cik saspringts, smaga satraukuma mākts ir galvenais inženieris. «Viņš ir vecis, pašlaik viņš īsts vecis!» ar žēlumu nodomāja Igors Savovičs, kuram bija tikai trīsdesmit un kuram visi cilvēki, kam bija pāri piecdesmit gadiem, likās neglābjami veči. «Viņam rokas sklerotiskos plankumos,» savu domu turpināja Igors Savovičs, ārstu bērns. «Slima sirds un briesmīga skleroze...»

— Uz kurieni aizgāja mamma? — Igors Savovičs jautāja. — Pie Ļevašova? Viņi pazīstami...

— Domāju, ka jā, — Valentinovs atbildēja. — Man likās, ka Jeļena Platonovna grib satik biedru Ļevašovu.

Augšup kāpa auksts vilnis: elkoņi sala, likās, ka nebūtu paša, kājas viņš nejuta, it kā tās būtu amputētas. «Dīvaini!» Valentinovs nodomāja. «Tā vien rādās, ka es sevi visu esmu nosēdējis, kā nosēd roku vai kāju. Laikam ekstremitātēm nepietiekami pieplūst asinis ...»

— Es neatstāšu jūsu kabinetu tik ilgi, kamēr jūs nebūsiet pateicis patiesību! — Igors Savovičs draudoši sacīja. — Es domāju, ka mamma jau sen, tas ir, pirms gadiem sešiem, ar jums satikās paslepšus no manis. Tas man katrā ziņā jāzina, saprotiet, jāzina ... Man būs dzīve jāsāk no jauna, bet man jāzina visa patiesība. Kas es esmu? Cilvēks, kas trīsdesmit sava mūža gados spēris tikai divus patstāvīgus soļus — atteicies no medicīnas institūta un no mežtehnikas institūta aspirantūras?

Histērijas vien vēl trūka, lai būtu pilns komplekts, taču Igors Savovičs juta, ka aizžņaudzas kakls, bet augums kļūst nejūtīgs. Tomēr tas viss ir nieki, blēņas. Nervu pārslodze, bezmiegs, laime, ka ticis vaļā no mīklainās slimības, — to visu varēja izskaidrot un attaisnot, bet, lūk, doma, ka pat Svetlana Karceva nav nejauši ieradusies Valentinova mājā un ne jau sagadīšanās dēļ viņai blakus toreiz bija tukšs sēdeklis, — no šīs domas varēja sīkās drumstalās samalstīt visas ultramodernās mēbeles galvenā inženiera kabinetā.

— Sergej Sergejevič, sakiet patiesību, ticiet, man pietiks spēka, lai visu sāktu no gala ...

Igors Savovičs klauvēja pie aizvērtām durvīm, un tas bija saprotams, jo Valentinovs Jeļenai Platonovnai bija nosolījies neko nestāstīt Igoram.

— Tad pasakiet vismaz vienu, — smalkā balsī žēli tincināja Igors Savovičs. — Vai jūs pārcēlāt mani darbā uz trestu, jau zinādams, ka es esmu jūsu dēls?

Igors Savovičs, šķiet, saprata, ko nozīmēja tas, ka galvenā inženiera seju klāja tāda kā cementa maska, viņa kancelejiskā poza, tukšais skatiens. Nezinādams, ko iesākt, kā tikt galā ar katastrofu un tās sekām, Valentinovs, gaidīdams jebkuru mirkli ierodamies dēlu, jau laikus bija iekārtojies krēslā tā, lai būtu kā tāds betona dots, kuru nespēj sagraut nekādi šāviņi.

— Bet sakiet jūs man — kad jūs uzzinājāt, kas ir jūsu īstais tēvs? — Valentinovs jautāja. — Pirms iestāšanās mežtehnikas institūtā? Pēc tā beigšanas? Strādājot trestā?

— Vai tas ir svarīgi, kad to uzzināju es? Notikumu gaitu tas nekādi nevarēja ietekmēt... Starp citu ...

Igors Savovičs apklusa. Redzams, atrisinājums izrādījās ļoti vienkāršs: galvenajam inženierim bija pamats aizdomām, ka Igors Savovičs darbojas uz vienu roku ar Jeļenu Platonovnu. Dēla neizprotamā atteikšanās mācīties medicīnas institūtā, iestāšanās mežtehnikas institūtā, ierašanās Romskā — vai tas nebija tīrākais aprēķins ar tālu spraustu mērķi? Tikai izmantojot savu radniecību ar ietekmīgo Valentinovu, trīsdesmit gadu vecumā iespējams sasniegt tos augstumus, kurus bija sasniedzis galvenā inženiera vietnieks, bet nākotnē, kad Valentinovs aizies pensijā, Igors Goļ-covs ieņems galvenā inženiera vietu — nedzirdēta karjera Igora vecuma cilvēkam tik atbildīgā nozarē kā kokmateriālu pludinā-šana.

— Es vairs negribu turēt vārdu, — Igors Savovičs teica. — Pie tā mani ir noveduši pēdīgie notikumi. — Viņš nez kādēļ aušīgi pasmaidīja. — Par vēlu dot jums atpakaļ, Sergej Serge-jevič, dārgās dāvanas, taču es domāju, ka mēs esam norēķinājušies. — Viņš atkal pasmaidīja. — Es par šīm dāvanām esmu samaksājis ar saviem trīsdesmit mūža gadiem, kas ir tikpat kā zemē nosviesti. Ļaunus vārdus saka jūsu dēls, vai ne, Sergej Sergeje-vič?! Bet man nav citas izejas. Ja jūs domājat, ka es esmu zemisks lops, kuru vada salts aprēķins, tad kādā gaismā jūs esat parādījis sevi, taisīdams man karjeru?! Jājautā — kādā ziņā jūs esat par mani labāks?

Vajag reiz izbeigt ar visiem šiem Valentinoviem, Nikolajeviem, Karceviem, Seļezņoviem, Sirotiniem un Goļcoviem! Izvērsīsim uz āru kabatas, pilsoņi, pārsteigtās publikas acupriekšā izpurināsim maizes drupačas un mahorkas smelkni. Galvenā inženiera vietnieka posteni — pie joda, trīsistabu dzīvokli diviem cilvēkiem — prom, garāžu ar automašīnu — pie velna vecāsmātes, mapi, kas guļ uz ceļiem, — ellē. Tīras kabatas, pilsoņi, bet kumēdiņu nebūs, nebūs kumēdiņu, pilsoņi...

— Vai jūs esat padomājis par to, Sergej Sergejevič, cik tas bīstami, ka trīsdesmit gadu vecumā es itin neko neesmu paveicis savām rokām? Man ir izļumējuši muskuļi un slikti strādā galva. Izcilu darbarūķu dēls, es esmu slinks un dzīvei nepiemērots radījums. Manā vietā izdarīts itin viss, pat sievas izvēle. — Igors Savovičs ievilka elpu. — Pat valsts eksāmenus institūtā droši vien pieņēma, neklausoties, ko es tur runāju ... Vai jūs, Sergej 'Sergejevič, nebaidāties, ka, sākot ar mani, Valentinovu cilts sāks izvirst?

Turēdams rokās brūno mapi, Igors Savovičs piecēlās.

— Jūs, Sergej Sergejevič, droši vien atceraties, kā uz kutera es parādīju visbīstamāko vietu plostam Kolojulā, — viņš gausi teica. — Jūs bijāt pārsteigts, bet, kad ieskatīsieties mapē, k|ūs skaidrs, kāpēc es jums šķitu Kolojulas plosta pretinieks. Ņemiet mapi! Tā pieder jums! Aprēķini bija pabeigti mēnesi pirms manas pārcelšanas uz trestu un nolikti malā, kad noskaidrojās, ka ar šo problēmu nodarbojas pats pludināšanas dievs — Valentinovs ... Es neuzdrīkstējos jums atņemt Kolojulas plostu. Uz redzēšanos, Sergej Sergejevič!

Pie durvīm Igors Savovičs teica:

— Nikolajeva pieņemamā istabā es atstāju iesniegumu ar lūgumu mani atbrīvot no darba.

Valentinovs — labi audzināts cilvēks — gribēja celties kājās, lai pavadītu dēlu, tomēr nepiecēlās, un tādēļ acīs pavīdēja kaut kas izbiedēti žēls, trauksmains, iedragāts. Igors Savovičs tā arī neatskatījās, lai gan Valentinovs ar acīm lūdza dēlu apstāties, pagriezties atpakaļ, sacīt vēl kaut ko, kas Valentinovam_ ļautu uzelpot ar pilnu krūti. Durvis bez trokšņa atvērās un aizvērās, Igors Savovičs nozuda starptelpā starp tām — un cauri, beigas, tukšums. «Jādara, jādara!» Valentinovs nodomāja. «Kaut kas taču jādara!» Viņš piespieda sevi atlaist vaļā līdz sāpēm sažņaugtās dūres, noņemt rokas no galda. Tad Valentinovs smagi piecēlās un sastinga uz vietas — kājas joprojām likās kā svešas, viņš tās gandrīz nemanīja; rokas — pirksti nejuta kartonu, kad viņš pacēla uz galda atstāto dēla mapi.

— Jādara, jādara, kaut kas jādara! — Valentinovs balsī teica, ar nepaklausīgiem pirkstiem raisīdams vaļā brūnās mapes saitītes. — Visādā ziņā kaut kas jādara . ..

Aiz loga vienā mirklī viss apklusa, it kā pēkšņi kāds būtu aprāvis motoru dunu, metāla šķindu, betona plātņu klaudzoņu. «Kaut kas noticis?» Valentinovs nodomāja. «Tā saucamais «ārkārtējais atgadījums»?» Ar pūlēm grozīdams galvu, viņš pēc kārtas — sākot no dienvidu puses — ieskatījās visās trijās stiklotajās kabineta sienās, bet neko satraucošu nemanīja.

Burti bija saplūduši kopā, viņš saprata, ka nav uzlicis acenes, bāza roku kabatās, bet neatrada, droši vien šis bija tas smieklīgais gadījums, kad acenes atradās uz pieres, taču — nekā. Valentinovs sadusmojās un piepeši konstatēja, ka brilles ir uz acīm — viņš gluži vienkārši nekā neredz, un pagalam pārbijās, bet, kad bailes pārgāja, izrādījās, ka panika ir bijusi veltīga — varēja izlasīt it visu, kas ar mašīnu rakstīts titullapā: «Lielkravas plosta transportēšana pa Kolojulu, izmantojot cieto un lokano sastiprinājumu.»

Kartes, shēmas, paskaidrojumi. Lielisks rasējums, īsas frāzes, enerģisks stils. «Lietot cieto vai lokano sastiprinājumu katru par sevi ir vienlīdz bīstami, bet to apvienošana — vienīgais iespējamais paņēmiens lielkravas plosta transportēšanai pa Kolojulu. Nopamatosim vēlreiz šo tēzi, izanalizējot visbīstamāko iecirkni ...» Valentinovs piesardzīgi — it kā mape draudētu sprāgt — nolika to uz galda un aplaizīja sausās lūpas. Vēl arvien stāvēdams kājās, Valentinovs gribēja sacīt savu iemīļoto sakāmo: «Nu, gaužām aizraujoši!» — taču atskanēja tikai svelpjošs čuksts. Tas viņu ļoti izbrīnīja, pat likās smieklīgs, un, lai sevi pārbaudītu, viņš mēģināja pateikt: «Dīvaini!» — un atkal nekas nesanāca... «Es esmu smieklīgs!» Valentinovs nodomāja un sāka lēnām svērties uz kreiso pusi; viņš svērās un svērās, bet pats to nemanīja un joprojām mēģināja pateikt: «Dīvaini!» — vai arī: «Gaužām aizraujoši!» — taču tikai šņāca un gārdza un tad piesardzīgi jo piesardzīgi, it kā viņu laistu zemē ar domkratu, noslīga knūpšus uz grīdas.

