Beks Aleksandrs

Volokolamskas šoseja

Aleksandrs beks

Volokolamskas šoseja

«Ja cilvēkam ir izdevība novērot kaut ko ārkārtēju, piemēram: ugunsvēmēja kalna izvirdumu, kas aprok ziedošus ciematus, apspiestas tautas sacelšanos pret visuvarenu valdnieku vai ari neredzētu un mežonīgu tautu iebrukumu dzimtajā zemē, — tad aculieciniekam vajag to visu uzrakstīt. Bet, ja viņš nav vingrinājies rakstu mākslā, viņam vajag pastāstīt savas atmiņas pieredzējušam rakstu pratējam, lai tas izliktu uz papīra stāstīto par mācību mazdēliem un mazmazdēliem.»

V. Jans, «Čingizhans»

PIRMAIS STĀSTS

.

CILVĒKS BEZ UZVĀRDA

1

Sinī grāmatā es esmu tikai apzinīgs un centīgs pierakstītājs. Tā radās šādi.

2

—           Nē, — Baurdžans Momiš-Uli skarbi atcirta, — es nekā jums nestāstīšu. Es neciešu tos, kuri par karu raksta pēc citu nostāstiem.

—   Kādēļ?

Viņš atbildēja ar pretjautājumu:

—    Vai jūs zināt, kas ir mīlestība?

—    Zinu.

—           Pirms kara arī man likās, ka zinu. Es mīlēju sievieti, es izjutu kaisli, bet tas ir nieks salīdzinājumā ar to mīlestību, kas rodas kaujā. Karā, kaujā, dzimst pati dziļākā mīlestība un pats kvēlākais naids, par ko nav ne jausmas cilvēkiem, kas to nav pārdzīvojuši. Bet vai jūs saprotat, kas ir iekšējā cīņa, kas ir sirdsapziņa?

—   Saprotu, — mana atbilde vairs neskanēja tik pārliecināti.

—           Nē, jūs to nesaprotat. Jūs nezināt, kā plūcas, kā cīnās divas jūtas: bailes un sirdsapziņa. Visnegantākie zvēri nespēj tik nikni plosīties kā šīs divas jūtas. Jūs izprotat darba cilvēka sirdsapziņu, vīra sirdsapziņu, bet jūs nepazīstat karavīra sirdsapziņu. Vai jūs kādreiz esat sviedis granātu ienaidnieka blindāžā?

—    Nē.

— Nu kā tad' jūs rakstīsiet par sirdsapziņu? Kareivis uzbrūk kopā ar rotu, uz viņu šauj no ložmetēja, blakus krīt biedri, bet

viņš lien un lien uz priekšu. Paiet stunda — sešdesmit minūtes. Minūtē sešdesmit sekundes, un katrā sekundē viņu var simtreiz nogalināt. Bet viņš lien uz priekšu. Tā ir karavīra sirdsapziņa! Un prieks? Vai jūs zināt, kas ir prieks?

—   Kā rādās, tad nezinu arī to, — es teicu.

—   Pareizi! Jūs pazīstat mīlestības prieku un varbūt arī radošo prieku. Droši vien sieva dalījās ar jums savos mātes priekos. Bet kurš nav izjutis prieku par uzvarētu ienaidnieku, kaujas varonības prieku, tas nav izjutis pašu lielāko, pašu brāzmaināko prieku. Kā tad jūs par to rakstīsiet? Mēģināsiet izdomāt?

Uz galda atradās žurnāls, kurā bija iespiests apraksts par panfiloviešiem, par tā paša pulka karavīriem, kurus komandēja Baurdžans Momiš-Uli.

Viņš spēji pievilka žurnālu pie lampas — visas viņa kustības bija straujas, straujas pat tad, kad viņš aizsmēķējis nosvieda sērkociņu, — pašķirstīja, noliecās pār atvērto lappusi un pagrūda prom.

—   NeVaru lasīt! — viņš noteica. — Karā esmu lasījis grāmatu, kas ir uzrakstīta nevis ar tinti, bet ar asinīm. Pēc tādas grāmatas nevaru ciest šādus sacerējumus. Bet ko tad jūs varēsiet uzrakstīt?

Es mēģināju strīdēties pretī, taču Baurdžans Momiš-Uli palika pie sava.

—   Nē! — viņš atcirta. — Es ienīstu melus, bet jūs neuzrakstīsiet patiesību. *

3

Mēs iepazināmies tā.

Es ilgi meklēju cilvēku, kas varētu pastāstīt par Maskavas aizstāvēšanu, — cilvēku, kura stāstījums aptvertu operācijas ieceri un jēgu ufi vienlaikus rādītu kauju, kur viss tiek pārbaudīts un izšķirts.

Es neaprakstīšu šos meklējumus. Pastāstīšu tikai pašu nepieciešamāko.

Pētīdams materiālus, es zināju, ka 1941. gada oktobrī un novembri, uzbrukdams Maskavai un mēģinādams ielenkt mūsu H-ilvaspilsētu, pretinieks tanī pašā laikā lauzās uz mērķi arī l.īisn.i virzienā, dodams galveno triecienu pa Volokolamskas, l«i ļ»cc lam .111 pa Ļeņingradas šoseju.

Oktobra bargajās dienās, kad vācieši pārrāva fronti pie Vjazmas un ar tankiem, motocikliem, smagajiem automobiļiem virzījās uz Maskavu, 316. strēlnieku divīzija, -kas tagad pazīstama kā ģenerālmajora Panfilova 8. gvardes divīzija, nosedza pieejas Volokolamskas šosejai. Uzsākdams otru uzbrukumu Maskavai novembrī, pretinieks dzina ķīli tanī pašā virzienā, kur atkal cīnījās panfilovieši. Septiņas dienas ilgajā kaujā pie Krjukovas, trīsdesmit kilometrus no Maskavas, panfilovieši kopā ar citām Sarkanās Armijas daļām noturēja vāciešu spiedienu un atsita ienaidnieku.

Es devos pie panfiloviešiem un, vēl nezinādams ne vārdu, ne ari dienesta pakāpi tam cilvēkam, kurš man izklāstīs divus mēnešus ilgās kaujas vēsturi, ticēju: es viņu atradīšu.

Un es tiešām atradu.

Tas bija Baurdžans Momiš-Uli, kurš Maskavas kauju laikā bija vecākais leitnants, bet tagad, pēc diviem gadiem, gvardes pulkvedis.

4

Iepazīstoties viņš nosauca savu vārdu. Slikti sadzirdējis, es pārjautāju.

—   Baurdžans Momiš-Uli, — viņš atkārtoja vārdu pa vārdam.

Balsī es saklausīju dīvainu pieskaņu, un man tobrīd likās, ka

viņš ir sapīcis. Laikam viņam patīk, es nodomāju, ka viņu saprot uzreiz.

Pēc korespondenta paraduma, es izvilku piezīmju grāmatiņu.

—   Piedodiet, kā rakstāms jūsu uzvārds?

Viņš atbildēja:

—   Man nav uzvārda.

Es jutos pārsteigts. Viņš teica, ka tulkojumā Momiš-Uli nozīmējot Momiša dēls.

—          Tas ir mans tēva vārds, — viņš turpināja. — Baurdžans — vārds. Bet uzvārda nav.

Viņa sejā nebija sapņaina lieguma, kas esot raksturīgs Austrumiem, kā pieņemts domāt. Ir daudzas sejas, kas šķiet it kā tēlnieka veidotas — reizumis ar mīlestību, rūpīgi, reizumis atkal, tā sakot — šā un tā. Baurdžana Momiš-Uli seja atgādināja kokgriezumu, nevis veidojumu. Tā šķita izgrebta no bronzas vai kodinātā ozola ar kadu ļoti asu griežņi, kas nav radījis nevienas maigi noapaļotas līnijas.

Šī seja man atgādināja kādu bērnības atmiņu. Uz Maina Rida vai Fenimora Kupera rakstu cietajiem zilajiem vākiem bija iespiests kalsena indiāņa profils. Man likās, ka Baurdžana profils ir līdzīgs šim reljefam.

Mongoliski melnīgsnējā seja ar paplatiem vaigu kauliem un neparasti lielām melnām acīm bieži vien likās neizdibināmi mierīga, it īpaši dusmās. Savus spīdīgi melnos matus, kas tiepīgi neklausīja sukai, Baurdžans pa jokam sauca par krēpēm.

Klausīdamies es vēroju viņu. Šis kazahs brīvi pārvaldīja bagāto krievu valodu. Pat satraukuma brīžos viņš atrada pareizos vārdus un izteicienus. Tikai reizumis šķita, ka viņš tīšām runā lēni. Vēlāk es ievēroju, ka vārdi plūda ātrāk, ja viņš runāja kazahu valodā.

Paņēmis papirosu un ar skaļu knakšķi aizvāzis etviju, viņš iecirtīgi nobeidza:

'— Ja jūs tomēr kādreiz par mani rakstīsiet, sauciet mani kazahiski — Baurdžans Momiš-Uli. Lai būtu zināms: tas ir kazahs, tas ir gans, kurš dzenājis aitas pa stepi; tas ir cilvēks, kuram nav uzvārda.

5

Jau iepazīšanās pirmajā vakarā man laimējās dzirdēt, kā Baurdžans Momiš-Uli aprunājās ar komandieriem, kuri nule bija ieradušies pulkā un karu vēl nepazina.

Viņš runāja par karavīra dvēseli. Lēnām izvērsdams savu domu, viņš, starp citu, pastāstīja par kādu kauju pie Volokolamskas šosejas.,

Man nodrebēja sirds. Atri izrāvis bloknotu, es sāku steidzīgi pierakstīt. Vēl neticēdams veiksmei, biju uzminējis: lūk, kur ilgi gaidītā stāstījuma lappuses. Izdevīgā brīdī pēc pārrunām es palūdzu, lai Baurdžans Momiš-Uli izstāsta no sākuma līdz beigām, kā noritēja kauja pie Volokolamskas šosejas.

— Nē, — Baurdžans Momiš-Uli atbildēja, — es jums nekā nestāstīšu.

Lasītājs jau zina mūsu tālāko sarunu.

6

Es biju pārliecināts, ka Baurdžans Momiš-Uli šinī gadījumā rīkojās netaisni. Es gribēju tikai to pašu, ko viņš, — patiesību. Taču viņa spriedumi par cilvēkiem — īpaši par tiem, kuri nebija izbaudījuši karavīra likteni, — nereti bija pārlieku dzēlīgi. Tas laikam zināmā mērā bija izskaidrojams ar Baurdžana jaunību. Tanīs dienās, kad mēs iepazināmies, viņam apritēja trīsdesmit gadu.

Tik strupi noraidīts, es vairs neuzmācos, bet daudzas dienas pavadīju kopā ar Baurdžanu.

Viņam" patika stāstīt, un viņš to prata. Katrā izdevīgā brīdī es pacietīgi pierakstīju. Viņš pierada pie manis.

Baurdžana draugi man izstāstīja viņa dzīves gājumu. Skolā viņam bijušas divas iesaukas: Lielacainais un Šan-Times. Otrā iesauka burtiskā tulkojumā nozīmē: putekļiem neaizsniedzamais. Tā saukts leģendārais zirgs, kurš auļojis tik ātri, ka pat putekļi, kurus sacēluši pakavi, neesot to skāruši.

Pienāca brīdis, kad es teicu Baurdžanam:

—   Es tomēr par jums rakstīšu. Un kaut kādā sakarībā noteikti pieminēšu, ka skolā jūs bijāt Šan-Times.

Viņš pasmaidīja. Smaids viņu pārvērta. Bargā seja pēkšņi kļuva bērnišķīga.

—   Bet jūs esat artilērijas zirgs, — viņš laipni atbildēja. — Neapvainojieties, tas ir kompliments. Artilērijas zirgs iet lēnām, to ir grūti pagriezt, bet pagriezdamies tas velk līdz arī lielgabalu. Jūs esat mani pagriezis … Es izstāstīšu visu, ko jūs vēlējāties. Bet ar vienu norunu . . .

Drusku atliecies, viņš izrāva no maksts zobenu. Zemajā, drēgnajā zemnīcā, kuru skopi apgaismoja maza lampiņa bez cilindra, pazibēja spožais izrakstītais asmens.

—    Norunāsim tā, — viņš turpināja. — Jums ir jāuzraksta patiesība. Uzrakstīto grāmatu atnesiet man. Es izlasīšu pirmo nodaļu, teikšu: «Slikti, samelots! Lieciet uz galda kreiso roku!» Cirtīšu ar zobenu! Kreisā roka nost! Izlasīšu otru nodaļu: «Slikti, samelots! Lieciet uz galda labo roku!» Cirtīšu ar zobenu! Labā roka nost! Vai esat ar mieru?

—    Esmu ar mieru, — es atbildēju.

Mēs abi sapratām joku, tomēr nesmaidījām.

Platās melnās nemongoliskās acis vērīgi ielūkojās manī.

—   Labi, — viņš teica. — Lieciet papīru uz galda, ņemiet zīmuli! Rakstiet: «Pirmā nodaļa. Bailes.»

BAILES

1

—   Rakstiet, — teica Baurdžans Momiš-Uli: — «Pirmā nodaļa. Bailes.»

Padomājis viņš piebilda:

—    «Nepazīdami bailes, panfilovieši metās pirmajā kaujā . ..» Kā jums liekas — vai būtu piemērots sākums?

—   Nezinu, — es nedroši atzinos.

—    Tā raksta literatūras jefreitori, — viņš skarbi noteica. — Šinīs dienās, kamēr dzīvojāt šeit, es tīšām liku vadāt jūs pa tādām vietiņām, kur reizumis izsprāgst divas trīs mīnas, kur svilpo arī lodes. Es gribēju, lai jūs izjustu bailes. Varat to neapliecināt, es zinu arī bez atzīšanās, ka jums nācās pārvarēt bailes.

Tad kālab gan jūs un jūsu biedri sacerētāji iedomājaties, ka tie, kas karo, ir kādi pārdabiski cilvēki, nevis tādi paši kā jūs? Kālab jūs iedomājaties, ka zaldātam nav cilvēcisku jūtu, kādas piemīt jums? Varbūt jūs domājat, ka viņš pieder zemākai sugai? Vai ari, gluži otrādi, ir kaut kāds augstāks radījums?

Varbūt, jūsuprāt, varonība ir dabas dāvana? Varbūt mantzinis kopā ar šineļiem izsniedz ari bezbailību, atzīmējot sarakstā «saņemts», «saņemts»?

Es esmu jau diezgan ilgi frontē, esmu kļuvis par pulka komandieri, un, liekas, man ir pamats apgalvot: tā tas nav!

Ko vācieši cerēja, iebrukdami mūsu milzīgajā valstī? Viņi bija pārliecināti, ka tanku kolonu priekšgalā uz austrumiem karagājienā kopā ar viņiem dosies arī ģenerālis Bailes, kuram padosies vai arī no kura bēgs viss dzīvais.

Mūsu pirmā kauja, kas notika tūkstoš deviņi simti četrdesmit pirmajā gadā, naktī no piecpadsmitā uz sešpadsmito oktobri, bija arī cīņa pret bailēm. Bet pēc septiņām nedēļām, kad mēs atsitām vāciešus no Maskavas, viņiem līdzi muka arī ģenerālis Bailes. Beidzot arī viņi uzzināja, varbūt pirmo reizi šinī karā, ko nozīmē, kad bailes dzenas pakaļ.

2

Līdz oktobra vidum, līdz brīdim, kad sākās cīņa Maskavas pievārtē, mēs nebijām piedalījušies kaujās. Izbraukuši no Kazahstānas, pusotra mēneša nodzīvojām Ļeņingradas apgabala purvos, trīsdesmit četrdesmit kilometrus no frontes, tā saucamajā aizsardzības otrajā līnijā, skaitīdamies Virspavēlnieka rezervē.

Sestā oktobra rītā es saņēmu pavēli: sacelt bataljonā trauksmi un doties uz tuvāko dzelzceļa piestātni. Tur mūs jau gaidīja apsildāmie preču vagoni un platformas. Izvietojušies mēs naktī devāmies ceļā.

Uz kurieni? Pat man, bataljona komandierim, līdz zināmam laikam tas palika noslēpums. Šķita, ka mēs nebraucam vis uz fronti, bet prom no frontes. Neapstādamies citās pieturās, vilciens traucās uz mezgla staciju Bologoji.

Pa ceļam paziņoja, ka Bologojē mums būs sagatavotas pusdienas. Bet kaut kas steidzināja, kaut kas dzina mūsu ešelonus. Pusdienas nepaspēja izsniegt. Pāris minūšu laikā tika apmainītas lokomotīves. Svilpiens — un atkal ceļā!

Visi ar interesi gaidīja, uz kurieni pagriezīsimies no Bologojes. Drīz vien noskaidrojās: uz Maskavu.

Ar pusotras vai divu stundu starplaiku cits aiz cita uz turieni traucās mūsu trīssimt sešpadsmitās strēlnieku divīzijas ešeloni, nepamazinot ātrumu pieturas vietās.

Kālab, kāda iemesla dēļ mūs pārvieto?

Nav zināms.

Kādēļ traucamies ar tādu ātrumu? Kurp, pa kuru ceļu brauksim no Maskavas? Kur apstāsimies?

Nav zināms, nav zināms.

Neparasti ātrais brauciens visos radīja satraukuma pilnu pacilātību. Domājām: beidzot būsim frontē, beidzot ķersimies pie lietas, iesim kaujā!

3

Septītā oktobrī mēs izkāpām no ešelona mežā netālu no Volokolamskas, simt divdesmit kilometrus rietumos no Maskavas.

Mani izsauca pie pulka komandiera uz staciju.

Atceros kniedētos pazemos torņus, kas stāvēja netālu no dzelzceļa stigas un bija nokrāsoti ar zaļiem un pelēkiem maskēšanas plankumiem. Tās bija benzīna tvertnes.

Vai gan es vārēju iedomāties, ka drīz vien ieraudzīšu drūmās oktobra debess fonā, kā šie dzelzs torņi vienā rāvienā lēnām pacelsies un, it kā vienu brīdi pakārušies gaisā, sabruks bez rībiena, kas atskanēja vēlāk, bez liesmas un dūmiem, kas pēcāk aizsedza visu apvārsni?

Tuvodamies stacijas ēkai — vēlāk no tās palika pāri tikai vaļēja ķieģeļu kaste ar sodrēju astēm virs tukšajiem logiem, — es iztālēm pamanīju garu sastāvu ar platformām, uz kurām bija novietoti lielgabali.

Mani kāds sauca. Pie vilciena es ieraudzīju mūsu artilērijas pulka komandieri pulkvedi Maļiņinu.

—   Papriecājies nu, atkritēj, — viņš teica. — Vai nav labi?

Viņš sauca mani par atkritēju kopš tās dienas, kad uzzināja,

ka es, būdams artilērists, baterijas komandieris, pēc paša neatlaidīga lūguma biju pārgājis kājniekos.

Lielgabali bija tieši no rūpnīcas, noziesti ar biezu tavota kārtu, kas virspusē kļuvusi tumša. Tie bija nule saņemti pa-, pildus mūsu divīzijas artilērijai.

—    Oho, — es iesaucos, — ir pat smagie!

—    Šos begemotus novietosim kā cietokšņa lielgabalus . .*.

—    Vai tad mēs šeit uz ilgu laiku?

—    Droši vien pārziemosim.

Es jutos vīlies. Tātad atkal mēs stāvēsim aizmugurē, atkal rezervē.

Es nezināju, ka tālu priekšā, aiz Vjazmas, vācieši pārrāvuši fronti, kas sargāja Maskavu, ka pirms četrām djenām Hitlers pavēstījis pa radio pasaulei: «Sarkanā Armija iznīcināta, ceļš uz Maskavu vaļā.»

Bet Maskava tanī laikā steidza radīt jaunu fronti simt divdesmit — simt piecdesmit kilometru no pilsētas pozīcijās, kas iegāja vēsturē ar nosaukumu «galvaspilsētas tālā pievārte». No Maskavas stacijām bez runām un orķestriem uz fronti devās komunistiskie bataljoni civiltērpos, saņemdami ieročus un formu pa ceļam9 ; Vienu vai divas dienas pirms mūsu ierašanās kravas mašīnās caur Volokolamsku uz Maskavas jūru bija pārsviesta Augstākās Padomes kājnieku skola; tai sekoja Maskavas Sarkankarogotā artilērijas skola ar mācību lielgabaliem. Maskava sūtīja pretī ienaidniekam svaigus spēkus un apbruņojumu, to skaitā arī šos lielgabalus.

Pulka štābā apliecināja to pašu: divīzijai pavēlēts pieņemt un iekārtot aizsardzības līniju Volokolamskas rajonā. Man ierādīja mana bataljona joslu.

4

Vakarā mēs devāmies nakts pārgājienā uz Ruzas upi trīsdesmit kilometrus no Volokolamskas.

Dzīvodams Dienvidkazahstānā, es biju pieradis pie vēlas ziemas, bet šeit, Maskavas tuvumā, oktobra sākumā naktīs jau sala. Rītausmā pa uzsalušo ceļu, pa sacietējušajiem izdangātajiem dubļiem mēs sasniedzām Novļanskas ciemu, kas bija pati lielākā apdzīvotā vieta mūsu bataljona iecirknī.

Tūlīt ievēroju ne visai augsta zvanu torņa siluetu melnojam pret pelēkajām debesīm.

Atstājis bataljonu ciema tuvumā mežā, es ar rotu komandieriem devos uz rekognoscēšanu.

Manam bataljonam bija jāieņem septiņi kilometri gar līkumainās Ruzas krastu. Pēc mūsu reglamentiem kaujā tāds iecirknis ir par lielu pat pulkam. Tomēr tas neuztrauca. Es biju pārliecināts, ka tad, ja pretinieks tiešām kādreiz atnāks līdz šejienei, mūsu septiņos kilometros to sagaidīs nevis bataljons, bet pieci vai desmit bataljoni. Es domāju, ka ar tādu aprēķinu arī vajag ierīkot nocietinājumus.

Negaidiet no .manis dabas aprakstus. Es nezinu, vai ainava, kas pavērās mūsu skatienam, bija vai nebija skaista.

Uz pašaurās un lēnās Ruzas tumšā spoguļa, kā izsakās topogrāfi, klājās lielas, it kā izgrieztas lapas, uz kurām vasarā droši vien ziedēja baltās ūdensrozes. Varbūt tas ir skaisti, bet es pamanīju tikai vienu: nejauka upele, sekla, pretinieks var ērti pārcelties tai pāri.

Tomēr mūsu puses krasta nogāzes bija padarītas tankiem nepieejamas: spīdēja nesen raktais māls, tur vēl varēja redzēt lāpstu griezuma vietas, līdz pat ūdenim bija izveidota vertikāla krauja, kuru militārā valodā sauc par eskarpu.

Aiz upes tālu skatienam pavērās klaji lauki un atsevišķi mežu masīvi vai, pareizāk, mežu joslas. Vienā vietā, drusku sānis no Novļanskas, pretējā pusē mežs pienāca gandrīz līdz pašam krastam. Tanī varbūt bija viss, ko varētu vēlēties mākslinieks, kas glezno Krievijas rudenīgo mežu, bet man šis izvirzījums likās pretīgs: paslēpjoties no mūsu uguns, pretinieks tur visērtāk varēja sakoncentrēt savus spēkus triecienam.

Pie velna šīs priedes un egles! Izcirst tās! Atvirzīt mežu no upes!

Kaut arī neviens no mums, kā jau teicu, tuvākajā laikā

negaidīja šeit kaujas, tomēr mums tika dots uzdevums: iekārtot aizsardzības pozīcijas, un pavēli vajadzēja izpildīt pēc vislabākās sirdsapziņas, kā tas pienākas Sarkanās Armijas virsniekiem un kareivjiem.

5

Pirmie atkāpšanās vēstneši parādījās nākamajā dienā: nāca iedzīvotāji, kaut kur pametuši visu iedzīvi; starp tiem gadījās arī sīkās grupās no aplenkuma izkļuvuši kareivji.

Pirmo reizi šos klaidoņus karavīru šineļos sastapu pie bataljona virtuves.

Viņi sildījās pie ugunskura. Viņos ziņkārīgi lūkojās pavecais saimniecības vada komandieris leitnants Ponomarjovs, kurš pirms kara bija ne visai lielas celtniecības organizācijas direktors. Bija sapulcējušies arī pavāri un kareivji, kuri todien strādāja virtuvē.

Ponomarjovs nokomandēja «Mierā!» un steidzās man pretī ar ziņojumu.

Es pašķielēju uz tiem, tur pie ugunskura: viens otrs piecēlās, dažs tikai pakustējās.

—    Kādu ļaužu? — es jautāju.

Mazs bakurētains sarkanarmietis pienāca man klāt no ugunskura.

—   No aplenkuma, biedri vecāko leitnant!

Tanī rītā es pirmo reizi dzirdēju šo vārdu.

—    Kāds aplenkums? Kur?

—          Pie Vjazmas, biedri vecāko leitnant… Tagad viņš dzenas uz šejieni.

—   Kas?

—    Nu, taču zināms, kas .. . vācietis …

—   Vai jūs viņu redzējāt?

—           Kur tu viņu redzēsi? Ber mīnas kā zirņus … Vai atkal dzenas ar tankiem pa šosejām un šauj uz visām pusēm.

—   Vai tankus redzējāt?

—           Biedri vecāko leitnant, kino zālē var skatīties uz tankiem, cik patīk… Bet te skatīšanās nav ne prātā! Kad tas rēc un šauj uz visām pusēm, viss sagriežas acu priekšā, dienas gaismu neredz.

—    Kur šautene?

—          Tā man ir kārtībā… Tikai atvainojos, biedri vecāko leitnant, nav tīrīta …

—    Uz kurieni tad jūs ejat?

—            Uz Maskavu, uz formēšanos … Mēs gājām veicīgi, daudziem aizsteidzāmies priekšā. Lai izvestu, es, biedri vecāko leitnant, uzmetos viņiem par priekšnieku … Stāsta, ka Maskava turēšoties. Tūlīt iesim tālāk… Te mums nav ko gurķoties, drīz tie būs klāt… Biedri vecāko leitnant, vai atļausiet paēst pusdienas no jūsu katla?

īpaši briesmīga likās vaļsirdība, ar kādu mazais bakurētainais kareivis atzinās bēgšanā. Viņu klausījās ar aizturētu elpu.

Es atkal paskatījos uz viņa «karaspēku». Visi sen nebija skuvušies, sen nebija mazgājušies, tālab sejas bija ieguvušas vienādu pelēcīgu nokrāsu. Uz zābakiem un stilbtiņiem pie uguns bija sažuvuši nenoslaucītie dubļi. Nevienam nebija zīmotņu uz ; šineļiem.

—   Vai visi ierindnieki? — es jautāju.

Bija jūtams apjukums. Tad viens piecēlās. Tas bija gadus 'divdesmit divus vecs puisis ar apmulsušām, skumjām acīm.

—   Es esmu leitnants, vada komandieris, — viņš teica.

Nezinu, varbūt seja man neizmainījās, bet iekšēji es sarāvos

kā no sitiena: kā tad tā, vada komandieris, leitnants, Sarkanās Armijas virsnieks bēg no frontes kopā ar sarkanarmiešiem pieredzējuša karavīra vadībā?

Tanī brīdī pavārs atnesa no aplenkuma nākošajiem kastroli ar karstu viru.

—          Ēdiet, — viņš teica. — Tagad jau nepazudīsiet, esat iznākuši pie savējiem … Ieturieties!

Es uzkliedzu:

—          Piecelties! Leitnant Ponomarjov! Arestēt dezertierus! Atņemt ieročus!

—   Šauteni gan es neatdošu, — bakurētainais kareivis teica.

—   Klusēt! Leitnant Ponomarjov, izpildiet pavēli!

Vēl nebiju visu pateicis, kad pamanīju, ka Ponomarjovs lūkojas kaut kur man garām, izbrīnā uzraucis uzacis.

Es atskatījos. Uz bataljona virtuves pusi gurdi vilkās kādi 'desmit cilvēki, ar šineļiem mugurā, ar šautenēm un bez šautenēm. Daži bija uzslējuši apkakles, rokas iebāzuši kabatās. Pie imanis tā nedrīkstēja staigāt. Pat iztālēm bija skaidrs: tie nav no mana bataljona.

Viņi pienāca mums klāt.

—   Kādu ļaužu? — es jautāju.

Un saņēmu atbildi:

—    No aplenkuma, biedri vecāko leitnant.

Tanī dienā, kā parasts, es pārbaudīju mūsu bataljona iecirkni no viena gala līdz otram.

Bija salts, vējains laiks. Rets dzeļošs sniegs kā ledus putraimi bira zālē, starp uzartās zemes sacietējušajiem kukuržņiem sakrājoties mazās baltās lāmās. Bija pusdienas laiks. Karavīri ieturēja maltīti aizvējā — vēl nepabeigtajos ierakumos vai arī aiz izraktā māla kaudzēm.

Iedams pa līniju, ko iezīmēja zemē iedurtās lāpstas, es dzirdēju sarunu:

—          Nē, zēni, no turienes, kur jūs gaidāt, viņš neuzbruks . . .. Viņš nemīl līst tur, kur gaida

Šķindēja karotes. Bedrē aiz uzbēruma pusdienoja.

—    Bet ko tad viņš mīl?

Pēc izrunas es sapratu: to jautāja kazahs.

—   Apies — un cauri. . . Un tad tu uzzināsi, ko viņš mīl.

Un atkal kazahs:

—    Bet ko tad?

Kā Ierakums tas ir? Kas no kazahiem tur atrodas? Es atcerējos: Barambajevs. Jā. šeit bija viņa ložmetēja apkalpe. Vai arī Galiuļins … Viņi abi ir pie viena ložmetēja. Velns parāvis, ari šeit baro pieklīdušos!

—          Tad tikai nedodies rokā, — ierunājās jauna balss. — Bet citādi beigas …

—    Mežā ir glābiņš! Mežā viņš nelien.

Atkal klusu šķindēja karotes. Kopā ar maniem karavīriem, pusdienoja tie, kas bija iznākuši no aplenkuma. Ierunājās vēl. viens no svešajiem:

—          Es tur pametu ij savu maisiņu, ij katliņu .. . Sēdējām,, ēdām, tāpat kā šeit, un pēkšņi. . .

«. . . un pēkšņi laidāties bēgt, nelieši!» es gribēju uzkliegt, bet atturēja viena doma.

Turpat netčtfu aiz rūpīgi noklātām velēnām bija paslēpts ložmetējs, un es ieraudzīju tā spožo oksidētā tērauda stobru. Tur dežurēja ložmetējnieks. Aptverē bija ielikta ar kaujas patronām, pilna lente.

—    Vai kārtībā? — es jautāju.

—     Atliek tikai nospiest, — biedri kombat.

Es pietupos un, notēmējis stobru uz upes spoguli, nospiedu. Ložmetējs iedrebēdamies sāka šaut. Rakdami ierakumus, mēs; šeit vēl nebijām šāvuši; tie bija pirmie šāvieni mūsu pozīcijās,

Kāds izlēca no bedres.

—   Trauksme! — es iekliedzos. — Pie ieročiem!

Un tūlīt kā izkropļota atbalss atskanēja sauciens:

—   Vācieši!

Balss bija dīvaini klusināta, it kā vācieši būtu jau tepat blakus, cilvēks nekliedza, bet drīzāk gan elsa.

Nākamā mirklī kāds sāka skriet. Citi metās tam līdzi. Es nepaspēju ne attapties. Viss norisa acumirklī.

Mežs atradās tepat netālu — kādus pusotra vai divsimt soļus. Kas skrēja, tas skrēja turp …

Es uzkāpu un nostājos uz mālu kaudzes, klusēdams lūkojos ;pakaļ bēgošajiem.

Blakus atskanēja nikns kliedziens:

—   Stāt!

Tam sekoja lamas.

Kliedza no kaut kurienes parādījies ložmetējnieks Bloha. Ieraudzījis mani, viņš steidzās šurp, pie ložmetēja. Es izjūtu kvēlu mīlestību. Nevienu sievieti es neesmu mīlējis tā, kā šurp skrienošo ložmetējnieku Blohu.

Skatos, ir apstājies Galiuļins — milzīga auguma kazahs, pēc profesijas saiņotājs, kurš viegli varēja uzvelt sev uz platajiem pleciem balsta ložmetēju. Viņš nolieca galvu un piespieda roku pie krūtīm, klusējot lūgdams piedošanu. Taču tai pašā brīdī viņš jau steidzās pie manis, tūlīt aiz Blohas.

Tad atgriezās briļļainais Murins, kurš pirms kara bijis konservatorijas aspirants un rakstījis rakstus par mūzikas vēsturi. Viņu kāds pagrūda, rādīdams uz netālo mežu. Un viņš atkal metās turp kā zaķis. Un atkal atgriezās. Tad apstājās. Nosvīdusi seja uz tievā kakla grozījās te uz manu pusi, te uz mežu. Tad viņš ātri paberzēja ar pirkstiem brilles un steidzās atpakaļ, pie manis.

Viņi visi bija no vienas nodaļas, viena ložmetēja apkalpe. Vairs nebija tikai nodaļas komandiera seržanta Barambajeva.

Es nereti priecājos, vērodams, cik veikli kazahs Barambajevs izjauc un atkal saliek ložmetēju, cik viegli, tikpat kā mehāniķis, viņš apjauš, kur un kāpēc nav īsti kārtībā. Satikdams Barambajevu, es reizumis domāju: «Redz, arī mēs, kazahi, kļūstam par mehāniķu tautu tāpat kā krievi.»

Bet tagad viņš droši vien aizmuka tepat kaut kur garām, neuzdrošinādamies paskatīties uz mani.

Klusēdams es sagaidīju tos, kuri atgriezās. Es zināju, mani kareivji ir godīgi cilvēki. Tagad viņiem bija kauns. Kā pasargāt viņus citreiz no šis mokošās sajūtas, kā paglābt viņus no kauna? Vai tad es biju pārliecināts, ka citreiz viņi vairs nebēgs un pēc tam atkal nevarēs saprast, kā tas varēja notikt. Ko darīt ar viņiem?