Pirms Valentinovs zaudēja samaņu, viņam ienāca prātā, ka māte bija solījusi šodien gatavot pelmeņus un draudējusi, ja viņš nepārnākšot laikā, viņa izdarīšot kaut ko tādu, ka pati nezinot, ko īsti...

VĪRS UN SIEVA

Pieņemamajā istabā, izpletusi resnās kājas, goddevīgi stāvēja sekretāre Viktorija Vasiļjevna; sēdēja divi, skaidri redzams, gaidīšanas māku apguvuši vīri, izslējis gaisā asti, gar sienu klusītiņām lavījās tresta kaķis Valērijs. Atvērtajā logā, kas bija pavērts pret pašu neganto svelmi, varēja redzēt apputējušas papeles galotni un cakotu celtņa torni.

— Igor Savovič, jūs gaida sieva. Es ieteicu Svetlanai Iva-novnai uzkavēties jūsu kabinetā ...

Sieva. Sieviete, kura īpaši bija nākusi uz Valentinova māju, lai iepazītos ar piemērotu, jaunu cilvēku — no labas ģimenes, inteliģentu, gudru, perspektīvu, lieliski audzinātu. Brīnišķīga situācija no Ostrovska lugas, dinastiju kāzas uz notiekošās seksuālās revolūcijas fona ... Sieva. Maziņa, tieviņa, skaista sieviete, kas piecos gados kļuvusi par tik vajadzīgu, ka bail, sadzīves priekšmetu. Sieva. Sieviete, kas šodien pirmo reizi ienākusi tresta ēkā^ sieviete, kuru arī viņas darbā vīrs pirmoreiz tika redzējis šajās dienās. Sieva. Sieviete, kura nodarbojās ar senkrievu valodām, bet neattapa vārdus, lai Igoram Savovičam pateiktu to, ko pateica sieviete, kuras gultā viņš bija pavadījis tikai vienu nakti: «Met pie malas visu, mūc uz viņu pasaules malu!» Sieva ... Igors Savovičs beidzot pamanīja, ka pieņemamās istabas vidū, nez no kurienes uzradies, stāv ražošanas un tehnikas daļas priekšnieks

Volodjka Ļiminskis — brunču mednieks, lāga dvēsele un mīļumiņš. Seja viņam bija neparasti norūpējusies, Volodjka skatījās uz sekretāri Viktoriju Vasiļjevnu, kas bija bāla aiz satraukuma, — kā Igors Savovičs to nebija pamanījis uzreiz? Tātad jau ir zināms, ka viņš iesniedzis atlūgumu.

— Sveiks! — žigli pienākdams klāt, teica Ļiminskis. — Steidzami jāpatērgā.

— Sieva! — Igors Savovičs atbildēja, norādīdams uz savu kabinetu. — Dzīves draugs.

Viņš savilka seju ilgā vīpsnā. Ai un vai, dārgais Volodjka Ļiminski! Nav neviena šai lielajā trestā, kas tev stāsies ceļā uz galvenā inženiera vietnieka krēslu! Tikai, dārgais studiju gadu draugs un mūžīgais pudeles brāli, nevajag aulekšiem drāzties pie Valentinova, lai sistu sev pie krūtīm un izteiktu dziļu cieņu un pašaizliedzīgu uzticību: galvenajam inženierim Valentinovam nepatīk pielīdēji, glumiķi un labulīši, ja jau viņš savu dēlu turēja aizdomās karjerismā, pats visiem spēkiem un līdzekļiem rūpēdamies par viņa karjeru. Neuztraucies, Volodjeņka Ļiminski, pēc būtības, pēc amata, pēc ranga, pēc spējām tieši tu ieņemsi to vietu, kur tu beidzot tiksi pie tik kaismīgi kārotās sinekūras. Valentinova vietnieks, lai viņš būtu kaut vai pats dievs, neko nevar izdarīt bez Valentinova ziņas, Valentinova piekrišanas un pirms Valentinova. Tev būs laba dzīve, Ļiminski! No deviņiem rītā līdz sešiem pēcpusdienā varēsi, neviena netraucēts, tarkšķēt pa telefonu ar Na-tām, Oļām, Veriņām un daždažādām Līnām. Dzīvo vesels, draugs!

— Pēc stundiņas — iet tā lieta? — Igors Savovičs lika priekšā un intīmi pieskārās Ļiminska žaketes pogai. — Galvenais šodien ir lieliskā formā. Kādās piecpadsmit minūtēs mēs izlēmām grandiozo jautājumu par vaļu un vālīšu atzveju Obā ... Vai es pareizi izteicos? Varbūt jāsaka valzivēni vai valzivtelēni? Vai tu zini, Ļiminski, kā ir pareizi?

«Met visu pie malas un mūc uz viņu pasaules malu.»

— Tu klusē, Volodjka? Kā jāsaka pareizi? Valīši?

Bet, lūk, tas patiešām bija smieklīgi. Ieiedams krēslainajā un smacīgajā kabinetā, Igors Savovičs redzēja, ka Svetlana sēž viņa iemīļotajā vietā — uz zemās palodzes —, un poza viņai bija tāda pati, kādā vienmēr sēdēja slimais un skumstošais Igors Savovičs. Rokas sievai gulēja uz ceļiem, seja bija pavērsta pret tumšo kaktu, mugura salīkusi. Citādi jau nemaz nevar sēdēt uz zemās un platās palodzes.

— Vai tu sen jau gaidi? — Igors Savovičs jautāja. — Kaut kas noticis, ka esi atbraukusi uz trestu?

Viņa klusēdama papurināja galvu: «Nē, nekas sevišķs nav noticis!» Tad viņš piegāja pie galda, apsēdās krēslā un uzlika ro< kas uz elkoņbalstiem. Karsti, smacīgi, bet, ja atvērs logu, kļūs vēl ļaunāk, metru biezās kabineta sienas glāba gan no karstuma, gan aukstuma. Tātad aiz šīm sienām pasaule bija nokaitēta kā čūkstoša cepešpanna.

— Tu biji pie Valentinova? — Svetlana klusi pajautāja, bet viņš nepaguva atbildēt, kad viņa jau pati teica: — Jā, es zinu, tu biji pie Valentinova ...

Katru vārdu sieva izrunāja kaut kā neparasti ikdienišķi, monotoni, gurdi, tā sakot, vienaldzīgi, un šajā vienaldzībā bija vēl vairāk izmisuma un ciešanu nekā pozā un sejā. Svetlana neko negribēja, neko nenoliedza, neko nedomāja, nekādi sevi nemierināja, viņā pat nebija nelaimē parastā jautājuma: «Ko darīt? Ko iesākt?»

— Nez kur visi pazuduši, — nepaceldama galvu, Svetlana teica. — Papus, šķiet, ir apgabala komitejā, mamma ieslēgusies un uz telefona zvaniem neatbild, Jeļena Platonovna no rīta kaut kur aizbrauca ... Institūtā šodien nav nevienas dzīvas dvēseles! Ceturtdiena, sagatavošanas kursi atpūšas... Es pastaigāju, pastaigāju ...

Vīrieši viegli piedod sievietēm, bet Igora Savoviča doma nevilšus meta neģēlīgu loku, un viņš nekādi nevarēja nedomāt par to, ko zaudē Svetlana un ko zaudē Igors Savovičs, līdzīgi tam, kā Hodžas Nasrcdina izgudrotais aizliegums domāt par «pliko pērtiķi» liek cilvēkam nemitīgi par to domāt. «Kādas kārtis paliks rokā Svetlanai, kādas viņam, Igoram Savovičam? Mīlams darbs, trijžuburu stāvlampa, automašīna, mirdzoši balta virtuve — tas Svetlanai. Bet Igoram Savovičam? Brūna mape ar slikta papīra lapām, kas čab aiz vecuma, — vienīgi mape neatkarīgi no tā, kas izvadīs plostu? Maz? Kāda tur atšķirība, ja dzīvi sāc no gala, ar pirmo tīro lappusi, pat labāk, ja mape ir nulle, mape — tukšs gaiss, mape — pagātne, kas jāizmet no galvas laukā!»

— Kāda mūsu mājkalpotāja teica: «Nesteidzies ar miršanu!» — raudzīdamies galdā, Igors Savovičs sacīja. Tad pēc klusuma brīža piebilda: — Ja nenomirsi, paliksi dzīva!

Pilnīgi bija iespējams, ka Igors Savovičs Goļcovs mīlēja sievieti, kura sēdēja uz zemās palodzes. Pieņemsim, viņš nezināja par garāžu, nebija redzējis trijžuburu stāvlampu, neatskārta, ka Romskā uz stingrāko tiek limitēts augstoktāna benzīns, neaptvēra, ka Svetlanu viņam iesmērējuši par sievu, — visai reāli, ka arī viņa neko nenojauta un ka no visām sievietēm viņš par sievu būtu izraudzījies tieši Svetlanu Karcevu. Pārpratums radies tādēļ, ka Igors Savovičs nekad nav sev uzdevis jautājumu — mīl vai nemīl sievu, ir mīlējis vai nav mīlējis Svetlanu pirms kāzām. Tāds visvienkāršākais robots, mehāniska parikte ar atslēgu mugurā, robots, kurā var ieprogrammēt pavisam desmit visvienkāršākās manipulācijas, — kāda tur Igora Goļcova līdzinieks.

Jaukiņi!

Igoram Savovičam negribējās izrunāt šo vārdu; kā parasti, tas pats raisījās no lūpām. Apraudams, aizgainīdams drūmās domas, Igors Savovičs rotaļīgi pavīpsnāja un, noliecies pie rakstāmgalda atvilktnēm, izņēma laukā apakšējo.

— Vai gribi redzēt darbībā, ko nozīmē nevis tīrs, bet tukšs galds? — viņš tīšuprāt basā pajautāja Svetlanai. — Kas ir tīrs galds, tev, protams, zināms. Princips: neatstāt uz galda virsas nevienu papīru, neizlemjot tā likteni tūlīt pat, nekavējoties; papīram jāceļo prom no kabineta, bet, lūk, tukša galda sistēma. — Viņš novicināja rokas tā, kā to dara provinces triku meistars virs veca, sagrabējuša cilindra. — Eins, zwei, ārei! Atvilktnes tukšas kā izslaucītas!

Patiesi visās sešās divskapīšu galda atvilktnēs nebija aizķērusies pat neviena kancelejas saspraude, bet vidējā — galvenajā atvilktnē akurātā kaudzītē neskarti gulēja grezni piezīmju bloki, rakstāmmapes un divi komplekti krāsainu flomāsteru. Darīts. Tāds galds lika tūdaļ celties augšā, tīties projām, reibstot aiz laimes, izdrāzties laukā un gluži kā mežonim saplosītā apģērbā dragāt iekšā sauleskritumā, kas ir tik liels kā pati pasaule. Nudien, kad cilvēks ar dobju klaudzoņu aizcirtis visas sešas tukšās atvilktnes, viņš var justies kails uz kailas zemes un neprast ne rakstīt, ne rēķināt, zināt kādus divdesmit lietvārdus un minimālu daudzumu darbības vārdu: «būt», «dzert», «gulēt» un vēl kādu pārīti.

— Svetlana, vai tu atceries bērnu grāmatiņu par Karlsonu, kurš dzīvo uz jumta?

— Atceros.

— Tad uzmini, kurš pašlaik ir visbrīvākais cilvēks pasaulē?

Igors Savovičs uzvedās nepieklājīgi, apzinājās, ka izturas nepieklājīgi, taču nenožēloja, bet gluži otrādi — gribēja arī turpmāk uzvesties tikpat nepieklājīgi, būt brīvības aplaimots apjukušās, izvārdzinātās, kā citrons izspiestās Svetlanas acupriekšā. Ar sievietēm nestrīdas. Sievietēm visu viegli piedod ...