Pārliecināt? Aprunāties? Uzkliegt? Sodīt ar arestu? Atbildiet taču — ko?

SODIET MANI!

1

Es sēdēju savā blindāžā, blenzdams grīdā, ar rokām atbalstījis noliekto galvu, lūk, šitā (Baurdžans Momiš-Uli parādīja, kā viņš sēdējis), un domāju, domāju.

—    Biedri kombat, atļaujiet ienākt…

Nepaceldams galvu pamāju.

Ienāca ložmetēju rotas politvadītājs Džalmuhameds Bozžanovs.

—   Aksakal, — Bozžanovs klusu ierunājās kazahiski.

Aksakals burtiskā tulkojumā nozīmē — sirmā bārda; tā pie

mums sauc dzimtas vecāko — tēvu. Tā reizumis mani godāja Bozžanovs.

Es paraudzījos Bozžanovā. Viņa labsirdīgā apaļā seja šobrīd bija satraukta.

—          Aksakal… Rotā ir ārkārtējs notikums: seržants Barambajevs sašāva sev roku.

—    Barambajevs?

—    Jā . ..

Likās, kaut kas sažņaudza man sirdi. Uzreiz iesāpējās visur.krūtīs, kaklā, vēderā. Barambajevs bija kazahs tāpat kā es — kazahs ar veiklām rokām, ložmetēja apkalpes komandieris, tas, pats, kuru es nesagaidīju atgriežamies.

—    Ko tu ai*viņu izdarīji? Nošāvi?

—    Nē … Pārsēju un …

—    Nu ko?

—    Arestēju un atvedu pie jums.

—    Kur viņš ir? Ved viņu šurp!

Tā… Manā bataljonā tātad ir parādījies pirmais nodevējs,, pirmais, kas tīšām sašāvies. Un kas? Ek, Barambajev! …

Viņš ienāca lēnām. Pirmajā brīdī es viņu nepazinu. Pelēkā, un it kā saplakusi seja šķita sastingusi, kā maska. Tādas seja& ir garīgi slimajiem. Pārsaitēto kreiso roku viņš turēja uzsietu; caur marli spiedās svaigas asinis. Labā roka noraustījās, bet, sastapis manu skatienu, Barambajevs neuzdrošinājās sveicināt. Roka bailīgi nolaidās gar sānu.

—    Runā! — es pavēlēju.

—          Es, biedri kombat, pats nezinu, kā tas notika… Tas bija nejauši… Pats nezinu, kā.

Viņš neatlaidīgi murmināja šo frāzi.

—    Runā.

Viņš nedzirdēja no manis lamās, kaut gan droši vien to gaidīja. Ir tādi brīži, kad vairs nav nozīmes lamāties. Barambajevs teica, ka, aizskrējis uz mežu, paklupis, nokritis, un šāviens gājis vaļā.

—          Meli! — es teicu. — Jūs esat zaķapastala! Nodevējs! Dzimtene tādus iznīcina!

Paraudzījos pulkstenī: bija bez ceturkšņa trīs.

—Leitnant Rahimov!

Rahimovs bija bataljona štāba priekšnieks. Viņš piecēlās.

—          Leitnant Rahimov! Izsauciet šurp sarkanarmieti Blohu. Lai ierodas nekavējoties.

—   Klausos, biedri kombat.

—Pēc stundas un piecpadsmit minūtēm, sešpadsmitos nulle nulle, norā pie šīs mežmalas nostādiet bataljonu… Viss. Ejiet! — es pavēlēju Rahimovam.

—           Ko jūs gribat ar mani darīt? Ko jūs gribat ar mani darīt? — Barambajevs ierunājās steigšus, it kā baidīdamies, ka nepagūs visu pateikt.

—   Nošaušu ierindas priekšā!

Barambajevs nokrita ceļos. Viņa rokas, veselā un pārsietā, kas noziesta ar kaunpilnām asinīm, pastiepās uz manu pusi.

—          Biedri kombat, es teikšu patiesību! … Biedri kombat, es pats to izdarīju … es to tīšām.

—    Piecelies! — es teicu. — Proties kaut nomirt kā vīrs.

—    Piedodiet!

—    Piecelies!

Viņš piecēlās.

—          Ek, Barambajev, Barambajev! — Bozžanovs līdzjūtīgi noteica. — Nu ko tu ar to domāji panākt?

Mirkli man likās, it kā es pats būtu to sacījis: it kā pār lūpām būtu izlauzies tas, kam es pavēlēju: «Klusēt!»

—           Es nedomāju … — Barambajevs murmināja. — Ne mirkli nedomāju!… Es pats nezinu, kā tas gadījās.

Viņš atkal pieķērās pie šīs frāzes kā pie salmiņa.

—          Nemelo, Barambajev! — Bozžanovs teica. — Saki kombatam patiesību.

—           Tā ir patiesība, tā ir patiesība… Kad ieraudzīju asinis, atjēdzos: kādēļ es to darīju? Nelabais ieveda kārdināšanā… Nenošaujiet mani! Piedodiet, biedri kombat!

Iespējams, ka tanī brīdī viņš tiešām runāja patiesību. Varbūt taisni tā bija noticis: saprāta aptumsums, baiļu krimstās dvēse* Ies acumirklīga katastrofa.

Bet tāpat taču cits bēg arī no kaujas lauka, tāpat cits kļūst par Tēvzemes nodevēju, pēc tam nereti nespēdams saprast, kā tas varēja notikt.

Es teicu Bozžanovam:

—          Viņa vietā nodaļu komandēs Bloha. Un šī nodaļa, ļaudis, ar kuriem viņš dzīvoja kopā un no kuriem aizbēga, nošaus viņu ierindas priekšā.

Bozžanovs noliecās pie manis un pačukstēja:

—   Aksakal, bet vai mums ir tiesības?

—           Jā! — es atbildēju. — Pēc tam esmu ar mieru atbildēt, kam vēlaties, bet pēc stundas izpildīšu to, ko teicu. Bet jūs sagatavojiet ziņojumu.

Aizelsies blindāžā iesteidzās sarkanarmietis Bloha. Šņaukādamies, gaišās tik tikko saredzamās uzacis raukdams, viņš ne visai tekoši ziņoja, ka ir ieradies.

—   Vai tu zini, kādēļ es tevi izsaucu? — es jautāju.

—    Nē, biedri kombat.

—   Paraugies uz šito te … Vai pazīsti?

Es rādīju uz Barambajevu.

—          Ak, tu! . . . — Bloha noteica. Balsī ieskanējās ir nicināšana, ir žēlums. — Pat mūlis kļuvis tāds nejauks!

—   Jūs viņu nošausiet, — es teicu, — jūsu nodaļa…

Bloha nobāla. Ievilcis dziļi elpu, viņš atbildēja:

—    Izpildīsim, biedri kombat.

—           Ieceļu jūs par nodaļas komandieri. Kopā ar politvadītāju Bozžanovu sagatavojiet ļaudis.

Piegājis pie Barambajeva, es norāvu viņam zīmotnes un sarkanarmieša zvaigzni.

Viņš stāvēja ar pelēku, sastingušu seju, rokas nolaidis.

2

Noteiktajā laikā, tieši pulksten četros, es izgāju pie bataljona, kas bija nostādīts burta «n» veidā. Tukšās, ar cilvēkiem neaizņemtās līnijas vidū stāvēja Barambajevs šinelī bez jostas, ar seju pret ierindu.

—    Bataljons, mierā! — Rahimovs komandēja.

Klusumā nošalca un spēji aptrūka īpašais troksnis, ko vienmēr uztver komandiera auss: kā viena tika pārvietotas un sastinga šautenes.

Sadrūmušo sirdi uz mirkli saviļņoja prieks. Nē, tas nebija šineļos ietērpts pūlis, tie bija karavīri, spēks, bataljons.

—   Pēc jūsu pavēles bataljons nostādīts! — skaidri raportēja Rahimovs.

Šinī brīdī uz šā Krievzemes lauka, kur ierindas priekšā stāvēja cilvēks ar nelietības dēļ pārsaitētu roku, bez jostas un bez zvaigznes, katrs vārds — pat raporta parastā formula — aizkustināja sirdi.

—   Nodaļas komandieri Bloha! Ar nodaļu pie manis! — es pavēlēju.

Klusumā viņi nāca pār lauku — pa priekšu mazais Bloha un garais Galiuļins, aiz viņiem Murins un Dobrjakovs, kurš vakar dežurēja pie ložmetēja, — nāca ļoti nopietni, cits aiz cita, soli ieturot, nevairoties no vēja, kas no sāniem sitās sejā, simtiem cilvēku priekšā neviļus cenzdamies turēties braši.

Tomēr viņi bija uztraukti.

Bloha nokomandēja: «Nodaļa, stāt!» Šautenes ar saliedētu kustību no pleciem nolaidās pie kājas; viņš paraudzījās uz mani, aizmirsis raportēt.

Pielicis roku pie cepures naga, es pats piegāju viņam tuvāk. Viņš atbildēja tāpat un ne visai tekoši izteica, kā to prasa reglaments, ka ir stājies manā rīcībā ar nodaļu.

Jūs jautāsiet: kādēļ tas viss, it īpaši tādā brīdī? Jā, tieši šinī brīdī es ar katru sīkumu centos pasvītrot, ka mēs esam armija, karaspēka daļa.

Nostājusies vienā līnijā, nodaļa pēc komandas pagriezās pret ierindu.

Es teicu:

—    Biedri kareivji un komandieri! Ļaudis, kuri stāv jūsu priekšā, laidās bēgt, kad es uzkliedzu: «Trauksme!» — un nokomandēju: «Pie ieročiem!» Pēc mirkļa, atjēgušies viņi atgriezās. Bet viens neatgriezās — tas, kurš bija viņu komandieris.

Viņš sašāva sev roku, lai izvairītos no frontes. Šo gļēvuli, kas nodevis Dzimteni, tūlīt pēc manas pavēles nošaus. Lūk, tur viņš ir!

Pagriezies pret Barambajevu, es rādīju uz viņu ar pirkstu. Viņš raudzījās uz mani, mani vienu pašu, meklēdams kādu cerību.

Es turpināju:

—   Viņš mīl dzīvi, viņš grib elpot gaisu, priecāties par zemi un debesīm. Un viņš bija nolēmis tā: mirstat jūs, bet es dzīvošu. Tā dzīvo parazīti — uz citu rēķina.

Mani uzklausīja, elpu aizturējuši.

Simtiem cilvēku, kuri stāvēja manā priekšā, zināja: ne jau visi paliks dzīvi, dažu labu nāve izraus no ierindas, bet visi šinī brīdī it kā pārkāpa kādu slieksni, un es izteicu vārdos to, kas saviļņoja viņu sirdis.

—   Jā, kaujās būs arī kritušie. Bet tos, kuri kritīs kā zaldāti, Dzimtenē neaizmirsīs. Dēli un meitas ar lepnumu sacīs: «Mūsu tēvs bija Tēvijas kara varonis!» To sacīs arī mazdēli un mazmazdēli. Bet vai tad mēs visi iesim bojā? Nē. Karavīrs iet kaujā nevis mirt, bet iznīcināt ienaidnieku. Un to, kas būs kaujās izpildījis karavīra pienākumu un atgriezīsies mājās, to arī sauks par Tēvijas kara varoni. Cik lepni, cik jauki tas skan: varonis! Mēs, godīgie kareivji, izbaudīsim slavas saldumu, bet tu .. . (es atkal pievērsos Barambajevam) tu mētāsies šeit kā maita, bez goda un sirdsapziņas. Tavi bērni no tevis atteiksies.

—    Piedodiet… — Barambajevs klusu sacīja kazahiski.

—   Ko, vai atcerējies bērnus? Viņi ir kļuvuši par nodevēja bērniem. Viņi no tevis kaunēsies, slēps, kas ir bijis viņu tēvs. Tava sieva kļūs par gļēvuļa — ierindas priekšā nošauta nodevēja atraitni. Viņa ar šausmām atcerēsies to nelaimīgo dienu, kad bija nolēmusi kļūt par tavu sievu. Mēs paziņosim par tevi uz dzimto pusi. Lai tur visi zina, ka mēs paši tevi iznīcinājām.

—    Piedodiet. . . Sūtiet mani kaujā . . .

Barambajevs to izrunāja ne sevišķi skaļi, taču bija jūtams, ka visi viņu dzirdēja.

—   Nē! — es teicu. — Mēs visi iesim kaujā! Viss bataljons ies kaujā! Redzi šos kareivjus, kurus es izsaucu no ierindas? Vai tu viņus pazīsti? Tā ir nodaļa, kuru tu komandēji. Viņi bēga kopā ar tevi, bet atgriezās. Un viņiem nav liegts gods iet kaujā. Tu dzīvoji kopā ar viņiem, ēdi no viena katliņa, gulēji blakus zem Viena šineļa kā godīgs zaldāts. Viņi ies kaujā. Ir Bloha, ir Galiuļins, ir Dobrjakovs, ir Murins — visi ies kaujā, ies zem lodēm un šāviņiem. Bet vispirms viņi nošaus tevi — gļēvuli, kurš aizbēga no kaujas!

Un es nokomandēju:

—   Nodaļa, ap-kārt!

Vienā mirklī nobālēdami, kareivji pagriezās. Es jutu, ka arī man seja kļuva aukstat

—   Sarkanarmieti Bloha! Novilkt nodevējam šineli!

Bloha drūms piegāja pie Barambajeva. Es redzēju: Barambajeva nepārsaitētā labā roka pacēlās un viņš pats sāka atkabināt āķus. Tas mani pārsteidza. Nē, viņam, kurš, kā varētu likties, par visiem vairāk vēlējās dzīvot, nebija gribas dzīvot — viņš gļēvi paklausīdams gatavojās mirt.

Šinelis novilkts. Bloha to nosvieda un atgriezās pie nodaļas.

—   Nodevēj, ap-kārt!

Beidzamo reizi lūdzoši paskatījies uz mani, Barambajevs pagrieza muguru.

Es komandēju:

—          Uz gļēvuli, Dzimtenes nodevēju, zvēresta lauzēju … no* daļa . ..

Šautenes tika piemestas pie pleca un sastinga. Bet viena drebēja. Murinam bija gluži baltas lūpas, viņu kratīja drudzis.

Un man pēkšņi kļuva Barambajeva ārkārtīgi žēl.

3

Murina rokās trīcošā šautene it kā sacīja man: «Apžēlo viņu, piedod!»

t Un ļaudis, kuri vēl nebija piedalījušies kaujā, vēl nebija kļuvuši cietsirdīgi pret gļēvuli un saspringti gaidīja, ka es tūlīt pavēlēšu: «Uguni!» — arī it kā lūdza: «Tā nevajag, piedod!»

Un pēkšņi uz mirkli norima vējš, pat gaiss sastinga, it kā tādēļ, lai es dzirdētu šo mēmo lūgumu.

Es redzēju galvas tiesu par ierindu garākā Galiuļina plato muguru. Gatavs izpildīt komandu, viņš, kazalis, stāvēja un tēmēja uz kazahu, kurš šeit, tālu prom no dzimtenes, vēl tikai pirms dažām stundām bija viņam pats tuvākais cilvēks. Šī Galiuļina mugura arī lūdza to pašu: «Neliec to darīt! Piedod!»

Es atcerējos visu labo, ko zināju par Barambajevu: atcerējos, cik rūpīgi un veikli, tikpat kā ieroču meistars, viņš salika un izjauca ložmetēju, kā es klusībā lepojos: «Lūk, ari mēs, kazahi, kļūstam par mehāniķu tautu.» … Es neesmu zvērs, es esmu cilvēks. Un es uzsaucu:

—    Atlikt!

Šķiet, tēmēšanai paceltās šautenes nevis nolaidās, bet nokrita, it kā tās būtu no čuguna. Un smagums novēlās no sirdīm.

—    Barambajev! — es saucu.

Viņš pagriezās, lūkodamies jautājošām, vēl neticošām acīm, kurās tomēr jau bija dzīvības dzirksts.

—    Uzvelc šineli!

—    Es?

—    Uzvelc … Stājies nodaļas ierinda!

Viņš apmulsis pasmaidīja, ar abām rokām paķēra šineli un iedams vilka to mugurā, nevarēdams trāpīt piedurknē, tad pieskrēja pie nodaļas.

Murins, labais briļļainais Murins, kuram drebēja šautene, slepus māja viņam ar nolaistās rokas delnu: «Stājies blakus!» — bet tad biedriski piegrūda ar elkoni. Barambajevs atkal bija karavīrs, biedrs.

Es piegāju viņam klāt un uzsitu uz pleca.

—    Vai tagad cīnīsies?

Viņš palocīja galvu un iesmējās. Un visi apkārt stāvošie smaidīja. Visiem kļuva viegli ap sirdi…

—           Jums arī droši vien kļuva viegli? Un tie, kas lasīs šo stāstu, droši vien arī atviegloti uzelpos, kad nonāks pie komandas «Atlikt!».

Bet patiesībā notika citādi. Visu nule sacīto es redzēju vienīgi domās; tas pavīdēja kā sapnis.

Notika citādi.

… Pamanījis, ka Murinam trīc šautene, es uzkliedzu:

—   Murin, tu drebi?

Viņš sarāvās, izslējās un ciešāk piespieda laidi; roka kļuva stingra. Es atkārtoju komandu:

—          Uz gļēvuli, Dzimtenes nodevēju, zvēresta lauzēju. . . nodaļa … uguni!

Un gļēvulis'tika nošauts.

Tiesājiet mani!

Kādreiz manam tēvam, klejotājam, tuksnesī iekodis indīgs zirneklis. Tēvs atradies viens pats smilšu klajā, viņam blakus bijis tikai kamielis. Šī zirnekļa inde ir nāvīga. Tēvs izvilcis nazi un izgriezis gabalu no savas miesas — tur, kur iekodis zirneklis.

Tā šoreiz rīkojos arī es — ar nazi izgriezu gabalu pats no savas miesas.

Es esmu cilvēks. Viss cilvēciskais manī kliegtin kliedza: «Nevajag, apžēlo, piedod!» Bet es nepiedevu.

Es esmu komandieris, tēvs. Es nogalināju dēlu, bet manā priekšā stāvēja simtiem dēlu. Mans pienākums bija ar asinīm ierakstīt viņu apziņā: nodevējam nav un nebūs žēlastības!

Es gribēju, lai katrs karavīrs zinātu: ja tu būsi gļēvulis, nodevējs, — tev netiks piedots, lai cik ļoti gribētos piedot.

Uzrakstiet to visu — lai izlasa ikviens, kas ir uzvilcis vai gatavojas uzvilkt karavīra šineli. Lai zina: tu varbūt biji labs, varbūt tevi agrāk mīlēja un slavēja, bet, lai tu būtu bijis kāds būdams, par kara noziegumu, par gļēvulību, par nodevību tiksi sodīts ar nāvi.

NEVIS MIRT, BET DZĪVOT!

1

No rīta es atkal jāju pa bataljona iecirkni.

Tāpat kā vakar kareivji raka ierakumus.

Taču viņi bija sadrūmuši. Auss nekur neuztvēra smieklus, skatiens nesastapa smaidus.

Ir grūti būt par komandieri sadrūmušajā armijā.

Piejāju pie ierakuma. Redzu: kareivis pārsedzis savu ierakumu ar mietiem un no virspuses apbēris ar zemi.

—   Ko tu esi šeit izbūvējis?

—   Ierakumu, biedri bataljona komandieri.

—   Bet kas ir virspusē?

—   Koki, biedri kombat.

—          Lien ārā no turienes! Es tev tūlīt parādīšu, kas tie par kokiem.

Sarkanarmietis izlec ārā. Izvelku pistoli un ietriecu vairākas lodes priekšējā pārsegumā.

—   Lien atpakaļ! Paskaties — vai izsita cauri?

Pēc pusminūtes viņš sparīgi sauc:

—   Izsita gan, biedri kombat!

—          Nu ko tad tu esi uzbūvējis? Kas tad tas ir, vai Vidusāzijas arbūzu audzētāja būda? Tu varbūt domā tur no saules patverties? . .. Kādēļ tu klusē?

Sarkanarmietis negribīgi nosaka:

—   Viņa jau visur tiks klāt. . .

—   Kāda «viņa»?

Viņš neatbild. Es saprotu: viņš baidās no nāves.

Jautāju:

—    Kas tad nu, dzīvot apnicis, vai?

—    Nav apnicis, biedri kombat.

—           Tad jauc ārā, met pie velna šos sprunguļus! Liec virsū baļķus telegrāfa staba resnumā, liec piecas kārtas, lai pat šāviņš nevar izsist cauri, ja trāpīs.

Sarkanarmietis sērīgi nolūkojas te uz ierakumu, te uz mežu: smagos baļķus vajag cirst tur, dziļāk mežā, un no turienes stiept šurp.

—   Bet varbūt ka netrāpīs, — viņš saka.

Šis vārds — «varbūt» nebija izskausts arī šeit, kaut gan nevienu tas neiepriecināja. Kaujai sagatavots kareivis neteiks tādu vārdu.

—          Jauc ārā! — es kliedzu. — Un likšu vēlreiz izjaukt, ja nenoklāsi piecas kārtas.

Nopūties viņš ķeras pie lāpstas un rauš nost virsū uzbērto zemi.

Es klusēdams skatos. Nē, viņš vēl netic, ka šinī ierakumā, pasargāts no ienaidnieka uguns, viņš sitīs vāciešus. Viņš netic, ka tie kritīs no viņa lodēm. Sirdi nomāca kas cits.

2

Pēc mācību plāna dažiem vadiem todien bija kaujas šaušana.

Otrajā krastā, no kurienes varēja parādīties pretinieks, bija nolikti tuvie un tālie mērķi, kas attēloja fašistus līdz jostai un visā augumā.

Es gribēju, lai katrs kareivis iemanās šaut no sava ierakuma, no savas pazemes mītnes; gribēju, lai tiktu piešauta visa josla mūsu pozīcijas priekšā.

Pa mērķiem šāva ar ložmetējiem un šautenēm. Es iekāpu ierakumā un nodarbojos ar katru zaldātu.

—          Netrāpījif Padomā — kādēļ? Varbūt esi izvēlējies nepareizu tēmēkli vai arī nepareizi notēmēji? Nu, pārbaudi tēmēkli … Izšausim vēlreiz …

Beidzot kareivis ietrieca divas lodes no trim uzkrāsotajā fašista mūlī. Tas nebija slikts rezultāts, tādos gadījumos kareivim ir grūti apslēpt lepnumu, bet.. .

—          Kādēļ tu esi tik drūms? Tā, lūk, arī viņus nokniebsi, ja bāzīsies virsū.

—          Vai tad ar lodi varēs tiem ko izdarīt? Un viņi, biedri kombat, no šejienes nemaz nelīdīs virsū.

—   Bet no kurienes tad?

—   Kas viņus lai zina …

Tādas runas es jau biju dzirdējis. Tās bija bailes no nezināmā.

3

Un es atkal domāju.

Jādams pa septiņus kilometrus garo aizsardzības līniju, atgriezdamies blindāžā, pusdienodams, strādādams štābā, vakarā apgulies, es domāju un domāju.

Kas bija noticis ar bataljonu? Vai nošaudams vakar ierindas priekšā nodevēju, kurš bija bēdzis, lai glābtu savu dzīvību, vai ar šo zalvi es nebiju nogalinājis kvēlo mīlestību uz dzīvi, nebiju nomācis stipro pašaizsardzības instinktu?

Atcerējos — kādā rakstā tiku lasījis: «Kaujas laikā cilvēkā cīnās divi spēki: pienākuma apziņa un pašsaglabāšanās instinkts. Iejaucas trešais spēks — disciplīna, un pienākuma apziņa ņem virsroku.»

Vai tā bija? Mūsu ģenerālis — Ivans Vasiļjevičs Panfilovs par to runāja citādi. Kad vēl bijām Alma-Atā, reiz kādā sarunā naktī (pagaidām neiztaujājiet, nenovirzieties sānis, — es vēlāk izstāstīšu visu šo sarunu) Panfilovs teica: «Zaldāts iet kaujā nevis mirt, bet dzīvot!»

Man šie vārdi iepatikās, es reizumis tos atkārtoju. Tagad, gatavodamies pirmajai kaujai, domādams par bataljonu, kuram bija lemts cīnīties pie Maskavas, es atcerējos Panfilovu, atcerējos šos vārdus.

Vai tiešām griba dzīvot, dzīvības saglabāšanas instinkts — varenais pirmatnējais dzinējspēks, kas raksturīgs visam dzīvajam, izpaužas vienīgi bēgšanā?

Vai tad šis pats instinkts neatklājas visā varenībā, nedarbojas ar traku niknumu un spēku arī tad, kad dzīvā radība, cīņā uz dzīvību un nāvi, kaujas, skrāpējas, kož, aizstāvas un uzbrūk?

Nē, šinī nepieredzētajā karā par mūsu Dzimtenes nākamību, par katra atsevišķa cilvēka nākamību, dzīves mīlestībai, gribai dzīvot, neiznīdējamam pašsaglabāšanas instinktam ir jākļūst nevis par mūsu ienaidnieku, bet draugu.

Bet kā to pamodināt un saspriegt?

Pēc plāna noteiktās stundās rotās notika pārrunas un skaļi lasīja laikrakstus.

Es nolēmu šai laikā apmeklēt apakšvienības — paklausīties, ko politvadītāji stāsta kareivjiem.

Pirmajā rotā nodarbības vadīja politvadītājs Dordija. Ar šautenēm blakus kareivji sēdēja bariņā zem klajas debess netālu no ierakumiem.

Sniga rets sniedziņš. Uz tumšajām skujām parādījās pirmie — vēl caurspīdīgie, baltie plankumi.

Visapkārt valdīja klusums, bet vīri raudzījās tālē ar bažām — ikviens gaidīja: tūlīt, tūlīt tur sāks dārdēt; svilpdamas un kaukdamas lidos mīnas un šāviņi, par ko zināja vienīgi pēc nostāstiem; pa lauku, atstādami aiz sevis melnas joslas agrajā sniegā, šaudami virzīsies tanki; pieplakdami zemei un atkal lēkdami kājās, no meža izskries ļaudis zaļos šineļos — tie, kas nāk mūs nogalināt.

Dordija turēja runu, retumis ielūkodamies papīriņā. Tie bija pareizi vārdi, tā bija svēta patiesība. Es dzirdēju, ka vācu fašisms esot nodevīgi uzbrucis mūsu Dzimtenei, ka ienaidnieks apdraudot Maskavu, ka Dzimtene no mums prasot, ja vajadzīgs, mirt, bet nelaist ienaidnieku tālāk, ka mums, Sarkanās Armijas karavīriem, esot pienākums cīnīties, nežēlojot pašu dārgāko — dzīvību.

Es vēroju kareivjus. Piespiedušies cits pie cita, galvas nodūruši vai arī raudzīdamies tālumā, viņi sēdēja drūmi un noguruši.

Ek, politvadītāj Dordija, tavi klausītāji nav diez cik uzmanīgi. Bija jūtams, ka tas nomāc arī pašu sapņaino Dordiju, kurš pirms kara bijis skolotājs. Viņš nav nekāds ciemiņš bataljonā. Viņam, tāpat kā tiem, kuri klausās, stāv priekšā pirmā kauja.

Varbūt jau rīt vai parīt viņam vajadzēs ar pukstošu sirdi ienaidnieka ugunī pārskriet no ierakuma uz ierakumu, kad turpat blakus dārdēdama trieksies gaisā zeme. Nevis šādā klusumā, bet tur viņam vajadzēs runāt ar kareivjiem.

Vēlāk es redzēju viņu arī tādos brīžos — viņam atradās ir savs smaids, ir savi uz papīriņa neuzrakstīti vārdi.

Bet tanī dienā viņš tāpat kā visi pārdzīvoja kaut ko tādu, kas viņam bija bezgala svarīgs, un nespēja vai arī neprata šīs jūtas izskaidrot tā, lai tās aizsniegtu karavīru sirdis. Viņš atkārtoja: «Dzimtene prasa», «Dzimtene pavēl» … Kad viņš teica: «Cīnīties uz dzīvību un nāvi», «Mirsim, bet neatkāpsimies» — no

viņa balss bija jūtams, ka viņš izteic savas domas, sevī nobriedušu apņēmību, bet. ..

Kādēļ tu runā gatavas frāzes, politvadītāj Dordija? Ne vien tērauds, bet arī paši vissvētākie vārdi taču nolietojas, «buksējas» kā zobritenis ar nodilušiem zobiem, ja nedod tiem jaunu griezumu.

Un kādēļ tu visu laiku skandini — «mirt, mirt»? Vai gan par to tagad jārunā? Tu droši vien domā: kur meklējama kara skarbā patiesība — patiesība, kurā vajag raudzīties ar vaļējām acīm, kuru vajag saprast un iedvest citiem.

Nē, Dordija, tā nav, tā nav skarbā kara patiesība.

5 • ^

Es pagaidīju, kamēr Dordija beidza. Tad jautāju vienam no sarkanarmiešiem.

—   Vai tu zini, kas ir Dzimtene?

—   Zinu, biedri kombat.

—   Nu tad atbildi…

—   Tā ir mūsu Padomju Savienība, mūsu teritorija.

—   Sēdies! Jautāju citam.

—   Bet kā tu atbildēsi?

—          Dzimtene — tas ir… tas ir, kur es esmu piedzimis… Nu, kā lai to pasaka . . . apvidus .. .

—   Sēdies! Bet tu?

—          Dzimtene? Tā ir mūsu Padomju valdība … Tā … Nu, ņemsim, tā sacīt, Maskavu .. . Mēs, lūk, tagad to aizstāvam. Es tur neesmu bijis … Es neesmu to redzējis, bet tā ir Dzimtene…

—   Tātad Dzimteni tu neesi redzējis? Viņš klusē.

—   Nu kas tad ir Dzimtene? Viņi sāka lūgt:

—   Izskaidrojiet!

—   Labi, izskaidrošu … Vai tu gribi dzīvot?

—   Gribu.

—    Un tu?

—   Gribu.

—   Bet tu?

—   Gribu.

—   Kas negrib dzīvot, lai paceļ roku.

Neviena roka nepacēlās. Taču galvas vairs nebija nodurtas — kareivjos pamodās interese. Šinīs dienās viņi bija daudzreiz dzirdējuši «nāve», bet es runāju par dzīvi.

—    Tātad visi grib dzīvot? Labi.

Jautāju sarkanarmietim:

—    Vai esi precējies?

—   Jā.

— Vai sievu mīli?

Apmulsa.

—   Saki — vai mīli?

—    Ja nemīlētu, tad nebūtu precējies.

—    Pareizi. Bērni ir?

—    Ir. Dēls un meita.

—    Māja ir?

—    Ir.

—    Laba?

—    Priekš manis laba diezgan …

—    Vai gribi atgriezties mājup, apskaut sievu, bērnus?

—    Tagad nav laika domāt par māju … jākaro.

—    Nu, bet pēc kara? Gribi?

— Kurš tad nu negribētu …

—    Nē, tu negribi!

—   Kā tad negribu?

—           Atgriezīsies vai neatgriezīsies, tas ir atkarīgs no tevis paša. Tas ir tavā ziņā. Gribi palikt starp dzīvajiem? Tad vajag nogalinat to, kas tiecas nogalināt tevi. Bet ko tu esi darījis, lai kaujā paliktu dzīvs un pēc kara atgrieztos mājās? Vai teicami šauj ar šauteni?

—    Nē.

—           Nu redz … Tātad vācieti nenošausi. Viņš nogalinās tevi. Tu neatgriezīsies dzīvs mājās. Vai pārskrējienus izdari labi?

—   Pa vidām.

—    Lien labi?

—    Nē. „

—           Nu redz … Vācietis tevi nošaus. Kāpēc tad saki, ka gribi dzīvot? Vai granātu met labi? Maskējies labi? Ierocies labi?

—    Ierokos labi.

—          Melo! Ierocies, slinkumu lāpīdams. Cik reižu es liku tev izjaukt pārsegu?

—    Vienu reizi.

—           Un tad tu vēl saki, ka gribi dzīvot? Nē, tu negribi dzīvot! Vai nav pareizi, biedri? Viņš negrib dzīvot!

Es jau pamanu smaidus — dažam labam sirds ir kļuvusi vieglāka. Bet sarkanarmietis saka:

—   Gribu, biedri kombat!

—    Gribēt vien ir par maz… gribēšanu vajag apliecināt ar darbiem. Tu gan saki, ka gribi dzīvot, taču ar darbiem lien stāvus kapā. Bet es velku ar ķeksi tevi no turienes ārā.

Atskanēja smiekli, pirmie smiekli no sirds, ko es tiku dzirdējis pēdējo divu dienu laikā. Es turpināju:

—   Kad es izjaucu tavā ierakumā sliktu pārsegu, es daru to tavā labā. Jo man taču nebūs tur jāsēž. Kad es tevi lamāju par netīru šauteni, es daru to tevis dēļ. Jo man taču nevajadzēs no tās šaut. Viss, ko no tevis prasa, viss, ko tev pavēl, tiek darīts tevis dēļ. Vai tagad saprati, kas ir Dzimtene? .

—    Nē, biedri kombat!

—     Dzimtene esi tu pats! Nogalini to, kas grib nogalināt tevi! Kam tas vajadzīgs? Tev pašam, tavai sievai, tavam tēvam un 'mātei, taviem bērniem!

Karavīri klausījās. Politvadītājs Dordija apsēdās blakus, raudzījās uz mani, galvu atmetis, retumis pamirkšķinādams acis, kad uz skropstām nolaidās sniega pārsliņas. Reizumis viņa sejā neviļus pavīdēja smaids.

Runādams es griezos arī pie viņa. Es gribēju, lai arī viņš, politvadītājs Dordija, kurš tāpat kā visi gatavojās pirmajai kaujai, pārliecinātos: kara skarbo īstenību neizteic vārds «mirsti», bet vārds «nogalini».

Es nelietoju vārdu «instinkts», bet apelēju pie tā, pie varenā dzīvības saglabāšanas instinkta. Es centos to pamodināt un sasprindzināt uzvaras labā.

3*

35

—    Ienaidnieks nāk nogalināt ir mani, ir tevi, — es turpināju. — Es tevi mācu, es prasu: nogalini to, proti nogalināt, tādēļ ka arī es gribu dzīvot. Un katrs no mums tev liek, katrs pavēl: nogalini — mēs gribam dzīvot! Un arī tu prasi no biedra — tavs pienākums ir prasīt, ja tu tiešām gribi dzīvot, — nogalini! Dzimtene esi tu pats, Dzimtene esam mēs, mūsu ģimenes, mūsu mātes, mūsu sievas un bērni. Dzimtene ir mūsu tauta. Varbūt tevi tomēr ķers lode, bet pirms tam nogalini! Iznīcini, cik vien vari! Tā tu saglabāsi dzīvību viņam un viņam, un viņam (es rādīju ar pirkstu uz kareivjiem) — ierakuma un ieroču biedriem! Es, jūsu komandieris, gribu izpildīt to, ko liek jūsu sievas un mātes, pavēl mūsu tauta, gribu vest kaujā nevis mirt, bet dzīvot! Sapratāt? Viss! Rotas komandieri! Izvest ļaudis ugunspunktos!

6

Atskanēja komandas: «Pirmais vads, stāties!», «Otrais vads, stāties! …».

Kareivji pielēca kājās, skriešus metās uz savu vietu, izslējās taisni, kā jau tas pienācās. Atri nolīdzinājās durkļu svārstīgā līnija. Bija skaidri jūtams: tā ir karavīru ierinda, tas ir disciplinēts, vadāms spēks. Intervāli starp vadiem šķita kā ligzdas, kur stingri turas neredzamas sakabes.

Varbūt mana runa bija drusku naiva, bet tanī brīdī man likās: es savu panācu. Neatteikdamies ne no pienākuma, ne goda, ļaudis atbrīvojās no uzbāzīgā, nomācošā vārda «mirt».

ĢENERĀLIS IVANS VASIĻJEVlCS PANFILOVS

1

Viņš ieradās pie mums nākamajā dienā — trīspadsmitajā.

Mēs viņu nebijām gaidījuši, taču gadījās, ka tobrīd it kā nejauši štābā sēdēja manis izsauktie rotu komandieri.

Vai būtu jāapraksta mūsu štāba mītne? Palūkojieties apkārt: tur, Piemaskavas mežā, mums bija tāda pati blindāža — zemē ierakta zaļa koka kaste, pie kuras sienām nedrīkstēja piespiesties, lai nepieliptu pie sveķiem. Dienu un nakti dega lampa. Ārpusē uz dažādām pusēm stiepās vadi, it kā šeit tie būtu sažņaugti dūrē.

Komandieri atzīmēja kartēs mīnu laukus, kurus vajadzēja ierīkot naktī. Braukšanai tika atstāts vienīgi lielceļš ar tiltu pie Novļanskas ciema; citas pieejas pozīcijām tika mīnētas.

Uz galda pie lampas atradās liela raupja vatmaņpapīra lapa, uz tās ar krāsainiem zīmuļiem bija uzzīmēta mūsu aizsardzības shēma. Shēmu rasēja štāba priekšnieks Rahimovs. Viņš lieliski zīmēja un rāsēja.

Es šo lapu saglabāju. Vai gribat tanī ielūkoties? … Skaisti? Ne tikai skaisti, bet arī precīzi.

Šī zilā līčloču lente ir Ruzas upe. Lauztā līnija pa krastu — eskarps. Tumšzaļā krāsā iezīmēti meži. Melnie punkti otrā pusē — mīnu lauki. Platie sarkanie loki ar zobiņiem, kas pavērsti uz rietumiem, — mūsu aizsardzības līnija. Ar dažādām zīmēm, — redzat, arī tās ir sarkanas, — apzīmēti strēlnieku ierakumi, ložmetēju ligzdas, prettanku un lauka lielgabali, kas atbalstīja bataljonu.

Kā zināms, mums ierādītā līnija bija ļoti gara: bataljonam septiņi kilometri. Kā vēlāk Panfilovs teica, mēs bijām izstiepusies «diedziņā». Pat todien, trīspadsmitajā oktobrī, es vēl nevarēju iedomāties, ka Volokolamskas šosejas rajonā vienīgi šis diedziņš izrādīsies vāciešiem ceļā, kad tie, dzīdamies uz Maskavu, parādīsies pie «tālās pievārtes», pie mūsu pozīcijām.

Bet…

Rotu komandieri sēdēja pie lampas, atzīmēdami savas topogrāfiskajās kartēs mīnu laukus.

Tika jokots par trīspadsmito datumu.

—           Man tas ir laimīgs, — teica ložmetēju rotas komandieris leitnants Zajevs, — es esmu dzimis trīspadsmitajā un apprecējos arī trīspadsmitajā. Viss, ko trīspadsmitajā iesāku, izdodas, ko vēlos, piepildās.

Viņam bija īpaša runas maniere. Viņš burkšķēja zem deguna, un ne ikreiz bija skaidrs, vai viņš joko vai runā nopietni.

—           Nu ko tad jūs, piemēram, šodien būtu vēlējies? — kāds jautāja.

Visi ar interesi lūkojās Zajeva kalsenajā sejā, kuras lielie kauli uz leju kļuva platāki. Bija zināma viņa māka «atliet».

—   Pudeli konjaka! — viņš atburkšķēja un skaļi iesmējās.

Ienāca štāba priekšnieks Rahimovs. Viņš vienmēr kustējās

ātri un klusu, it kā nebūtu kājās zābaki, bet čuvjaki [1] .

—          Biedri kombat, jūsu pavēle izpildīta, — viņš teica mierīgā balsī, kā parasts.

Es biju sūtījis viņu ar jātnieku vadu izlūkos noskaidrot, cik tālu no mums notiek kaujas. Pulka štābā par to nekā noteikta nezināja.

Un, lūk, Rahimovs atgriezās negaidīti ātri.

—    Noskaidrojāt?

—   Jā, biedri kombat.

—    Ziņojiet.

—          Atļaujiet rakstveidā? — viņš teica, pasniegdams salocītu lapiņu.

Uz papīra bija trīs vārdi: «Mūsu priekšā vācieši.»

Man pārgāja auksts pār kauliem. Vai tiešām būtu jau situsi mūsu stunda?

Rahimovs ir gudrs, ļoti gudrs! Uzzinājis no sargkareivja, ka es neesmu viens blindāžā, viņš pirms ienākšanas bija uzticējis šos trīs vārdus papīram, lai tie nebūtu jāizrunā skaļi, lai ne ar izskatu, ne ar balsi nemodinātu šeit bailes.

Es pieķēru sevi pie domām, ka man arī gribas noslēpt šo ziņu no citiem, it kā tādējādi varētu padarīt īstenību par neesošu —• atvairīt to, attālināt.

Pametu acis uz krāsaino shēmu, ieraudzīju mīnu laukus, upi, apzīmētu ar prettanku sienu, ierakumus, kas bija pārsegti ar četrām piecām baļķu kārtām, ložmetējus un lielgabalus; iedomājos vēl vienu: cilvēku šinelī — karavīru. Es jautāju kazahiski:

—   Tu pats redzēji?

Es ļoti uzticējos Rahimovam un tomēr jautāju.

—   Jā.

—   Kur?

—          Divdesmit divdesmit piecus kilometrus no šejienes: Seredas ciematā un citās sādžās.

—   Bet šis starpposms? Kas tur ir?

—    Nevienam nepiederoša zeme.

—           Nu, — es sacīju krieviski, — jūsu vēlēšanās, Zajev, kā liekas, piepildīsies: uz mūsu adresi ir pienākušas daudzas pudeles ar konjaku …

Visi jautājoši paskatījās.

—          … un ar rumu, — es turpināju. — Mums priekšā atrodas vācieši. Rahimov, iepazīstiniet ar stāvokli!

Klusēdami visi noklausījās Rahimova ziņojumu, tikai Zajevs ieburkšķējās:

—    Un tas ir labi!

—    Kas tur par labumu? — kāds jautāja.

—    Bet vai šitā stāvēt ir labāk? Esam pārstāvējušies. Atļauju neprasīdams, blindāžā iedrāzās mans zirgu uzraugs

Sinčenko.

—    Biedri kombat! Ģenerālis nāk… — viņš skaļi nočukstēja. Es ātri uzgfūdu cepuri galvā, sakārtoju formas blūzi un metos

pretī.

Bet durvis jau atvērās. Pie mums ienāca divīzijas komandieris ģenerālmajors Ivans Vasiļjevičs Panfilovs.

2

Es izstiepos pamatstājā un raportēju:

—           Biedri ģenerālmajor! Bataljons nodarbojas ar aizsardzības līnijas nocietināšanu. Rotu komandieri kopē mīnu aizsprostu shēmu. Bataljona komandieris vecākais leitnants Baurdžans Momiš-Uli.

Panfilovs jautāja:

—   Vai ārkārtēji notikumi ir bijuši?

«Zina!» man iešāvās prātā. Es atbildēju:

—          Jā, biedri ģenerāli. Gļēvulis, kas tīšām ievainoja sevi rokā, tika ierindas priekšā nošauts.

—    Kādēļ nenodevāt tiesai?

Uztraukdamies es sāku skaidrot.

Es teicu, ka citos apstākļos būtu nodevis viņu tiesai. Bet šinī gadījumā bija nepieciešams reaģēt nekavējoties, un es uzņēmos atbildību uz sevis.

Panfilovs nepārtrauca.

Pirmo reizi es redzēju viņu ģērbušos puskažociņa. Mīkstais baltās ādas puskažociņš patīkami oda pēc darvas; nepāršūts pēc mēra, tas bija par platu, bet jau ievalkāts piegula viņa iekritušajām krūtīm un sakumpušai mugurai, ko šķērsoja portupeja. Klausīdamies ģenerālis lūkojās zemē, noliecis grumbaino kaklu. Man šķita, ka viņš nepiekrīt manai rīcībai.

—    Pats nošāvāt? — viņš jautāja.

—          Nē, biedri ģenerāli, nošāva nodaļa, kuras komandieris viņš bija, bet es pavēlēju.

Panfilovs pacēla galvu.

Biezās, asi izliektās uzacis virs mazajām, drusku ieslīpajām acīm bija sarauktas kopā.

—    Pareizi darījāt, — viņš teica.

Tad padomājis atkārtoja:

—    Pareizi darījāt, biedri Momiš Uli. Rakstiet raportu!

Šķiet, tikai tagad viņš pamanīja, ka visi stāv.

—           Sēdieties, biedri, sēdieties! — viņš noteica un, attaisījis vidusjostu, vilka nost kažociņu.

Vilnas auduma formas blūzē ar neuzkrītošām aizsargkrāsas zvaigznēm viņa sakumpums bija redzams vēl vairāk.

—          Pie jums, biedri Momiš-Uli, tomēr ir pavēss! Kādēļ nekurina? Un karstas tējas arī laikam nav?

Piegājis pie dzelzs krāsniņas, viņš pataustīja atdzisušo dūmvadu, paraudzījās aiz krāsns it kā meklēdams, ieraudzīja cirvi un pietupies sāka veikli, ar viegliem un trāpīgiem cirtieniem skaldīt sīkas pagalītes, pieturēdams šķilu ar roku.

Pie viņa piesteidzās Rahimovs.

—    Biedri ģenerāli, atļausiet, es …

—          Kādēļ? Man tas patīk. Citreiz gan, protams, jums pašam nāksies aprūpēt savu komandieri.

Tāda bija Panfilova maniere — viņš bieži vien aizrādīja nevis tieši, bet tā aplinkus.

Taču, lai mīkstinātu arī šo tik tikko manāmo skarbumu, viņš laipni piebilda:

—    Sēdieties, biedri Rahimov, sēdieties! Tepat uz bluķīša.

Es nekad neesmu redzējis kādu citu liekam pagalītes tādā veidā kā Panfilovs — saslienot it kā būdiņu. Dažas lielākās viņš vispirms pasvārstīja rokā. Vienu no šķiliņām gandrīz jau bija ielicis, bet padomājis izvilka ārā.

Nezinu, jūs varbūt domājat, ka ģenerālim nepiestāv šaubīties, pat krāsni kurinot, taču, kad Panfilovs, pielicis tāsi, uzrāva sērkociņu, krāsniņā uzreiz sāka sprēgāt uguns.

Kādu mirkli viņš pasēdēja pie uguns. Sarkanīga atblāzma rotājās piecdesmitgadīgajā, grumbainajā sejā, kas tomēr nebija nogurusi.

—          Nu redz, — viņš teica pieceldamies, — tā būs priecīgāk… Vai Jums gatavs, biedri Momiš-Uli?

—: Gatavs, biedri ģenerāli.

Es pasniedzu īsu raportu. Panfilovs izlasīja pie lampas, nolika papīru uz galda, pamērcēja spalvu un nopūties uzrakstīja: «Apstiprinu.»

3

Uz galda, kā jūs jau zināt, atradās rūpīgi izzīmēta mūsu aizsardzības shēma.

Pabīdījis nost raportu, Panfilovs ilgi aplūkoja shēmu.

—          Liekas, esat nocietinājušies diezgan labi, — viņš teica. — Bet…

Ar īsti krievisku žestu viņš pakasīja pakausi.

—          Pēcāk mēs drusku pastaigāsim, biedri Momiš-Uli. Paskatīšos uz vietas … Vai stāvoklis jums zināms, biedri?

Atbildējām nenoteikti.

Panfilovs izvilka no lauka somas locījuma vietās jau drusku apbružātu karti, atvēra un noklāja uz shēmas.

—          Nāciet, biedri, tuvāk, — viņš teica. — Pretinieks ir pārrāvis fronti šeit un šeit.

Viņš parādīja vairākus punktus Vjazmas tuvumā un, ielūkojies mums sejā — vai visi redz un vai visi saprot, — turpināja:

—   Mūsu karaspēks cīnās Gžatskas un Sičovkas rajonā. Tur ir galvenie pretošanās mezgli.

Kartē dažādās vietās viņš viegli apvilka ar zīmuļa trulo galu vairākas nepareizas formas ieapaļas kontūras. Pēc tam atkal paskatījās uz mums visiem.

•— Jūs varbūt domājāt, — viņš teica, nolikdams zīmuli, — ka tie karotāji, kuri šinīs dienās gāja mums garām, ir mūsu armija?

Viņš pasmaidīja, ap mazajām acīm savilkās zosu kājiņas. Neviens neuzdrošinājās piekrītoši pamāt, tikai Zajevs papurināja galvu.

—   Atzīstieties — domājāt gan?

Neviens neatbildēja. Panfilovs runāja par to, kas visiem nomāca sirdi.

—   Nē, biedri, armija cīnās. Vai jūs domājat, ka vācieši ļautu mums tik ilgi šeit sēdēt, ja pret viņiem necīnītos mūsu kaujas vienības? Tagad pretinieks ir pienācis tuvu mūsu līnijai, bet ar nelieliem spēkiem… Viņus saista karaspēks, kas cīnās aizmugurē. Divīzijai ir ļoti izstiepta aizsardzības līnija, bet…

Panfilovs apklusa.

—   Mūsu divīziju atbalsta vairāki prettanku artilērijas pulki. Skaitli es jums nenosaukšu. Tā ir Augstākās Virspavēlniecības artilērija.

Paņēmis zīmuli, Panfilovs atkal sāka lūkoties kartē. Viņa apcirptā galva, kur melnie mati šķita sajaukti līdzīgās daļās ar baltajiem, noliecās, pārlaižot skatienu topogrāfiskajām zīmēm, acis piemiedzās, it kā cenzdamās saskatīt kaut ko neskaidru.

—   Kāds tagad ir mūsu uzdevums? — viņš paklusu noteica, it kā jautādams pats sev. — Uzdevums ir sagaidīt vāciešus ar šo artilēriju tur, kur tie dos galveno triecienu. Biedri komandieri, to varat pateikt karavīriem. Tomēr… Cik ilgā laikā varat sapulcēt bataljonu, biedri Momiš-Uli?

—   Vai pēc trauksmes, biedri ģenerāli?

—   Nē, kālab trauksme .. . Vai stundas laikā varēsi?

—   Jā, biedri ģenerāli.

Ierazdamies pie mums, Panfilovs parasti pēc kaujas gatavības pārbaudes aprunājās ar bataljonu. Viņš izvilka pulksteni un padomāja, ar lielo pirkstu glaudīdams stiklu.

—   Nevajag, biedri Momiš-Uli. NeVarēšu — šis mazais staršina neļauj, — viņš norādīja uz pulksteni. — Nu tad tā, biedri komandieri, sāksim karot… Ja vācietis līdīs virsū — noguldīsim pie zemes. Vēl līdīs, — vēl noguldīsim. Samalsim…

Panfilovs piecēlās, un visi tūlīt bija kājās.

—   Samalsim …

Panfilovs atkārtoja šo vārdu un it kā ieklausījās, kā tas skan.

—   Vai jūs mani sapratāt?

Ielūkodamies sejā tiem, ar ko sarunājās, Panfilovs gandrīz vienmēr nobeidza ar šo jautājumu.

—          Bet tagad… tagad nebūtu par sliktu glāze tējas… ceļa kājai… Biedri kombat, laikam bija tāds mājiens?

Es uzsaucu:

—   Sinčenko! Patvāri! Skriešus!

—   Oho! Jūs pat patvāri esat iegādājušies? Labs ir …

Visi smaidīja. Panfilova nemākslotais, rāmais drošums pielipa visiem.

Atlaidis komandierus, viņš salocīja un noglabāja karti.

4

Sinčenko iesteidzās ar verdošu patvāri.

—          Lēnāk, lēnāk, — Panfilovs noteica. — Kādēļ ar patvāri jāskrien?

—          Tālab jau ir karš, biedri ģenerāli, — Sinčenko atbildēja sparīgi.

—    Lai skrietu?

Sinčenko veikli uzlika patvāri galdā.

—   Skrienu ar apdomu, biedri ģenerāli.

Tas Panfilovam patika.

—          Labs ir, labs ir, — viņš noteica. — Bet tagad, biedri, mums būs jākaro ne tikai ar apdomu vien.

—   Bet kā tad, biedri ģenerāli?

—          Ar trīskāršu apdomu. — Panfilovs iesmējās. — Vai zaļās tējas nav?

Ilgi dzīvodams Vidusāzijā, Panfilovs bija pieradis pie šīs tējas.

—   Nav, biedri ģenerāli.

—   2ēl… Nu parādiet, kas tad jums ir stiprumam?

Sinčenko pasniedza iesākto paciņu. Panfilovs apskatīja iesaiņojumu, paoda:

—          Nav slikta … Tikai drusku novadējusies. Kārbiņā vajadzētu glabāt, biedri… Nu, dodiet šurp tējkanniņu, es pats rīkošos.

Divreiz izskalojis ar verdošu ūdeni nelielo, balto tējkanniņu, viņš tur iemeta tējas šķipsnu, ielūkojās iekšā, piemiedza acis un piebēra vēl. Tad tāpat bez ūdens nolika uz patvāra vainadziņa.

—    Lai sasildās, atplaukst, — viņš paskaidroja.

Mums priekšā bija vācieši, aiz mums — Maskava, bet Panfilovs priekšējā pozīcijā apdomīgi un ar patiku gatavoja tēju.

—          Shēma, biedri Momiš-Uli, lai paliek, — viņš teica. — Paskatīsimies vēl abi kopā .. . Jūs, biedri Momiš-Uli, esat tāds sadrūmis.

Viņš jautāja laipni, bet es gandrīz vai pakritu, it kā ar šo jautājumu viņš būtu no visa spēka man iesitis. Taču vēl vakar es to pašu biju teicis kareivim. Vai tiešām arī es esmu tāds pats?

—          Kas jūs uztrauc, biedri Momiš-Uli? Necelieties — sēdiet, lūdzu, sēdiet!

—           Redzat, biedri ģenerāli… — Ar nepatiku es savā balsī saklausīju nedrošību, to pašu, ko centos izskaust citiem. — Sakiet, biedri ģenerāli, — vai bataljonam tiešām vajadzēs noturēt septiņus kilometrus?

—          Nē. — Panfilovs brīdi klusēja un, piemiedzis acis, pasmaidīja. — Nē. Šodien es noņemu vienu jūsu pulka rotu. Pēc tam varbūt noņemšu arī otru. Tā ka jums, biedri Momiš-Uli, nāksies vēl pieķert klāt kilometru vai pusotra.

—   Vēl kilometru?

—   Bet ko tad lai dara, biedri Momiš-Uli? Sakiet pats!

Panfilovs teica to bez mazākās ironijas un ar visu ķeblīti, kā

parasts, ļoti žigli pievirzījās man tuvāk, it kā es, vecākais leitnants, tiešām varētu dot ģenerālim kādu padomu.

—          Ko tad lai dara? — viņš atkārtoja. — Mūsu aizsardzības līnija taču ir tikai diedziņš, to nav grūti pārraut. Nu, teiksim, kādā vietā pārraus … Un ko tad?

Viņš ziņkārīgi palūkojās manī, gaidīdams atbildi. Es klusēju.

—    Un redzat, tālab es arī noņemu rotas. Neuzmanīgi?

Viņš man jautāja tā, it kā es to būtu sacījis, bet es klausījos, neteikdams ne vārda.

—           Tagad, biedri Momiš-Uli, nedrīkst būt uzmanīgs vien. Tagad jābūt… — viņš viltīgi piemiedza acis, — trīskārt uzmanīgam. Es domāju, ka tad mēs varēsim šai joslā līdz Volokolamskai tos apmēram mēnesi padancināt.

—   Līdz Volokolamskai? Atkāpties, biedri ģenerāli?

—   Domāju, ka nevarēsim sēdēt uz vietas, bet vajadzēs darboties tā, lai tur, kur tie izlauztos, visur atrastos priekšā mūsu karaspēks. Vai jūs mani sapratāt?

—   Jā, biedri ģenerāli, bet…

—     Runājiet, runājiet. Kas jūs vēl uztrauc? Kareivji baidās no vāciešiem, vai ne?

—   Jā, biedri ģenerāli.

Cenzdamies izteikties īsi, es sāku ziņot. Tomēr šoreiz gan šis vārds nav īsti vietā. Panfilovs prata klausīties tik vērīgi, ka likās — tu stāsti ko tādu, kas viņam šķiet visai svarīgs, kaut ko ļoti gudru. Es pats nemaz nepamanīju, kā biju sācis nevis ziņot, bet stāstīt tā, kā es to redzēju un sajutu.

Kad es apklusu, Panfilovs kādu brīdi domāja.

—     Jā, biedri Momiš-Uli, — viņš beidzot ierunājās, — tagad mums nekas cits nav bīstams. Tikai tas ir bīstami.

Viņš piecēlās, piegāja pie patvāra, piepildīja tējkannu ar verdošu ūdeni, atkal nolika uz vainadziņa un atgriezās.

Neapsēzdamies viņš noliecās pār izzīmēto lapu un atkal, tāpat kā pirmo reizi paskatīdamies, noteica:

—    Esat nocietinājušies stingri.

Tas tomēr neizklausījās pēc uzslavas.

—      Pārlieku blīvi. Vai eju nav par maz? — Paņēmis zīmuli, viņš norādīja uz mīnu laukiem. — Vai jūs, Momiš-Uli, neesat paši sevi ieslēguši?

—     Bet tas taču ir priekšā, biedri ģenerāli, — es izbrīnījies teicu.

—     Tur jau tā lieta, ka priekšā. Nevar ne pakustēties, cik šauri.

Es iedomājos: «Šauri? Man lai būtu šauri septiņos kilometros? Ko viņš tur runā?»

Nepiespiezdams zīmuli, Panfilovs ar smalkām svītriņām iezīmēja vairākas ejas mīnu aizsprostos. Es vēl arvien nesapratu — kādēļ? Bet Panfil6vs, viegli pieskardamies ar vienkāršo, melno zīmuli — citi viņam nepatika, — pārsvītroja mūsu aizsardzības līnijas skaisto attēlojumu un iezīmēja tur uz priekšu, uz vāciešu novietni, virzītu bultu.

Nevarēju saprast, ko viņš īsti grib? Lai mēs ietu uzbrukumā, lai uzbruktu vācu armijas koncentrējumam? Un turklāt pēc tam, kad viņš bija paziņojis, ka noņems vienu rotu un bataljonam būs jāizstiepjas vēl par kilometru vai pusotra? Pēc tam kad pats bija sacījis, ka tagad vajag būt trīskārt apdomīgam un trīskārt uzmanīgam? Pēc tam kad bija teicis: «līdz Volokolamskai?» Un kas tas ir — vai pavēle? Bet vai tad tā pavēl?

—          Jūsu vietā, — viņš teica, vieglām svītrām noklādams bultu, — es, redz, par ko padomātu …

Pret vāciešu novietni virzītās bultas smailē viņš ievilka loku, kas apzīmēja atgriešanos pozīcijās, un paraudzījās uz mani.

—           … padomātu … Bet te jūsu bildē es neredzu no tā ne miņas.

Izvilcis pulksteni, Panfilovs pagriezās uz patvāra pusi.

—' Šis kungs arī prasa uzmanību. Iedzersim pa glāzei tējas —• un iesim.

—          Vai pie mums pārnakšņosiet, biedri ģenerāli? — Sinčenko jautāja.

—          Nē, biedri. Tagad nav laika nakšņot, tagad arī naktī vajadzēs palikt nomodā.

Viņš pasmaidīja, nocēla tējkannu, noņēma vāciņu, paoda un teica:

—   Lūk, tas tik ir dzēriens.

Pasniegdams man glāzi, viņš šķelmīgi piemiedza acis:

—           Bet mums taču šodien ir neliela jubileja — mūsu divīzijai šodien aprit taisni trīs mēneši kopš dzimšanas. Vajadzētu atzīmēt pamatīgāk, bet… gan jau to paspēsim … Un taisni trīs meneši, kopš mes abi pirmo reizi tikāmies, biedri Momiš-Uli. Vai atceraties, cik braši jūs nomaršējāt?

Un viņš atkal pasmaidīja.

PIRMS TRIJIEM MĒNEŠIEM

1

Jā, es atcerējos. Tas notika taisni pirms trim mēnešiem — tūkstoš deviņi simti četrdesmit pirmā gada trīspadsmitajā jūlijā.

Kazahstanas kara komisariata, kur es dienēju par instruktoru, pusdienas laiks bija no divpadsmitiem līdz vieniem. Paēdis es nācu no ēdnīcas. Redzu, pagalmā stāv neliela auguma drusku salīcis cilvēks ģenerāļa formā. Blakus divi majori.

Mēs Alma-Atā reti redzējām ģenerāļus. Es ieskatījos ciešāk.

Ģenerālis stāvēja ar muguru pret mani, salicis rokas aiz muguras un drusku iepletis kājas. Profilā redzamā seja man likās ļoti melnīgsnēja — gandrīz tikpat melna kā manējā. Galvu nodūris, viņš uzklausīja vienu no majoriem. Ģenerāļa formas svārka augstā apkakle apņēma tumši iedegušu, ar dziļām grumbām izvagotu kaklu.

Būdams artilērists, es valkāju piešus un — man jāatzīstas šinī vājībā — nevis vienkāršus, bet ar sudraba galiem, ar tā saucamo Maliņas zvanu skaņu.

Iedams garām ģenerālim, soļoju parādes solī. Piesitu vienu kāju — dzin. Otru — atkal dzin.

Ģenerālis pagriezās. Ūsās, kas bija apcirptas kā divi kvadrātiņi, nebija manāms sirmums. Vaigu kauli bija stipri izspiedušies. Piemiegtās šaurās acis bija mongoliskas, drusku šķības. Es nodomāju: tatārs.

Iegājis istabā, jautāju biedriem.

— Kas tas par ģenerāli? Kādā sakarībā viņš pie mums ieradies?

Man paskaidroja: tas esot Kirgīzijas kara komisārs ģenerālis Panfilovs.

Vai jūs zināt, kas ir republikas kara komisārs? Tas ir vadītājs kara komisariātā — padomju iestādē, kas pārzina karadienestam padoto uzskaiti, pirmsiesaukuma apmācību. Starp abiem mūsu kara komisariātiem — Kazahijas un Kirgīzijas — pastāvēja sociālistiskās sacensības līgums. Vienu vai divas reizes gadā līgums tika atjaunots. Visi domāja, ka droši vien tādēļ arī ģenerālis pie mums ieradies.

Es apsēdos pie galda, pievilku klāt mapi un atvēru. Atceros, todien es sastādīju komjaunatnes krosa plānu. Protams, tas bija vajadzīgs un svarīgs darbs, bet es jutos dziļi neapmierināts.

Gandrīz pirms mēneša bija sācies karš, laikrakstos parādījās jaunu virzienu, jaunu, ienaidnieka ieņemtu pilsētu nosaukumi, bet es, Sarkanās Armijas vecākais leitnants, sēdēju Alma-Ātē, trīs tūkstoš kilometrus no frontes, un sastādīju krosa plānu.

Tas nav tas, ko tagad vajag darīt. Nav tas, Baurdžan.

2

Atvērās durvis, un ienāca ģenerālis. Viņam līdzi ienāca abi. majori. Mēs piecēlāmies.

—   Sēdieties, sēdieties, — ģenerālis teica. — Sveicināti. .. Kurš no jums ir vecākais leitnants Momiš-Uli?

Kas tad tas? Kādēļ viņš jautā pēc manis? Es satraukts piecēlos. Ģenerālis pasmaidīja.

—   Sēdieties, biedri Momiš-Uli, sēdieties!

Viņš runāja drusku sēcošā balsī un paklusu. Pienācis pie manis, viņš pievilka krēslu, apsēdās, noņēma ģenerāla cepuri ar

sarkano apmali un nolika to uz galda. Ar mašīnu nodzītajos melnajos matos bija jau krietni iezadzies sirmums.

Stājā, sejā, runas un izturēšanās manierē, kā likās, nebija nekā pavēloša. Vienīgi gandrīz taisnā leņķī asi izliektās uzacis bija tam dīvainā pretrunā. Uzacis, tāpat kā ūsas, sirmums vēl nebija skāris.

—           Iepazīsimies, — viņš teica. — Es esmu Ivans Vasiļjevičs Panfilovs. Vai jūs zināt, ka pie jums Alma-Atā tiks formēta jauna divīzija?

—   Nē, nezinu.

—           Nu, lūk, esmu iecelts par šās divīzijas komandieri. Pēc Vidusāzijas kara apgabala pavēles jūs esat nozīmēts divīzijā par bataljona komandieri.

Viņš sameklēja un pasniedza man pavēli.

—   Cik ilgā laikā varat nodot lietas?

—   Atri. Pēc divām stundām varu stāties jūsu rīcībā.

Viņš padomāja.

—• Tik ātri nevajag. Vai esat precējies?

—   Jā.

—          Nu tad šodien atvadieties no ģimenes un ierodieties pie manis rīt pulksten divpadsmitos.

3

Nākamajā dienā bez piecām minūtēm divpadsmitos es kāpu pa Sarkanās Armijas nama ieejas platajām kāpnēm. Man parādīja istabu, kur bija apmeties ģenerālis.

Drusku sakumpis, ierāvis galvu plecos, viņš sēdēja pie liela rakstāmgalda, izskatīdams kaut kādus papīrus. Vēlāk man bieži vien nācās satikties ar Panfilovu, bet tikai šo vienīgo reizi es redzēju viņu pie papīriem. Topogrāfiskā karte bija vienīgais papīrs, ko vēlāk, Maskavas pievārtē, viņš vienmēr nēsāja līdzi.

Karte atradās viņam priekšā arī tagad. Es to uzreiz pazinu: tas bija Alma-Atas pilsētas un tās apkārtnes plāns. Uz tās bija uzlikts kabatas pulkstenis ar vaļēju siksniņu.

Paraudzījies pulkstenī, ģenerālis ātri piecēlās un, atstūmis smago krēslu, panāca nost no galda. Gaita bija viegla, tanī nemanīja vecuma.

Mēs runājām, kājās stāvēdami. Salicis rokas aiz muguras, Panfilovs te staigāja, te apstājās, mazliet iepletis kājas.

— Tad nu tā, biedri Momiš-Uli, — viņš ierunājās, — divīzijas

pagaidām vēl nav. Nav ne štāba, ne pulku, ne bataljonu. Tātad jums nav ko komandēt. Taču tas viss būs, to visu mēs formēsim. Bet pagaidām jums vajadzēs man palīdzēt. Es gribu ar jums apspriesties …

Ģenerālis piegāja pie galda, pāršķirstīja papīrus, atrada vajadzīgo, paņēma resnu sarkano zīmuli, pagrozīja un, pagriezies uz manu pusi, sacīja:

—           Redzat, biedri Momiš-Uli, šis ir pats dumjākais zīmulis pasaulē.

—   Kādēļ tā, biedri ģenerāli?

—           Tādēļ, ka ar to raksta rezolūcijas, — viņš atjokoja un turpināja: — Ar šo zīmuli, savu darbu neprotot, ir ļoti viegli visu ko izlemt divās minūtēs. Novelc svītru uz kartes — un gatavs: jautājums izlemts. Uzraksti rezolūciju — un gatavs: jautājums izlemts. Pievāciet to, lai tas man te nemētājas. Bet arī jūs pats, biedri bataljona komandieri, to lietojiet pēc iespējas mazāk.

Smaidīdams pasniedzis zīmuli, viņš pēc tam norūpējies jautāja:

—   Kā jūs domājat, kur mēs jo ātrāk varētu noalvot katlus?

Es droši vien izskatījos izbrīnījies, un ģenerālis paskaidroja:

—           Mūsu divīzija taču būs kaut kas līdzīgs zemessargiem: tā tiek formēta virs plāna. Uz jauniem katliem nav ko cerēt. Un neprasīsim ar.

Vajadzēja atbildēt arī uz daudziem citiem, lielāko tiesu tikpat dīvainiem jautājumiem, turklāt es nevarēju atbrīvoties no iespaida, ka Panfilovs interesējas par to, par ko, šķiet, ģenerālim nebūtu jāinteresējas.