— Svetlana, vai tu atceries to svētdienu, kad tava mašīna sa-niķojās ceļā uz Augšāmcelšanās baznīcu? Šķiet, bija nokritis sveces uzgalis...

Igors Savovičs bija cieši pārliecināts, ka Svetlana tā arī nepamanīja sastrēgumu, neattapa, ka, pazinis paša Karceva meitas mašīnu, mudīgi laižas prom zaķapastala autoinspektors.

— Es atceros, ka pienāci tu, — Svetlana atbildēja. — Es tad domāju, ka tu jau sen esi pie Valentinova, bet tu pienāci...

Igoram Savovičam tātad bijusi taisnība, kad viņš teica, ka viņi abi ar sievu ir no viena «klana», «nāk no vienas arodbiedrības», bet tikai turas katrs savā kaktā. «Saprotu, beidzot saprotu,» Igoram Savovičam uzausa doma. «Kā es to agrāk neaptvēru?»

Viņš, Igors Savovičs, pamanīja sastrēgumu uz ce|a, bet nepievērsa uzmanību trijžuburu stāvlampai, taču Svetlana ievēroja trijžuburu stāvlampu un neredzēja sastrēgumu. Divi gali, divi riņķi, vidū nagliņa — iznāk šķēres!

— Svetlana, saki — vai tu bieži brauci ar tēva mašīnu, kad jūs dzīvojāt rajonā? — Igors Savovičs jautāja. — Uz mežu, pavizināties, uz skolu ...

— Nē! — sieva nesapratnē atbildēja. — Papus saviem šoferiem nekad neatjāva vizināt mammu vai mani...

Var gadīties, ka, tāpat kā galvenā inženiera kabinetā, Igors Savovičs klauvē pie durvīm, kas mūžam paliks aizvērtas. Svetlana nekad nesapratīs, ka trijžuburu stāvlampai ir kāds sakars ar viņas nepamanīto sastrēgumu, bet automašīna ir un paliek tikai automašīna un Svetlanas tēvs ilgus gadus strādā pa sešpadsmit stundām diennaktī, lai automašīnas kļūtu tikpat ierastas kā, teiksim, pelnu trauki. «Apburts loks!» Igors Savovičs nodomāja. «Askētisms ir slikta parādība, bet lietu uzvaras gājiens un vara — vēl sliktāka ...»

Vientulība un bailes Svetlanu Gojcovu bija atdzinušas uz šī neizprotamā cilvēka — vīra nepazīstamo kabinetu, nosēdinājušas viņu uz zemās palodzes, likdamas ieņemt tādu pašu pagurušas cietējas pozu, kādā parasti uz palodzes sēdēja Igors Savovičs.

— Igor, vai tu sevī nemani neko jaunu? — Svetlana jautāja tajā pašā rāmajā un bezkaislīgajā balsī. — Tev neliekas, ka tu esi vai nu pārlieku satraukts, vai arī... sāc izveseļoties?

Jau trešais cilvēks ieminējās Igoram Savovičam par mīklaino izveseļošanos, bet vēl neviens nebija izteicis domu, ka viņš gluži vienkārši ir satraukts vai pat pārlieku satraukts. Slēpdams smaidu, Igors Savovičs — viņam tas padevās veikli — skaitīja pulsu — ne vairāk par septiņdesmit, gandrīz kā Napoleonam, ieklausījās sevī — sāpes bija pavisam izzudušas, tikai viegls trauksmainums, drīzāk gan skumjas darīja neskaidru galvu.

— Liekas, patiešām! — viņš piesardzīgi atbildēja. — Tā rādās, ka man ir labāk .. .

Beidzot Svetlana pacēla un pagrieza galvu, aklām kustībām sataustīja somiņas slēdzi un izņēma cigarešu paciņu. Igors Savovičs aizturēja elpu. Svetlanai bija tādas pašas tukšas acis kā Va-lentinovam pirms dēla aiziešanas. Nelaimīga, apjukusi, neko nesaprotoša — viņa bija negaidīti jauka; tik skaistu Igors Svetlanu bija redzējis pirmajos viņu pazīšanās mēnešos un nodomāja, ka skaudrais Svetlanas skaistums ir dabas piešķirts aizsarglīdzeklis sievietei. Bruka dzīve, viss gruva pīšļos, bet, lūk, sievietes pretestības spēki meta cīniņā galveno kaujas vienību — skaistumu.

— Es zinu, kas ar tevi notika, — Svetlana teica, aizsmēķēdama cigareti. — Tu esi piecēlies no guļas, pamodies... Pašlaik

tu dzīvo ar pilnu krūti, uzbrūc, aizstāvies, doma, ķeries pie viltus ... Tas ir tāpat kā ar automašīnu. Tā ļoti ātri rūsē, ja stāv uz vietas. Tādēļ jābrauc.

Igors Savovičs nezināja, ko atbildēt Svetlanai: viņa bija skaļi pateikusi to, ko viņš aiz māņticības, «ka nenobrlnē», slēpa pat no sevis. Tādēļ viņš tikai atzinīgi uzsmaidīja sievai un tūlīt pat sāka domāt par to, kas nekavējoties jādara... Atlūgums guļ Nikola-jevam uz galda, ar Valentinovu viss izrunāts, bet, lai sataisītos un uz visiem laikiem pasūtītu pie velna šo kabinetu, nav vajadzīgs pat portfelis; kas attiecas uz «parādiem» trestā un vispār pilsētā — par kapeiku kāls, kā to saka tāds Falaļejevs. Jānokārto viss ar izmeklētāju Seļezņovu, jāsatiekas ar pulkvedi Sirotinu, laikam gan jāpiezvana Prončatovam, jāpadomā par māti, kas brāļu Grimmu pasakās rod labāko atpūtu pēc operāciju zāles vai citas pamatīgas piepūles.

— Igor, saki ... Tu man zūdi? Tevis vairs nav?

Viņš iekoda lūpā. Igoram varbūt sen jau vajadzēja pieiet sievai klāt, piecelt no palodzes, mīļi paglaudīt viņai galvu, noskūpstīt viņu — tādu maziņu un nelaimīgu. Viņš ir liels, plecīgs, gatavais kultūrists. Kāpēc viņš to nedarīja? Nebija vajadzības? Vai arī, kā vienmēr, divatā ar sievu aizmirsa par viņas klātbūtni? Bet ja nu viss ir daudz vienkāršāk: «Es viņu nemīlu?»

— Nez ko tu te sarunāji, Svetlana! — Igors Savovičs klusi teica. — Nez ko ... Vai zini, iesim labāk mājās!

Atstājuši mašīnu, viņi klusēdami uzkāpa trešajā stāvā. Svetlana atvēra durvis; neskatīdamās uz Igoru Savoviču, pirmā iegāja iekšā un priekšnamā apstājās. Igors Savovičs, rūpīgi un ilgi slēgdams ciet durvis, tā arī nesagaidīja, kad Svetlana ieies vai nu guļamistabā, vai viesistabā. Tāpēc viņam nācās teikt pirmos prātā iešāvušos vārdus.

— Ir gan karstums ārā! — viņš lietišķi sacīja. — Laikam gan vienīgi guļamistabā ir cik necik vēsāks.

— Es pievēru aizkarus, — Svetlana atbildēja. — Virtuvē arī neiespīd saule ...

Igors Savovičs pamazām aprada ar priekšnama pustumsu, adaptējās, kā saka ārsti, un ieraudzīja, ka Svetlana ir vēl vairāk satraukta un saspringta nekā viņa darba kabinetā, trauksmes un gaidu pārņemta, bet Igors Savovičs skaidri juta, ka nevar pieiet sievai klāt, apskaut viņu un jautri pasacīt: «Slikti rādās, labi būs!» Savā darba kabinetā ar nelielu piespiešanos vēl varēja mierināt sievu, bet paša mājā — guļamistabā, kabinetā, viesistabā — viņš bija tik auksts, ka tas jau robežojās ar cietsirdību.

— Taisi labāk pusdienas, — Igors Savovičs teica. — Esmu izsalcis kā vilks ...

Istaba ar lielo logu, kas izgāja uz lodžiju, tika saukta par kabinetu. Bija paredzēts, ka pie modernā galda, kura virsu klāja kausēts stikls, kas to pasargāja no skrāpējumiem, ar stepētu mājas jaku mugurā, sarauktu pieri, no visa nošķīries, sēdēs mājas saimnieks Igors Goļcovs un sāks radīt nezūdošas vērtības.

Igora Savoviča mājas kabineta sienas aizņēma grāmatu plaukti un skapji — ģimenes šķelšanās liecinieki. Svetlana bija pret vaļējiem plauktiem, kuros grāmatas pārklājas putekļiem, Igors Savo-vičs — gluži otrādi — nevarēja ciest grāmatu skapjus. Viņi atrada kompromisu: iegādājās skapjus un plauktus. Stāvot pie tiem un aplūkojot kopoto rakstu un modē nākušo grāmatu daudzkrāsainās muguriņas, bez kurām it kā nebija iedomājama inteliģenta ģimene, Igors Savovičs rimti prātoja, ka pēdējos divos gados, ja neskaita Simenonu un Agatu Kristi, viņš neko nav lasījis.

Viņš apsēdās uz rakstāmgalda maliņas. Smaržoja pēc grāmatām, grīdas vaska, sintētiskā tepiķa uzkārsuma, valdīja svētlaimīgs klusums. «Mēs esam kviti, Sergej Sergejevič! Nulle, nulle — rezultāts neizšķirts ...» Čūskas, kā rādās, katru gadu maina ādu. Interesanti, kādēļ caurumaina un plāna kļuvusi Igora Savoviča Goļcova āda. Ar zemi viņam nebija saskares, tātad viņš nerāpoja, pie galda nesēdēja, nelidoja, nestaigāja, bet āda jāmaina katra ziņā. «Muļķīgas, murgainas domas!» Igors Savovičs sadusmojas un ieklausījās. Svetlana staigāja pa viesistabu no viena kakta uz otru ritmiski un neapstādamās — tā notika arī agrāk, ja atgadījas nepatikšanas. Galu galā viņa aizies uz guļamistabu, klusēdama iekritīs gultā un iespiedīs seju spilvenā. «Pusdienu nebūs!» viņš nodomāja.

Igors Savovičs bija lasījis vai dzirdējis, ka daudzās ģimenēs vīrs un sieva, tā sakot, metas uz vienu roku, ja atgadās nelaime, lai vienotā frontē — gatavie karavīri! — atvairītu nelaimi. Tiesa, Igors Savovičs nekad nebija redzējis, kā tas notiek. Māte un Sava dzīvoja katrs savā mājas galā, ik rītus, satikušies pie galda, viņi sasveicinājās un saskūpstījās, šķita draudzīgi, bet, kad mātei vai patēvam uz operāciju galda nomira cilvēks, netikās divas trīs dienas. Māte un patēvs nekad neapspriedās — mājas dzīvi un, iespējams, arī institūtu vadīja Jeļena Platonovna. Ar uzacs pa-kustinašanu viņa prata izrīkot pa kreisi un pa labi, patēvs atklāti priecājās par šo viņas tirāniju un gudrību, smiedamies teica: «Matriarhāts! Manā ziņā atstāts vienīgi operāciju galds. Lūk, tā tad arī ir brīvība. Bet emancipācijas lozungs: «Katrai sievietei — mājkalpotāju!»»

Var saprast, par ko Igors Savovičs bija šobrīd noraizējies, saspringti domādams par ģimenes uzbūvi, matriarhātu? Viņu taču neinteresē, kurš mājā ir ģimenes galva: Svetlana vai viņš! Starp citu, pēdējo gadu avīzes jo gudri rakstīja, ka mūsdienu ģimene ir divu līdztiesīgu cilvēku savienība un tiem vienlīdzīgās daļās dalāmas sadzīves grūtības. Tikai psihopāts varēja iedomāties, ka patēvs Sava ar māti zem rokas staigā pa universālveikalu ...

Kāpēc gan Igors Savovičs, aizmirsis izmeklētājus un garāžas, noņemas ar tādiem niekiem kā mājas kabineta rakstāmgalds, pie kura viņš ne reizi nav apsēdies, lai radītu nezūdošas vērtības! Tāpēc, viņš nodomāja, ka māju viņam vispār nav bijis! Viesnīca, naktspatversme, pulksteņdarbnīca ... Laiskā pārnākšana tā saucamajā mājā, prieks, kad ir laiks noņemties ar pulksteņiem, garlaicība, ja kāds vai kas to traucē, — lūk, tāds sadalījums! Tāpēc jau mājā paslepšus iezogas trijžuburu stāvlampa.

Smalki iedzinkstējās telefons. Igoram Savovičam pat prātā neienāca pacelt klausuli paralēlajam aparātam, kas atradās pusmetra attālumā no viņa rokas. Visticamāk, ka zvanīja pulkvedis Sirotins vai Svetlanas māte. Ak vai, Mitrij Mikitič, tev dārgi maksās rūpes par Igoru Goļcovu! Vakar stāstīja, ka neapdāvināta, līkkājaina avantūriste panākusi tikšanos ar apgabala otro sekretāru. Та aizkulsies pat līdz Vecajam laukumam Maskavā!

— Tevi pie telefona, — pavērusi kabineta durvis, teica Svetlana. — Galīgi nepazīstama balss ...

Igors Goļcovs paņēma klausuli.

— Goļcovs klausās.

— Biedri Goļcov, ar jums runā biedra Ļevašova palīgs. Mani sauc Romāns Trofimovičs. Sveicināti, biedri Goļcov!

— Sveicināti!

Gara auguma tumšmatis gaišā uzvalkā, moderni apavi, tik tiešām skaistas, nevainojami uzsietas kaklasaites — tāds bija šis palīgs. Ar Igoru Savoviču viņi ir labi un tuvi paziņas, uzrunā viens otru ar «tu», turklāt Igors Savovičs vārdu Romāns izrunā ar aplamu akcentu, bet palīgs viņu dēvē par Goļecu^3. «Sveiks, Goļec, kā sviežas?» — «Labadiena, Goļec, uz tavām lūgsnām kā uz kruķiem! ...»

— Biedri Goļcov, vai jūs nevarētu pēc stundas ceturkšņa iegriezties biedra Ļevašova pieņemamā istabā^

«Pēc stundas ceturkšņa», «vai jūs nevarētu» — tie, bez šaubām, ir apgabala komitejas pirmā sekretāra vārdi. Stilīgais Romāns tā runāt nevarēja.

— Biedri Goļcov, vai jūs mani dzirdat? ...

— Dzirdu, dzirdu, biedri Gremjačkin! Atsūtiet, lūdzu, mašīnu. Mana nav uz vietas ...

— Aizsūtīšu, biedri Goļcov ...

Puspavērtajās durvīs stāvošā Svetlana bez skaņas kustināja lūpas, kad Igors Savovičs nolika klausuli.

— Būs jauzsien šlipse, — Igors Savovičs teica. — Žakete arī ja uzģērbj.

Viņš jau izjuta atvieglojumu. Pulksten trijos notiks birojs, uz kuru uzaicināts Ivans lvanovičs Karcevs, pēc desmit minūtēm Igors pats redzēs un dzirdēs Ļevašovu, tā ka līdz pulksten sešiem vakarā jau viss būs galā — kaut tikai drīzāk, ai, drīzāk! Jautājumu par apbūves ģenerālplāna neievērošanu Ļevašovs, zināms, būs ieplānojis pēdējo, nabaga Ivans lvanovičs tiku tikām dabūs izbaudīt drūmo gaidīšanu, bet Igors Savovičs Goļcovs — ak vai! — nekādi nevar palīdzēt sievastēvam, sarunu ar Ļevašovu viņš iepriekš apcerēt negribēja.

— Svetlana, man vajadzīga, vienalga, kāda, kaklasaite.

— Labi! Sasiet?

— Та ir sasieta ... Es dodos pie Ļevašova. Tev labāk vajadzētu aizbraukt pie mātes. Nedrīkst atstāt viņu vienu.

— Tur jau ir Ivans lvanovičs, vecākais ...

— Un tomēr tev labāk būtu braukt pie mātes.

«Iespējams, ka es apprecēšu Svetlanu!» Igors Savovičs ar nežēlīgu ironiju nodomāja. «Taču pagaidām man vajag, tā sakot, noteikt savu vietu laikā un telpā ...» Viņš savilka kaklasaites mezglu, raudzīdamies savā atspulgā grāmatu skapja stiklā, ar visiem pieciem pirkstiem pieglauda matus un atkal ķērās pie kaklasaites.

— Igor, ko tu dari? — Svetlana iesaucās. — Tu nožņaugsies.

Juzdams, kā pietūkst un tumši pietvīkst seja, kā lūpas — Va-

lentinovu lūpas — izstiepjas niknā svītriņā, viņš klusēja. Likās, viņš atgādina slikti ieeļļotu mašīnu, jo aiz pārvarīgās piepūles novaldīties, lai neuzkliegtu Svetlanai, viņam iekšā viss čirkstēja un džinkstēja. Viņš truli nodomāja: «Es esmu nelietis! Man ir vieglāk nekā Svetlanai. Es esmu nelietis!»

— Es braukšu pie mātes, — Svetlana žigli teica. — Braukšu, braukšu!

«Paldies!» Igors Savovičs skaļi nopūtās, uz mirkli pievēra acis, bet, kad tās atvēra, sievas kabinetā vairs nebija. «Nu, Ro-mān, kur tad ir tava mašīna?»

Pa platajām apgabala komitejas kāpnēm, ko sedza ar nospodrinātiem bronzas stieņiem pie kāpieniem pieplacināta bieza, koš-sarkana grīdsega, Igors Savovičs viegla solī uzkāpa trešā stāvā, kur atradās Ļevašova pieņemamā istaba un kabinets. Apgabala komiteja bija izvietojusies skaistajā bijušā gubernatora namā — metru biezas sienas, gari un plati gaiteņi, ko no istabām šķīra tikpat biezas sienas kā ārsienas. Ne mazāk par desmit durvīm — ozola, kokgriezumiem izrotātas — no abām pusēm veda uz gaiteni, taču nevienā diennakts stundā no divdesmit kabinetiem, ko pildīja cilvēki, telefoni, ventilatori un reproduktori, gaitenī neiekļuva neviena skaņa — tik biezas bija sienas un durvis.

Tādas pašas durvis kā visas pārējās, plāksnīte ar numuru 309, lauvas galvas atveidā darināts rokturis, kas nospodrināts līdz mirdzumam un laistās kā kara burinieka vara detaļas. Igors Savovičs pavilka durvis uz savu pusi, tās nevis atvērās, bet gan majestātiski peldēja pretī klusas un biezas, gluži kā milzīga seifa durvis. Uzvēdīja siltums un lakas smarža, pa trim milzīgajiem logiem, no kuriem vidējam bija sirds forma, pludoja saules gaisma. Tādu kā šis vidējais logs apgabala ēkā bija seši, pa diviem katrā stāvā, vienīgi apakšējā ne. Pieņemama istaba valdīja divas skaņas: čakstināja elektriskā rakstāmmašīna un kā kamene dūca milzīgais ventilators, kas bija pavērsts pret vēl vienu Rom-skas slavenību — Jūliju Markovnu Ivanovu: šī vājā un gausā, gadus sešdesmit vecā sieviete pēc neprofesionālu novadpētnieku aplēsēm bija pārdzīvojusi sešpadsmit pirmos sekretārus un darbdienās apgabala partijas komitejas ēku nevienu reizi nebija atstājusi agrāk par pulksten vienpadsmitiem vakarā. Ieraudzījusi Igoru Savoviču un atņēmusi sveicienu, Jūlija Markovna vienā mirklī izslēdza elektrisko rakstāmmašīnu, nospieda vēl divas pogas, un tūdaļ pa mazajām durtiņām, kas atradās pretī milzīgajam, iznaca pirmā sekretāra palīgs Romāns Trofimovičs Gremjačkins. Kā jau varēja gaidīt, bez mēra moderns, vasarīgās platformenes un — tas tik bija jaunums! — ar brillēm uz acīm. Igoram Savovičam viņš tuvojās tādā paskatā, it kā nesaprastu, kāpēc un kādā nolūkā pieņemamā istabā uzradies šis nepazīstamais cilvēks. Vēl pusceļā, lai Igors Savovičs nepagūtu pat muti pavērt, Gremjačkins noducināja:

— Goļcovs Igors Savovičs? Sveicināti!

Apdauzītais!

— Jā, es esmu Goļcovs.

Gremjačkins un slavenā Jūlija Markovna Ivanova vienlaikus pameta aci uz pulksteni: līdz diviem bija palikušas tieši divas minūtes. Gremjačkins atkal noducināja:

— Pēc divām minūtēm biedrs Ļevašovs jūs pieņems... Lūdzu pievērst uzmanību maniem vārdiem. — Gremjačkins nokāsējās, un Igors Savovičs izsmējīgi nodomāja, ka smalkās balss īpašniekam Romānam pamatīgi sāp kakls tādēļ, ka darba laikā jārunā basā un pat jārūc. — Biedrs Ļevašovs jums var veltīt tikai desmit minūtes, — Gremjačkins turpināja. — Kuzmas Jurjeviča darbadiena saplānota uz minūti, un, ja jūs pārtērēsiet limitu, nonāksiet nepatīkamā ... — Viņš ieskatījās elegantā piezīmju grāmatiņā. — ... paliks nepieņemta biedra Varencova atraitne... Neaizmirstiet, lūdzu, ik pa brīdim ielūkoties pulkstenī, biedri Goļcov.

Un, līdzko Romāns apklusa, atvērās ozolkoka durvis un no Ļevašova kabineta, ordeņiem un medaļām žvadzot, iznāca mazs un vājš cilvēks. Tas bija no apgabala un centrālajām avīzēm pazīstamais Starkovs, unikāls kombainieris, kas darba frontē bija izpelnījies visus iespējamos apbalvojumus, bet pilsētā un apgabalā galvenokārt kļuvis slavens ar to, ka visnozīmīgākajās sēdēs strostēja visus ministrus, kuriem bija kāds sakars ar lauksaimniecību. Turklāt vismaigākais vārds tad bija «dienaszagļi». Starkovu jau sen vairs nelaida uz tribīnes, bet kombainieris līda pats uz skatuves un, garlaicības māktās zāles aplausiem skanot, braši nodārdināja kārtējo apvainojumu devu. Viņš arī dzīvē mūždien bija ļauns, nerunīgs, aizdomu pilns; izdrāzies no Ļevašova kabineta, viņš aiz niknuma sarkanām vērša acīm paskatījās uz Igoru Savoviču, Gremjačkinu un Jūliju Markovnu.

— Dienaszagļi! Birokrāti! Taukpakaļas! — Starkovs nokliedza un devās uz izeju. — Lai jau! Sagaidīsim konferenci.. . Papīra žurkas!

Pieņemamā istabā iestājās apgabala komitejai parastais klusums. Jūlija Markovna iecietīgi smaidīja, Gremjačkins nosodoši viebās, bet Igors Savovičs, negaidīdams Romāna aicinājumu, devās uz lielajām durvīm. Pa kabinetu nogājis soļus piecpadsmit, Igors Savovičs apstājās, lai Ļevašovs pagūtu panākties pretim savus piecpadsmit soļus. Plauksta Ļevašovam bija smalka, inteliģenti slābana, toties plecos viņš bija krietni vien platāks par Igoru Savoviču un kādus četrus centimetrus garāks. Vienmēr iedegusī muskuļotā seja bija tāda kā norūpējusies, izliekto zodu greznoja «kinoaktiera» bedrīte, un vispār pirmais sekretārs bija interesants vīrietis.