Pasniedzis kādu papīru, viņš beidzot man deva uzdevumu.

—           Te ir to telpu adreses, — viņš teica, — kas mums atvēlētas formēšanās punktiem. Vajag ielūkoties, pārbaudīt, vai visas ir piemērotas. Apskatiet pagalmus, vai būs kur soļot, vai ir virtuves, plītēs, boileri.

Es atkal nobrīnījos: vai ģenerālim pieklājas ar to visu nodarboties?

Atdodams sarakstu un ielūkodamies man acīs, Panfilovs jautāja:

—   Vai jus mani sapratāt?

—   Jā, biedri ģenerāli.

Viņš paņēma pulksteni.

—    Cik ilgā laikā jūs to visu izdarīsiet?

—   Līdz vakaram izdarīšu, biedri ģenerāli.

Asi izliektās uzacis neapmierināti uzraucās.

—    Ko tas nozīmē — līdz vakaram.

—    Līdz pulksten sešiem, biedri ģenerāli. Viņš padomāja.

—          Līdz sešiem… Nē. Ziņojiet man par izpildīšanu pulksten astoņos.

4

Dienas gāja, es izpildīju sīkus ģenerāļa uzdevumus. Pa to laiku dzima divīzija, ieradās komandieri.

Reiz, iznākdams no Panfilova kabineta, ieraudzīju: man pretī nāk artilērijas pulkvedis. Viņam bija garas kājas un gara seja ar divām asām rievām abpus mutes.

Es pagriezu ceļu. Pulkvedis pameta acis uz manām uzšuvēm un apstājās.

—    Artilērists? — viņš īsi noprasīja.

—    Jā, biedri pulkvedi.

—    Manā rīcībā?

—    Nebūt ne. Esmu nozīmēts par bataljona komandieri.

—    Kājniekos. Kā tad tā? Iesim pie ģenerāļa.

No sarunas pie ģenerāļa es sapratu, ka enerģiskais pulkvedis ir mūsu artilērijas pulka komandieris, kas nule ieradies divīzijā.

—          Pavēliet viņam, biedri ģenerāli, stāties manā rīcībā. Un lai šodien pat jau pieņem divizionu.

Panfilovs griezās pie manis:

—          Bet ko jūs, biedri Momiš-Uli, par to domājat? Tiksiet galā ar divizionu?

—    Nē, biedri ģenerāli, netikšu.

Panfilovs apsēdās ērtāk. Piemiegtajās mongoliskajās acīs pavīdēja ziņkāre. Tā bija viena no viņa rakstura iezīmēm: ar gadiem neapsīkusī, viņa vecumam apbrīnojamā ziņkāre. Šķiet, viņš ar intefesi gaidīja: «Bet ko nu jūs teiksiet, biedri pulkvedi?»

—          Kā tad tā — netiksiet galā? — pulkvedis nikni noprasīja. — Bateriju komandējāt?

—    Jā.

—           Nu tad ir labi… Varbūt sūtīt majoru jūsu vietā uz divizionu? Varbūt tādu, kas beidzis akadēmiju? Tādu mums nedos. Lūdzu, biedri ģenerāli, uzskatīt jautājumu par izlemtu.

Bet es stingri ar cieņu noteicu:

—          Biedri ģenerāli, mans pienākums ir būt godīgam. Ar divizionu es netikšu galā, neesmu pietiekami izglītots.

Vai jūs zināt, kas ir vainojams manā neatlaidībā? Profesors Djakonovs, kurš varbūt nevar pat iedomāties, ka es tāds esmu pasaulē. Viņš ir kapitālā, trīs sējumus biezā darba «Artilērijas uguns teorija» autors, un artilēristi viņu dievina. Nezinādams augstāko matemātiku, pabeidzis pēc vidusskolas tikai desmit mēnešus ilgos artilērijas kursus, es nevarēju pilnībā apgūt šais grāmatās atrodamās likumības. Kā gan varēšu komandēt divizionu, kā vadīt koncentrētu uguni, ja neprotu izskaitļot šāvienu «pēc Djakonova», neprotu izšaut precīzu «Djakonova zalvi»?

Vēlāk, vērodams artilēriju un artilēristus karā, es sapratu, ka taisnība bija pulkvedim, nevis man. Karš ir labākā akadēmija, un, drusku pakarojis, es būtu komandējis ne sliktāk kā citi un nebūtu apkaunojis artilēriju.

—    Ko tad jūs gribat? — pulkvedis jautāja.

—   Bateriju, — es teicu.

—           Kas vēl nebūs! Man baterijas komandē jaunākie leitnanti. Vai gribat uz štābu, par štāba priekšnieka palīgu?

Man izspruka;

—   Dievs pasargi!

Ģenerālis, kurš ar interesi sekoja mūsu sarunai, iesmējās.

—          Nepareizi, biedri Momiš-Uli, nepareizi… Štābā nemaz nav obligāti jānodarbojas tikai ar papīriem vien. Un arī ar sarkano zīmuli…

—    Kādu sarkano zīmuli? — pulkvedis jautāja.

—           Tas, man rādās, attiecas arī uz jums, pulkvedi, — Panfilovs teica jokodams. —• Vēlāk izstāstīšu.

Tad, kļuvis nopietns, piebilda:

—    Es padomāšu. Ejiet, biedri Momiš-Uli!

5

Turpinājums sekoja tanī pašā naktī.

Es dežurēju štābā. Panfilovs strādāja vēl ilgi pēc pusnakts. Kā parasts, viņš izsauca komandierus citu pēc cita.

Dzima divīzija. Skolās, kas vasarā stāvēja tukšas un bija pārvērstas formēšanas punktos, no pilsētas un apkārtējiem kolhoziem šinīs dienās ieradās armijā iesauktie — tie neviens vairs nebija jauni, trīsdesmit — trīsdesmit piecus gadus veci vīri, lielāko tiesu tādi, kuri nebija dienējuši armijā.

Šinī stundā viņi — nākamie panfilovieši — gulēja.

Beidzot arī mūsu lielajā mūra namā iestājās klusums.

Iečīkstējās durvis, pa gaiteni kāds nāca. Pazīdams ģenerāļa soļus, piecēlos un sakārtoju formas blūzi.

Viņš ielūkojās atvērtajās durvīs.

—   Jūs esat šeit, biedri Momiš-Uli? Dežurējat?

Panfilovs bija bez ģenerāļa svārka, baltā kreklā, rokās dvielis. Viņa seja izskatījās nogurusi.

Istaba bija piesmēķēta. Panfilovs atvēra logu un apsēdās uz palodzes.

—         Es par jums domāju, biedri Momiš-Uli, domāju, — viņš teica. — Sakiet, ko ar jums lai dara.

—         Biedri ģenerāli, es iešu turp, kur man pavēlēsiet. Bet, ja jūs gribat zināt manas domas …

—          Sēdieties vien, sēdieties… Jā, jā, ja ievērotu jūsu domas…

—         Tad es lūgtu, biedri ģenerāli, nevis divizionu, bet bateriju vai bataljonu.

—          Bataljonu? Biedri Momiš-Uli, bataljonu komandēt arī nav viegli… Vai jūs esat interesējies par karaspēka kopējo taktiku? Esat par to kaut ko lasījis?

Es minēju šo to, ko biju lasījis.

—   Bet atkāpšanās kaujas? Vai par tām esat interesējies?

—   Nē, biedri ģenerāli.

—         Jā, jums nebūs viegli komandēt bataljonu, — Panfilovs atkārtoja.

Viņš paskatījās uz mani tā, ka es nosarku. Patmīlība bija aizskarta.

—         Iespējams, — es izgrūdu. — Bet galvu nolikt pratīšu pa godam, biedri ģenerāli.

—   Kopā ar bataljonu?

—   Kopā ar bataljonu.

Panfilovs negaidot iesmējās.

—           Paldies par tādu komandieri… Nē, biedri Momiš-Uli, protiet ar bataljonu izcīnīt desmit kaujas, divdesmit kaujas, trīsdesmit kaujas un saglabāt bataljonu. Lūk, par to zaldāts jums būs pateicīgs.

Viņš nolēca no palodzes un apsēdās man blakus uz dermantīnu pārvilktā dīvāna.

—   Es pats esmu zaldāts, biedri Momiš-Uli. Zaldātam negribas mirt. Viņš iet kaujā nevis mirt, bet dzīvot. Un viņam ir vajadzīgi tādi komandieri. Bet jūs tik viegli pasakāt: «Nolikšu galvu kopā ar bataljonu.» Bataljonā, biedri Momiš-Uli, ir simtiem cilvēku. Kā tad lai jums tos uzticu?

Es klusēju. Arī Panfilovs klusēja, mani vērodams. Beidzot viņš teica:

—          Nu, ko jūs teiksiet, biedri Momiš-Uli? Vai uzņemsieties viņus vest kaujā, lai nevis mirtu, bet dzīvotu?

—    Uzņemšos, biedri ģenerāli.

—          Oho, redz, tā ir zaldāta atbilde! Bet vai jūs zināt, kas tādam nolūkam ir vajadzīgs?

—    Atļaujiet, biedri ģenerāli, lūgt jums šo padomu.

—           Re, kur slīpēts.. . Vispirms, biedri Momiš-Uli, lūk kas … — viņš papliķēja sev pa pieri. — Es jums varu atklāt noslēpumu, — viņš jokodams paraudzījās apkārt un pacēlies čukstēja, — arī karā gadās muļķi.

Tad smaids nozuda un viņš turpināja:

—          Un vēl nepieciešams kaut kas ļoti nežēlīgs.. . ļoti nežēlīgs: disciplīna.

Man izspruka:

—    Bet jūs taču … — Un es iekodu mēlē.

—    Runājiet, runājiet. Jūs gribējāt teikt kaut ko par mani?

Tomēr es neuzdrošinājos.

—    Runājiet! Nu kas tad ir, vai vajadzēs pavēlēt?

—          Es gribēju sacīt, biedri ģenerāli… jūs pats taču esat tik lēnīgs . . .

—    Nekā tamlīdzīga. Tas jums tikai tā liekas.

Acīm redzot, mani vārdi viņu aizskāra. Viņš piecēlās, paņēma dvieli, pastaigājās.

—           Lēnīgs… ievērojiet, biedri Momiš-Uli, ar kliegšanu nevada … Lēnīgs … Nemaz neesmu tik lēnīgs … Nu kā tad būs, negribas uzņemties divizionu? Ko?

Es nekā neatbildēju, tikai paraudzījos uz ģenerāli.

Viņš teica:

—           Jūs vajadzētu sūtīt uz akadēmiju… Nu, dievs ar jums! Pulkvedis uz mani dusmosies, bet. . . kaut kā izturēšu atkāpšanās kauju … Komandēsiet bataljonu.

—   Klausos, komandēt bataljonu, biedri ģenerāli.

Tā iznāca, ka, būdams artilērists, kļuvu par bataljona komandieri.

6

Vairākas dienas es vēl pavadīju štābā. Vērodams centos izpētīt: kā šis labsirdīgais, lēnīgais cilvēks, kuram, kā likās, trūka tā, ko sauc par «uzstājību», spēj vadīt divīziju?

Tomēr ne vienmēr viņš bija tik lēnīgs.

Reiz es biju aculiecinieks, kā viens štāba virsnieks, acīm redzot, pieradis pastāvīgi dzirdēt: «Sēdieties, lūdzu, sēdieties,» — iegājis pie Panfilova, apsēdās bez aicinājuma.

—   Piecelties! — Panfilovs skarbi uzsauca. — Izejiet ārā! Aiz durvīm drusku padomājiet un tad nāciet iekšā!

Dodams pavēles, Panfilovs nekad neaizmirsa pārbaudīt, vai tiek ievērots izpildīšanas termiņš. Viņam bija ierasts žests — ar lielo pirkstu glaudīt kabatas pulksteņa izliekto stiklu. Brīžam šķita, ka viņš glāsta mīļu mazu radījumu. Nokavēšanas gadījumā viņš prasīja paskaidrojumu. Reiz pats dzirdēju, kā viņš strostēja komandieri, kurš nebija veicis uzdevumu noteiktajā laikā.

—   Jūs esat neapzinīgs, nedisciplinēts darbinieks. Es pazīstu jūs tikai dažas dienas, bet diemžēl jūs jau esat parādījis savu slinkumu.

Viņa dīvainās uzacis saraucās cieši kopā, to izliekums, šķiet, kļuva vēl asāks. Viņš nekliedza, bet runāja tikai drusku skaļāk un vārdus nodalīja stingrāk, nekā parasti. Bet tādēļ tie ķēra vēl smagāk.

Man iespiedies atmiņā šāds nenozīmīgs gadījums.

Izpildot ģenerāļa rīkojumu, es ar kādu sarkanarmieti pieņēmu un pārvedu uz noliktavu pirmo mīnmetēju, kas bija piešķirts mūsu divīzijai. Panfilovs gribēja apskatīt ieroci.

Es pa logu uzsaucu sarkanarmietim, kurš man palīdzēja:

—    Stiep šurp mīnmetēju no noliktavas. Ātrāk! Lai pēc piecām minūtēm tas būtu šeit!

Pagriezies es ieraudzīju, ka Panfilovs skatās uz mani, acis piemiedzis. Tas bija tas pats ironiskais skatiens, no kura es jau reiz biju safcis.

—   Piecās minūtēs, biedri Momiš-Uli, viņš nepaspēs, — ģenerālis teica.

Panfilovs nekā vairāk nepiebilda. Bet man šis vienkāršais aizrādījums palika prātā.

Cik reižu es tāpat, nekā nedomādams, biju uzkliedzis: «Pēc piecām minūtēm!» Bet Panfilovs domāja.

LISANKA UN NOTIKUMS AR ZIRGU

1

Beidzot pienāca diena, kad, atvadījies no ģenerāļa, devos pieņemt bataljonu. Bet pirms tam bija kāds notikums, kuru vajag pastāstīt.

Jādams pa pilsētu, es izmantoju vienu no divīzijas štāba zirgiem.

Tā bija Lisanka — skaista, liela ķēve ar baltām kājām un baltu zīmīti pierē — ļoti jūtīga pret pavadu.

Pusotras nedēļas laikā, ko es pavadīju divīzijas štābā, man izdevās Lisankai šo to iemācīt.

Uz bataljonu, kas bija jau izvests ārpus pilsētas, Talgaras staņicā, divdesmit piecus kilometrus no Alma-Atas, man vajadzēja braukt ar kādu tai virzienā ejošu mašīnu.

Piecēlies agri, ap pulksten pieciem — kad štābā vēl valdīja klusums, — es saposies izgāju pagalmā.

Mašīna kavējās. Man gribējās vēl beidzamo reizi apciemot Lisanku. Aizgājis uz stalli, es to paglaudīju, papliķēju. Ar mīkstām lūpām tā sniedzās pie plaukstas, par paklausību paradusi saņemt no manis maizi vai cukuru. Es nedevu — nebija iemesla . .. Turpat uz vietas tā sāka soļot ar priekškājām spāņu solī, kā pats to biju mācījis. Es pasmaidīju, ātri apsegloju un izvedu ārā.

Rikšos apjājis pāris reižu apkārt pagalmam, pārgāju uz manēžas galopu, pēc tam, kaut ko pie sevis domādams, uz spāņu soli.

Kā jau teicu, bija ļoti agrs. Pagalms šķita kā izmiris.

Piepeši dzirdu:

—          Vai jūs, Momiš-Uli, spēsiet būt tāds pats meistars arī kara mākslā?

Ģenerālis stāvēja uz lieveņa. Apmulsis nolēcu no zirga.

—          Turpiniet, turpiniet, — Panfilovs teica. — Man patīk skatīties.

Viņš pienāca klāt.

—          Izrādās, ka jūs arī to pieprotat… Bet tur, — viņš pamāja uz tāli, — vai tur jūs pratīsiet tā vadīt?

Es atbildēju:

—          Zināt ko, biedri ģenerāli… Vienreiz jau man tieši tas pats tika teikts. Tas ir, ne nu gluži tā, bet…

—   Nu-nu …

—   Bija tāds gadījums, kas man veselu gadu kremta sirdi. ..

—    Interesanti, interesanti… Pastāstiet…

Bet es pats jau nožēloju. Kāds nelabais mani dīdīja pļāpāt? Kādēļ man vajag aizkavēt ģenerāli ar stāstiem par savu dzīvi, kas var interesēt vienīgi mani? Cenzdamies izteikties īsi, es pastāstīju, ka agrāk, būdams vēl jaunākais leitnants, biju rupjš pret priekšniekiem, brēcu uz padotajiem, nepratu uzturēt vadā disciplīnu. Mani sodīja, lika arestā, beidzot izsauca pulka komandieris un nolasīja jocīgu lekciju par zirga vadīšanu. Viņš teica tā: «Vai jūs zināt, kas ir vadīšana? Lokomotīves mašīnista vai automašīnas šofera piemērs jums, stepes iemītniekam, nebūs īsti saprotams…» Un viņš sāka runāt par zirgu. Lekcija iedarbojās.

—   Nē, jūs pastāstiet sīkāk… Ko viņš jums teica? — Panfilovs iztaujāja.

—   Tas ir visiem zināms, biedri ģenerāli. To es zināju arī pirms tam …

—   Nu tomēr pastāstiet!

-»Viņš runāja par labu jātnieku. Par to, ka labs jātnieks varot likt zirgam pacelties pakaļkājās, iet spāniešu solī un pat dejot… Tad par vadības veidiem. Tā, pirmkārt, notiekot ar laužņu un mutes dzelžu pavadu palīdzību, kad jāpakustina tikai mazais pirkstiņš, un esi jau vadītājs . ..

—   Tā, tā … Interesanti…

—   Teica, ka labs jātnieks nekad nekustinot visu roku, pat plaukstu ne… Zirgus raustot tikai cūkgani. Un tamlīdzīgā garā…

—   Nē, nē … Turpiniet! Ko viņš vēl teica?

Šķita, ka Panfilovs bija ārkārtīgi ieinteresēts. Viņš smaidīja, grumbiņas ap acīm rotājās vien.

—    Runāja vēl par citiem vadības veidiem… Par atbalsta punkta pārvietošanu uz zirga muguras, kas ar aci nemaz nav redzams, — tā arī esot vadīšana … Un kur tad jātnieka kāja? Esot divdesfh.it dažādu paņēmienu, kā varot zirgu vadīt tikai ar piesi vien: tiešais dūriens, pieskarošais dūriens un pārējie … Tomēr labs jātnieks piešus reti lietojot. Viņam pietiekot pieskarties zirgam ar stilbu, un zirgs jau saprotot. Bet kā lai to panāk?

—   Tā, tā … Kā lai panāk?

Panfilova interese mani iedrošināja. Es jau runāju ar īstu aizrautību:

—         Jā. Kā panākt, lai zirgs momentā izpildītu jātnieka vismazāko prasību? Pats galvenais — neatlaidība. Nav izpildīts — jāsoda, neko nedrīkst nepalaist garām neievērotu! Labi izdarīts — jāatalgo! Jāatkārto nevis simt, bet tūkstoš reižu. Viņš mierīgi to visu izklāstīja un teica: «Ejiet!»

—   Bet jūs?

—     Sākumā es nesapratu, kāpēc viņš bija mani izsaucis. Pagriezos un gāju. Bet uz sliekšņa man viens it kā ar cirvi būtu iebelzis: «Ko, viņš salīdzina cilvēku ar zirgu? Es viņam esmu zirgs?!» Gribēju griezties atpakaļ un uzkliegt: «Es jums neesmu nekāds zirgs!»

Panfilovs skaļi iesmējās. Es vēl nekad nebiju redzējis viņu tik jautru. Sameklējis lakatiņu un izslaucījis mitrās acis, viņš teica:

—     Nav slikts, nemaz nav slikts piemērs. Tātad rausta tikai cūkgani?

Smiedamies viņš paglaudīja Lisanku un jautāja:

—   Vai jums, biedri Momiš-Uli, patīk šis zirdziņš?

—   Ļoti, biedri ģenerāli.

—     Ņemiet sev līdzi. Dāvinu jums to … Lai paliek bataljonā …

—    Pateicos, biedri ģenerāli!

Mašīnu nesagaidījis, es jāšus devos uz savu bataljonu.

2

Mēs jau norunājām — dabu neaprakstīsim. Citi to izdarīs labāk.

Kādreiz pēc kara vasarā jūs atbrauksiet pie manis ciemos: redzēsiet, cik skaista ir Kazahstāna, aprakstīsiet Alma-Atas apkārtni, Talgaras staņicu un straujo kalnu upīti Talgarku.

Staņicā es uzmeklēju lauksaimniecības institūta ēku, kur bija novietots bataljons. Iepazinos ar štāba priekšnieku — kustīgu kalsenu kazahu Rahimovu, pēc profesijas agronomu, kas vēl arvien bija ģērbies civiltērpā. Pie viņa svārkiem spīdēja alpīnista nozīme, bet mans alpīnists neprata ne pēc reglamenta piecelties, ne ziņot.

Ar viņu kopā es apstaigāju telpas. Tās bija kā bāztin piebāztas, bet armijas formā tikai es viens pats. Vīri klaiņoja pa gaiteņiem; kādā istabā dziedāja; dažs no gaiteņa caur logu sakliedzās ar sievietēm. Neviens nenokomandēja «Mierā!», neviens nesveicināja komandieri.

Ieraudzīju uz grīdas nomestus papirosu galus, smagi nopūtos un pavēlēju nostādīt bataljonu.

Stājās nemākulīgi, ilgi. Es stāvēju nomaļus, skatījos un domāju. Mēģiniet iedomāties šo ierindu: daudzi iznāca sporta krekliņos, daži ar čībām kājā, solīdākie — svārkos. Vieniem bija cepures galvā, citiem galvas kailas.

Alpīnists šā tā nolīdzināja rindas, nokomandēja «Mierā!» un, tā vietā lai ziņotu, blenza manī. Es atkal nopūtos un piegāju pie ierindas.

Sasveicinājos. Atbildēts tika, kā nu kurš prata.

Es stādījos priekšā un pateicu, ka esmu nozīmēts par bataljona komandieri, pēc tam sacīju:

—   Jums vēl ir mugurā civiltērps, bet Dzimtene jūs jau ir nostādījusi ierindā. Daži no jums ir ģērbušies labos uzvalkos, citi vienkāršāk… Vakar jūs bijāt dažādu profesiju ļaudis, ar dažādiem ienākumiem — vakar starp jums bija gan ierindas kolhoznieki, gan direktori. Sākot ar šo dienu, jūs esat Strādnieku Zemnieku Sarkanās Armijas kareivji un jaunākie komandieri. Bet es — jūsu komandieris. Es pavēlu, jūs paklausāt. Es diktēju savu gribu, jūs to izpildāt.

Es tīšām runāju ļoti skarbi.

—   Katram no jums būs jāizpilda viss, ko es pavēlēšu. Vakar jūs varējāt ar priekšnieku strīdēties; vakar jums bija tiesības apspriest: vai viņš runājis pareizi, vai rīkojies likumīgi? Sākot ar šo dienu, Dzimtene atņem jums šīs tiesības. Sākot ar šo dienu, jums ir tikai viens likums — komandiera pavēle.

Redzu, daži skatās greizi, — sak, ar vienu rāvienu likvidēja visu demokrātiju. Es turpināju:

—   Kas domā citādi, tas savus uzskatus var ielikt aploksnē un, kamēr mēs esam mājas tuvumā, aizsūtīt uz mājām. Armijas kārtība ir barga, bet tā saliedē armiju. Vai gribat atsist ienaidnieku, kurš uzbrucis, lai paverdzinātu mūsu zemi? Tad zināt, tas nepieciešams uzvarai!

Pēc tam īsi piebildu par godīgumu, sirdsapziņu un godu. Karavīra visīabākā īpašība ir godīgums savas Dzimtenes, savas valdības, savu komandieru priekšā. Godīgs ir tas, kam ir sirdsapziņa.

—   Lai cilvēks būtu cik gudrs un spējīgs būdams, — es teicu, — lai tas būtu cik veikls un izdarīgs, bet, ja nav sirdsapziņas, tad tādam žēlastības no manis nav ko gaidīt!

Un visbeidzot par godu. To es izskaidroju pa savai vīzei. Ir divas kazahu parunas. Viena saka: «Zaķis mirst no niedru čaboņas, varonis — goda deļ.» Otrā ir tikai trīs vārdi: «Gods pārvar nāvi.»

Es pateicu šīs parunas kazahiski un pārtulkoju krieviski. Bataljonā tikai viena trešā daļa bija kazahi, pārējie — krievi un ukraiņi.

Kad pabeidzu, no ierindas atskanēja droša balss:

—   Biedri kombat, atļaujiet runāt…

Pussoli uz priekšu no ierindas iznāca pamatīgs puisis, apbrīnojami sārts, ar plānu melnu kreklu mugurā.

—          Neatļauju, — es teicu. — Šeit nav mītiņš. Rotu komandieri, aizvest apakšvienības!

Tāda bija mana pirmā runa, pirmā iepazīšanās ar bataljonu.

3

Gāju pa gaiteni uz man iekārtoto istabu.

—    Biedri kombat! Atļaujiet runāt…

Manā priekšā stāvēja paziņa — tas pats, kas pirmais nosauca mani par kombatu. Ar mašīnu vēl nenodzītie mati pakausī bija īsi apcirpti, bet no cepures spraucās ārā sprogains cekuls.

—    Uzvārds? — es jautāju.

—   Kareivis Kurbatovs.

Viņš turējās kā karavīrs, izstiepies pamatstājā.

—   Armijā esi dienējis?

—   Nē, biedri kombat. Dienēju dzelzceļu militārajā apsardzē.

—          Tad, lūk, biedri Kurbatov: pirms griežas pie kombata, ir jāprasa atļauja rotas komandierim. Ejiet pie viņa!

—          Viņš, biedri kombat, neuzklausa … Es par apsardzi.. . Sētas puses durvis, biedri kombat, netiek apsargātas. Tāpat vārti. Bet ja nu, biedri kombat…

«Malacis!» es nodomāju. Man patika viņa centība, viņa neatlaidība, atklātais skatiens, izvērstie pleci, bet es nokomandēju citādi:

—    Ap-kārt!

Kurbatovs pietvīka. Viņa skatiens kļuva stingrs, nikns. Es viņu sapratu, bet arī skatījos cieši virsū. Mirkli šaubījies, Kurbatovs kareiviski pagriezās un aizgāja pa gaiteni. Pat pietvīkušais kakls likās apvainots.

Rahimovam, kurš stāvēja blakus, teicu:

—          Biedri štāba priekšniek, kareivi Kurbatovu nozīmējiet par nodaļas komandieri.

Kāds pieskārās man no mugurpuses. Pagriezies pamanīju nedroši atrautu roku.

—          Bet es jau griezos pie sava komandiera. Viņš sūtīja pie jums, biedri kombat…

Es ieraudzīju briļļainu cilvēku. Tā bija pirmā tikšanās ar Murinu. Mugurā svārki, kaklasaite sagriezusies drusku šķībi… Viņš runāja smaidīdams un nezināja, kā turēt rokas. Smalkās rokas un bālo, iegareno seju iedegums gandrīz nebija skāris, kaut gan bija jau jūlijs.

—           Es esmu ārrindnieks, biedri kombat, bet prasījos uz bataljonu, — viņš lepni paskaidroja. — Es pierādīju, ka brillēs man ir pilnīga korekcija. Lūk, biedri kombat, pie griestiem ir muša! Es to redzu.

—    Labi biedri, esmu pārliecināts. Tālāk.

—          Tomēr bataljonā mani ieskaitīja ārrindniekos. Iedeva zirgu un ratus. Bet man nav absolūti nekādas jēgas, kas ir zirgs . .. Un ne jau tādēļ es nācu. Es, biedri kombat, prasos ierindā. Biedri kombat, gribu būt ložmetējnieks!

Uzzinājis uzvārdu, es teicu:

—   To var, biedri Murin. Pārvietošu. Ejiet!

Bet viņš, šķiet, nebija pārliecināts, ka ar to jau viss nokārtots. Viņam gribējās vēl piebilst papildu argumentus.

—           Es dzirdēju jūsu runu, biedri kombat. Tas ir pilnīgi pareizi. Katra jūsu pavēle, biedri kombat, priekš manis būs likums.

—   Ejiet, — es atkārtoju.

Viņš izbrīnījies palūkojās uz mani un turpināja, it kā nekas nebūtu noticis:

—          Es, biedri kombat, esmu muzikants. Konservatorijas aspirants. Bet tagad, biedri kombat, visiem vajag šaut!

Lai būtu pārliecinošāk, viņš pagrozīja pirkstus.

Es uzkliedzu:

—    Kā jūs stāvat? Rokas!

Murins apjucis izslējās.

—           Es jums divas reizes teicu — ejiet! Bet jūs? Jums liekas, ka jūs prasāt pēc visgrūtākā uzdevuma — šaut. Nē, biedri Murin, pats grūtākais, pats smagākais armijā ir — paklausīt!

Murins jau pavēra muti, gribēdams ko iebilst, bet es turpināju:

Jums daudzreiz liksies, ka komandieris ir netaisns, jūs gribēsiet strīdēties pretī, bet jums uzkliegs: «Klusēt!» To es jums apsolu. Ejiet!

Murins gāja.

4

Todien es iepazinos ar rotu un vadu komandieriem, sastādīju ierindas sarakstu, nodarbojos ar sardzi, sakariem, saimniecību un tikai vēlu vakarā paliku viens.

Izņēmis no lauka somas kājnieku kaujas reglamentus, ar kuriem mani apgādāja štābā, sāku lasīt, tad pastūmu tos prom un iegrimu domās.

Sācies Lielais Tēvijas karš. Hitlerieši iespiežas ar katru dienu dziļāk mūsu teritorijā. Tagad, mēnesi pēc iebrukuma, viņi jau ir nokļuvuši līdz Smoļenskai, pārgājuši pāri Dņeprai un, pēc kartes spriežot, cenšas ātri sagrābt Ļeņingradu, Maskavu un Donbasu. Viņu trumpis, taktika un ticība ir zibenīgums. Viņi domā mūs piebeigt, iekāms būsim paspējuši mobilizēt savas rezerves.

Kad Sarkanās Armijas Ģenerālštābs virzīs mūsu divīziju uz fronti? Cik dienas, cik nedēļas mums dotas apmācībai?

Notikumi attīstās tik ātri, stāvoklis frontē ir tik saspringts, ka Augstākā Virspavēlniecība var izrādīties spiesta sūtīt mūs kaujā pēc trim četrām nedēļām.

Kā tādā neiedomājami īsā laikā pārvērst septiņsimt cilvēkus, kas pašlaik nemierīgā miegā guļ zem šī jumta, palikuši no mājām paņemtās paunas zem galvām, kam vēl nebija nodzīti mati, — šos veselos, godīgos, Dzimtenei uzticīgos cilvēkus, kas nebija karavīri, nebija apmācīti armijas disciplīnā, — kā pārvērst viņus par kaujas vienību, kas spētu noturēties ienaidnieka priekšā un kļūt tam bīstama?

Jums varbūt liksies dīvaini, bet tanī naktī, kad es domāju par lielo karu, par fronti, kurp es drīz vien došos kopā ar bataljonu, par dzīvību un nāvi, tas ir, par pašu lielāko, pašu galveno, par ko bieži netiek nopietni domāts, ka šai naktī es atcerējos «notikumu ar zirgu». Ģenerālis Panfilovs skaļi smējās, to noklausījies, es smējos līdzi, bet starp citu …

Atcerējos, kā mani — brīvo kazahu, stepju zirgu, kas necieta iemauktus, — padarīja par karavīru. Pirmie mēneši armijā bija smagi, nepanesami smagi. Man likās pazemojoši skriešus steigties pie komandiera, stāvēt viņa priekšā pamatstājā, noklausīties pavēlošo un strupo: «Bez ierunām! Ap-kārt!» Mans iekšējais «es» dumpojās: «Kādēļ bez ierunām? Kas es viņam esmu — vergs, vai? Vai tad es neesmu tāds pats cilvēks kā viņš?»

Un ne tikai iekšēji. Es sarku un bālēju, biju nepaklausīgs, nepadevos.

6i

Zināt, ko beidzot izdarīja ar mani? Nosūtīja uz komandieru kursiem, pašu pataisīja par vidējo komandieri — Sarkanās Armijas virsnieku.

Pamazām es apjēdzu, ka ir absolūti nepieciešams bez ierunām pakļauties komandiera gribai.

Uz šīs pakļautības dibinās armija. Bez tās neviens, pat tāds, kas kvēli mīl Dzimteni, nespēs uzvarēt kaujās.

Bet kā to jo ātrāk panākt? Mūsu rīcībā taču bija tik īss laiks — dažas nedēļas … Kā tik īsā laikā radīt disciplinētu, apmācītu, ienaidniekam bīstamu spēku, kuru sauc par bataljonu?

TABAKAS PĀRGĀJIENS

1

Nekavēšos pie sīkumiem, kā noritēja karavīru apmācīšana.

Pastāstīšu tikai par vienu pārgājienu, kas nostāstos par bataljonu, ,kurus pagaidām neviens vēl nav uzrakstījis, tiek saukts par «tabakas pārgājienu».

Bija aizritējušas septiņas vai astoņas dienas, kopš biju pie, ņēmis bataljonu. Mēs jau bijām tērpti formās un apbruņoti; jau mācījāmies rīkoties ar šauteni, ierakāmies, izdarījām pārskrējienus, līdām, maršējām.

Kādu vakaru saņēmām pavēli: gaismai austot, doties piecdesmit kilometru garā pārgājienā, sasniegt kādu vietu upes ielejā, tur pārnakšņot un nākamās dienas vakarā, atkal noejot tos pašus piecdesmit kilometrus, atgriezties Talgarā. Tikpat smagi maršruti tika nosprausti arī citiem bataljoniem — ģenerālis Panfilovs sāka gatavot divīziju pārgājieniem.