Igoru Savoviču mūždien kaitināja Ļevašova paradums miegt acis, lai sarunbiedru aplūkotu ar neslēptu pārliecību, ka viņš, Ļevašovs, parādot augstas klases meistarību, pāris minūtēs būs izpratis, kas stāv viņam iepretim. Par atbildi uz to arī Igors Savovičs samiedza acis un ņēmās pētīt Ļevašovu: «Es redzu jums cauri.»

— Sveicināti, Kuzma Jurjevič!

— Sveicināti, Igor Savovič!

Romskas kokmateriālu pludināšanas tresta galvenā inženiera vietnieks Igors Savovičs Goļcovs briesmīgi apskauda Ļevašovu: ne jau pirmā sekretāra kabineta, ne augstā posteņa, ne milzīgās varas dēļ, bet vienīgi tādēļ, ka Ļevašovs kaut kā atklāti, simtprocentīgi patiesi prata būt laimīgs savā darbā. Vienalga, vai viņš kāpa tribīnē vai apskatīja jauno plenēšanas mašīnu, runāja pa telefonu vai izskatīja kādu strīdu — to visu Ļevašovs darīja tā, ka bija redzams: nav pasaulē nekā interesantāka un svarīgāka, kā runāt pa telefonu vai apskatīt plenēšanas mašīnu. Par pirmā sekretāra darbaspējām klīda leģendas, pats Igors Savovičs reiz novēroja, kā pēc ļoti grūtas un satraucošas dienas — tā bija navigācijas atklāšanas diena — Ļevašovs svaigs un jautrs divpadsmitajā nakts stundā sēdās pie darba aukstajā iebraucamajā vietā. To, kas notika Ļevašova savrupmājas sienās, zināja tikai daži cilvēki, bet Karceva znotam Igoram Savovičam bija zināms, ka Ļevašovs atpūtās, vienīgi spēlējot tenisu; pārējā laikā — dažādo rūpniecības un lauksaimniecības nozaru izpēte, svešvalodu apgūšana. Kuzma Ļevašovs bija jauns un tāpēc savā pirmajā biroja sēdē Romskas apgabala komitejā biedriem teica: «Vairums no jums vecāki par mani veselu kara tiesu, bet es pacentīšos turēt jums līdzi...» Vārdus «vecāki veselu kara tiesu» varēja teikt vienīgi cilvēks ar smalki attīstītu intelektu un tēlainu domāšanu.

— Sēdieties, Igor Savovič ... Centīgais Gremjačkins jūs, protams, brīdināja, ka jāskatās pulkstenī. Tomēr līdz trijiem es esmu brīvs ...

Ļevašovs apsēdās, atzvila pret vienkāršā krēsla atzveltni, aizmirsis aiztraukt no sejas zobgalīgo smaidu par «centīgo Gremjač-kinu». Var jau būt, ka viņš Igoram Savovičam ļāva apskatīties un sakopot domas, jo patiesi darbā tvēra katru minūti, blīvējot tās citu pie citas kā sērkociņus pilnā kārbiņā.

— Es acīmredzot esmu pieļāvis kļūdu, — Ļevašovs joprojām domīgi sacīja. — Pirms runāju ar pilsētas Iekšlietu daļas priekšnieku, prokuroru un izmeklētāju Seļezņovu, man katrā ziņā bija jātiekas ar jums, Igor Savovič ...

Ļevašova sejā nebija smaida, stingras šķita savādās lūpas — stūrainas un pārlieku pilnīgas, piemiegtās acis taustīja Igoru Savoviču kā radiolokators bīstamu debesu sektoru. Dabiski, ka ari Igors Savovičs tūlīt samiedza acis, atzvila pret krēsla atzveltni, lai izstudētu Ļevašova seju un visu pārējo.

— Jums labāk zināms, — Igors Savovičs jautri teica. — Tiesa, man šķiet, ka tam, kādā kārtībā tiekas, nav nekādas nozīmes ...

— Nesakiet vis, — smalki pasmaidījis, Ļevašovs atbildēja. — Esmu pārliecināts, ka būtu patērējis trīsreiz mazāk laika, ja iepazīšanos ar garāžu lietu būtu sācis no jums. — Viņš vairs neskatījās Igoram Savovičam sejā. — Ja gribat, es jums varu paskaidrot.

Tagad pirmā sekretāra stūrainajās lūpās stinga tas pats smaids, kas pirmīt, kad viņš runāja par sava palīga Gremjačkina pārlieko modrību.

— Paskaidrojiet, lūdzu, — Igors Savovičs palūdza.

— Lai notiek! — Ļevašovs labprāt atsaucās. — Jūs esat ļoti vaļsirdīgs un patiess cilvēks, neprotat slēpt savas jūtas, bet, kad cenšaties to darīt, rodas pretējs rezultāts. — Viņš izslējās. — Tagad es ticu izmeklētājam Seļezņovam, kurš aizstāv ērmoto apgalvojumu, ka jums nav nekādu citu sakaru ar garāžu, kā vien pa roku galam uzšņāptais paraksts ...

Igors Savovičs pamazām pietvīka, skaudri juta, ka pietvīkst, turējās tā, lai to nepamanītu Ļevašovs, un visā šai jezgā —nu ar mani ir cauri! — acis sāka sūrstēt no kauna asarām. ««Cauri!» Igors Savovičs vēlreiz nodomāja un nevairīdamies paskatījās uz Ļevašovu, jo nebija vairs ko zaudēt. «Zaķpastala un nelietis!» Igors Savovičs sevi lādēja un caur neizraudātajām asarām redzēja it kā miglā šūpojamies Ļevašova stāvu ar noliektu galvu un nodurtām acīm, kas raudzījās galdā. Igors Savovičs tieši tagad saprata — kopš tā brīža, kad bija izdzirdis pirmā sekretāra palīga balsi, viņš kā puišelis cēla seksti gaisā, iedvesa sev domu, ka nebaidās no Ļevašova un vispār ne no kādas varas, ka viņš, Igors Savovičs, pats sev ir Ļevašovs, pats sev tiesnesis un prokurors; visu to viņš demonstratīvi bija paņēmis sev līdzi uz pirmā sekretāra kabinetu, taču Ļevašovs viņu jau ceļā — pirms rokas spiediena — bija izpratis, bet vārdi «centīgais Gremjačkins» un domīgums Ļevašovam bija vajadzīgi vienīgi tādēļ, lai noslēptu smaidu par Goļcova bērnišķīgajiem pūliņiem izrādīt nevienam nevajadzīgu neatkarību un izmisīgu drosmi. Tatad arī tas fakts, ka Ļevašovs visžēlīgi neskatījās Igorā Savovičā, bet raudzījās galdā, likās esam pliķis sejā, piedošana aizvainoja, un jau gribējās, lai pirmais sekretārs redz, cik stipri pietvīcis ir Igors Savovičs un ka viņam acīs ir asaras. Taču Ļevašovs raudzījās galdā, domāja savu domu, un atkal jau viņa sejā nebija smaida — un stūrainās lūpas bija cieši savilktas.

— Tikko no mana kabineta izgāja kombainieris Starkovs, — it kā nekas nebūtu noticis, Ļevašovs ierunājās. — Jūs, protams, pazīstat viņu ... Man gribas ar jums padalīties domās, kas radās pēc tikšanās ar kombainieri.

Igors Savovičs ievēroja tintes traipiņu uz Ļevašova labās rokas rādītāja pirksta, piesardzīgi izpūta gaisu un nodomāja, ka arī pati lētākā pelēcīgā kaklasaite liecina par nožēlojamu un bērnišķīgu neatkarības spēlēšanu. Ak, cik čābisks bija šis Igors Savovičs Goļcovs, kas sēdēja iepretī saspringti domājošajam un korekti ģērbtajam cilvēkam!

— Vara, slava, iespēja daudz ko atļauties — ir bīstamas lietas! — Ļevašovs turpināja. — Vienkārša patiesība, bet cik viegli un cik labprāt cilvēki to aizmirst. Redzams, tā arī ir slavas un varas īpašība: aizmirst, cik tās pašas ir bīstamas ...

Ļevašovs piecēlās, pameta galdu un lēnā solī devās uz priekšu pa šauro — otro, ne galveno — grīdceliņu. Divi celiņi samērā nelielajā kabinetā bija pievērsuši ļaužu uzmanību pilsētā un apgabalā, tie tika uzskatīti par apgabala komitejas pirmā sekretāra — cilvēka, kurš neprata ilgi sēdēt uz vietas, — untumu un dīvainību. Par to pilsētā un rajonā runāja tikpat atturīgi kā par pēckara laika apgabala komitejas pirmo sekretāru Moskvinu, kurš, ieņēmis savu vietu prezidijā, izslējās, iegrozījās un tad trīs stundas sēdēja nepakustēdamies un nemainīdams drūmo sejas izteiksmi. Ļevašovs tika uzskatīts par «nerimšu», viņš ilgāk par stundu nespēja uz vietas nosēdēt, aizgāja aiz skatuves vai, ja to atļāva apstākļi, soļoja uz priekšu un atpakaļ prezidija aizmugurē. «Nervozs!» mēdza teikt par Ļevašovu, kurš staigādams turēja labo roku kabatā un kaut ko tur taustīja vai laida caur pirkstiem. Pēc vienām ziņām, tā bija bērnu biljarda metāla bumbiņa, pēc citām — kancelejas saspraužu virtenīte.

— Jūs redzējāt, Igor Savovič, kādā izskatā no kabineta izgāja Starkovs? — Ļevašovs jautāja, pa kreisās puses celiņu atgriezdamies atpakaļ pie galda. — Pareizāk sakot, nevis izgāja, bet gan — izdrāzās .. . Jūs viņu redzējāt?

— Jā.

— Vai viņš nekliedza: «Dienaszagļi! Taukpakaļas!»

— Kliedza.

Ļevašovs apstājās, pirksti kabatā sakustējās.

— Viņam vairs nevar palīdzēt: vēlu, noziedzīgi vēlu! — sekretārs teica. — Starkovs ir jauna, maz izpētīta parādība ... Zāle viņam aplaudē, aizkustināta par to vien, ka tribīnē kāpj vienkāršs darba cilvēks, un Starkovs demagoģiski sasit lupatu lēveros ministriju priekšniecību. Visi tiek .apvainoti visos nāves grēkos, saukti pie atbildības par nesaimnieciskumu, bet pats ik gadus — ņemiet vērā! — ik gadus saņem jaunu kombainu, divreiz vairāk, nekā pienākas, rezerves daļu un citas privilēģijas. Krūtis — vienos ordeņos, laba darbavīra forma, bet par ko tas viss pārvērties? «Kā vara ir pie mums?» viņš kliedza pirms piecām minūtēm. «Strādnieku vara. Es esmu vara!» — «Bet kas tad noticis, biedri Star-kov?» — «Kā, kas? Ciemata padome man apšņāpusi dārzu ...» — «Cik liels jums bija dārzs?» — «Viens hektārs!» — «Apžēlojieties, Starkov, ciemata padomei ir taisnība!» — «Bet kas nakti miega neguļ?»

Ļevašovs atkal apstājās, pagriezās, gāja uz galda pusi.

— Mazpamazām noskaidrojās, ko Starkovs uzskata par ienaidniekiem, — pirmais sekretārs pielieca kreisās rokas pirkstu, — visa veida priekšniecību — viens, satrunējušo inteliģenci — divi, rūpnīcu strādniekus, kuriem nav jāmirkst lietū, — trīs, partijas vadību, kas ieviesusi šo demokrātiju, — četri un piektais — «sabūvējuši sev kabinetus». Olimpa cienīgs ir tikai viņš vienīgais — kombainieris Starkovs! — Ļevašovs skaitīja soļus, tas bija apjaušams pēc saspringti sarauktajām uzacīm. — Katru gadu jauns kombains, hektāru liels dārzs, piecistabu māja, ko uzdāvājis sovhozs, melna volga betona garāžā, honorāri par rakstiem, kurus

Starkova vieta raksta «satrunējusī inteliģence», ceļazīmes uz dienvidu sanatorijām, ārzemju braucieni ...

Ļevašovs atgriezās pie galda saspringts, ar stāvu rievu pierē.

— Igor Savovič, jūs nekad nav pārņēmusi tāda sajūta, ka jums viss atļauts, skurbinošas brīvestības, titulētas personas visvarenības apziņa? Esiet vaļsirdīgs, lūdzu, un pat nesteidzieties ... — Viņš piebilda: — Šodien gan, tiesa, būs ļoti smags birojs ...

Pirmais sekretārs domāja par Ivanu Ivanoviču Karcevu, viņš domāja par to — nu tas bija skaidrs — visas pēdējās dienas, lai kur viņš būtu, lai ar ko nodarbotos, un arī pašreiz sarunā ar Igoru Savoviču viņš vēlreiz pārbaudīja savus ilgos pārspriedumus par garāžu lietu, kurai bija ciešs sakars ar varas robežas, varas taisnības, varas bīstamības, varas smaguma un tās uzlikto pienākumu jēdzieniem...

— Man ir svešs tas viss, par ko jūs runājat, Kuzma Jurje-vič, — teica Igors Savovičs. — Ja runā pavisam atklāti, tad es visai iecietīgi izturos pret tiem, kam vara rokās, samērā viegli pakļaujos, bet izjūtu zināmu neveiklību un pat tādu kā pretīgumu, kad man pašam jāliek lietā sava vara. Ja es jūs pareizi saprotu, jūs uz mani neapvainosieties ...

Tagad viņi, kā saka, bija līdzīgās lomās, lai gan bija grūti izprast, no kurienes tāda pārliecība bija radusies Igoram Savovi-čam. Vai tādēļ, ka Ļevašovs labsirdīgi un vienkārši smaidīja, vai arī tāpēc, ka Igors Savovičs juta nesteidzīgās sarunas dabiskumu un savu iederību šajā kabinetā.

— Un jūs, zināms, tāpat kā daudzi jauni tehnokrāti, uzskatāt, ka kompetences trūkums zinātniski tehniskās revolūcijas gados pieaugs līdz ar varas palielināšanos? — Ļevašovs ieinteresēts atsaucās. — Turklāt tas aug gandrīz vai ģeometriskajā progresijā. Vai tā nav?

Igors Savovičs pavīpsnāja.

— Šis redzes viedoklis ir netaisnīgs jau tāpēc vien, ka ož pēc absolūtas patiesības. Nē, visdrīzāk gan ir pieņemams bioloģisks skaidrojums... Ja jau dzimst dzejnieki, kurpnieki un karavīri, kādēļ gan nevarētu dzimt līderi? — Viņš brīdi klusēja. — Kas attiecas uz jūsu jautājumu, vai varai viss atļauts, tad man pat prātā neienāca, ka arī es pārstāvu varu. Man gan to vienmēr atgādināja, lai es, kā jau par to runājām, kaut arī nelabprāt, komandētu ... Turklāt ņemiet vērā, ka tehnisko vadīšanu es nepieskaitu pie varas parastā tās izpratnē. Piemēram: pārvaldnieks Nikolajevs un galvenais inženieris Valentinovs. Pirmais pārstāv varu, otrs tehnisko vadību, kas ir interesanta un neapgrūtinoša.

Ļevašovs apstājās pie galda, atbalstījās ar kreiso roku un nemirkšķinādams raudzījās Igorā Savovičā. Та klusējot pagāja droši vien kāda pusminūte, tad pirmais sekretārs, redzams, apmierināts ar savām domām, pamāja.

— Un tomēr jūs, Igor Savovič, esat tehnokrāts, — Ļevašovs teica. — Un arī šajā ziņā neesat oriģināls, iespējams, ka pat velkaties astē. Fiziķu un liriķu strīdā svaru kauss sveras uz liriķu pusi.

Pirmais sekretārs izslējās, kreiso roku iebāza kabatā.

— Vara, vara! — Ļevašovs teica ar mīklainu intonāciju. — Zināt, Igor Savovič, domās apmainīsimies vietām. Jūs esat partijas Romskas apgabala komitejas pirmais sekretārs. Pirms dažiem gadiem pēc ilgas un rūpīgas izpētes jūs griežaties birojā ar priekšlikumu rekomendēt par apgabala izpildkomitejas priekšsēdētāja pirmo vietnieku vienu no apgabala lieliskākajiem cilvēkiem — Ivanu Ivanoviču Karcevu. Viņš ir gudrs, labsirdīgs un godīgs, apveltīts ar pārdabiskām darba spējām, apgabalu pārzina kā savus piecus pirkstus, vienkāršs un principiāls. Vārdu sakot, Ivans Ivanovičs Karcevs ir vienreizīga parādība. — Ļevašovs soļoja un soļoja savā nodabā. — Jūs neesat kļūdījies. Karcevs īsā laika panāk veselas atpalikušas saimniecības nozares uzplaukumu, rada priekšnoteikumus vēl kādas citas nozares straujam lēcienam... Ivans Ivanovičs Karcevs iekaro savu darbabiedru cieņu un mīlestību, būdams savu spēku pilnbriedā, spēj strādāt ar maksimālu atdevi ...

Ļevašovs apstājās.

— Un, lūk, kādā jaukā dienā noskaidrojas, ka viņa znots un meita uzcēluši garāžu bērnu rotaļlaukumā, nonākuši sakaros ar noziedznieku — recidīvistu. Turklāt znots — līdz nejēdzībai apdzēries — piedalījies kautiņā, un jau nākamajā dienā visā pilsētā un apgabalā sāk klīst valodas, ka Karcevs nelikumīgi uzcēlis meitai garāžu, ka viņa znots ir pēdīgais plencis un kauslis, kas gandrīz vai nogalējis nevainīgu cilvēku. Uz apgabala komiteju, «Pravdu» un partijas CK ceļo vēstules un sūdzības.

Ļevašovs stāvēja šaurā grīdceliņa vidū, iesānis pret Igoru Sa-voviču, pieri uz pusēm pārdalīja rieva, labā roka kabatā bija sastingusi mierā.

— Jūs, biedri Goļcov, esat apgabala komitejas pirmais sekretārs! Izlemiet Ivana Ivanoviča Karceva likteni. Atcerieties, ka viņam jau sen pāri piecdesmitiem, nekādas speciālās izglītības nav, vienīgi partijas skola. Zaudējis vietu apgabala izpildkomitejā, Ivans Ivanovičs būs spiests strādāt par nodaļas vadītāju kāda rajona izpildkomitejā, turklāt ne jau pilsētā, jo pilsētas rūpniecību viņš nepārzina ... Izlemiet nu šo jautājumu, apgabala komitejas pirmo sekretār Goļcov! Sājā gadījumā jums ir pēdējais un noteicošais vārds ... Nevelciet garumā, izlemiet. Lūk, uz tā tur krēsla parasti sēž jūsu sievastēvs. Šobrīd viņam — nevainojami godīgam cilvēkam — acis nodurtas grīdā ... Izlemiet, biedri Goļcov!

Igoram Savovičam sala, trīcošās rokas nācās iespiest starp ceļgaliem ...

— Jūs klusējat? Labs ir! Uzmetīsim vēl garu ... Nav neviena, ko varētu iecelt Karceva vietā, šodien viņam rokās divu rūpniecības nozaru groži ... Izlemiet nu, biedri Goļcov! Biroja locekļi jau izteikušies, domas dalās — jūsu balss izšķirs visu ... Celieties kājās, runājiet, jūsu klusēšanu biroja locekļi var uzskatīt par apjukumu un nespēju izšķirties. Jūs taču godā par «saimnieku», «šefu», par «pirmo», «pašu». Jūs esat CK loceklis, jūs runājat CK vārdā. Sāciet nu!

Tas nebija sods, tā bija asiņaina izrēķināšanās. Igors Savovičs spieda rokas starp ceļgaliem, piere bija noplūdusi sviedriem, skatīties bargajā, aiz sāpēm Karceva dēļ niknajā pirmā sekretāra sejā viņš nevarēja, tādēļ lūkojās vienīgi uz tukšo krēslu, kurā drīz, pēc piecpadsmit minūtēm, nodurtām acīm sēdēs Ivans Iva-novičs Karcevs. Kas bija mūžam neapmierinātā Igora Savoviča — puišeļa, zaķpastalas — pārdzīvojumi salīdzinājumā ar to, kas gaidīja Svetlanas tēvu? Sīka vienība, nav plika graša vērts.

— Joprojām klusējat? — Ļevašovs īga. — Nu galējiet, galējiet nost sievastēvu ar savu klusēšanu, turpiniet vien tādā pašā garā!

Igors Savovičs negaidīti smalkā balsī iesaucās:

— Karcevs nav vainīgs! Ivans Ivanovičs neko nezināja. Viņam nebija ne mazākās nojausmas par garāžu ...

Ļevašovs bez steigas atgriezās pie galda, apsēdās un piemiegtām acīm nicinoši un naidīgi sāka skatīties Igorā Savovičā. Tas klusēja. Vara balsī tikšķēja veclaiku pulkstenis, dūca lielais ventilators, pa vēdlodziņu lauzās iekšā viegls, dīvains svilpiens.

— Jūs sakāt: «Karcevam nebija ne mazākās nojausmas par garāžu!» — Ļevašovs cietsirdīgi, turpināja. — Fu! Bet es jūs uzskatīju par pieaugušu cilvēku, gribēju zināt jūsu viedokli par varu, cerēju, ka jūs, tehnokrāt, par kaitīgu varai uzskatāt kompetences trūkumu, bet jūs man klāstāt skolas gudrības: «Petjka nezināja, ka es nočiepu krītu!» Vai tiešām jūs nesaprotat, ka jūsu arguments atklāj gandrīz vai pašu svarīgāko Karceva nodarījumu. — Viņš pacēla balsi: — Cilvēkam, kura rokās ir vara, kā jūs izsakāties, ir jāzina, kas notiek viņa vārda aizsegā... «Viņš nezināja!» Taču viņa pienākums zināt visu, kas notiek, noticis un notiks viņa vārda aizsegā ...

Pirmais sekretārs atkal samiedza acis, nomierinājās, kā skolnieks salika rokas uz galda.

— Mēs sodām par kriminālnoziegumiem, par kļūdām ražošanas jomā, par neatbilstību ieņemamajam amatam, par pasivitāti

ražošanas un vadīšanas sfērā, bet kā mēs izturamies pret infan-tilismu? — Ļevašovs jautāja. — Jums ir trīsdesmit gadu, biedri Goļcov, bet jūsu uzvedība un domu gājiens ir kā nepilngadīgajam ... Es jau sen jūs vēroju un nekādi nevaru saprast, kāpēc jūs ar katru gadu slīdat uz leju, nevis kāpjat augšup? Kur radusies tāda vienaldzība pret visu, pagurums? —- Viņš brīdi paklusēja. — Ko jūs esat izdarījis ar savu sievastēvu? Galu galā — kāpēc jūs ar tik vieglu roku sabojājāt pats savu karjeru? ... Nē, biedri Goļcov, par infantilismu jāsoda!

Ļevašovs enerģiski piecēlās, pārbaudīja, vai kārtībā kaklasaite, noklepojās. No visa bija redzams, ka viņš grasās teikt Igoram Sa-vovičam pašu svarīgāko, pašu galveno, kādēļ, patiesību sakot, Goļ-covs arī bija ataicināts uz partijas apgabala komiteju, bet durvis pēkšņi plaši atvērās, Jūlija Markovna piesteidzās pie Ļevašova, paslējās uz pirkstgaliem un satraukti, gandrīz vai elsodama sāka viņam kaut ko čukstēt ausī.

— Ko! — Ļevašovs iekliedzās. — Kad?