Ļaudis vakarā gatavojās, naktī atpūtās, bet rītausmā, kad saule vēl nebija uzlēkusi, bataljons tika nostādīts.

Jums, kas neesat bijis kareivis, droši vien būtu licies, ka jūsu priekšā stāv spēcīga karaspēka daļa: rindas labi izlīdzinātas; jauni durkļi viz šauteņu galos; kareivji kā viens pilnā kaujas ietērpā; visiem šineļi satīti ruļļos, gāzmaskas un sapieru lāpstiņas atrodas zaļganos, vēl neizbalējušos pārvalkos, tērauda bruņu cepures piestiprinātas mantu somām; pie vidus jostām, tās drusku novilkdamas uz leju, karājas granātas un patronsomas ar kaujas patronām — pa simt divdesmit uz karavīru.

Drusku novelkot vidus jostu . .. Bet daudziem nebija tikai drusku — to es tūlīt pamanīju. Es redzēju resnus šineļu ruļļus, kas nebija cieši satīti; mantu somas ar vaļīgām lencēm; granātu somas, kas nokarājās uz vēdera. Tikai dažiem viss bija pielāgots tā, kā pienākas īstam kareivim. To skaitā bija ari Kurbatovs.

Izsaucis Kurbatovu no ierindas, es teicu:

—          Biedri! Lūk, jaunākais komandieris, kurš ir sagatavojis uzkabi pārgājienam, kā nākas; pārgājienā viņam būs vieglāk nekā citiem. Palūkojieties, kā viņam viss pielāgots, kā savilkta siksna! Divdesmit reižu es jums to paskaidroju un rādīju, bet jūs tomēr nesaprotat. Acīm redzot, mana mēle nav pietiekami asa. Es vairāk nerunāšu,. tagad dodu vārdu jūsu šineļu rullim, jūsu lāpstiņai, mantu somai. Lai tie ar jums aprunājas. Domājat, tiem nav savas valodas? Ir! Un krietni skarbāka nekā manējā! Kareivi Garkuša, pie manis!

Pieskrēja vienmēr smaidīgais strupdegunainais Garkuša. Granātu soma bija noslīdējusi uz priekšpusi un skrienot kulstījās.

—   Vai pārgājienam gatavs?

—   Gatavs, biedri kombat.

-— Stāties blakus Kurbatovam. Kareivi Golubcov, pie manis!

Golubcovam šineļa rullis bija tik resns, ka spiedās pie vaiga. Mantu soma turējās nevis uz muguras, bet mīkstākas vietas.

—   Pārgājienam gatavs?

—   Gatavs, biedri kombat.

—   Stājies blakus Garkušam.

Savācis kādus desmit cilvēkus, kuriem viss nesamais bija īpaši vaļīgs, es nostādīju viņus kolonas priekšgalā.

—   Bataljons, mierā! Uz la-bo! Aiz manis, soļos — marš!

Mēs devāmies ceļā.

Es turējos blakus tiem, kurus biju izsaucis, un vēroju viņus. Kādas desmit piecpadsmit minūtes viņi soļoja viegli. Granātu soma visu laiku drusku sitās Garkušam kājstarpā. Beidzot roka satvēra somu, lai to pavilktu prom.

Golubcovam gribējās atgrūst šineļa rulli — šineļa rupjais audums sāka berzt kaklu.

Trešajam sapieru lāpstiņa sitās pa dibenu.

Viņi iedami centās vainas izlabot, bet bez panākumiem.

Apritēja vēl desmit minūtes, un Garkuša, izgāzdams vēderu uz priekšu, atliecās atpakaļ, lai soma nešūpotos. Sastapis manu skatienu, viņš piespiesti pasmaidīja. Golubcovs, kaklu grozīdams, centās ar vaigu atstumt šineļa rulli tālāk. Viņu sāka traucēt arī mantu soma. Pabāzis roku zem lences, Golubcovs mēģināja slepus pavilkt somu uz augšu. Bet Garkuša jau vairs neizgāza vēderu. Viņš gāja saliecies uz sāniem, un solis kļuva lēnāks.

Es pavēlēju:

—    Garkuša! Platāku soli! Neatpalikt no Kurbatova!

Nolādētā granātu soma atkal sāka šūpoties.

Tā mēs veicām sešus kilometrus. Es atkal parādīju kareivjiem Kurbatovu, tad uzkliedzu:

—    Garkuša, pie manis!

Viņš pieskrēja, sāniski saliecies. Ierindā sāka smieties.

—    Nu, Garkuša, ziņo! Vai pārgājienam gatavs?

Viņš sadrūmis klusēja.

—    Ar granātu somu aprunājies?

—   Aprunājos.

—    Nu, pastāsti kareivjiem, ko tā teica.

Viņš klusēja.

—    Stāsti vien, nekaunies!

—          Ko tur viņiem stāstīt? Mūsu ļaudis jau vārdiem netic, teiks, lai dod pataustīt.

—• Nu, vai tu pataustīji?

—   Es jau netaustīju, bet, rau, šī…

Kareivji skaļi iesmējās. Sirdi izkratīdams, smējās arī viņš pats.

Es piesaucu Golubcovu — nosvīdušu, ar sarkanu noberztu kaklu.

—           Paraugieties, biedri, tagad uz šo vīru. Vai ar tevi šineļa rullis aprunājās? Vai mantu soma aprunājās? Pastāsti, ko viņi tev labu mācīja?

Piespiedu ari Golubcovu izteikties karavīru priekšā. Tā citu pēc cita nodemonstrēju visus, kurus uzkabe bija sevišķi pamocījusi. Pēc tam teicu:

—           Kam ir grūti soļot, kad šineļa rullis ir resns, kad granātu soma nav piestiprināta pareizi, mantu soma nav savā vietā? Kareivim vai bataljona komandierim? Kareivim! Es to paskaidroju divdesmit reižu, bet jūs droši vien domājāt: «Labi, izdarīsim viņam par prieku, lai nepiesienas!» Un darījāt to šā tā. Bet izrādījās, ka v^jag nevis «priekš viņa», bet priekš sevis. Dažiem mantas to jau ieskaidroja. Tagad, atpūtas brīdī, lai katrs no jauna pielāgo uzkabi. Ja redzēšu, ka arī tagad kāds nebūs mani sapratis, tad izsaukšu no ierindas — lai, man dzirdot, aprunājas ar savām mantām, lai pārliecinās, ka tām ir asāka mēle par manējo.

Pēc šīs atpūtas man nevienu nevajadzēja vilkt ārā no ierindas. Neviens vairs nevēlējās aprunāties ar uzkabi.

2

Bataljons atkal devās ceļā.

Piecdesmit kilometri pa jūlija sauli — nav viegla distance, īpaši tādiem cilvēkiem, kuri nav pieraduši pie pārgājieniem.

Skatos, rotas izstiepjas, dažs labs jau atpaliek. Izteicu aizrādījumus komandieriem. Pēc kāda laika atkal pārbaudu ierindu. Aizrādījumi nebija līdzējuši, kolona izstiepjas arvien garāka. Parunāju ar komandieriem skarbāk. Atkal nelīdzēja. Komandieri paši bija noguruši, daži kliboja.

Es izjāju priekšā un uzsaucu:

—          Nodot pa kolonu: ložmetēju rotas komandieri uz kolonas priekšgalu!

Pēc ceturtdaļstundas aizelsies atskrēja garkājainais Zajevs.

—   Biedri kombat, pēc jūsu pavēles stājos jūsu rīcībā!

—           Kādēļ jūsu rota ir izstiepusies? Kad sāksiet ievērot distanci? Kamēr nebūs nodibināta kārtība, saukšu jūs uz kolonas priekšgalu. Viss. Ejiet!

Taču skriet, lai apdzītu bataljona kolonu, nav viegli: tas ir gandrīz kilometrs.

Pēc tam tādā pašā kārtā izsaucu otrās rotas komandieri Sevrjukovu. Tas bija pavecs cilvēks, pirms kara strādājis par galveno grāmatvedi tabakas fabrikā Alma-Atā. Mani panācis, viņš nevarēja uzreiz atelsties.

Uzklausījis mani, Sevrjukovs teica:

—          Biedri kombat, cilvēkiem ir ļoti grūti. Vai nevar daļu nesamā iekraut ratos?

Es atbildēju:

—   Metiet no galvas laukā tādas muļķības!

—          Bet, biedri kombat, ko lai dara ar tiem, kas atpaliek? Kā lai piespiež, ja cilvēks nespēj

—   Ko nespēj? Izpildīt pavēli?

Sevrjukovs klusēja.

Visi rotu komandieri dabūja pa vienai reizei ierasties pie manis.

Bet Sevrjukovam ar pirmo skrējienu vien nepietika. Viņa rotas astē vilkās atpalikušie.

Es paskatījos uz šo četrdesmitgadīgo vīru, kurš noguris soļoja rotas priekšgalā. No iesirmajiem, rūpīgi apcirptajiem deniņiem pa noputējušo seju plūda sviedru straumīte. Vai tiešām vēlreiz vajag likt viņam skriet? Viņam tas taču tik grūti? Bet ko lai dara?

Viņš žēlo cilvēkus, es žēlošu viņu, bet pēcāk… Kas notiks ar mums pēcāk — kaujās?

Es palaidu zirgu rikšos un, izjājis priekšgalā, uzkliedzu:

— Otrās rotas komandieri uz kolonas priekšgalu!

Šoreiz līdzēja.

Atkal palaizdams garām ierindu, es ieraudzīju: Sevrjukovs jau soļoja nevis rotai pa priekšu, bet aizmugurē. Viņš izskatījās niknāks, enerģiskāks, un pat balss bija kļuvusi citāda: es dzirdēju skarbu komandiera uzsaucienu.

Visa kolona savilkās ciešāk, starp vadiem iezīmējās skaidri intervāli, neviens neatpalika.

Tā mēs arī sasniedzām galapunktu, veicot piecdesmit kilometrus, un neviens nebija atpalicis.

Bet ļaudis bija noguruši. Pēc komandas «Izklīst!» visi krišus nokrita zālē. Visi domāja: drīz izsniegs pusdienas, paēdīsim — un gulēt. -

Bet notika savādāk.

3

Kā tas pienākas, pārgājienā mums devās līdzi vairākas lauka virtuves. Kad ieradāmies pārnakšņošanas vietā, es tomēr pavēlēju nemeklēt malku virtuvēm, nelikt produktus katlā, bet nevārītā veidā tos izsniegt kareivjiem pēc noteiktās sarkanarmiešu normas: tik un tik gramu gaļas, tik daudz putraimu, tik daudz taukvielu un tā tālāk.

Komandieriem un kareivjiem — acis platu platās. Viss taču ir nevārīts, ko ar to lai iesāk? Daudzi nekad savā mūžā nebija gatavojuši ēdienu, nezināja, kā izvārīt viru. Sacēlās troksnis:

—          Mums ir virtuves! Ir pienākums mums vārīt ēdienu virtuvēs.

Es uzbrēcu:

—          Klusēt] Izpildīt, kas teikts! Lai katrs kareivis pats gatavo sev vakariņas!

Un, lūk, plašajā kazahu stepē Ilas upes krastā iedegās daudzi ugunskuri. Daži mani kareivji bija tā pārguruši, tā nomocījušies, ka neko nevārīja, bet likās gulēt izsalkuši. Dažiem biezputra piedega, vira pārgāja pār malām — viņi vairāk izniekoja nekā apēda. Tā bija viņu pirmā kulinārijas stunda.

No rīta es atkal pavēlēju neiekurt virtuves, bet izsniegt kareivjiem viņu normu.

Vēlāk, pēc brokastīm, bataljons tika nostādīts un es teicu runu. Runāju ajpmēram tā:

—   Pirmkārt: jūs, biedri/ esat neapmierināti, ka pārgājiens ir tik garš, tik grūts. Tas ir darīts tīšām. Mums būs jākaro, mums būs jānoiet nevis piecdesmit un nevis simt, bet daudzi simti kilometri. Karā, lai ienaidnieku apmānītu, lai dotu tam negaidītu triecienu, vajadzēs veikt vēl garākus un vēl grūtākus pārgājienus nekā šis. Tie ir tikai ziediņi, bet odziņas mūs vēl gaida. Tā slavenais krievu karavadonis Aleksandrs Vasiļjevičs Suvorovs norūdīja savus zaldātus, kurus sauca par brīnumvaroņiem. Viņš mums ir atstājis tādu novēlējumu: «Grūti mācībās — viegli kaujā!» Vai jūs gribat cīnīties kā suvorovieši? Kurš negrib, lai iznāk divus soļus uz priekšu.

Neviens neiznāca no ierindas. Es turpināju:

—   Otrkārt: jūs esat neapmierināti, ka, lai gan virtuves ir līdzi, jums tika izsniegta nevārīta gaļa un nogurušus piespieda vārīt katliņos viru.-Tas arī tika darīts tīšām. Vai jūs domājat, ka kauju laikā virtuve vienmēr būs jums blakus? Maldāties! Kauju laikā virtuves atrausies, atpaliks. Gadīsies tādas dienas, kad jums vajadzēs badoties. Vai jūs visi dzirdat? Jums būs jābadojas, jāiztiek bez smēķiem — to es jums varu solīt. Tāds ir karš, tāda ir zaldāta dzīve. Citreiz paēdis līdz acīm, bet citreiz vēderā tukšums. Ciet, bet nezaudē karavīra godu! Turi galvu augsti! Katram ir jāprot vārīt. Kas tu par zaldātu, kas tu par karotāju, ja neproti izvārīt sev viru? Es zinu, daži no jums nekad nav paši vārījuši. Zinu, daži no jums vakarā ieradās restorānā un uzsauca: «Ei, viesmīl, šurp! Krūzi alus un Hamburgas bifšteku!» Un pēkšņi bifšteka vietā — piecdesmit kilometrus garš pārgājiens, un tad vēl jāstiepj divi pudi smagā zaldātu nasta, un turklāt vēl vāri pats sev ēdamo katliņā! Kad vārījāt, jūs mani ienīdāt. Vai pareizi?

Atskanēja balsis:

—    Pareizi, biedri kombat! Pareizi!

5'

67

Starp mani un kareivjiem bija pārlēkusi it kā dzirkstele, plūda saprašanās strāva. Es sapratu viņus, viņi saprata kombatu.

4

Mēs devāmies atceļā.

Uz mūsu nometni, uz Talgaru, veda lieliska grantēta šoseja. Pa tādu šoseju ir viegli soļot.

/

Viegli? Tātad pie velna šoseju, tālāk no šosejas! Vai tad karā mēs staigāsim pa granti?

Es pavēlēju vest ļaudis nevis pa šoseju, bet simt divsimt metrus sānis no tās. Ja ceļā gadās akmeņi — ej pa akmeņiem; ceļā grava — tiec pāri; pa ceļam smiltis — soļo!

Bija rāma diena. Saule nežēlīgi cepināja. Gaiss likās strāvojam. Tā mēdz būt: no zemes, kas nokaitēta kā krāsns, plūst augšup bezkrāsainas gaisa straumes.

Es zināju: ļaudīm ir grūti, bet zināju ari ko citu: tas ir nepie| ciešams karam, tas ir vajadzīgs uzvarai.

Saules pietveicētā nogāzē mūsu ceļā gadījās liels tabakas lauks. Kareivji gāja pa taciņu caur lauku. Tabaka — Kazahstānas mahorka — slējās cilvēka augumā. Ne mazākā vēja pūsma nekustināja platās, smaržojošās, saulē sasutušās lapas.

Kareivji gāja. Un piepeši, kad lauks jau bija pusē, kad viss bataljons bija iegājis tabakas biezoknī, ļaudis sāka krist gar zemi.

Kas noticis? Nokrīt viens, otrs, desmitais … Es nobijos. Mums it kā bija uzbrukusi briesmīga epidēmija, kas iedarbojās acumirklīgi. Ļaudis krīt pat neievaidēdamies un guļ kā beigti.

Atri atbrīvojām vezumus, noņēmām ložmetējus, mīnmetējus, munīciju un kaut kā izvedām nokritušos uzkalnā pie arika. Tur, prom no tabakas iztvaikojumiem, ļaudis nāca pie samaņas.

Bet bataljona vairs nebija, rotas bija sajaukušās. Kareivji sēdēja un gulēja, vaidēja, dzesinādami galvas ar ūdeni: daži mocījās ar vemšanu.

Pamanīju mūsu feldšeri Kirejevu, zilacainu večuku — ļoti labsirdīgu cilvēku. Viņš rūpējās par slimajiem, izsniegdams pulverīšus. Viņam palīdzēja politvadītājs Bozžanovs. Sagādājis spaini, Bozžanovs stiepa no arika ūdeni un staigāja līdzi feldšerim, dodams guļošajiem padzerties.

Kad piegāju es — bataljona komandieris, šinī grupā neviens nepiecēlās.

—   Celties* — komandēju.

Tikai daži izpildīja komandu. Stenēdams piecēlās Kurbatovs.

—   Kurbatov, tas esi tu?

—   Oh, es, biedri kombat…

Vai tiešām viņš, ar kuru es lepojos, kuru rādīju citiem kareivjiem? Ehē, kā viņš bija sarauts čokurā!

—   Kādēļ tāds sašļucis? Kā tu stāvi komandiera priekšā?

Kurbatovs saņēma visus spēkus, izslējās, izrieza krūtis un nostājās, kā kareivim pienākas.

Es piegāju pie cita:

—    Kāpēc nepiecēlies? Celties! Kur šautene?

—    Oh, biedri kombat… Nezinu, biedri kombat.

—    Kā tu stāvi? Tūlīt ierodies pie manis ar šauteni!

—    Kā tad lai es to atrodu? Es taču pat paiet…

•— Izpildīt pavēli!

—   Tūlīt, biedri kombat.. . Brilles esmu kur pazaudējis . ..

Ak, Murins! Uz garā deguna parādījās rezerves brilles. Mu-

rins aizklunkuroja meklēt šauteni.

Es pavēlēju komandieriem nostādīt rotas uz šosejas pārgājiena turpināšanai.

Pēc ceturtdaļstundas bija kārtībā. Es izjāju pie bataljona. Cik slikti stāv! Galvas nodurtas, acis miglainas, daži veciski atspiedušies uz šautenēm.

—    Bataljons, mierā! Plecā ņemt! Soļos — marš!

Rotas sakustējās. Tomēr ļaudis tik tikko vilka kājas — negāja solī, nelīdzinājās; daži drusku kliboja, citiem šautenes kā piedzērušas gāzelējās uz šineļu ruļļiem. Nevis gāja, bet vilkās. Nē, tā mēs neaiziesim!

Apdzinis kolonu, es uzkliedzu:

—           Stāt! — Pēc tam paziņoju kareivjiem: —<No šejienes līdz tam kokam jums jānoiet parādes solī! Kamēr nenomaršēsim, tikmēr no šīs vietas nekustēsimies. Pirmā rota, līdzināties!

Vai jūs zināt, kas ir parādes solis? Parāde Sarkanajā laukumā. Visi reizē paceļ kājas un ar spēku piesit tās pie zemes ar visu pēdu — maršē.

Līdz kokam bija kādi divsimt metri.

Gāja pirmā rota.

—    Slikti! Atlikt! Atpakaļ!

Rota atgriezās, un maršēšana sākās no gala.

—    Atkal slikti! Atlikt! Atpakaļ!

Es skaitos, bet saskaitās arī viņi.

Soļoja trešo reizi. Tas tikai bija solis! Tā nodauzīja, tā belza pēdu pret zemi, ka neviļus bija jādomā: vai tikai neizjauksim šoseju?

Vēl pirms mirkļa es neieredzēju sašļukušos ļaudis, viņi dusmojās uz mani — un te pēkšņi sirdi pārņēma mīlestība . . .

—    Braši! Braši!

Es priecīgi iesaucos.

—          Kalpojam Padomju Savienībai! — pirmo zilbi pieskaņodama kreisajai kājai, rota nokliedza.

Un visas reizē kareivju smago zābaku zoles vēl spēcīgāk piesita soli.

Viņi soļoja kā Sarkanajā laukumā — vīrišķīgi, spēcīgi.

Tā es liku maršēt visām rotām. Otro un trešo arī vajadzēja griezt atpakaļ, kamēr divsimt metrus nosoļoja parādes solī.

Beidzamā soļoja ložmetēju rota. Kareivji no vietas sāka iet kopsolī. Pirmajā rindā soļoja garais Murins. Viņš no visa spēka piesita pēdu; labā roka cilājās taktī, it kā mūzikai skanot; brilles spīdēja; sejā bija lasāms patiess apmierinājums.

5

Netālu no Talgaras nelielā Urāla zirģelī pie mums piejāja ģenerālis Panfilovs. Viņš sagaidīja bataljonus atgriežamies no pārgājiena.

Ieraudzīdami ģenerāli, visi izslējās; pec komandas rotas atkal soļoja kopsolī. Nogurušajiem, bet pēc kājas maršējošiem kareivjiem bija atkal lepni paceltas galvas: saķ, redz, kādi mēs esam!

Panfilovs smaidīja. No mazajām acīm pa iedegušo, it kā apcepušo ādu sazarojās sīkas grumbiņas. Kāpšļos pacēlies, viņš uzsauca:

— Labi soļojat! Paldies, biedri, par dienestu!

—^ Kalpojam Padomju Savienībai!

Bataljons norēca tā, ka zirģelis sarāvās. Panfilovs neviļus satvēra pavadu, pagrozīja galvu un iesmējās.

Tagad kopā ar kareivjiem arī es nokliedzu šos vārdus. Es atbildēju ne tikai ģenerālim. Es varētu jebkuram kareivim, jebkuram komandierim, pats savai sirdsapziņai, kuram katram, kas skaļi vai bez vārdiem man būtu jautājis: «Kālab tu esi tik bargs?» — ar lepnumu atbildēt tieši tāpat: «Kalpoju Padomju Savienībai!»

Mēs atgriezāmies laikā.

Pārlaidu skatienu rotām, kas bija nostādītas ap mani četrstūrī. Sarkanarmieši stāvēja piekusuši, nomelnējuši, atbrīvojušies no liekajiem taukiem, ar piesvīdušām laiviņām galvā, ar smagiem noputējušiem zābakiem kājās, ar šautenēm pie kājas. Viņi bija nomocījušies: viņiem smeldza pēdas. Pašlaik viņi vēlējās tikai vienu — atlaisties, bet viņi pacietīgi gaidīja komandu; viņi vcciski neatspiedās pret šautenēm un, sastapdami komandiera skatienu, atlieca plecus.

Šie vairs nebija tie ļaudis, kas nesen nostājās ierindā pirmo reizi — cepurēs, svārkos un sporta kreklos; ne arī tie, kas jaunā, nemākulīgi pielāgotā uzkabē rītausmā devās ceļā bataljona pirmajā pārgājienā, — tagad tie jau bija zaldāti, kas godam izturējuši pirmo karavīra pārbaudījumu.

«SLIKTI, BIEDRI MOMIŠ-ULI!»

1

Gribētos stāstīt vēl daudz par to, kā mēs gatavojāmies kaujām, kā ģenerālis Panfilovs ieradās bataljonā, aprunājās ar kareivjiem, atgādināja ir viņiem, ir man: «Uzvara tiek kaldināta pirms kaujas.»

Bet… tas viss lai paliek.

Beidzot bijām sagaidījuši to, kādēļ ķērāmies pie šautenēm, kādēļ mācījāmies karavīru amatu, kādēļ armijā stāv pamatstājā komandiera priekšā un vienmēr paklausa viņam bez ierunām. Mēs bijām sagaidījuši to, kas tiek saukts par kauju.

Ieradušies Maskavas pievārtē, mēs ieņēmām pozīcijas Volokolamskas tuvumā. Trīspadsmitajā oktobrī šo līniju sasniedza pretinieks — motorizēta, izdresēta laupītāju armija, kas, tālu rietumos pārrāvusi mūsu fronti, triecās uz Maskavu, un vāciešiem likās, ka tas ir pēdējais rāviens uz priekšu šai «zibeņkarā».

Tanī pašā trīspadsmitajā oktobrī, kad izlūki pirmo reizi ziņoja, ka mūsu priekšā atrodas vācieši, bataljonā, kā jūs jau zināt, ieradās ģenerālis Panfilovs.

Izdzēris divas glāzes stipras tējas, Panfilovs paraudzījās pulkstenī un teica:

— Paldies, biedri Momiš-Uli. Pietiek. Iesim uz pozīcijām.

Mēs izgājām. Turpat netālu, mežmalā, ģenerāli gaidīja mašīna. Pakaļējie riteņi bija cieši aptīti ar ķēdēm: tērauda posmos bija sablīvējies netīrs saspiests sniegs.

Visa apkārtne bija apsnigusi. Šinīs dienās iestājās ragavu ceļš. Drusku piesala. Apmākušajās debesīs nozudis gaišais, blāvais plankums, kur dienas vidū varēja manīt sauli; apvārsnis bija tik tikko jaušami dzeltganā nokrāsā. Taču sniega dēļ vakars likās gaišs.

Pēc piecām minūtēm mēs jau atradāmies otrās rotas novietnē.

Veikli ielēkdams tranšejās, Panfilovs līda zem pārsegumiem, raudzīdamies caur lūkām tālumā, pārbaudīja apšaudes sektoru;

ņemdams šauteni un iespiezdams to plecā, viņš izmēģināja, vai ir ērti šaut; uzdeva kareivjiem parastos jautājumus: «Kā baro?», «Vai mahorkas pietiek?». Atbildēdamas viņā raudzījās jautājuma^pilnas acis.

Ierakumus jau bija aplidojusi izlūku atnestā vēsts: mums priekšā atrodas vācieši. Panfilovs sarunājās, jokoja, bet skatieni joprojām pauda jautājumu — likās, karavīri gaidīja: tūlīt, tūlīt ģenerālis pateiks kādu sevišķu vārdu, kurš nepieciešams kaujā, kuru zinot ienaidnieka spēks vairs nav bīstams.

Ielūkojies vairākos ierakumos, Panfilovs klusēdams gāja pa tumšās, neaizsalušās Ruzas krastu. Kā vienmēr, kad viņš kaut ko apdomāja, ģenerālis raudzījās zemē.

Pa ceļam sakārtodams cepuri, zem kuras bija redzami iesirmie, rūpīgi noskūtie deniņi, pie ģenerāļa pieskrēja otrās rotas komandieris Sevrjukovs. Aiz viņa, ieturēdami trīs vai četrus soļus distanci, neatpalikdami un netuvodamies skrēja vairāki sarkanarmieši.

Noklausījies raportu, Panfilovs jautāja:

—1 Kas tā jums par svītu?

—   Mani ziņneši, biedri ģenerāli.

—   Un tā viņi visur skraida jums līdzi?

—   Nu kā tad citādi, biedri ģenerāli, ja pēkšņi kaut kas . . .

—          Labi, ļoti labi. Un ierakumi arī jums saprātīgi uzbūvēti, biedri Sevrjukov.

Bijušā galvenā grāmatveža veciskā seja pietvīka labpatikā.

—           Es nodomāju tā, biedri ģenerāli, — viņš prātīgi ierunājās, — varbūt jūs pēkšņi gribēsiet sapulcināt rotu, aprunāties. Bet sakarnieki jau ir te. Tie, biedri ģenerāli, ir ātrskrējēji. Pavēliet, biedri ģenerāli, un pēc divdesmit minūtēm rota būs šeit.

Panfilovs izvilka pulksteni, ielūkojās tajā, padomāja.

—    Pēc divdesmit minūtēm? Šeit?

—   Jā, biedri ģenerāli.

—          Labi, ļoti labi… Bet sakiet, biedri Sevrjukov, — pēc cik minūtēm jūs Varētu rotu koncentrēt tur?

Atri pagriezies, Panfilovs norādīja uz Ruzas otru krastu.

—   Tur? — Sevrjukovs pārjautāja.

—   Jā.

Sevrjukovs pameta acis uz ģeneraļa radītāja pirkstu, tad uz punktu, uz kurieni no pirksta sniedzās iedomājamā taisne. Bija vēl pietiekami gaišs, lai varētu skaidri saskatīt: pirksts norādīja uz mežu pretējā krastā.

Bet Sevrjukovs tomēr jautāja:

—   Tanī pusē?

—   Jā, jā, tanī pusē, biedri Sevrjukov.

Sevrjukovs palūkojās uz melno ūdeni, pagrieza galvu uz to pusi, kur pusotra kilometra attālumā atradās krasta izliekuma paslēptais tilts, izvilka kabatas lakatu, neveikli nošņaukājās un atkal pablenza uz ūdeni.

Panfilovs klusēdams gaidīja.

—          Es nezinu . . . Vai pārbrist, biedri ģenerāli? Tur vidū ūdens sniegsies pāri jostas vietai. Samērcēšu ļaudis, biedri ģenerāli.

—          Nē, kādēļ mērcēt? Nav vasara . . . Mēģināsim karot bez mērcēšanās. Nu, biedri Sevrjukov, cik minūtēs?

—   Nezinu … Te nebūs minūtes, biedri ģenerāli.

Panfilovs pagriezās uz manu pusi.

—   Slikti, biedri Momiš-Uli! — viņš stingri noteica.

Pirmo reizi ģenerālis man teica «slikti». Agrāk tas nebija gadījies, tas nenotika arī pēc tam — kauju laikā pie Maskavas.

—           Slikti! — viņš atkārtoja. — Kālab nav sagatavoti pārejas tiltiņi? Kālab nav plostu, laivu? Jūs esat ierakušies zemē, ierakušies pareizi, saprātīgi. Tagad tikai gaidāt, kad vācietis jums dos belzienu. Un tas jau ir neapdomīgi. Bet ko iesāksiet, ja būs izdevīgi dot prettriecienu? Ko darīsiet, ja mums pašiem būs iespējams uzbrukt? Vai jūs esat tam sagatavoti? Pretinieks tagad ir kļuvis nekaunīgs, iedomīgs, to vajag izmantot. To jūs, biedri Momiš-Uli, neesat apsvēris.

Viņš runāja skarbi, bez parastās laipnības, šoreiz nekādi nenogludinādams asumus. Stāvēdams pamatstājā, pietvīcis, es noklausījos rājienu.

2

Ģenerālis atkal griezās pie Sevrjukova:

—          Tātad, biedri Sevrjukov, jūs nevarēsiet tur ātri sakoncentrēties? Slikti! Padomājiet par to. Bet cik ilgā laikā varat izdarīt flangu pārkārtošanu?

—    Flangu pārkārtošanu? Kādu līniju ieņemt, biedri ģenerāli? Panfilovs norādīja uz mežmalu, kur bija paslēpts bataljona

komandpunkts, no kurienes mūs atveda šurp mašīna, pārgriežot, balto lauku ar sliedi, kas krēslā vairs nebija samanāma.

—          Lūk, te jums būs līnija, biedri Sevrjukov: no meža līdz krastam. Uzdevums — nosegt bataljonu no flanga.

Sevrjukovs padomāja:

—   Piecpadsmit divdesmit minūtes, biedri ģenerāli.

Panfilovs atplauka:

—   Vai jūs nefantazējat? Nu, nu… Komandējiet, biedri Sevrjukov. Es uzņemu laiku.

Sevrjukovs piemeta roku pie cepures, pagriezās un nesteigdamies aizgāja pie ziņnešiem. Pusminūti viņš klusēdams aplūkoja vietu. Es viņu_mudināju ar skatienu: «Ko tu vilcinies? Neesi taču lempis! Ātrāk, ātrāk!» Un pēkšņi es saklausīju sēcošu čukstu:

—   Malacis, domā!

To man Panfilovs pačukstēja smaidīdams. Viņa seja vairs nebija barga. Viņš ar interesi vēroja Sevrjukovu.

Bet Sevrjukovs jau norādīja sakarniekiem orientierus. Mēs dzirdējām:

—   Ložmetēju vads nosedz, tad atiet kā beidzamais..-. Muratov, skriešus!

Panfilovs nenocieties palocīja galvu. Četrdesmit gadus vecais leitnants, bijušais Alma-Atas tabakas fabrikas galvenais grāmatvedis, viņam noteikti patika.

Bet Muratovs, mazs, spēcīgs tatārs, jau steidzās gar krastu, tā ka sniega pikas vien šķīda no zābakiem. Uz mežu aizskrēja garais Beļvickis, pirms kara pedagoģiskā tehnikuma students. Viņš nostājās par bāku līnijā, kuru bija noteicis ģenerālis. Man pavīdēja doma: «Kļūda! Zem apšaudes tā nevarēs stāvēt!» Bet Sevrjukovs jau ņikni māja viņam ar roku, rādīdams, lai pieliecas. Beļvickis nesaprata. Sevrjukovs pats pietupās, un tad viņš arī apjēdza, kas jādara.

Sabiezējušajā krēslā beidzot parādījās pirmā ķēdīte, kas skriešus devās uz mežu. Es pazinu garo Galiuļinu, kas skrēja saliecies zem ložmetēja korpusa, bet arī tad vēl bija garāks par citiem.

Ložmetēju vads nogūla.

Tam garām, uz mežmalu steidzās strēlnieki, kuriem uz rokas paņemtās šautenes no šejienes bija tik tikko saskatāmas gluži kā svītriņas. Lūk, tie jau nogulst sniegā — uz baltā lauka iezīmējas tumša punktēta līnija, ko veido jaunā aizsardzības pozīcija.

Šķita, ka pulkstenis, kuru Panfilovs turēja rokā, retumis tanī ielūkodamies, it kā tikšķēja manī. Katrs tikšķis apliecināja: «Labi, labi, labi!» Vai jūs varēsiet mani saprast? Tas taču bija mans bataljons, mans lolojums, kur es ieliku visu, kas vien man bija: bataljons, par kuru pēc reglamenta man pienākas sacīt «es». Un pēkšņi atkal iešāvās prātā: «Bet vai mēs pratīsim tā manevrēt arī apšaudes laikā, kad pār lauku trieksies lodes, kad visapkārt sprāgs šāviņi un mīnas? Kas notiks, ja tad kāds paniski iekliegsies: «Aplenc!» — un laidīsies uz mežu? Kas notiks, ja tas ietekmēs arī citus un tie metīsies bēgt? Nē, nē! Tādu uz vietas iznīcina komandieri, tādu nošauj paši kareivji!» Tomēr pulkstenis — vai arī sirds — tikšķēja: «Bet vai tu esi pārliecināts? Vai tu esi pārliecināts?» Zobus sakodis, es atbildēju: «Pārliecināts, pārliecināts, pārliecināts!»

Kareivji jau bija paskrējuši mums garām un nogula turpat netālu, tūlīt laižot darbā sapieru lāpstiņas, lai uzbērtu sev priekšā sniega kaudzīti. Pie Sevrjukova atgriezās ziņneši.

Pār lauku, kuru jau tina violeta krēsla, atkal izslējās Galiuļina siluets ar ložmetēja korpusu uz milža muguras. Ložmetēju vads, kas bija nosedzis rotas pārkārtošanos, atkāpās, ieņemdams savu vietu ierindā. Tagad skrēja tikai kāds atpalikušais. Sevrjukova skatiens tam sekoja. Nogaidījis, kad arī tas nokrita sniegā, Sevrjukovs piegāja pie Panfilova.

—   Biedri ģenerāli! Saskaņā ar jūsu pavēli rota izdarīja flanga pārkārtošanu. Jūsu norādītā aizsardzības līnija ieņemta.

Panfilovs piemiedza acis, ielūkodamies pulkstenī.

—   Lieliski! —• viņš iesaucās. — Astoņpadsmitarpus minūtes. Teicami, biedri Sevrjukov! Teicami, biedri Momiš-Uli! Tagad es neiešu prom, kamēr nebūšu pateicis kareivjiem «paldies». Ja mēs ar tādiem ļaudīm nespēsim sist vāciešus, vai tad vispār esam kam derīgi? Kādus kareivjus mums vēl vajadzētu? Vediet rotu šurp, biedri Sevrjukov.

Ziņneši atkal aizskrēja, un drīz vien vadu kolonās rota skriešus sapulcējās pie ģenerāļa. Sevrjukovs izlīdzināja ierindu, nokomandēja «Mierā!» un ziņoja ģenerālim. Tumsā, kas arvien vairāk sabiezēja, sejas vairs nebija redzamas, bet ierindas kontūras iezīmējās skaidri.

Panfilovs nemīlēja teikt runas, viņš parasti labāk apspriedās ar karavīriem, kas sēdēja viņam visapkārt, bet šoreiz viņš griezās pie rotas ar šādu, tiesa gan, ļoti īsu uzrunu, kas ilga tikai divas trīs minūtes.

Neslēpdams prieku, viņš paslavēja kareivjus.

—   Es teikšu jums, biedri, kā vecs zaldāts, — viņš paklusu runāja, — ar tādiem karavīriem ģenerālim nav bail ne no kā. '

Pat neredzot seju, balss vien ļāva nojaust, ka viņš smaida. Mirkli klusējis, viņš jautāja, it kā uzrunādams pats sevi:

—   Kas ir kareivis? Kareivis visiem paklausa, katra komandiera priekšā stāv «mierā», izpilda pavēles. Tas ir zemākā čina, kā agrāk teica. Bet kas ir pavēle bez kareivja? Tā ir tikai doma, prāta spēle, sapnis. Ja kareivis ir slikti sagatavots, pati labākā, pati gudrākā pavēle paliks tikai sapnis, fantāzija. Armijas kaujas gatavība, biedri, vispirms ir kareivja kaujas gatavība. Kareivis karā ir izšķirošais spēks.

Es jutu, ar kādu uzmanību visi klausās Panfilova vārdus.

—    Ja rotas darbojas tā kā nule jūsējā, ja tās izpilda pavēli, tad … tad vācietis Maskavu neredzēs. Paldies, biedri, par teicamu kaujas gatavību! Paldies par dienestu!

Pār lauku nogranda:

—   Kalpojam Padomju Savienībai!

Un atkal iestājās dziļš klusums.

—   Paldies, biedri Sevrjukov, — ģenerālis teica, paspiezdams roku rotas komandierim. — Ar tādiem ērgļiem arī es esmu ērglis!

Klusumā to dzirdēja visi. Un atkal balss ļāva nojaust, ka Panfilovs smaida. Bet kareivji? Vai tie smaidīja? Reizumis taču smaidu jūt arī caur tumsu un klusumu, bet šinī vakarā pēc rājiena, kas mani nomāca, es biju nelaimīgs un satriekts, jo nejutu to lielisko saliedētību ar kareivjiem, par kuru es jums stāstīju, ko ne vienu reizi vien biju saņēmis kā balvu, kā laimi. Es nevarēju saskatīt sejas. Varbūt ļaudis smaidīja, bet varbūt joprojām bija nomākti, joprojām bija drūmi, joprojām gaidīja no ģenerāļa kādus īpašus vārdus — vārdus, kas palīdz kaujā, neapzinādamies, ka šis vārds jau ir pateikts.

Es nejutu rotas elpu, neredzēju tās seju. Kopā ar rājienu tas arī bija sods par kādu lielu kļūdu. Kāda bija šī kļūda?

Pārdomāju ģenerāļa skarbos vārdus. «Es neredzu no tā ne miņas,» viņš teica, ar bultu iezīmēdams triecienu ienaidniekam. Ne miņas! Jā, kaut ko es neesmu izdomājis līdz galam, kaut ko es neesmu paveicis. Un te nebija runa tikai par mīnu lauku novietojumu, pārcelšanās ierīcēm, bet arī par kareivju noskaņojumu. Bet ko īsti? Ek, uzvara, viena uzvara kaujā — lūk, kas mums ir vajadzīgs!

Es pavadīju ģenerāli līdz mašīnai.

—   Vairāk rūpējieties par izlūkošanu, — viņš teica, likdams kāju uz kāpšļa. — Sūtiet, arvien sūtiet ļaudis uz priekšu. Nevajag viņiem visu laiku nīkt ierakumos, lai paskatās uz vāciešiem pirms kaujas.

Viņš atsveicinādamies sniedza roku un, paturēdams manējo savā, turpināja:

—          Zināt, biedri Momiš-Uli, kas vēl trūkst bataljonam? Vienu reizi piekaustīt vāciešus!

Es sarāvos. Tas taču bija tieši tas pats, ko arī es no sirds vēlējos.

—          Tad, biedri Momiš-Uli, tas būs nevis bataljons — nē, tas būs bulāts! Vai jūs zināt, kas ir bulāts? Rakstains tērauds, tērauds ar tādu rakstu, kuru nekas pasaulē nespēj nodeldēt! Vai jūs mani sapratāt?

—   Jā, aksakal!

Es pats nezinu, kā man izspruka šis vārds. Es uzrunāju Panfilovu tā, kā Bozžanovs godāja mani, kā mēs, kazahi, godājam dzimtā vecāko, tēvu.

Es sajutu viņa rokas spiedienu.

—          Negaidiet, bet meklējiet tādu iespēju. Un, tiklīdz tā rodas, — sitiet! Apsveriet un sitiet! Padomājiet par to, biedri Momiš-Uli.

Un viņš atkal jautāja, pieliecies pie manis, vēlēdamies krēslā mani labāk saskatīt:

—   Vai jūs mani sapratāt?

—   Jā, biedri ģenerāli.

Panfilovs ar abām rokām, pēc kazahu parašas, paspieda manu roku. Tas bija glāsts.

Aiz viņa aizcirtās durtiņas. Mašīna sāka braukt pa sniegoto lauku ar pusnomaskētām ugunīm. Bet es stāvēju un stāvēju, nolūkodamies ģenerālim pakaļ.

3

Naktī mēs sastādījām grafiku.

Xr viņam9 raksturīgo lietišķību Rahimovs izzīmēja tabeli.

Rītausmā trīs nodaļas — pa vienai no katras strēlnieku rotas — pa dažādiem ceļiem dosies izlūkos. Vēlāk, ik pēc divām stundām, kā paredzēts grafikā, nodaļa pēc nodaļas arī aizgāja pāri upei, uz priekšu, turp, no kurienes tuvojās vācieši. Kareivjiem tika dots uzdevums: paskatīties. Pagaidām vairāk nekas. Paskatīties, redzēt dzīvu vācieti un atgriezties.

Es gribēju, lai kareivji pārliecinātos, ka mums pretī nāk nevis zvīņaini, astaini briesmoņi, nevis velni, nevis pūķi, kam liesmas šaujas no mutes, bet cilvēki. Cilvēki ar izvirtušām laupītāju dvēselēm, bet ar tādiem pašiem ķermeņiem, kādi ir mums, ar cilvēka ādu, kuru viegli ievaino durklis un lode, — radījumi, kurus var nogalināt.

Slapstīdamies gar mežmalām, kareivji uzmanīgi pielīda pie sādžām, klusu pasauca kolhozniekus un noskaidroja, kur atrodas vācieši, cik to īsti ir. Izjautājuši viņi piezagās tuvāk, lai tos apskatītu. Pirmo reizi tas likās diezgan baigi, tomēr kareivji gāja. Gāja uz priekšu. No krūmiem, paslēpušies aiz žoga, no bedres, no rugājiem, no sakņu dārziem viņi novēroja: kādi tad ir šie ienaidnieki, kas nāk mūs nogalināt.

Un nodaļa pēc nodaļas atgriezās. Sarkanarmieši, cits citu pārtraukdami, stāstīja, kā vācieši staigājuši pa ciemu, mazgājušies, ēduši, šāvuši vistas, smējušies, kaut ko tarkšķējuši savā valodā.

Rahimovs izjautāja nodaļu komandierus, noskaidrodams pretinieka skaitu un apbruņojumu, tā pārvietošanos, un visu rūpīgi pierakstīja. Bet es, klausīdamies tos pašus ziņojumus, ielūkojos sejās, vēroju bataljona pulsu. Daudzi atgriezās spara pilni, bet dažiem sejā vēl arvien bija lasāmas skumjas — tie nebijā atbrīvojušies no bailēm.

Vienas nodaļas karavīri Kurbatova vadībā atgriezās sevišķi priecīgi.

Braši piemetis roku pie cepures un sasitis papēžus, raudzīdamies manī ar smejošām melnām acīm, Kurbatovs teica:

—          Atļaujiet ziņot, biedri kombat. Jūsu pavēle netika izpildīta.

—   Kā tā?

—          Jūs pavēlējāt nešaut, bet man paslīdēja roka. Es divas reizes izšāvu . . . Un kareivis Garkuša arī.

—   Un kas notika?

—            Divus nokniebu, biedri kombat. Nevarēju izturēt — viņi ņēma nost sievietei suķīti… Viņa ieķērusies vienam drēbēs, guļ zemē un kliedz. Viņš tai spēra ar zābaku sejā. Sirds neizturēja, notēmēju un — blauks, blauks! Un kareivis Garkuša arī. Lūk, tā viņi uz mums uzrāvās …

Garkuša — tas pats, kurš pirmajā pārgājienā dabūja pamocīties ar granātu somu, arī piebilda no savas puses:

—   Bet man, biedri kombat, bija vēl savs iemesls.

—   Kāds?

Garkuša paraudzījās uz biedriem un pamirkšķināja aci.

—   Mūsu ļaudis acīm netic, vajag pataustīt.

—   Nu un kā bija? Pataustīji? Vai lode tos var pieveikt?

—          Tas vien, biedri kombat, ir par maz! Man gribas pataustīt vēl citādi.

Un Garkuša izgrūda kaut ko tādu, ko papīram nevar uzticēt.

Visi skaļi iesmējās. Es ar labpatiku klausījos.

Man tuvojās ložmetējnieki: cienīgais Bloha, Galiuļins, Murins.

—    Biedri kombat, atļaujiet jautāt, — Bloha sacīja.

Es atļāvu. Bloha ar elkoni piegrūda Galiuļinam. Murins piebikstīja viņam no mugurpuses. Milzīgi garais kazahs ar melnīgsnējo, spīdīgo seju bikli ierunājās:

—   Biedri kombat. ..

—   Nu, ko tu gribi?

—   Biedri kombat, vai jūs uz mums dusmojaties?

—   Nedusmojos.

—          Bet kādēļ, biedri kombat, visi iet vācieti skatīties, tikai ložmetējnieki ne? Visi ir redzējuši, bet mēs ne. Kareivis Garkuša ir šāvis vācieti, bet mēs ne.

—          Kur tad lai es jūs sūtu ar ložmetēju? Ložmetēji ir vajadzīgi šeit.

—          Bet mēs tikai druscīt, biedri kombat, pavisam druscīt… Un tūlīt skriesim atpakaļ.

Murins nenocietās:

—          Biedri kombat, mēs naktī atgriezīsimies. Mēs arī naktī apskatīsimies. Kaut ko aizdedzināsim, un gan jau viņi tad metīsies ārā. Un atļaujiet, biedri kombat, izšaut kaut tikai pa vienai aptverei.

Jā, bataljonā šodien bija jūtamas jaunas noskaņas.

Murins bija īpatnējs cilvēks. Es vairākas reizes manīju, ka viņš pirmais sašļuka, kad pagura bataljons, un pirmais atžirga, kad visiem garastāvoklis uzlabojās. Viņā it kā vienmēr atainojās visa bataljona kaujas rūdījuma zīmogs, kas lāgiem rādījās izplūdis, lāgiem atkal iezīmējās skaidri. Es zināju: šim zīmogam vēl nebija bulāta raksta, raksta, kuru nekas pasaulē nespēj nodeldēt.

Kā jau jūs zināt, par bulātu man stāstīja Panfilovs. Jo vairāk es domāju par viņa izteiktajiem norādījumiem, jo vērīgāk ielūkojos kareivjos, ieklausījos izlūku ziņojumos, vārdos un to intonācijās, jo vairāk manī nobrieda viena doma.

Un es teicu ložmetējniekiem:

•— Labi, Galiuļin. Tev netiks nodarīta pārestība: rītdien jums bus darbs.

PAMĒĢINIET AR MUMS CĪNĪTIES!

1

Doma bija šāda.

Apmēram divdesmit kilometrus no mums uz priekšu atradās lielais Seredas ciemats, tas pats, kurā štāba priekšnieks Rahimovs trīspadsmitajā oktobrī jātnieku vada priekšgalā pamanīja vāciešus. No šī ciemata uz dažādām pusēm kā stari stiepās vairāki lielceļi — uz Volokolamsku, Kaļiņinu un Možaisku.

Salīdzinādami to, ko, atgriezdamies no izlūkošanas, stāstīja kareivji un komandieri, iztaujājot no vāciešiem bēgošos iedzīvotājus, mēs noskaidrojām, ka Seredā pretinieks ir ierīkojis sava veida starppunktu. Tur tika novietotas pārtikas, munīcijas un degvielas noliktavas, tur pārvietodamās nakšņoja vācu karaspēka daļas, kas pēc tam devās uz ziemeļiem, uz Kaļiņinu un dienvidiem — pa ceļu, kas veda uz Možaisku, tādējādi no divām pusēm aptverot mūsu aizsardzības pozīcijas.

Radās doma: vai, negaidot vāciešu triecienu, nevajadzētu pašiem uzbrukt šim punktam. Varbūt uzbrukt Seredai naktī?

Bet Panfilovs sacīja: «Apsveriet! Apsveriet un sitiet!»

Es nosūtīju uz rekognoscēšanu komandierus Rahimova vadībā. Trīsdesmit divus gadus vecais kazahs Rahimovs bija dzimis sportists un ceļotājs. Liekas, es jau stāstīju, ka viņš Kazahstānā bija kļuvis savā ziņā pazīstams kā alpīnists. Viņš gāja ātri un reizē nesteigdamies. Viņš bija aukstasinīgs un ārkārtīgi rūpīgi izpildīja pavēles, turklāt viņam piemita vēl viena karā neatsverama īpašība: orientēšanās spēja. Likās, viņš redzēja pat tumsā, tikpat kā kaķis. -

Ar nepacietību es gaidīju Rahimova atgriešanos. Četrpadsmitā oktobra pievakarē izgājis, viņš bija prom visu nakti un visu rītu.

Beidzot ap pusdienas laiku viņš ieradās. Jā, viss apstiprinājās: Seredā tiešām esot starppunkts. Apsardze neesot stipra. Acīm redzot, vācieši jūtoties pilnīgi droši, ka viņiem neviens neuzdrīkstēsies uzbrukt.

Es nolēmu: uzbrukt tanī pašā naktī.

Līdz vakaram tika izveidota simt cilvēku liela grupa — pa vienam vai diviem kareivjiem no katras nodaļas. Tika izvēlēti labākie, drosmīgākie, izturīgākie, godīgākie. Piedalīšanās uzbrukumā skaitījās kareivim kā apbalvojums.

Tika dots uzdevums: vēlu naktī iebrukt Seredā no trim pusēm, apdurt un apšaut vāciešus, aizdedzināt noliktavas, saņemt

gūstekņus un, ja pietiks laika, mīnēt ceļus, kas ved uz Seredu un no Seredas. Ciemu noturēt nav vajadzīgs, no rīta jāatgriežas bataljona novietnē.

Pulka komandieris deva sankciju, bet man pašam neļāva doties nodaļai līdzi. Par grupas komandieri iecēlū Rahimovu, par politvadītāju Bozžanovu.

Vakarā, kad satumsa, simt kareivju nostājās mežmalā netālu no štāba blindāžas. Pār cepuru viļņaino līniju izslējās Galiuļina galva, tam blakus stāvēja plecīgais Bloha. Es izpildīju solījumu: ložmetējnieki arī piedalījās nakts reidā, ņemdami līdz ložmetējus divričos.

Es atkal nevarēju saskatīt sejas, bet tumsā plūda it kā strāva. Mani kratīja nervu drudzis, un pat iztālēm manīju: tāds pats drudzis ir pārņēmis šobrīd arī viņus. Tas bija nevis baiļu, bet azarta drudzis, tā bija pacilātība piims kaujas. Iešāvās prātā sens kazahu sakāmvārds. Ar. to, ar šo sakāmvārdu, es sāku savu runu.

—    Ienaidnieks ir bīstams līdz tam laikam, kamēr neesi sajutis viņa, asins garšu… Ejiet, biedri, pārbaudiet, no kā ir taisīts vācietis. Vai no jūsu lodes viņam plūdīs asinis? Vai viņš brēks, kad dursiet viņam ar durkli? Vai mirdams viņš ar zobiem grauzīs zemi? Lai pagrauž vien, pabarojiet viņus ar mūsu zemi! Ģenerālis Panfilovs jūs nosauca par ērgļiem. Ejiet, ērgļi!

Rahimova vadībā kareivji devās ceļā. Es lūkojos, kā miglā nozuda kolona. Pie manis pienāca Zajevs.

—   Kādēļ jūs mani nelaidāt, biedri vecāko leitnant? — viņš noburkšķēja.

—   Mani pašu arī nelaida, Zajev.

Tovakar mēs abi apskaudām kareivjus.

Sākās nakts no piecpadsmitā uz sešpadsmito — mūsu pirmās kaujas nakts.

Tonakt es nevarēju iemigt. Nespēju arī nosēdēt blindāžā. Izgāju mežmalā, staigāju pa taciņu un bez takas, raudzījos uz rietumiem, kurp aizgāja kareivji, uņ klausījos, it kā no divdesmit kilometrus attālas vietas varētu atlidot šāviena vai kliedziena skaņa.

Dienā dienvidos no mums bija dzirdama dobja kanonāde. Mēs vēl nezinājām, ka todien vācieši ar tanku kolonām bija lauzušies uz Maskavu, apejot divīzijas kreiso flangu, ka tur, pie Buličevas padomju saimniecības (pierakstiet šo nosaukumu: kādreiz tas ar zelta burtiem iemirdzēsies uz marmora mūsu divīzijas nākamajā kluba pilī), panfilovieši jau bija uzsākuši kauju.

Naktī arī tur viss noklusa.

Pie sniegā iemītā melnā celiņa, kas veda uz štāba blindāžu, stāvēja sargkareivis. Viņš lūkojās uz to pašu pusi, kur skatījos es. Viss bataljons zināja: simt ērgļi aizgāja kaujā. Viss bataljons gaidīja: kāda tad būs šī pi,rmā kauja pret vāciešiem?

Laiku pa laikam es izvilku pulksteni. Spīdošās bultiņas rādīja: trīs, pusčetri, četri… Acis joprojām visur saskatīja vienīgi tumsu; uzmanīgās ausis vēl arvien uztvēra tikai klusumu.

Pēkšņi debesīs kaut kas pavīdēja. Nē, tā tikai likās … Un atkal parādījās tik tikko manāma blāva josliņa. Kas tas bija? Vai aust gaisma? Bet vai tad saule lec tanī pusē? Tā bija tikai licies … Un debesis atkal kļuva gluži tumšas. Tad atkal atplaiksnīja atblāzma. Un nodzisa. Un atkal parādījās … Tagad tā blāzmoja, te izplūzdama, te atkal it. kā savilkdamās, bet vairs nenodzisa. Tā kļuva sārtena … Es skatījos un skatījos kā apburts. It kā varenas elpas uzpūsta, pa naksnīgo debesi izplūda dzīva pulsējoša blāzma.

Sargkareivis izdvesa:

— Mūsējie viņus svilina! Mūsējie viņus sit!

Es gribēju ko atbildēt, bet nevarēju. Prieks sažņaudza rīkli; tas pulsēja manī kopā ar blāzmu, un likās, asinis iznēsāja to pa visu ķermeni. Tanī brīdī es pirmo reizi izjutu kvēlu prieku par ienaidniekam doto triecienu.

3

Grupa atgriezās no rīta.

Pa priekšu traucās trijjūgs, iejūgts platās kamanās. Pulkā es nebiju redzējis šos zirgus, tie bija Seredā atņemti vāciešiem. Pie kamanām ar grožiem bija piesieti divi motocikli ar blakusvāģiem, ar priekšā piestiprinātiem ložmetējiem. Tie arī bija trofejas. Uz motocikletu segliem, uz bagāžniekiem, piekabinājamos blakusvāģos sēdēja mani sarkanarmieši.

Aiz pirmā trijjūga traucās citi pajūgi. Kareivji aizgāja kājām, tagad atbrauca ragavās.

No tuvākajiem un tālākajiem ierakumiem saskrēja kareivji. Priecīgi sagaidīdami savējos, viņi ar izbrīnu un interesi aplūkoja sagūstīto nožēlojama izskata vācieti, kuru kaujas grupa bija pievākuši kopā ar citām trofejām. Iezaļganā mundierītī, ar iezaļganu laiviņu galvā, viņš sēdēja, raudzīdamies apkārt caur pieri, lēnām grozīdams cīpslaino kaklu ar lielo gāmuru.

Bozžanovs ar žestu lika gūsteknim piecelties.

—          Ar viņu var aprunāties, — Bozžanovs teica. — Viņš drusku prot krieviski. Uzvārds?

Gūsteknis kaut ko nomurmināja.

—   Skaļāk! — Bozžanovs uzkliedza.

Vācietim rokas parāvās lejup, gar sāniem, un, stāvēdams pamatstājā kazaha priekšā, viņš skaidri nosauca savu uzvārdu. Visi raudzījās uz dzīvo, runājošo vācieti.

—   Precējies?

—   Ni… kavaler . . .

Bozžanovs no visas sirds iesmējās. Smaidā izplūdusī labsirdīgā, apaļā seja kļuva vēl platāka, mazās actiņas pazuda. Visi skaļi smējās kopā ar politvadītāju: «Kavalieris! Tas tik ir kavalieris!» Bet vācietis skatījās apkārt. Kāds uzkliedza:

—   Klusu! . . . Klausieties, ko teiks politvadītājs.

Bozžanovs pacēla roku. Visi apklusa.

—   Politvadītājs sacīs: smej ieties! — viņš teica.

Un droši vien neviļus izgrūda frāzi, kuru pēc tam bataljonā bieži vien atkārtoja:

—   Smiekli — frontē pati nopietnība,

Cenzdamies runāt lēnām un ļoti skaidri, Bozžanovs sāka gūstekni iztaujāt par vācu pavēlniecības plāniem. Tas uzreiz nevarēja saprast. Beidzot, aptvēris jautājuma jēgu, viņš, kropļodams krievu nosaukumus, teica:

—   Brokastot — Voljokoljamsk, vakariņas — Moskau.

Turēdams rokas gar sāniem, acīm redzot, pat šeit, gūstā, nešaubīdamies, ka tas tā arī būs, viņš teica to gluži nopietni: «Brokastot— Voljokoljamsk, vakariņas — Moskau.»

Un atkal rtogranda skaļi smiekli.

Šo brāzmaino smieklu brīdī es jutu, ka kareivji ir atbrīvojušies no bailēm.

Kaklu raustīdams, gūsteknis šķielēja apkārt. Viņš nesaprata, kas ar šiem krieviem ir noticis; Mēs droši vien arī paši nesapratām, tādēļ tā smējāmies.

Tā tika izcīnīta uzvara pirmajā kaujā. Tā pie mūsu pozīcijām tika sakauts ģenerālis Bailes.

Rahimovs un Bozžanovs man ziņoja visus sīkumus par uzbrukumu.

Protams, varat nešaubīties: kaujā viss nebija noticis tā, kā bija iecerēts.

Viena grupa, nejauši sadūrusies ar patruļu, sākusi šaut, iekāms vēl ciemats bijis pilnīgi ielenkts. Kareivji iebrukuši mājās, dūruši un šāvuši vāciešus, bet tiem palikuši daži mūsējo nenogriezti ceļi, daudziem palaimējies aizbēgt. Tie paspējuši attapties un izvērsties aizsardzībai ātrāk, nekā mēs bijām domājuši.

Kaujas grupa bija nogalinājusi ap divsimt hitleriešus, nominējusi ceļus, aizdedzinājusi daudzas automašīnas un vairākas noliktavas, to skaitā arī benzīna noliktavu, tomēr šo un to ciemata vienā malā vāciešiem bija izdevies nosargāt.

Bet galvenais tika panākts: kareivji redzēja vāciešus, kas muka no viņiem, kareivji dzirdēja, kā tie mirdami brēca, kareivji bija pataustījuši ienaidnieka ādu ar lodi un durkli.

Mēs ar Rahimovu un Bozžanovu gājām pa pozīcijām. Kareivji, kas piedalījās uzbrukumā, jau bija izklīduši pa nodaļām un vadiem. Pēc manas pavēles mācības un darbi tika pārtraukti uz divām stundām. Visur bija redzamas grupas, kas pulcējās ap varoņiem, kuri bija sakāvuši vāciešus.

Te šur, te tur atskanēja smiekli. Šī tūkstoš deviņi simti četrdesmit pirmā gada sešpadsmitā oktobra diena mūsu bataljonā izvērtās par smieklu dienu. Vēlāk es bieži vien atcerējos Bozžanova vārdus: «Smiekli frontē ir pati nopietnība.» Kad smiekli ierodas kaujas laukā, priekšējās pozīcijās, bailes no turienes aizbēg.

Mani sagaidīja ar komandu: «Celties! Mierā!» Pēc šī kliedziena vien bieži var sajust kareivju noskaņu. Cik jautri tas skanēja tanī dienā!

Piegājis pie vienas grupas, kur centrā atradās Garkuša, es redzēju: viens kareivis kaut ko paslēpj aiz muguras. Garkuša pamanīja manu skatienu.

—   Dod šurp! — viņš pavēloši sacīja.

Kareivis pasniedza vāciešu plakanpudeli.

—    Ar rumu, biedri kombat! — Garkuša paziņoja. — Kaut arī vāciešu, tomēr nekas, jūt… Tagad vadu mācības un pacienāju: lai pārliecinās no faktiem. Nogaršojiet, biedri kombat.

Viņš pasniedza pudeli. Es iedzēru.

—   Garkuša labi cīnījās, — Rahimovs atturīgi paslavēja.

—   Ja es, biedri kombat, — Garkuša lielīgi turpināja, žestikulēdams ar pudeli, — no katra, ko nogalināju, būtu paņēmis tādu pudeli, es būtu atnesis divus desmitus. Bet ej nu sazini, nebūtu vis atstiepis! Tur nebija laika par to domāt.

Garkuša stāstīja un stāstīja . ..

Mēs gājām tālāk pa ierakumiem. Satiku Murinu, kurš ložmetēja apkalpes sastāvā arī bija piedalījies uzbrukumā. Viņš kaut kur steidzās, bet iztālēm stalti izslējās un kādu desmit soļu attālumā sāka soļot parādes solī. Šeit bija priekšējā līnija; šeit vienīgi josla, kas frontē tiek saukta par nevienam nepiederošo zemi, mūs šķīra no vāciešiem, bet Murins, iedams garām bataljona komandierim, soļoja parādes solī. Raudzīdamies uz mani, Murins piepeši pasmaidīja. Es viņam atbildēju ar smaidu. Un viss. Mēs neapstājāmies, neteicām ne vārda, bet sirdi atkal, tāpat kā naktī, pārņēma prieks. Es viņu mīlēju un jutu — viņš mīl arī mani. Tie atkal bija brīnumaini laimes •— īpašas komandiera laimes mirkļi, kad tas jutās vienots ar bataljonu. Es zināju ar prātu un sirdi: šodien bataljonā ir dzimusi drosme.

Likās, viss šeit bija pa vecam. Aiz neaizsalušās melnās upes stiepās baltā tāle. Caur agrīno sniegu šur tur bija redzami uzartās zemes kailie izciļņi. Tumsa meža joslas. Es tomēr neizlaidu no prāta: kuru katru brīdi visapkārt var sākt vārīties — atstādami sniegā melnas sliedes, līdīs tanki, no meža izskries, te krizdami pie zemes, te atkal pielēkdami kājās, ar automātiem rokā zaļganos šineļos tērpti ļaudis, kas nāks mūs nogalināt, bet sirds dziļumos es domāju: «Pamēģiniet ar mums cīnīties!» Un acīs un smaidos, vārdos, smieklos, kas visu laiku bija dzirdami, šķiet, arī skanēja tas pats: «Pamēģiniet ar mums cīnīties!»

Tā todien skanēja mūsu bataljons — mūsu bulāts. Gribas izteikties tēlaini, piemēram, tā: jā, mūsu bataljons bija kļuvis par bulātu — norūdītu, noasinātu, rakstainu zobenu, kas griež dzelzi un no kura nekas pasaulē nespēj noberzt rakstu. Bet runāsim atturīgāk: todien mēs pabeidzām karavīru vidējo izglītību. Šās skolas beidzamo klasi — triecienu vai arī, lietojot militāri profesionālo terminu, apguvām dūrienu ar durkli, dūrienu nevis izbāztā mērķī, bet ienaidnieka dzīvajā ķermenī. Šis dūriens, kas atbrīvo no bailēm, mums izdevās samērā viegli — ar pārgalvīgu iebrukumu naktī.

Smagas kaujas, bezgalīgi grūta vīrišķības pārbaude — tas viss vēl bija priekšā. Lielā, divus mēnešus ilgā kauja pie Maskavas tikai sākās.

Šinīs divos mēnešos Talgaras pulka pirmais bataljons izcīnīja trīsdesmit piecas kaujas; kādu laiku tas bija ģenerāļa Panfilova rezerves bataljons; izmisīgi grūtos brīžos šis bataljons metās kaujās, kā tas rezervei pienākas; karojām pie Volokolamskas, pie Istras, pie Krjukovas; pieveicām vāciešus un tos patriecām.

Par šīm kaujām pastāstīšu vēlāk, bet tagad… Tagad, — Baurdžans Momiš-Uli teica, — lieciet lielu punktu. Rakstiet: pirmā stāsta beigas.

OTRAIS STĀSTS

..

KAUJAS PRIEKŠVAKARA

Cilvēkam nav viegli kļūt par karavīru, komandierim nav viegli disciplinēt karaspēku, bet karot ir vēl grūtāk.

— Mūsu otrais stāsts, — turpināja Baurdžans Momiš-Uli, — ir vēl svarīgāks. Iepriekš mēs runājām par karavīra sagatavošanu. Tagad būs runa par kauju.

i

Tūkstoš deviņi simti četrdesmit pirmā gada sešpadsmitajā oktobrī es, bataljona komandieris, gulēju uz saliekamās gultas savā blindāžā, kas atradās simt trīsdesmit kilometrus no Maskavas.

Tālumā granda kanonāde, te saspringti paātrinoties, te norimstot. Dunoņa vēlās šurp no kreisās puses — no divdesmit līdz divdesmit piecus kilometrus liela attāluma. Tur, divīzijas kreisajā flangā, kā mēs vēlāk uzzinājām, todien bija mēģinājuši izlauzties vācu tanki.

Bet mūsu bataljona novietojumā bija mierīgi. Pretinieks nebija pienācis bataljona pozīciju, tā saucamā Volokolamskas nocietinātā rajona centrālā posma tuvumā.

Es gulēju un domāju.

Man bija apnicis zirgu uzraugs Sinčenko, vienīgais visā bataljonā, kuram bija atļauts man uzrūkt. Te viņš bija izkurinājis pirti, te atkal pusdienas gatavas. Es viņu dzinu prom:

—   Vēlāk … Lasies prom, netraucē!

—          No jums to vien dzird: netraucē un netraucē. Bet pats augu dienu nekā nedarāt.

—   Es domāju. Saproti? Do-mā-ju.

—   Vai tad nu var tik daudz domāt?

—   Var. Ja tevi nositīs manas muļķības dēļ, ko tad es teikšu tavai sievai? Bet tu man neesi te viens pats.

Varbūt arī jums liekas, ka bataljona komandierim — īpaši tādā brīdī, kaujas priekšvakarā — ir kaut kas jādara: jārunā pa telefonu, jāizsauc padotie, jāstaigā pa pozīcijām, jādod rīkojumi. Tomēr mūsu ģenerālis Ivans Vasiļjevičs Panfilovs ne vienu reizi vien centās mums iestāstīt, ka komandiera galvenais pienākums, galvenais uzdevums — domāt, domāt un domāt.

2

Naktī uz sešpadsmito, kā jums zināms, simts manu kareivju iebruka divdesmit kilometru attālajā ienaidnieka novietnē. Viņi atgriezās ar uzvaru.