— Nav zināms. Stundu pusotru neviens neesot gājis kabinetā: domājuši — strādā ... Ak dievs, kāda nelaime!

Ļevašovs pagrāba klausuli, to nometa, parāva otru un atkal nometa — nebija patrāpījušies īstie aparāti—, un tikai trešajā viņš iekliedza:

— Slimnīcu!

Igors Savovičs redzēja bisi, kas karājās virs sievastēva gultas, atcerējās, ka viņa darba galdā glabājās pistole, un, joprojām raudzīdamies uz krēslu, kur biroja laikā vajadzēja sēdēt Ivanam Ivanovičam, domāja: «Ja jau slimnīcā, tad ievainojums nav bijis nāvīgs!» Pēc tam Igors Savovičs aptvēra, ka kļūdījies un raugās uz citu krēslu. Viņš sarāvās, kad Ļevašovs ar troksni nometa klausuli uz telefona galdiņa.

— Valentinovs tuvu nāvei, — viņš teica, vārdus nodalot. — Trešais infarkts ... Kādi cilvēki! Valentinovs, Karcevs, pulkvedis Sirotins...

Viņš paķēra no galdiņa klausuli, kurā bija atskanējusi balss.

— Ļevašovs! Ziņojiet...

Igors Savovičs pa šauro grīdceliņu sāniski devās uz durvīm, viņš nodomāja, ka Ļevašovs neievēros viņa nozušanu.

IGORS GOĻCOVS

Valentinovs nomira vēlu — pēc divpadsmitiem, kad tramvaji Romskā gāja reti, bet lūk, trolejbusu laikam gan nebija mazāk kā dienā. «Droši vien tāpēc,» Igors Savovičs prātoja, «ka trolejbusu maršruti krietni vien garāki par tramvaju maršrutiem. Uz nomali taču var tikt vienīgi ar trolejbusu.» Tumsā viņš apmaldījās, tāpēc ka no slimnīcas bija iznācis pa svešiem vārtiem, lai nevienu nesastaptu.

Vecmāmuļa Nadežda Georgijevna turējās braši, negribēja, ka mirušo dēlu novietotu morgā, un tagad gaidīja mašīnu, lai slimnīcas svītrainajā pidžamā tērptās Valentinova mirstīgās atliekas aizvestu uz tēva māju Augšāmcelšanās kalnā. Viņa skaļi — pārāk skaļi — teica, ka nedz sēru mītiņa, nedz bēru mielasta nebūs, un vienīgi lūdza ierasties uz apbedīšanu Augšāmcelšanās kapsētā, kur bija Valentinovu dzimtas kapi. Tur atdusējās ne vien Valen-tinovi, bet arī daudzi citi Romskas dekabristi, to dēli un meitas, mazdēli un mazmeitas, dekabristu mazmazdēli un mazmazmei-tas. Kad visi bija aizgājuši, vecmāmuļa atkal pārāk skaļi teica: «Pēdējais Valentinovs.»

Savāda likās šī nakts. Mākoņu nebija, bet nebija arī zvaigžņu, un mēness acīmredzot tikai taisījās lēkt. Tramvaju un trolejbusu kontaktstieņi šķīla dzirksteļu spietus, pilsētas dārzā skanēja par šeiku pārveidota senlaiku romance, un nebija saprotams, kā to bija dabūjuši gatavu. Oda pēc putekļiem, kas klāja papeļu lapas, papeles bija vēl melnākas par tumšajām debesīm, un tikai stumbri trauksmaini balgoja — likās, ka jāiet pa izdegušu mežu. Romā miegaini šņākuļoja tvaikoņi.

Pulksten septiņos vakarā visai satrauktajai pilsētai kļuva zināms, ka Sergejs Sergejevičs Valentinovs pēc pāris nedēļām joprojām ik rītus ar ceļos taisnām kājām kāps lejā no Augšāmcelšanās kalna, lai apsēstos pie galda savā kabinetā ar logiem uz trim pusēm. Profesors Napoļskis, ārstējošā ārste Makejeva, Medicīnas zinātņu akadēmijas korespondētājloceklis pensionārs Naumovs, no kuriem sastāvēja konsilijs, secināja, ka briesmas ir garām. Astotajā vakara stundā Sergejam Sergejevičam atnesa vakariņas, viņš visu ātri un lietišķi notiesāja un pieprasīja kādu detektīvromānu, svēti nosolījies, ka lasot nekustēsies — «zvēru pie savas bārdas!» — negriezīsies uz sāniem. To uzzinājis, atnāca saniknotais profesors Napoļskis, Valentinovu pa draugam nosauca par stulbiķi, grāmatu nedeva, bet jaunās, izbiedētās māsiņas vietā atveda dežurēt pie slimnieka nodaļas virsmāsu — bargu un pēc izskata pat niknu veču.

Līdz pusdeviņiem, pēc vecākās māsas stāstījuma, Valentinovs paklausīgi gulējis uz muguras, reizēm aizsnaudies, bet astoņos četrdesmit četrās minūtēs — māsa bija uzņēmusi laiku — zaudējis samaņu. Skābekļa spilveni, sirds masāža, sešas injekcijas Va-lentinovam ļāva to atgūt, bet profesoru Napoļski galvenais inženieris nepazina, māsu nosauca par Iļju Matvejeviču un atkal iegrima aizmirstībā. Atkal skābeklis, injekcijas, sirds masāža, Va-lentinovs atvēra acis un tūdaļ pasmaidīja. «Vai es ilgi gulēju?» viņš jautāja. «Kur es atrodos?» Jautājumiem patērētā enerģija dārgi maksāja slimajam: viņš atkal krita nemaņā, apklusa, likās, ka vairs neelpo. Pēc tam arī notika tas, ko vecišķā māsa apzīmēja — «sāka posties ceļā». Ar vaska dzeltenām rokām Valentinovs centās noņemt no sejas kaut ko neredzamu, mēģināja saglaust bārdu, saudzīgi — gluži kā zelta puteklīšus — kaut ko notrauca no krūtīm.

Infarkta slimnieks Valentinovs mira savādi — pārāk ilgi. Ap desmitiem no jauna sanāca konsīlijs, kas apjukumā par infarkta nezinātnisko norisi lika lietā visus reanimācijas līdzekļus, no kuriem slimniekam kļuva vēl sliktāk — viņš smaka nost, nenākdams pie samaņas. Tā turpinājās līdz pulksten vienpadsmitiem un piecpadsmit minūtēm, tad Sergejs Sergejevičs pēkšņi sāka atgūt sejas krāsu un mazpamazām arī apzinu — tas konsīlija locekļiem bija kas negaidīts. Tie satraucās un it ka sarunājuši paskatījās uz virsmāsu tā, ka viņa ar visu sparu ietrieca Valentinovā tievu un garu adatu ar adrenalīnu.

— Kur es atrodos?

Valentinovs pazina Napo|ski, uzsmaidīja viņam, korespondētājloceklim Naumovam draudzīgi pamāja ar galvu, pamanījies to pacelt no spilvena, palūdza ūdeni. Padzēries Valentinovs sacīja:

— Es mirstu, draugi... Paņemiet zīmuli un papīru .. . Paldies! Telefons trīs, divdesmit pieci, sešpadsmit... Atkārtojiet. Paldies! Palūdziet pie aparāta Jeļenu Platonovnu. Lai atbrauc. Laika maz!

Telefons bija turpat Valentinova palātā, galvenais inženieris mazliet paslējās, lai redzētu, kā Napoļskis griež numuru. Profesoram griežot ceturto ciparu, Valentinovs iekliedzās, izstiepās, sastinga mierā, neiedomājami ilgi neelpoja, bet pēc tam viņam no krūtīm izlauzās gārdziens, tāda skaņa, kurai nav citas līdzīgas un kuru sauc par pirmsnāves gārdzienu ... Sirds apstājās, acis palika atvērtas. Virsmāsa valdonīgi pastūmusi sānis profesora Napoļska roku, kas dzīrās taustīt mirušajam pulsu, sakārtoja nelaiķa atkārušos žokli un ar otras rokas diviem pirkstiem aizvēra tam acis.

Valentinova māti, Igoru Savoviču, pārvaldnieku Nikolajevu un trīs galvenā inženiera draugus pie mirstošā palātā nelaida, un viņi ar pagājušā gada «Ogoņokiem» un jaunajiem «Zdorovje» numuriem rokā sēdēja mīkstos krēslos dažādos lielās pieņemamās istabas kaktos. Par Valentinova nāvi viņi uzzināja minūtes desmit pēc paša fakta. Pirmais lejā nokāpa vecais korespondētājloceklis, viņš apsēdās krēslā un paņēma no galda žurnālu. Pēc maza brīža nokāpa lejā virsmāsa ar nelielu čemodāniņu rokā, nolika to uz galda un arī apsēdās.

— Aizgāja? — Nadežda Georgijevna klusā bālsī pavaicāja.

— Jā! — virsmāsa atbildēja un, grasīdamās lēkt kājās, pašķielēja uz nelaiķa māti, bet Nadežda Georgijevna teica:

— Pavadiet mani pie dēla.

Igors Savovičs nodomāja: «Tā dzīvē nemēdz atgadīties!»

Vecmāmuļa piecēlās un augšup pavērstu skatienu, taisna kā zaldāts devās uz priekšu — viņa bija tik mierīga, ka bija jābaidās par viņas dzīvību. Māsa, pagrābusi čemodāniņu, metās Nadež-dai Georgijevnai nopakaļ.

— Viņš bija divpadsmit gadus jaunāks par mani, — izbrīnījies teica korespondētājloceklis. — Divpadsmit!

Igors Savovičs nemierīgi atskatījās. Nez no kurienes atskanēja īsi, aprauti sitieni, līdzīgi Morzes ābeces signāliem, grūti bija aptvert, kas tas ir, bet tikt no tiem vaļā nebija iespējams, un līdz pat aiziešanai no slimnīcas Igors Savovičs tā arī nesaprata, kas tur klauvē, no šīs skaņas smeldza deniņos, un, tajā klausoties, viņš gaidīja un gaidīja brīnumu. Kādam vajadzēja pienākt pie viņa, ieskatīties sejā un bargi sacīt: «Ejiet pie tēva!» Taču Igoru Savo-viču neviens neievēroja, bāli un skubīgi cilvēki viņam pārlaida gluži kā mēbelei neko neredzošu skatienu un traucās darīt ar nelaiķi kaut ko vajadzīgu, nepieciešamu un tāpēc jo sevišķi baisu. Pirmajā nakts stundā viņš piecēlās, uz pirkstgaliem zaglīgi izlavījās uz ielas un iešmauca nepazīstamos vārtos.

Igors Savovičs ar abām acīm lūkojās uz papeļu skvēru, kas likās kā izdedzis ugunsgrēkā, bet izskatījās dīvains tāpēc, ka atkailinātie stumbri joprojām palikuši gaiši. Tas bija izskaidrojams vienkārši: uz melno debesu fona papeļu melnā lapotne nebija redzama. Skvērā būtu bijis pavisam baisi, ja aiz papelēm ne-šķindētu tramvaji un trolejbusu riepas nešvīkstinātu asfaltu. No pilsētas dārza deju laukuma arvien vēl skanēja zaimojošā mūzika.

Uz kurieni lai iet? Kur māte? Kur sieva? Kas noticis ar sievastēvu?