Sī pirmā uzvara mainīja kareivju noskaņojumu, pārveidoja bataljonu.

Bet ko darīt tālāk?

Protams, mūsu pārgalvība nespēja nekā grozīt operatīvajā stāvoklī. Mēs, septiņi simti cilvēku, Talgaras pulka pirmais bataljons, joprojām turējām astoņus kilometrus garu frontes līniju Maskavas pievārtē, kur tika savilktas vācu divīzijas.

Nāca prātā domas, kas mani urdīja pēdējās divas trīs dienas.

Ieņemdams pozīcijas, es, kā jūs zināt, nevarēju pat iedomāties, ka šeit, šajās pozīcijās, šinī astoņus kilometrus garajā joslā ienaidniekam stāsies pretī tikai viens bataljons; es domāju, ka aiz mums tiks radīta otrā un, iespējams, vēl arī trešā aizsardzības līnija, kur novietosies Sarkanās Armijas citas daļas; domāju, ka, uzņemdami triecienu un drusku aizturējuši ienaidnieku, mēs pēc tam atkāpsimies pie galvenajiem spēkiem.

Bet pirms divām trim dienām mēs uzzinājām, ka mūsu pozīciju priekšā ir parādījusies hitleriešu armija, kas pārrāvusi fronti pie Vjazmas, ka aiz mums nav citu karaspēka daļu, ka Volokolamsku un Volokolamskas šoseju — tiešo ceļu uz Maskavu — aizsprosto tikai mūsu divīzija, kas izstiepusies šinī daudzus kilometrus garajā frontē, kopā ar dažiem prettanku artilērijas pulkiem.

Tā bija izveidojušies kara apstākļi. Tanī brīdī tāds bija Sarkanās Armijas uzdevums: ar nelieliem spēkiem apstādināt ienaidnieku pie Maskavas, noturēt to,, kamēr palīgā ieradīsies pastiprinājums.

Atļaujiet nelietot tādus izteicienus, kā: Dzimtene pavēlēja, Dzimtene prasīja. Kad ir runa par Dzimtenes mīlestību, gribu būt skops vārdos.

Varat ticēt: droši vien es izjūtu ne mazāk asi kā jūs, kas ir sociālistiskā Dzimtene, kas ir tā zeme, kuru mēs aizstāvam, kurā mēs dzīvojam.

Visa mana mīlestība, visa mana kaisle, visi dvēseles spēki tobrīd tiecās uz vienu — kā izpildīt uzdevumu, kas dots manam bataljonam, kā noturēties pozīcijās.

Gulēdams gultā, es iztēlojos, kā pretinieks, dažās stundās pārvarējis divpadsmit, piecpadsmit kilometrus plato neaizsargāto joslu, kas tobrīd vēl arvien mūs šķīra no vāciešiem, sasniegs Ruzas krastu pie mūsu pozīcijām. Sastapis pretestību un atklājis mūsu aizsardzības līniju, viņš slepeni naktī koncentrēs kaut kur mežā — punktā, kuru pats izvēlēsies, — trieciena grupu, pievilks artilēriju un pēc tam, pilnīgi sagatavojies, nostādījis karaspēku savā iemīļotajā sakārtojumā — ķīļveidā, un šaurā, puskilometru vai kilometru platā joslā trieksies uz priekšu. Bet katru kilometru rajonā, kur atradās mūsu bataljons, sedza tikai viens strēlnieku vads un viena ložmetējnieku nodaļa.

Un rezerves man nebija. Attālumu aprēķins rādīja, ka ar strauju un negaidītu triecienu vācieši iespēs pārraut mūsu līniju, pirms uz šo nezināmo kilometru piesteigsies palīgi no citiem iecirkņiem.

Vai nevarētu, iedomājoties sevi pretinieka lomā, uzminēt punktu, kas viņam, vācietim, liksies triecienam visizdevīgākais, vispiemērotākais? Bet pretinieks taču arī nav muļķis. Es cenšos iejusties viņa lomā, bet viņš, nelietis, iejutīsies manējā.

Protams, viņš viegli atšifrēs manus apsvērumus un atradīs iespēju apvest mani ap stūri. Viņš dos triecienu vienā vietā, es pasteigšos savilkt tur rotas, sūtīšu palīgā ložmetējus un lielgabalus, bet Јita grupa tai pašā laikā izies caur noplicināto fronti.

Varbūt jau tagad, divdesmit kilometru attālumā, viņš smīnēdams lasa manas domas.

Es iedomājos pret mums koncentrējamā vācu grupējuma komandieri. Es iztēlojos augstprātīgu, gludi skūtu vācieša fizionomiju ar pulkveža, varbūt arī ar ģenerāļa uzplečiem.

Pret mūsu astoņiem kilometriem, pret manu bataljonu viņam ir vai arī rīt vai parīt būs apmēram divīzija, kas tiek pievilkta no dziļas aizmugures. Domās saspringti ielūkodamies vācu virsniekā, pret kuru man jau tagad, guļot gultā, bija pienākums izcīnīt uzvaru klusā kaujā prātam pret prātu, — es centos iedziļināties viņa nodomos, viņa plānos un sev atgādināju: nedomā Baurdžan, ka tev ir darīšana ar muļķi.

Bet acis, kuras es iztēlojos savā fantāzijā, — asas, nežēlīgas, pavecas, acis, kas spēja iedegties karavīra azartā, kas ar interesi ilgi varēja lūkoties kartē, tagad nebija iedegušās prāta spēlē, tajās nezibēja domas. Viņš, vācu pulkvedis vai ģenerālis, mani nicināja, nicināja viņam pretī stāvošo bataljonu — dažus simtus sarkanarmiešu, kas ieņēma astoņus kilometrus garu fronti Maskavas pievārtē. Viņš garlaikojās. Viņa uztverē karš austrumos jau bija uzvarēts, ceļš uz Maskavu vaļā. Viņš ar mums nerēķinājās, viņš neturēja par vajadzīgu piepūlēt smadzenes mūsu dēļ.

Varbūt es maldos? Varbūt kara mācība — Sarkanās Armijas pierobežas daļu varonīgā pretestība, aizsardzības kaujas pie Smoļenskas, kā arī Odesas un Ļeņingradas aizstāvēšana — likušas viņam padomāt? Varbūt arī mūsu iebrukums naktī, mūsu izaicinājums, viņam rādīja, ka pie Maskavas gaidāma neganta cīņa?

Diezin … Viņam, iekarotājam, kurš kopā ar hitleriešu armiju četros mēnešos no robežas līdz Maskavas apgabalam bija nostaigājis tūkstoš kilometru, kurš komandēja divīziju operācijā pie Vjazmas, kur tika sapluinīta mūsu centrālā fronte, — viņam, kas bija pārliecināts, ka pēc dažām dienām no automobiļa aplūkos Maskavas ielas un laukumus, viņam simt sarkanarmiešu uzbrukums naktī likās tikai partizāņu trieciens, kādi bieži vien gadīsies arī turpmāk un ar ko tiks galā kriminālpolicija un lauka žandarmērija.

Nojauta sacīja: tu esi uzminējis, tu esi piekļuvis viņa galvaskausam. Mani pārņēma niknums. Nicini? Garlaikojies? Pagaidi vien, gan mēs liksim tev domāt!

Bet pagaidām . . . Pagaidām no viņa, «profesionālā uzvarētāja», kas negrib sevi vairs apgrūtināt ar domāšanu, jāgaida šabloniska rīcība. Šablons bija zināms. Dažu stundu laikā pārvarējis divpadsmit piecpadsmit kilometrus plato neaizsargāto joslu un izsitis no pozīcijām mūsu kaujas apsardzību … Par to varēja pavīpsnāt. Iespiedies ienaidnieka galvā, es tomēr nebiju daudz pavirzījies uz priekšu: apgājis apli, es atgriezos izejas punktā.

Es teicu: šablons ir zināms. Bet vai tā bija?

Es pazinu karu pēc literatūras, pēc mācību grāmatām, reglamentiem, pēc sarunām ar cilvēkiem, kuri nāca no kaujas lauka, es piedalījos mācībās, mācīju karavīrus, ierados ar viņiem frontē, un tomēr karš palika man noslēpums, kā ikvienam citam, kurš nebija izbaudījis kauju.

Polijā, Francijā hitlerieši nodemonstrēja savu karošanas ma-. nieri: vairākās vietās pārraujot frontes līniju, vācieši ar tankiem, kravas mašīnām, motocikliem strauji virzījās uz priekšu, pēc tam apspiezdami aplenkto saskaldīto grupu pretestību. Tā viņi mēģināja darboties arī pie mums.

Domādams arī es lietoju šabloniskos vārdus: sakāvis, izlauzies, apspiezdams .. . Bet ko tas nozīmē? Kāpēc apspiezdams? Kā tas notiek?

Neskatīdamies kartē, kuru zināju no galvas, es redzēju mūsu pozīciju gar šaurās, lēnās Ruzas līkumaino krastu — ložmetēju ligzdu un strēlnieku ierakumu ķēdīti. Aizmugurē mežā bija paslēpti astoņi lielgabali, kas piedoti klāt bataljonam; priekšā, gar krastu, stiepās stāvā prettanku norakuma krauja, kuru militārā valodā sauc par eskarpu.

Skatiens sniedzās tālāk, aiz upes, uz pretinieka pusi. Es visos sīkumos redzēju starpjoslu, kuru hitlerieši vēl nebija ieņēmuši, bet mēs jau bijām atstājuši; redzēju ceļus, kas veda no vāciešu koncentrēšanās punktiem uz mūsu aizsardzības līniju; redzēju gravas un mežus, kas it kā speciāli domāti slēpņiem. Man smeldza sirds, iedomājoties, ka vācu kolonas, nesastapušas pretestību, virzīsies gar šīm gravām un šiem mežiem, kas šodien ir vēl pieejami mums, kur varētu paslēpties rotas.

Man jau iešāvās prātā doma dot triecienu no aizmugures, triecienu no slēpņa, neizvērstajām kolonām astē, kuras tad izrādīsies spīlēs starp divām ugunīm.

Radās sastapšanās kaujas plāns — pašam pēkšņi uzbrukt ienaidniekam, kad tas atradīsies pārgājienā. Bet ar cik lieliem spēkiem? Vai izvest bataljonu no aizsardzības pozīcijām?

Kad ģenerālis Panfilovs apmeklēja bataljonu, viņš neatlaidīgi vērsa uzmanību uz iespējamo satikšanās kauju izdevīgā gadījumā.

Bet man bija tikai septiņi simti cilvēku astoņus kilometrus garā frontē. Es taču nevaru izvest visu bataljonu, atstājot pozīcijas nenosegtas. Kā lai jums pasaka šīs komandiera bēdas: spēka maz, spēka maz . ..

Iejuzdamies pretinieka lomā, es redzēju daudz iespēju, kā risināt viņa uzdevumu, — pārraut mana bataljona aizsardzības līniju, bet nepratu sagatavot plānu, nespēju atrast tādu gājienu, kas novērstu pozīciju pārrāvumu.

Es mocījos, lamāju sevi. Viss ķermenis sāpēja kā salauzts.

Vakarā saņēmu pavēli: pulksten piecos no rīta ierasties sava kreisā kaimiņa rajonā, mums blakus stāvošā bataljona komandpunktā.

VIENA STUNDA PIE PANFILOVA

1

Pie kreisās puses kaimiņa es devos jāšus.

Pasvītrojiet: kreisās puses. Gribu, lai jūs varētu orientēties kaut arī tikai lielos, tomēr skaidros vilcienos. Vēlreiz mēģiniet iztēloties bataljona līniju, kas stiepās gar Ruzas upi. Nostājieties ar seju uz pretinieka pusi. Ir nepieciešams, lai jūs turpmāk skaidri varētu saprast: tas un tas notiek jūsu priekšā, bataljona frontes priekšā; tas un tas ir pa labi; tas un tas pa kreisi, kur tādi paši bataljoni, kā mūsējais, ieņēma tikpat garus iecirkņus.

Pēc oktobrī uznākušās neparasti agrās ziemas, kad pusotras vai divas nedēļas ilgi noturējās ragavu ceļš, laiks izmainījās. Sals pārgāja, iestājās rudens slapjdraņķis. Naktis bija bez mēness, tumšas.

Tumsā baidīdamies kopā ar zirgu iegāzties kādā bedrē, es nejāju taisni gar krastu, bet devos apkārt pa lauku ceļu.

Zirgam bija grūti iet pat soļos. Galvu svaidīdama, Lisanka brida pa lipīgajiem dubļiem, ka šļakstēja vien. Es smagi sēdēju seglos, nogrimis domās.

Ceļā sāka parādīties kājāmgājēji, kas devās tanī pašā virzienā. Es kļuvu uzmanīgs. Kas tad tas? Jauni spēki? Papildinājums? Mana kabatas lukturīša gaismas kūlis laiku pa laikam pāršķēla tumsu.

Kas tad tas: atpalikuši no kolonas, vai? Iet pa divi, pa trīs, ar izmirkušām teltenēm, no kurām straumēm plūst vienmuļi sijājošais lietus. Rēgojas siksnā ņemto šauteņu stobri. Kāds vaicā:

—   Biedri komandier, cik tālu līdz Sipunovai?

Es jautāju:

—    Kādu ļaužu? No kurienes?

Noskaidroju: šeit garām nakts pārgājienā devies rezerves bataljons no Volokolamskas; šie, kas runājas ar mani, pārgājienā atpalikuši.

Atkal jautā, cik kilometru līdz Sipunovai. Jādams garām, es atbildu. Kādu laiku ceļš ir tuksnesīgs. Visapkārt klusums: naktī norimis arī tālais lielgabalu pērkons.

Bet, redz, priekšā, atkal kāds gurdi brien pa dubļiem. Atkal iet divi trīs. Palīdzība iepriecina, bet. . . Bet, velns parāvis, cik slikti viņi iet! Nav jūtama stingrā mācība, kuru mums deva Panfilovs: pie mums kolona tā neizstiepās, atpalikušo nebija.

Lisanka tramīgi pasitās sānis. Lukturītis apgaismoja līdz rumbām iegrimušus ratus, pakritušu zirgu, skumīgi lietū mirkstošo braucēju.

Pēc kāda brīža ceļa malā redz gailam smēķu uguntiņas. Vairāki karavīri, atlaidušies ceļmalā, smēķē: aiz noguruma smeldzošais ķermenis ir vienaldzīgs pret mitrumu.

Un no visām pusēm man tiek jautāts viens un tas pats: vai Sipunova tālu?

Es arī jāju uz turieni. Sipunovas ciemata tuvumā, mežā, atradās mūsu kaimiņu bataljona komandpunkts.

2

Sasniedzis ceļa mērķi, es pa slapjiem kāpieniem nokāpu komandpunkta zemnīcā.

—   Ahā, biedrs Momiš-Uli, lūdzam …

Tā bija pazīstamā sēcošā balss.

Es ieraudzīju ģenerāli Ivanu Vasiļjeviču Panfilovu.

Viņš sēdēja pie skārda krāsniņas, pāraudams kājas. Viens zābaks bija novilkts, nelielā melnīgsnējā kāja pastiepta tuvāk nokaitušajam skārdam. Turpat netālu sēdēja Panfilova adjutants — jauniņš sārts leitnants. Otrā kaktā — man svešs kapteinis. *

Izstiepies pamatstājā, es ziņoju par ierašanos. Panfilovs izvilka pulksteni un ielūkojās.

—   Atģērbieties! Sēdieties pie uguns!

Pacēlies viņš izklāja autu, kas vienā galā bija kļuvis mitrs, uzlika pēdu uz auduma sausā gala un ātri, prasmīgi, kā zaldāts, aptina bez vienas ielocītes. Pēc tam apāva zābaku.

Šinelis ar vienkāršām aizsargkrāsas zvaigznēm, izmircis lietū un kļuvis tumšāks, žāvējās pie uguns. Acīm redzot, pieņemdams

jaunpienākušo daļu, Panfilovs bija gājis uz pozīcijām, ilgi atradies ārā lietū un varbūt nebija arī gulējis visu nakti. Tomēr grumbainajā, stipri melnīgsnējā, piecdesmit gadus vecā vīra sejā ar apcirptām melnām ūsiņām nebija manāms noguruma drūmums.

—   Vai jūs, biedri Momiš-Uli, varējāt dzirdēt, ko mēs te šodien darījām? — Viņš, piemiedzis acis, smaidīdams jautāja.

Grūti pateikt, cik ļoti šinī brīdī man patika mierīgā, laipnā balss, viņa šķelmīgi piemiegtās acis. Es pēkšņi vairs nejutos vientuļš, nejutos pamests aci pret aci ar ienaidnieku, kurš zina kaut ko tādu, kādu kara noslēpumu, kuru nezinu es — cilvēks, kurš nekad nav izbaudījis kauju. Es iedomājos: to, šo kara noslēpumu, zina arī mūsu ģenerālis — pirmā pasaules kara zaldāts, bet vēlāk, pēc revolūcijas, bataljona, pulka, divīzijas komandieris.

Panfilovs turpināja:

—    Atsitām . . . Uh … — Viņš jokodams nopūtās. — Baidījos gan. Tikai nesakiet to nevienam, biedri Momiš-Uli. Tanki taču izlauzās … Lūk, arī viņš, — Panfilovs norādīja uz adjutantu, — bija tur kopā ar mani, šo to redzēja. Pastāsti nu: kā sagaidījām?

Adjutants, pielēcis kājās, priecīgi teica:

—    Griezām krūtis pretī, biedri ģenerāli.

Neparastās, asi izliektās melnās Panfilova uzacis neapmierinājumā uzraucās.

—   Krūtis? — viņš pārjautāja. — Nē, cienītais, krūtis var viegli pārdurt ar dažādiem asiem priekšmetiem, kur nu vēl lodi. Tas nu gan ir teiciens: grieza krūtis pretī. Uztici nu tādam militārā formā tērptam jokupēterim rotu, viņš to vedīs griezt krūtis pretī arī tankiem. Ne ar krūtīm, bet ar uguni! Ar lielgabaliem sagaidījām! Vai tad neredzēji, vai?

Adjutants steidza piekrist. Bet Panfilovs vēlreiz dzēlīgi atkārtoja:

—   Krūtis.,,.. Ej, paskaties, vai zirgus baro… Un liec pēc pusstundas apseglot.

Adjutants piemeta roku pie cepures un apjucis izgāja.

—   Jauns! — Panfilovs lēnīgi noteica.

Palūkojies uz mani, pēc tam uz svešo kapteini, Panfilovs pabungāja ar pirkstiem pa galdu.

—   Nevar karot ar kājnieku krūtīm, — viņš noteica. — It īpaši, mēs, biedri, tagad. Mums šeit pie Maskavas ir maz karaspēka . . . Vajag zaldātu taupīt.

Es saspringti klausījos ģenerāļa vārdos, cenzdamies atrast tanīs atbildi uz jautājumiem, kas mani tirdīja, bet pagaidām nekā neatradu.

Padomājis viņš piebilda:

— Sargāt nevis vārdiem, bet ar darbiem, ar uguni.

3

Pēc tam Panfilovs teica:

—          Tagad jums, biedri Momiš-Uli, ir jauns kaimiņš. Iepazīstieties — kapteinis Šilovs.

Kapteinis stāvēja pie galda — gara auguma, stalts, savai dienesta pakāpei pārāk jauns, pēc skata gadus divdesmit septiņus vecs. Galvā viņam bija nevis ausene kā mums visiem Panfilova divīzijas kareivjiem un komandieriem, bet aizsargkrāsas cepure ar kājnieku karaspēka aveņkrāsas apmali. Viņš neteica ne vārda; bet arī šī maniere klusēt, kamēr uzrunās vecākais, līdz ar formu un stāju liecināja, ka viņš ir kadru virsnieks. Mēs sasveicināj āmies.

—          Vai jūs jājāt pa ceļu, biedri Momiš-Uli? — Panfilovs jautāja. *

—   Jā, biedri ģenerāli.

—   Vai daudz atpalikušo?

—   Daudz, — es teicu.

Panfilovs īgni izgrūda:

—    Ek! …

Viņš pievērsās kapteinim. Šilovs pietvīcis nostājās pamatstājā. Bet rājiena vietā Panfilovs teica:

—           Zinu jau, zinu, kaptein, ko jūs domājat. Kāds viņus ir apmācījis, kāds viņus ir audzinājis, bet tagad, kapteini Šilov, esi tik laipns un atbildi. Vai ne?

Panfilovs pasmaidīja. Arī Šilovs pasmaidīja. Viņš atbrīvojās no saspringuma.

—    Nē, biedri ģenerālmajor, tā nav.

—   Tā nav?

Ģenerālis spēji paliecās uz kapteiņa pusi. Mazajās acīs pazibēja ziņkāre. Šilovs atbildēja nopietni:

—           Es nedomāju par sevi, biedri ģenerālmajor. Ka tikai cilvēkiem nebūtu jācieš. Atļaujiet iziet, lai rīkotos, biedri ģenerālmajor

—   Nu ko, sadosiet sutu atpalikušajiem?

—          Nē, biedri ģenerālmajor. Vajadzēs sadot sutu komandieriem. Un pavēlēšu noskaidrot, kam pienākas divkārša deva.

Panfilovs iesmējās.

—   Tas ir labi, tas ir labi, kaptein. .

—• Atļausiet iet?

—   Pagaidiet.

Panfilovs apklusa, padomāja. Tad atkārtoja.

—          Tad tā, biedri Momiš-Uli, jums tagad ir jauns kaimiņš. Pavājš bataljons. Slikti sagatavots. Vai ne, kaptein?

—   Jā, biedri ģenerālmajor.

Griezdamies pie manis, Panfilovs paskaidroja, ka divīzijai piedots rezerves bataljons, kas bijis novietots Volokolamskā. Kapteinis. Šilovs pieņēmis bataljonu tikai pirms dažām dienām.

—           Iepriekšējo komandieri vajadzēja atstādināt, — Panfilovs teica. — Žēlodams izlaidis cilvēkusv Jokupēteris tāds! Žēlot taču nozīmē nežēlot! … Vai jūs mani sapratāt, kaptein?

—   Jā. To es zinu, biedri ģenerālmajor.

īsu mirkli Panfilovs klusēdams raudzījās kapteiņa Šilova jaunajā, nopietnajā sejā, tad pagriezās uz manu pusi. f

—   Jūs, biedri Momiš-Uli, es izsaucu, lūk, šādā lietā. ..

Es kļuvu pati uzmanība. Bet ģenerālis vienkārši pateica, ka man un kapteinim Šilovam vajagot kopā apskatīt salaidni un starpposmu.

—           Ja pretinieks ieiet salaidnī, sitiet to abi kopīgiem spēkiem. Sagatavojieties tādai iespējai. Par visiem sakaru un sadarbības jautājumiem vienojieties uz vietas. Nepametiet viens otru nelaimē.

Vēlreiz uzmanīgi paraudzījies uz kapteini, Panfilovs atļāva viņam iet.

Man nekač nekļuva skaidrāks. Mani joprojām mocīja jautājumi. «Sitiet to kopīgiem spēkiem!» Kā? Ar kādiem spēkiem? Ņemt ļaudis prom no ierakumiem? Noplicināt, atvērt fronti? Bet ja nu pretinieks tanī pašā laikā dos triecienu arī citā vietā? «Sitiet to kopīgiem spēkiem!» Bet pretinieks taču sitīs arī mūs; sitīs ar pārspēku, dažādos punktos, no dažādām pusēm.

Uzklausīdams katru Panfilova vārdu, es sevī atzinos: kaujas noslēpums, uzvaras noslēpums man joprojām nav skaidrs.

Kapteinis aizvēra durvis.

—          Kā rādās, zelta galva, — Panfilovs teica domīgi. — Tātad, biedri Momiš-Uli, vai atpalikušo daudz? Ļoti daudz?

—   Daudz, biedri ģenerāli.

—          Jā gan, ja karavīri nav sagatavoti, nedienas var piedzīvot arī zelta galva.

Panfilova seja kādu brīdi izskatījās ļoti nogurusi, drūma. Bet, palūkojies manī, viņš tūlīt pasmaidīja. Žirgti iemirdzējās mazās actiņas ar sīkajām grumbiņām visapkārt.

—   Nu, biedri" Momiš-Uli… stāstiet nu …

Es īsi ziņoju par mūsu nakts uzbrukuma panākumiem. Bet Panfilovs iztaujāja par visiem sīkumiem. Un atkal, tāpat kā vairākos gadījumos iepriekš, iznāca nevis ziņojums, bet saruna.

Pamirkšķinājis ar aci, Panfilovs teica.

—           Zināt ko, biedri Momiš-Uli? Izstāstiet to visu Šilovam. Sakūdiet viņu … Gribu, lai rīt arī viņš dotu kādu belzienu tāpat kā jūs.

Ģenerālis mani neapsveica, nespieda roku, neteica: «Teicami! Malacis!» — bet uzslavēja citādi — ar lietišķu uzslavu, ar lietišķu laipnību.

—          Nu redzat, biedri Momiš-Uli, — viņš turpināja, — nu jūs jau esat iemācījies sist vācieti.

Es drūmi atbildēju:

—   Nē, biedri ģenerāli, neesmu iemācījies.

Viņa uzacis saraucās.

—   Kā tad tā?

—           Šodien, biedri ģenerāli, es visu dienu lauzīju galvu. Kad domāju, iejuzdamies pretinieka lomā, — varu viegli uzvarēt. Kad domāju pats par sevi — nesaprotu, kā viņu sist, kā atvairīt.

Saraucis uzacis, viņš kādu brīdi klusēdams raudzījās manī. Tad sacīja:

—    Ziņojiet sīki! Ņemiet karti!

5

Es izklāju uz galda savu karti. Ar sarkanu zīmuli tajā bija iezīmēta mūsu aizsardzības līnija, kas vēl nekur nebija kaujas skarta, nekur nebija salauzta. Abās pusēs mūsu bataljona rajonam stiepās kaimiņu bataljonu aizsardzības līnija. Šī līnija — reta strēlnieku un ložmetēju ligzdu ķēdīte — sargāja Maskavu no ienaidnieka. »

Es atklāti izstāstīju, ka, apdomājis stāvokli, neredzu nekādas iespējas ar maniem spēkiem novērst „pārrāvumu bataljona rajonā. Tādus vārdus izrunāt nav viegli — katrs komandieris mani sapratīs, — bet es to teicu. Panfilovs klusēdams pamāja, mudinādams turpināt. Es izteicu domas, kas mani nomāca; runāju par to, ka rezervei man nav neviena vada, ka pēkšņa trieciena gadījumā man nav ar ko atbalstīt mūsu aizsprostu, nevaru uz triecienu atbildēt ar prettriecienu.

—          Es esmu pārliecināts, biedri ģenerāli, ka mans bataljons neatkāpsies un pratīs, ja tas būs vajadzīgs, pozīcijās nolikt galvu, taču …

—   Nesteidzies mirt, mācies karot, — Panfilovs pārtrauca.

—  Bet turpiniet vien, biedri Momiš-Uli, turpiniet.

—          Tad. vēl, biedri ģenerāli, mani mulsina, lūk, kas … Pašlaik bataljona pozīcijas no pretinieka šķir līdz piecpadsmit kilometru plata starpjosla.

Es parādīju šo joslu uz kartes. Panfilovs atkal pamāja.

—          Kā tad būs, biedri ģenerāli, vai šos piecpadsmit kilometrus mēs galu galā viņam atdosim?

—   Kā tā — atdosim?

Es paskaidroju:

—          Sakāvis mūsu kaujas apsardzību, viņš taču virzīsies ātri uz priekšu …

—   Kāpēc sakāvis?

Līdz šim Panfilovs klausījās nopietni un uzmanīgi. Bet tagad, pirmo reizi mana ziņojuma laikā, viņa seja pauda neapmierinātību. Viņš skarbi atkārtoja:

—   Kāpēc sakāvis?

Ēs neatbildēju. Man tas šķita skaidrs: nevar taču kaujas apsardzība, tas ir, viena vai divas nodaļas, desmit divdesmit cilvēki, aizturēt lielus ienaidnieka spēkus.

—   Es brīnos par jums, biedri Momiš-Uli, — ģenerālis teica.

—  Jūs taču jau sitāt vācieti!

—          Bet, biedri ģenerāli, tad mēs paši uzbrukām . .. Turklāt naktī, pēkšņi. . .

—          Es brīnos par jums, — viņš atkārtoja. — Es domāju, biedri Momiš-Uli, jūs esat sapratis, ka zaldātam nevajag sēdēt un gaidīt nāvi. To vajag nest ienaidniekam, uzbrukt. Taču, ja tu pats neuzbrūc, tad uzbruks tev.

—   Kur tad lai uzbrūk, biedri ģenerāli? Atkal Seredai? Pretinieks tur-ir kļuvis uzmanīgs.

—   Bet kas tas?

Atri izvilcis zīmuli, Panfilovs parādīja starpjoslu.

—    Jums, Momiš-Uli, vienā ziņā ir taisnība: kad viņi pienāks cieši klāt, mēs tos ar savu diedziņu nenoturēsim. Bet vispirms taču vajag pienākt. Jūs sakāt: sakāvis kaujas aizsardzību… Nē, biedri Momiš-Uli, šī josla ir kā radīta karošanai.. . Ņemiet tur uguns iniciatīvu savās rokās, uzbrūciet. Kādos punktos jums atrodas kaujas apsardzība?

Es parādīju. No vāciešu novietnes uz bataljona pozīcijām veda divi ceļi: lauku ceļš un lielceļš, tā saucamais profilētais. Katru no tiem aizsprostoja apsardzības grupa trīs četrus kilometrus uz priekšu no bataljona pozīcijām. Panfilovs neapmierināts norūca.

—• Kādi spēki ir apsardzībā.

Es atbildēju.

—    Tas ir par maz, biedri Momiš-Uli. Te jādarbojas pastiprinātiem vadiem. Dodiet viņiem vairāk rokas ložmetēju … Balsta ložmetēju nevajag. Grupām jābūt vieglām, kustīgām. Un izvirziet tās drošāk, tālāk uz pretinieka pusi. Kad vācieši sāks šeit virzīties uz priekšu, lai sagaida ar uguni, lai uzbrūk ar uguni.

—   Bet, biedri ģenerāli, pretinieks taču viņus apies … Apies no divām pusēm.

Panfilovs pasmaidīja.

—   Jūs domājat: «Kur pāries briedis, tur arī zaldāts pāries, kur pāries zaldāts, tur arī armija pāries?» Tas, biedri Momiš-Uli, nav rakstīts par vāciešiem. Zināt, kā viņi tagad karo? Kur pāries kravas mašīna, tur pāries armija. Bet, ja ceļi būs noslēgti, kā jūs te dabūsiet pāri šīm gravām un graviņām automašīnas? Nu, nu, biedri Momiš-Uli, kā?

—   Tādā gadījumā viņi mūs izsitīs . . . '

—    Ak izsitīs? Vadu ar trim četriem ložmetējiem nevar tik viegli izsist. Vajag izvērsties, uzsākt kauju. Tas, biedri MomišUli, prasa pusi dienas . . . Lai apiet, tas nav bīstami. Bet aplenkt sevi neļaujiet. īstā brīdī vajag atkāpties, izslīdēt. Piemēram, tā …

Viegli pieskardamies ar zīmuli kartei, Panfilovs nosprostoja ceļu netālu no ciemata, kuru bija ieņēmuši vācieši, tad zīmulis pasitās sānis un, apvilcis cilpu, atgriezās pie ceļa citā punktā, drusku tuvāk bataljona pozīcijām. Paraudzījies uz mani, — vai es sekoju, vai es saprotu, — Panfilovs atkārtoja līdzīgu vītni, pēc tam vēlreiz novilka tādu pašu cilpu, visu laiku tuvodamies pozīcijām.

— Redzat, — viņš teica, — kāda atsperīga spirāle iznāk. Cik reižu jūs piespiedīsiet pretiniekus veltīgi iet uzbrukumā? Cik dienas jūs viņam atņemsiet? Nu, ko jūs par to teiksiet, cienījamais kungs, pretinieka kungs?

Es sapratu. Jo es taču arī domāju apmēram tāpat, tomēr pirms sarunas ar Panfilovu nespēju atbrīvoties no nocietinājumu hipnozes, man likās, ka man nav tiesības izvest ļaudis ārā no nocietinājumiem.

6

Ienāca Panfilova adjutants.

—   Biedri ģenerāli, zirgi apsegloti.

Panfilovs paraudzījās pulkstenī.

—          Labi… Piezvaniet uz štābu, ka pēc minūtēm desmit izjājam.

Viņš pataustīja pie krāsniņas izžautā šineļa plecus un apkakli, notupās, iemeta vēl malku ugunī un mirkli palika tādā stāvoklī, pietupies pie krāsns vaļējām durvtiņām. Šinīs vienkāršajās kustībās, tāpat kā iepriekšējo reizi satiekoties, izpaudās ticība saviem spēkiem. Bija jūtams, ka viņš ir sagatavojies karot pamatīgi, apdomīgi, ilgi.

Pēc tam Panfilovs atgriezās pie kartes, ielūkojās tanī, pagrozīja zīmuli.

—           Protams, biedri Momiš-Uli, — viņš teica, — kaujā viss var iznākt citādi, nekā mēs te apspriedām. Nekaro jau zīmulis, ne arī ar zīmuli izzīmēta karte. Karo cilvēks.

Cik raksturīgi viņam, viņš runāja tā, it kā skaļi domātu.

—          Pastiprinātajiem vadiem, — viņš turpināja, — izvēlieties drosmīgus uņ saprātīgus komandierus. Lai te kaut kas būtu.

Viņš pieklauvēja sev pie pieres.

—          Vai no tiem, biedri ģenerāli, kas jau piedalījās nakts uzbrukumā?

Panfilovs piemiedza acis.

—           Es, biedri kombat, nedomāju jūsu vietā komandēt bataljonu. Man ir divīzija. Izvēlēties kaujas apsardzības starppozīcijas, izvēlēties komandierus — to nu gan jums pašam vajadzēs darīt.