«Tas viss ir nieki! Kāda tam visam nozīme!» Klusu jo klusu žūžo neredzamās papeļu lapotnes — tā tas būs vienmēr, mūžīgi mūžos; virs galvas melnais debesu bezdibenis — tas ir bijis, ir un būs; iečiepstas samiegojies putnēns — tā ir mūžības balss. Bet, lūk, Valentinovs nekad vairs nepiezvanīs savam vietniekam, nepasacīs klausulē: «Igor Savovič, ieskrieniet pie manis uz brītiņu.» Droši vien tagad drīz nomirs arī vecmāmiņa, vecais Valen-tinovu nams, kļuvis tukšs, atbalsos katru skaņu tāpat kā bungas svelmainā saulē. Tad Valentinovu namu nojauks, pilsētas arhitekts Romskas plānā — tajā vietā, kur iezīmēts Valentinova nams, — vairs nerakstīs: «Nojaukt aizliegts.» Cauri ir! Valentinovu dzimtas vīriešu atzars apstrupis. Vienīgajam dekabristu dzimtas vīrietim ir Savas Goļcova uzvārds. Vecmāmuļa apglabās dēlu tajā vietā, kuru bija nolūkojusi sev, un skaļi sacīs: «Aizsteidzies priekšā!» Vecmāmuļa cilvēkos neraudās.

Igors Savovičs pārkāpa pāri zemajam skvēra žodziņam un, neskatīdamies apkārt, pārgāja pāri platajai ielai ar tramvaju sliedēm un trolejbusu riepu atstātajām pēdām. Igors Savovičs bija satrauktā, pacilātā, gluži kā alkohola vai narkotiku radītā noskaņā. Viņam taisni vai gribējās, lai zvanīdams virsū uzdrāžas sarkanais tramvajs, krūtīs ietriecas automobiļa vai milzeņa trolejbusa radiators — nāves nav, tā neeksistē. Viņš, Igors Goļcovs, kas, neskatīdamies apkārt, nesteigdamies šķērso ielu, ir nemirstīgs kā debesis vai samiegojušos putnēnu čiepsti. Bet, ja nav nāves, — tātad nav arī dzīves. Ar redzi un dzirdi uztveramais, rokām taustāmais ir sapnis, izdoma, telpiska kinofilma. Viņš nevilšus nodomāja: «Solipsisms!» — bet ap sirdi bija saldi un silti, viņš juta tādu kā skurbumu, miesa izzuda, kļuva caurredzama — gluži kā rentgena apskatē. «Dzīvība un nāve» — nekā tāda nav. Nav arī tā, ko neesošais Igors Savovičs uztver ar savām neesošajām smadzenēm: dzīvības un nāves nav! Tukšums, kosmoss, nedzīvas matērijas valstība. Arī baiļu nav — nevar būt, ja nav nekā ...

Skaitīdams pakāpienus, Igors Savovičs uzkāpa trešajā stāvā, gribēja meklēt atslēgu, bet pārdomāja. Kāpņu laukumiņā dega jo spoža spuldzīte, četru dzīvokļu durvis bija apsistas ar derma-tīnu — brūnu, melnu, zaļu un bāli sarkanu. Viņš atcerējās, ka, iedzīvotājiem ievācoties jaunajā mājā, viņu dzīvoklī iedrāzās briļļains, zinātniska paskata kaimiņš ar bikšturiem un plikās kājās uzrautām rītakurpēm un lietišķā satraukumā uzsauca: «Kaimiņi, dārgie un mīļie kaimiņi, ir priekšlikums mūsu kāpņu laukumiņu padarīt jautrāku. Neapsitīsim durvis ar apnicīgo, brūno derma-tīnu. Vienosimies, kurš apsitīs ar melnu, kurš ar brūnu un tā tālāk ...» Svetlana smējās, bet pārrunās neielaidās.

Igors Savovičs nevienu cilvēku no tiem tur trim dzīvokļiem nepazina, lai gan dažas sejas atcerējās un uz kāpnēm ar šiem cilvēkiem sasveicinājās. Pilsētā viņš kaimiņus nepazina. Kas, piemēram, ir vīrietis bikšturos? Vai viņam jauki sapņi rādās aiz bāli sarkanajām durvīm? Starp citu, kā gan pašlaik var gulēt, kad debesis tukšas kā caura kabata? Igors Savovičs saviebās un, nejuzdams sāpes sakodītajā un pamatīgi asiņojošajā lūpā, sāka pēc kārtas spaidīt visu triju dzīvokļu zvanu pogas. Visas viņš spieda ilgi, droši vien kādu pusminūti, tad atbalstījās pret margām un ņēmās mierīgi gaidīt, kad durvis atvērsies. Pirmais parādījās briļļainais zinību vīrs ar bikšturiem.

— Ak tas esat jūs, kaimiņ? Ar ko ...

— Piedodiet!

Igors Savovičs klusēja. Viņš klusēja arī tad, kad divās pārējās durvis parādījās sieviete un jauns cilvēks sarkanā pidžamā.

— Kas noticis?

— Jūs zvanījāt?

Apmainījušies skatieniem, tie arī apklusa. Kaimiņi Igora Sa-voviča acu priekšā visi dubultojās un trīskāršojās, lūpas viņam drebēja, tātad Igors Savovičs dzīrās raudāt, tikai līdz šim nebija to atskārtis. Beidzot briļļainais un skolotais, mēmam klusumam valdot, bez trokšņa iznāca laukā, apstājās līdzās Igoram Savo-vičam un, nebilzdams ne vārda, kādu brīdi tā pastāvēja.

— Piedodiet! — Igors Savovičs teica. — Pats nezinu, ko daru.

— Atļaujiet, es jums palīdzēšu, — teica briļļainais kaimiņš. — Jums roka netrāpa kabatā ... Jums vajadzīgas dzīvokļa atslēgas? Te tās ir . ..

Priekšnamā apņēma naksnīgs siltums, klusums un gaisma; ap gaismas ķermeņiem riņķoja sīki naktstaurenīši, spogulī sārtojās labi saskatāmas krāsotu lūpu atstātas pēdas — noslēpumainas, neizprotamas — gluži kā pūdera punktiņi uz dāmu spogulīšiem.

— Sēžat? — ieiedams viesistabā, viņš noprasīja mātei un sievai. — Es noņemšu kaklasaiti un arī. .. apsēdīšos.

Atpogātā kreklā viņš atgriezās kabinetā, apsēdās, atbalstīja zodu delnās.

— Valentinovs nomira, — viņš teica. — Vai dzirdējāt, Valentinovs nomira! — Un pēkšņi sarosījās. — Jā, Svetlana, tev arī būs jāiet uz izvadīšanu — katrā ziņā, katrā ziņā!

Sieviete pelēkajā kostīmā un baltajā blūzē ar melnu tauriņu, kādas nēsā slavenas aktrises, bija Igora Savoviča Goļcova māte. Viņai nepiestāvēja iedegums, dienvidos māte kā prazdama glāba seju no saules, tomēr mazliet bija iedegusi, un tas viņai manāmi nāca par ļaunu. Šobrīd, tas ir, šodien, Igora Savoviča māte bija nedabiski bāla un tādēļ sevišķi skaista — gan lielās, pelēkās acis, gan maigie vizmojošo uzacu loki, gan klasiskais sejas ovāls. Viss viņai bija savā vietā . .. Sieviete pelēkajā kostīmā, lakādas kurpēs, ar milzīgo matu ērkuli bija Igora Savoviča Goļcova māte, un viņš to mīlēja tā, kā māti var mīlēt labs, gudrs dēls pateicībā par tās mīlestību. Igors Savovičs mīlēja mātes zemo aktrises balsi, viņas paradumu enerģiski un jautri apraut garo vārdu galotnes, viņam patika nolūkoties, kā māte iet, sēž un stāv. Un arī šobrīd, redzēdams māti bālu, satriektu līdz apjukumam, droši vien līdz panikai, bet ārēji apvaldītu un pat it kā miegainu, viņš to mīlēja tikpat stipri kā agrāk, pat varbūt vēl vairāk, jo māte bija un palika vienīgais tuvais cilvēks, kura priekšā nav kauns nokrist uz ceļiem un izraudāties kā bērnībā. Igors sērodams sēdēja mātei iepretī, un viņam acīs bija asaras, kad viņš noprasīja:

— Mamm, kā gan tas varēja notikt, mamm? Kāpēc trīsdesmit gadus ... — Nepabeidzis viņš piespieda rokas pie krūtīm. — Tu taču to negribēji, mamm, tu to nevarēji gribēt...

Igors Savovičs raudāja, taupīdams asaras: klusēdams tās rija, ādamābols krampjaini kustējās, seja bija gandrīz sausa. Kad viņš apklusa, atskanēja Svetlanas balss:

— Papum izteica stingro rājienu ar ierakstu ...

Viņš pagrieza galvu, lai redzētu sievu, bet Svetlana sēdēja viņam aiz muguras, skatienam to slēpa augstā krēsla atzveltne, un Igors Savovičs nolēma, ka gan jau pagūs paskatīties uz viņu.

— Stingrais rājiens ar ierakstu uzskaites kartītē ir bargs sods! — Jeļena Platonovna teica. — Parasti tam seko atbrīvošana no ieņemamā amata ...

Sieviete, kura nekad nekļūdījās un kurai vienmēr bija taisnība, nevarēja ciest, ja kādā jautājumā trūkst īstas skaidrības.

SATURS

Pirmā nodaļa

Dēls.......

Ārsti.......

Tēvs.......

Otrā nodaļa

Draugi ......

Sieviete......

Trešā nodaļa

Darbs.......

Dzimšanas diena ....

Ceturtā nodaļa

Komandējums.....

Nelaime......

Pirmā izšķirošā diena

Piektā nodaļa

Izmeklēšanā esošais Draugi un ienaidnieki

Dēls.......

Otrā izšķirošā diena .

Sestā nodaļa

Dzīvesbiedri.....

Trešā izšķirošā diena .

Septītā nodaļa Sievastēvs......

Astotā nodaļa

Tēvs, māte, dēls ....

Vīrs un sieva.....

Igors Goļcovs ....

Виль Липатов СЫН, МУЖ, зять...

(Игорь Саввович)

Роман

Рига «Лиесма» 1984 На латышском языке Перевела с русского И. Берзкалне Художник Ю. Петрашкевичс . На четвертой странице обложки: фотопортрет В. Липатова

И Б № 3768 Vijs Ļipatovs DELS, VIRS, ZNOTS . . .

(Igors Savovičs)

Vāka 4. lappusē V. Ļipatova fotoportrets Redaktore M. Priedniece Mākslinieciskais redaktors I. Zvagūzis Tehniskā redaktore S. Juškeviča Korektore A. Giptere

Nodota salikšanai 02.06.83. Parakstīta iespiešanai 18.11.83. Formāts 60X84/16. Importa papīrs. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 19,07 uzsk. iespiedi.; 19,53 uzsk. krāsu nov.; 23,68 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Pasūt. № 771. Cena 1 rbl. 50 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047, Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 6/31628/Dt-88. Iespiesta LKP CK izdevniecības tipogrāfijā, 226081, Rīgā, Balasta dambī 3.

1

Uzvārds Seļezņovs atvasināts no vārda селезень (kr. vai.) — pīļtēviņš. Igors Savovičs to aizstāj ar citiem līdzīgiem, no putnu nosaukumiem atvasinātiem uzvārdiem. (Tulk.)

2

Mīļākais, kuru uztur sieviete. (Tulk.)

3

Голец (kr. vai.) — šmerliņš. (Tulk.)

Content

Ļipatovs Vils Dēls, vīrs, znots... (Igors Savovičs)

Pirmā nodaļa DĒLS

ĀRSTI

Otra nodaļa DRAUGI

SIEVIETE

Trešā nodaļa DARBS

DZIMŠANAS DIENA

Ceturtā nodaļa KOMANDĒJUMS

NELAIME

PIRMĀ IZŠĶIROŠĀ DIENA

Piektā nodaļa IZMEKLĒŠANĀ ESOŠAIS

DRAUGI UN IENAIDNIEKI

DĒLS

OTRĀ IZŠĶIROŠĀ DIENA

Sestā nodaļa DZĪVESBIEDRI

TREŠĀ — IZŠĶIROŠĀ DIENA

Septītā nodaļa SIEVASTĒVS

Astotā nodaļa TĒVS, MĀTE, DĒLS

VĪRS UN SIEVA

IGORS GOĻCOVS

SATURS

1