Bet padomājis, viņš tomēr atbildēja:

—       Nē, kādēļ sūtīt tos, kas jau ir bijuši kaujā? Lai arī citi apšaudās. Visiem vajag karot. Bet, galvenais, lai būtu skaidrs, biedri Momiš-Uli, nelaidiet, cik vien spēdami nelaidiet pa ceļiem. Neļaujiet pienākt pozīcijām klāt. Šodien pretinieks atrodas no jums piecpadsmit kilometrus. Ja nav pretestības, tas, biedri Momiš-Uli, ir ļoti tuvu, bet ļoti tālu, ja katrs mežiņš, katrs paugurs pretojas.

Atkal paraudzījies kartē, brīdi klusējis, viņš turpināja:

—      Vēl kaut kas, biedri Momiš-Uli: pārbaudiet bataljona pārvietošanās spēju. Un vienmēr uzmaniet, vai ir kaujas gatavībā rati, aizjūgi, zirgi… Karā visādi gadās. Esiet gatavi ātri pēc pavēles sakārtoties, ātri pārvietoties.

Man šķita, ka viņš runā aplinkus, neskaidri. Kādēļ viņš to visu man saka? Es atkal nolēmu atklāti pateikt to, kas man nebija skaidrs.

—   Biedri ģenerāli, atļaujiet jautāt?

—   Jā, jā, jautājiet. Tālab jau mēs apspriežamies.

—      Man nav skaidrs, biedri ģenerāli. Pretinieks taču tomēr nokļūs līdz bataljona pozīcijām. Jūs teicāt: nenoturēsim. Es lūdzu atļauju jautāt: kāda perspektīva? Uz ko man, bataljona komandierim, ir jāsagatavojas? Uz atkāpšanos?

Panfilovs pabungāja ar pirkstiem pa galdu. Tas bija žests, kas liecināja, ka grūti atbildēt.

—   Bet ko jūs pats par to domājat, biedri Momiš-Uli?

—   Nezinu, biedri ģenerāli. '

—      Redzat, biedri Momiš-Uli, — viņš vilcinādamies teica, — komandierim vienmēr ir jāapdomā sliktākais variants. Mūsu uzdevums — noturēt ceļus. Ja vācieši izlauzīsies, viņiem priekšā uz visiem ceļiem ir atkal jābūt mūsu karaspēkam. Lūk, tādēļ jau arī es noņēmu no šejienes bataljonu. Gribēju ņemt jūsējo, bet jums ir svarīgs ceļš.

Viņš parādīja uz kartes ceļu Sereda — Volokolamska, kuru šķērsoja bataljona sarkanā līnija.

—      Līnija nav svarīga, svarīgs ir ceļš, biedri Momiš-Uli. Ja vajadzēs, vediet droši ļaudis ārā no ierakumiem, droši koncentrējiet vienuviet, bet turiet ceļu. Vai jūs mani sapratāt?

—   Jā, biedri ģenerāli.

Viņš paņēma šineli un ģērbdamies jautāja:

—       Vai jūs zināt mīklu: «Kas ir pats ilgākais un īsākais pasaulē, pats ātrākais un pats lēnākais, ko visvairāk neievēro un ko visvairāk nožēlo?»

Es nevarēju uzreiz aptvert. Apmierināts, ka uzdevis man

grūtu mīklu, Panfilovs smaidīdams uzsvērti nozīmīgi izvilka pulksteni:

— Lūk, šis te! Laiks. Tāgad jūsu uzdevums, biedri Momiš-Uli, ir karot par laiku, atņemt pretiniekam laiku. Pavadiet mani! Mēs izgājām no blindāžas.

7

Jau ausa rīts. Lietus vairs nelija, neskaidri caur miglu varēja saredzēt kokus. Tika pievesti zirgi. Panfilovs paraudzījās apkārt.

—          Bet kur tad Šilovs? Dosimies tik prom, lai viņš dzenas mums pakaļ.

Pa ceļam Panfilovs man jautāja, kādi darbi tiekot veikti pozīcijās. Es ziņoju, ka bataljons rok satiksmes ejas. Panfilovs apstājās.

—   Ar ko jūs rokat?

—    Kā, ar ko? Ar lāpstām, biedri ģenerāli.

—           Ar lāpstām? Ar prātu vajag rakt. — Viņš pateica to, kā parasts, laipni, ar humoru. — Droši vien jūs tur esat daudz zemes izgāzuši. Tagad jums, biedri Momiš-Uli, vajag rakt neīstās pozīcijas. Vajag krāpt, mānīties.

Es izbrīnījos. Pēc sarunas ar ģenerāli man bija radies iespaids, ka viņš aizsardzības līnijai nepiegriež sevišķas vērības. Tagad iznāca, ka tā nav. Es atbildēju:

—   Klausos, rakt viltus pozīcijas, biedri ģenerāļi!

Mūs skriešus panāca kapteinis Šilovs.

Pie ceļa, tanī vietā, kur beidzās taciņa, stāvēja sargkareivis — gadus divdesmit vecs puisis ar nopietnām, pelēkām acīm. Ne sevišķi precīzi, bet centīgi,viņš sveicināja ģenerāli ar «godam sveikt».

—    Kā klājas, zaldāt?

Puisis apjuka. Tolaik mūsu armijā uzruna «zaldāts» nebija pieņemta. Sacīja: «kareivis», «sarkanarmietis». Varbūt pirmo reizi kāds viņu nosauca par zaldātu. Pamanījis apmulsumu, Panfilovs teica:

—           Zaldāts ir cildens vārds. Mēs visi esam zaldāti. Nu, stāsti, kā klājas?

, — Labi, biedri ģenerāli.

Noņurdējis Panfilovs paraudzījās zemē. Sargkareivja smagie zābaki bija tā aplipuši ar dubļiem, ka pat auklas nevarēja redzēt. Ar zaru vai skaidu norausto dubļu pēdas bija palikušas ari uz slapjajiem stilbtiņiem un vēl augstāk. Roka, kas turēja šauteni, bija nozilējusi rītausmas dzestrumā.

—          Labi? — Panfilovs novilka. — Bet saki — kā veicāt pārgājienu?

—   Labi, biedri ģenerāli.

Panfilovs pievērsās Šilovam.

—   Biedri Šilov, kā veicāt pārgājienu?

—   Slikti, biedri ģenerāli.

—          Ehē … Tātad izrādās, ka tu, zaldāt, esi samelojis, — Panfilovs pasmaidīja. — Nu runā, runā, stāsti, kā klājas?

Sargkareivis tiepīgi atkārtoja.

—    Labi, biedri ģenerāli.

—          Nē, — Panfilovs teica. — Vai tad kara laikā var labi klāties? Naktī lietū soļot pa tādu ķīseli — kas tur par labumu? Pēc pārgājiena gulēji? Nē. Edi? Nē. Izmirkušam stāvēt te vējā vai arī rakt zemi; bet rīt vai parīt doties kaujā, kur līst asinis. Kāds tur labums?

Sargkareivis neveikli smaidīja.

Panfilovs turpināja:

—           Nē, brāl, kara laikā neklājas labi… Bet mūsu tēvi, mūsu vectēvi prata to visu pārciest, prata uzvarēt frontes dzīves grūtības, sita ienaidnieku. Tu, brāl, vēl neesi ticies ar ienaidnieku kaujā … Bet cīnīties ar aukstumu, ar nogurumu, ar grūtībām — tā arī ir kauja, kur vajadzīga sava varonība. Un nenokārt galvu, nečīkstēt. . . Lūk, tas ir labi, zaldāt! Kāds uzvārds?

—          Polzunovs, biedri ģenerāli… Es jau to pašu gribēju sacīt, biedri ģenerāli. . . '

—          Slavens uzvārds … Bija slavens mehāniķis . . . Gribēji. . . Kādēļ tad neteici?

—   Piedošanu, biedri ģenerāli. Vienkārši neiedomājos.

—           Zaldātam vienmēr vajag domāt. Zaldātam jākaro ar prātu. Nu, Polzunov … es tevi atcerēšos. Gribu par tevi dzirdēt. Vai tu mani saprati?

—    Sapratu, biedri ģenerāli.

Iegrimis domās, raudzīdamies uz kājām, Panfilovs lēnām soļoja pa ceļu. Apstājies viņš paskatījās uz Šilovu un uz mani.

—          Zaldātam grūta dzīve, — viņš teica. — Nav ko runāt, grūta. To vienmēr vajag zaldātam teikt atklāti, bet, ja viņš melo, tūlīt uz vietas apsaukt.

Viņš apklusa, padomāja.

—          Biedri Šilov, nežēlojiet cilvēkus pirms kaujas, bet kaujā … saudzējiet, saudzējiet zaldātu kaujā.

Tas neskanēja kā pavēle. Tas bija vairāk nekā pavēle: novēlējums. Man pārskrēja tirpas. Bet tūlīt Panfilovs atkārtoja pavisam citā balsī, stingri kā priekšnieks:

— Saudzējiet… Cita karaspēka, citu zaldātu mums šeit pie Maskavas pašlaik nav. Ja zaudēsim šos — nebūs ar ko vāciešus noturēt.

Atsveicinājies viņš paņēma pavadu, iekāpa seglos un aizlaida rikšos gar ceļa malu.

KAUJA UZ CEĻA

1

Pēc Panfilova norādījuma mēs ar kapteini Šilovu aizjājām uz salaidņa vietu; mēs apskatījām apvidu, norunājām saskaņot darbību, biedriski palīdzēt kaujā.

Šķīries no kapteiņa, es pa krastu devos uz savu štābu. Lai cik dīvaiņi tas arī bija, pēc bezmiega nakts, kas bija pavadīta smagās pārdomās, pēc sarunas ar Panfilovu, kad nervu sistēma bija atkal saspringta, es izjutu nevis nogurumu, bet apbrīnojamu vieglumu. Es vairs nesēdēju seglos smagi kā pirmāk naktī, domas vairs tā nenomāca. Šķita, ka arī Lisanka rikšoja vieglāk.

Visapkārt valdīja klusums. Ne tuvu, ne tālu nedzirdēja lielgabalu grāvienus. Todien, septiņpadsmitajā oktobrī, klusums iestājās arī tur, pa kreisi no mums, kur vakar bija gājuši triecienā vācu tanki, kur vakar granda kauja. /

Vēl tagad atceros šo klusumu; atceros tumšās grafīta krāsas debesis, staigno lauku ar sīkām peļķēm, kas spīdēja kā svins; atceros zemi, kuru kareivji, tranšejas rakdami, izmeta ar lāpstām, — dzeltenīgo, mālaino Piemaskavas zemi.

Šo mālu dēļ es tikko biju saņēmis no Panfilova aizrādījumu: tie atklāja ugunspunktu novietnes, tos vajadzēja tūlīt aizvākt, izmētāt pa layku, bet tobrīd, nervus satraucošajā klusumā, es skatījos uz to — uz šo zemi, uz smilšmāla joslām, — raudzījos, paturēdams to prātā uz visiem laikiem.

Aiz upes rēgojās melns, slapjš ceļš, kas nozuda netālajā mežā. Paceldamies augšup krastā, šis — ar telegrāfa stabiem iezīmētais ceļš šķērsoja bataljona aizsardzības līniju un, stiepdamies garām lietū nomelnējušiem ciemata namiņiem, garām nelielās baznīcas mūriem, veda turp, uz kurieni tiecās ienaidnieks, — uz Volokolamskas šoseju, uz Maskavu.

Prātā palicis viss, kas vien tanī rītā man gadījās ceļā.

Līdz šim laikam atceros satrauktu, jautājošu sievietes skatienu, kuru es uz mirkli uztvēru, kad Lisanka viegli rikšoja cauri ciematam, kas stiepās gar upi. Palika prātā seja — paveca, grumbaina, nomelnējusi no saules, no vēja, no darba, ar drusku izbalējušām gaišzilām acīm, — krievu zemnieces, krievu sievietes seja. Viņa it kā jautāja: «Kurp tu steidzies? Ar kādu ziņu? Kas ar mums notiks?» Viņa it kā prasīja: «Saki taču kādu vārdu, nomierini.»

Bet Lisanka steidzās tālāk, un es jau redzēju kādu sarkanarmieti ar katliņu, noliekušos pie knēveļa puikas. Sarkanarmietis izslējās, es pazinu šķelmīgi labsirdīgo ložmetējnieka Blohas seju: viņa ložmetēja apkalpe ieņēma pozīcijas tepat netālu. Uzreiz kļuvis nopietns, saraucis tik tikko redzamās gaišās uzacis, Bloha steigšus man atdeva godu. Kopā ar viņu tikpat nopietnā izskatā godu atdeva arī puišelis.

Tie bija parasti skati; nereti acis jau bija slīdējušas tiem pāri un aizmirsušas, bet tanī rītā arī šis zēns — «sprīdi garais vīriņš», kas tā uzticējās kareivim, zaldātam, mani satrauca, lika sirdij iesmelgties.

Bet acis jau pamanīja kaut ko citu. Šķērsielā, pie dārziņa, rokām ieķērusies zedeņos, stāvēja meitene. Ar kādu runādama, viņa smējās. Ložmetējnieku rotas politvadītājs Džalmuhameds Bozžanovs smaidīdams viņai tuvojās no lieveņa puses. Abiem spridzēja acis, rotāja jaunība. Ieraudzījis mani, Bozžanovs samulsa un, nostājies «mierā», braši sveicināja. Arī meitene pagriezās uz manu pusi. Viņas skatiens vienā mirklī pārvērtās un kļuva tikpat satraukts, jautājuma pilns kā tai sievietei, kas palika aiz muguras.

Un šis skatiens atkal aizkustināja sirdi.

2

Izjājis cauri ciematam, es nokļuvu pie leitnanta Brudnija vada. Tāpat kā citos vados, arī šeit sarkanarmieši raka satiksmes ejas. Kāds cirta zemi ar kapli, izmeties līdz jostas vietai kails, par spīti drēgnajam, saltajam laikam. Nosvīdušie apaļie pleci spīdēja kā nolakoti. Tas bija vada komandiera palīgs Kurbatovs.

— Pats ķēros klāt, biedri kombat, — viņš teica. — Te ir akmeņains, vajag palīdzēt. Un arī sasildīties.

Muskuļains, spēcīgs viņš droši grieza kailās krūtis pretī oktobra vējam. Es bieži vien priecājos un lepojos ar šo manu karavīru, kurš bija skaists ar savu īpašo karavīra skaistumu. Bet tagad es sacīju:

—          Kāpēc jūs esat izgāzuši tik daudz zemes? Trīs kilometru attālumā var redzēt. Ņemiet un ātri to izsvaidiet, izlīdziniet. Kur ir leitnants?

Leitnants Brudnijs — žigls, maziņš, ar labi pielaikotu, cieši sajoztu šineli mugurā, jau skrēja pie manis. Viņš veikli noraportēja. Es teicu:

—          Lai ļaudis beidz darbu. Lai visu nomaskē. Rīkojieties, biedri leitnant. Bet pēc tam skriešus pie manis uz bataljona štābu.

Viņš ātri atbildēja:

—   Klausos, biedri kombat.

Leitnants Brudnijs bija viens no abiem komandieriem, kurus biju izvēlējies to uzdevumu veikšanai, ko ģenerālis ar zīmuli ieskicēja kartē.

Komandpunkta blindāžā mani sagaidīja nelielais štābs: štāba priekšnieks leitnants Rahimovs un mans jaunākais adjutants leitnants Donskihs.

Rahimovs ziņoja: nekā jauna nav; pretinieks joprojām nevirzās uz priekšu, joprojām neizsūta pat izlūku grupas. Mēs ar Rahimovu sākām kārtot dažas steidzamas lietas. Māņu pozīciju shēmu viņš jau bija izzīmējis pirms dažām dienām. Es pavēlēju nekavējoties rakt māņu pozīciju, bet priekšējās līnijās darbus pārtraukt, izņemot maskēšanu.

—          Klausos, biedri kombat, — teica Rahimovs. — Atļausiet izpildīt?

—   Jā.

Viņš paraudzījās uz Donskihu.

—          Vai jums, biedri kombat, leitnants Donskihs tagad ir vajadzīgs?

—   Ir vaja<ļzīgs.

Rahimovs piemeta roku pie cepures un izgāja.

Drīz vien aizelsies, ar pietvīkušiem vaigiem, ieradās Brudnijs. Viņa gudrās, spriganās acis pārlaida skatienu blindāžai un apstājās pie manis, pauzdamas interesi un nepacietību. Donskihs kaut ko rakstīja pie galda.

—   Donskih! Nāciet šurp! Paņemiet līdz karti!

Viņu, manu adjutantu komjaunieti Donskihu, es biju nolēmis nozīmēt par otrā pastiprinātā vada komandieri.

Es zinu: cilvēks, kas piedalījies kaujās, jums liekas drusku neparasts, drusku noslēpumains,tāpat agrāk likās arī man. Bet viņi — Brudnijs un Donskihs — vēl nebija piedalījušies nevienā kaujā.

Tie abi bija komjaunieši, abi beiguši desmitgadīgo skolu un vēlāk kādu laiku mācījušies karaskolā un kļuvuši par leitnantiem.

Divīzijas formēšanas laikā Donskihs tika nozīmēts par rotas komandieri, bet pēc tam pārvietots mīkstsirdības dēļ. Būdams pēc dabas kautrīgs, viņš viegli sarka un neprata stingri norāt vainīgo. Prasīgums, stingrība, kas komandierim ir nepieciešami, nebija viņa dabā. Tomēr pēc tam, kad Donskiham atņēma rotu, viņš uz ilgu laiku sadrūma. Es sapratu — viņam likās: «Ek, neuzticēja tev, komjaunietim Donskiham, vest rotu kaujā!» Viņa lepnums, viņa patmīlība bija aizskarti.

Pirms divām dienām, piecpadsmitajā oktobrī, kad rotās izvēlējās kareivjus nakts uzbrukumam, Donskihs pienāca pie manis un, acis nodūris, teica: «Biedri kombat, atļaujiet arī man iet līdzi grupai.» Bet šim gājienam, pārgalvīgajam nakts triecienam, jau bija sagatavots mans vecākais adjutants Rahimovs, kurš bija ari štāba priekšnieks. Es strupi atbildēju: «Nē!» Donskihs brīdi vilcinājās iet prom. Varbūt vajadzēja sacīt: «Pagaidi, Donskih, kad vajadzēs, tad karosi.» Bet es klusēju. Klusēja arī Donskihs.

Man bija pietiekami laika novērot savu adjutantu. Man patika viņa lepnums, viņa klusēšana, nopietnība, ar kādu viņš izpildīja uzdevumus.

Tagad, sniegdams karti, viņš atkal stāvēja manā priekšā. Vienmēr gribas redzēt tā seju, tā skatienu, kam dod uzdevumu. Mēs dzīvojām vienā blindāžā, tomēr es nevarēju nociesties, un vēlreiz ielūkojos sava adjutanta sejā, kas bija ļoti tīra, ar meitenīgi maigu ādu.

Man patika arī Brudnijs. Viņš patiesībā bija mans labākais vada komandieris. Ļoti saprātīgs, veikls, viņš paspēja ātrāk nekā citi tuvumā sameklēt dažādus papildmateriālus: viņa vadā lāpstas, cirvji un zāģi vienmēr bija labi uztrīti; viņa vads aizsteidzās darbos priekšā kaimiņiem, un Brudnijam vienmēr patika — kurš nu ir bez grēka? — lai es to pamanītu. Tādos gadījumos šis mazais šķelmis bija ļoti atklāts; viņa melnās ačeles it kā lūgtin lūdzās: nu paslavē taču mani.

Reiz man bija izdevība pārliecināties, ka Brudnijs nav gļēvulis. Strēlnieku bedres viņam bija izraktas ātrāk nekā citos vados. Apskatot man radās aizdomas, ka priekšējais pārsegs par vieglu. Jautāju Brudnijam: «Vai tas, tavuprāt, ir gatavs?» — «Jā, biedri kombat.» — «Tu liksi tur sēdēt cilvēkiem?» — «Jā, biedri kombat.» Es paņēmu no viena kareivja šauteni. «Brudnij, lien tur iekšā!» Viņš saprata un nobālēja. Es teicu: «Tu gribēji tur sūtīt zem lodēm savus ļaudis. Lien pats iekšā. Es šaušu.» Vēl mirkli vilcinājies, viņš uz papēža apgriezās un ielēca ieejas tranšejā. Es uzkliedzu: «Stāt! Ej nost!» Viņš atkāpās nost. Es izšāvu. Lode neiztriecās pārsegam cauri. Brudnijam bija pamats lepoties. Atkal viņa triumfējošais skatiens it kā sacīja: «Nu ko? ^ Paslavē taču mani!» Kopš tā laika, kopš tā asā kareiviskā pagrieziena, es iemīlēju šo melnīgsnējo, acīgo leitnantu.

— Sēdies, Brudnij! Sēdies, Donskih, — es teicu.

4

Donskihs nolika karti. Domās es jau biju izvēlējies slēpņu vietas, bet vēlreiz pārbaudīju savu ieceri uz kartes. Pēc tam izskaidroju uzdevumu: paslēpties pie ceļiem, nostiprināties un turēties, nelaižot vācu autokolonas, vācu artilēriju garām; nelielām izlūku grupām ļaut iziet cauri bez šāviena, bet kolonu sagaidīt ar zalvēm, sagaidīt ar ložmetējiem. Apmulsinot ienaidnieku ar spēju uguns triecienu, slēpnis varēs viegli atiet.

—    Tomēr, biedri, tas nav jūsu mērķis, — es teicu. — Taisni otrādi, vajag nogaidīt, kamēr pretinieks atgūsies, kamēr nāks virsū. Turieties! Noturiet ceļu. Piespiediet viņu izvērsties kaujas sakārtojumā. Tas pirmkārt. Vai skaidrs?

—   Skaidrs, — Brudnijs nedroši atbildēja.

Viņa seja, kas parasti bija ļoti dzīva, tagad bija zaudējusi savu žirgtumu, kļuvusi domīga. Donskihs klusēja.

—   Donskih, vai sapratāt? — es jautāju.

—   Saprotu, biedri kombat. Stāvēt uz dzīvību un nāvi.

—' Nē, Donskih, nevis stāvēt, bet darboties. Manevrēt. Uzbrukt.

—   Uzbrukt? — Brudnijs pārjautāja.

—    Jā. Uzbrukt no slēpņa. Ar uguni noguldīt hitleriešus. Cik vien iespējams! Pēc tam nogaidīt. Lai ienaidnieks izvēršas, ielaižas kaujā, lai izrīko spēkus, mēģinādams jūs aplenkt. Tad vajag

izslīdēt un, aizsteidzoties ienaidniekam priekšā, atkal iziet pie ceļa citā vietā, atkal stāties tam pretī.

Es uzzīmēju uz kartes Panfilova spirāles viju.

—          Tā mēs piespiedīsim pretinieku izvērsties priekšlaicīgi, veltīgi iet uzbrukumā, apvedīsim ap stūri. Pēc tam kad viņš atkal virzīsies uz priekšu, vajag uzbrukt otrreiz.

—    Uzbrukt? — Brudnijs atkal ierunājās.

Viņa seja no jauna kļuva domīga, acis spīdēja. Donskihs klusēdams smaidīja. Arī viņš saprata.

Šis vārds «uzbrukt», ko man deva Panfilovs, bija sevišķi brīnumains. Tas uzreiz noskaidroja uzdevumu, aizgāja līdz sirdij, pārveidoja cilvēkus, deva drosmi. Es nodomāju: tā nav tikai taktika, tas ir kaut kas vairāk.

Mēs parunājām par detaļām. Brudnijs bija iekaisis. Dabūjusi ievirzi, viņa galva sāka darboties. Viņš jau redzēja, kā paslēpt, kā nomaskēt ļaudis.

Es teicu:

—           Jā, kareivjiem vajag ierakties, nomaskēties. To es it īpaši saku tev, Donskih, Šinī ziņā, Donskih, nevar būt nekādas žēlsirdības.

Donskihs klusēdams raudzījās manī. Es atkārtoju Panfilova vārdus:

—    Žēlot nozīmē nežēlot. Sapratāt?

Donskihs atbildēja nopietni:

—   Jā, biedri kombat.

Viņa zilās acis vairs nebija tādas kā pirms pusstundas, tās bija kļuvušas tumšākas, stingrākas.

Par Dzimteni, par Maskavu mūsu sarunā nekas netika minēts, bet tas bija jūtams aiz vārdiem, ikviens no mums par to domāja.

5

Leitnanti aizgāja gatavot vadus ceļam. Bet es atkal iegrimu domās. Jūs brīnāties? Atrisinājums atrasts, pavēle nodota, pavēle izskaidrota, izpildītāji to sapratuši, — kas tad vēl atlicis?

Atlikusi kauja.

Kad jūs rakstīsiet par karu, lūdzu, ņemiet vērā vienu sīkumu: karā ir pretinieks. Un, lai cik dīvaini tas būtu, šis pretinieks ne vienmēr rīkojas tā, kā gribas mums.

Es jutu: kaujā — doma pret domu — šodien esam uzvarējuši mēs, uzvarējis Panfilovs. Bet kā būs tālāk? Vai tiešām vācieši,

tikpat kā auni, vienreiz, otrreiz, trešo reizi grūdlsies lodēm virsū. Kā pretinieks rīkosies pēc tam, kad vāciešu militārais priekšnieks, iedomīgais «lielvācieša» kungs, parādīs mums to godu un sāks apdomāties?

Karā pastāv nevis viena, bet divas ieceres, nevis viena pavēle, bet divas. Viena iecere, viena pavēle kaujā paliek neizpildīta. Kādēļ?

Atbildiet taču man: kādēļ?

6

Līdz krēslai vadi bija sagatavojušies ceļam.

Leitnanta Donskiha grupa bija nostājusies pie Ruzas tilta. Es piejāju pie kareivjiem. To nebija daudz — piecdesmit četri cilvēki, katram savs nesamais. Četriem bija rokas ložmetēji, pārējie bija paņēmuši mantu somās aizlodētas cinka kārbas ar ložmetēju un šauteņu patronām; telefonisti bija uzvēluši plecos vadņ saivas, kareivjiem līdzi devās arī divi sanitāri.

Labajā flangā ar šauteni, tāpat kā visi, stāvēja vada komandiera palīgs seržantsVolkovs, pēc mierlaika profesijas atslēdznieks, — vienmēr drūms, dienestā nikns. Aizvakar naktī viņš bija starp tiem simt kareivjiem, kuri devās uz Seredu; nogalinājis, kā man stāstīja, klusēdams, — arī atgriezies bija nerunīgs.

Es saliku viņus kopā ar nolūku -jauneklīgo Donskihu ar četrdesmitgadīgo Volkovu, par kuru bija zināms: tas nošaus arī savējo, ja savējais bēgs no vāciešiem.

Mijkrēslī es pazinu visas sejas. Daudzi no viņiem pirmo reizi šaus uz vāciešiem, daudziem rītdien pirmo šāvienu laikā sirds sāks strauji pukstēt vai arī pamirs.

Ko lai, izvadot ceļā, jums saka, kareivji? Viss jau ir pateikts, ko es jums varēju sacīt, viss atdots, ko es varēju atdot. Bet ko tagad — uz atvadīšanos .. .

—   Mierā! Puspagrieziens uz kreiso! Pielādēt! Pa vientuļo egli, galotnē, zalvēm … Vads …

Mīksti un draudīgi noklaudzēja piecdesmit ieeļļoti aizslēģi. Šautenes piesviedās pie pleciem. Krasta piekalnītē kā izgriezts siluets pret vakara debesīm slējās melna, augsta zaļoksne egle. Kareivji gaidīja izpildīšanas komandu.

Es nokliedzu:

—    Uguni!

Norībēja šāvieni… Uz mirkli pazibēja sarkanīgu uzliesmojumu līnija, kas apgaismoja durkļus un stobru galus. Kraukšķēja pāršautie zari, kas lūza un.krita sniegā. Atkal noklaudzēja aizslēgi, atkal sastinga pleciem piespiestās šautenes. Skuju melnums nu jau vairs nebija blīvs: kļuva redzamas neskaidras plaisas tur, kur bija nokrituši zari.

—    Uguni!

Atkal izšāvās sarkanīgi liesmu dzeloņi, atkal nogranda zalve, atkal krita smagie, nokarenie zari.

—    Uguni!

Pēc trešās zalves galotne noliecās kā aizcirsta, pēc tam nodrebējusi iztaisnojās, atkal sāka liekties, izveidodama platu leņķi, kas lēnām sašaurinājās. Dažas sekundes karājusies, galotne nogāzās uz apakšējiem zariem un, tos aplauzdama, vēlās zemē. Smailās galotnes vietā pret debesīm tumsa nošķelts, izrobots konuss.

Nokomandējis «Pie kājas!», es teicu:

—   Labi šauts!

Kareivji atbildēja, tāpat kā bija šāvuši, reizē:

—   Kalpojam Padomju Savienībai!

—    Tāpat tad šaujiet arī uz vāciešiem! Pēc komandas, zalvēm! Lai nāve gāžas aumaļām, nevis sijā kā sīks lietutiņš! Biedri, ticiet savai šautenei! Leitnant Donskih, varat doties ceļā.

No citas vietas es pavadīju Brudnija vadu.

7

Es gaidīju, ka nākamajā dienā, astoņpadsmitajā oktobrī, vai nu Donskiha vai Brudnija vads uzsāks kauju. Bet ne astoņpadsmitajā, rie arī deviņpadsmitajā oktobrī vācieši nevirzījās uz mūsu iecirkni.

Abi slēpņi bija nostiprinājušies mežmalās, iekārtojuši ierakumus ilgstošai kaujai.

Priežu galotnēs sēdēja novērotāji, kuri uzmanīja vāciešu pusi. Bet abi ceļi bija gluži tukši. Noteiktajās stundās vairākas reizes dienā Donskihs un Brudnijs ziņoja pa tālruni: «Pretinieks nerādās.»

Visā Volokolamskasnocietinājumu rajona centrālajā posmā, — ne vien mūsējā, bet arī kaimiņu bataljonu frontē, — šinīs dienās nenotika nekādas sadursmes ar pretinieku; vācieši nesūtīja šurp pat izlūku grupas.

Bet blakus, bataljona joslas kreisajā malā, mežos, kurp tecēja Ruza, dārdēja nerimtīgs lielgabalu pērkons. Tur cīnījās mūsu prettanku artilērija. Uz turieni, divīzijas kreiso flangu, Panfilovs bija aizvācis visus zenītložmetējus, to skaitā arī tos, kas bija doti manam bataljonam. Uz turieni viņš pārsvieda vienu rotu,no bataljona, kas stāvēja mums pa labi, pavēlējis ar palikušajiem spēkiem ieņemt noplicināto iecirkni. Naktī no uguns blāzmām, dienā pēc skaņas mēs vērojām kaujas līnijas pārvietošanos. Dārdoņa mums netuvojās. Taisni otrādi, tā lāgiem it kā attālinājās, bet attālinājās mūsu frontes dziļumā, aizvien tālāk iespiežoties aizmugurē.

Vispārējos vilcienos es zināju stāvokli. Vāciešu trieciena virziens palika tas pats, kas bija sešpadsmitajā. Pievilkdami spēkus, vācieši virzījās uz priekšu. Ar divām trim divīzijām, to skaitā bija arī tanku divīzija, viņi izlauzās uz bruģēto ceļu Možaiska — Volokolamska, uz tā saucamo «rokādi» (pierakstiet iekavās: par rokādi sauc tādu ceļu, kas iet paralēli frontes līnijai), uz rokādi, kas atradās mums aiz muguras. Izlauzās un pagriezās uz Volokolamsku.

Karaspēku, kas cīnījās uz rokādes, mūsu bataljons sargāja no trieciena flangā un aizmugurē. Bet vācieši mums netuvojās. Joprojām starp mums un pretinieku atradās divpadsmit, piecpadsmit kilometru plata tuksnesīga starpjosla.

8

Divdesmitajā oktobrī Donskihs piezvanīja neparastā laikā.

—   Biedri kombat, tuvojas kravas mašīna. Vāciešu kājnieki.

—   Viena mašīna?

—   Jā.

—   Laid cauri!

Pēc dažām minūtēm Donskihs atkal izsauca mani.

—     Biedri kombat, parādījās mašīnu kolona. Arī ar kājniekiem. *

—   Cik?

—     Asti neredzam. Pagaidām desmit. Piedošanu, nupat ziņoja: vēl divas.

—   Nu, Donskih … — es teicu.

—      Nezaudē galvu? — Donskihs pabeidza frāzi, un es klausulē dzirdēju, kā viņš nopūšas. — Vai tā, biedri kombat?

—   Tā.

—   Klausos, biedri kombat. Nelaidīsim cauri, biedri kombat…

Donskihs beidza runāt. Bet es vēl arvien turēju klausuli pie

auss. Vada otrā galā, kas bija paslēpts ierakumā, atradās sakarnieks, kurš man ziņoja, kas notika. Dzirde kļuva asāka. Es uztvēru ne tikai vārdus, bet arī balss noskaņu, ar kādu šie vārdi tika izrunāti. Štāba blindāžā, astoņus kilometrus no vada, es it kā redzēju to, ko no ierakuma redzēja sakarnieks.

Garās vaļējās kravas mašīnas lēnām virzījās pa ceļu, kas pēdējās dienās atkal bija uzsalis, kļuvis ciets, drusku apsnidzis ar agro oktobra sniedziņu. Uz soliem, kas bija ierīkoti gar bortiem un kravas kastes vidū, sēdēja vācu zaldāti, bruņoti šautenēm un automātiem. Tagad tas liekas gandrīz neticami, bet toreiz, tūkstoš deviņi simti četrdesmit pirmā gada oktobrī, pie Maskavas vācieši nereti tā izdarīja uzbrukuma operācijas: bez izlūkošanas, bez patruļām, bez sānu apsardzības, ar ērtībām, kravas mašīnās, pārliecināti, ka satiekoties iespēs «rusu» padzīt.

Bet, nenovērsdams skatienu no ļaudīm zaļganajos šineļos un zaļganajās laiviņās, kuri vizinājās pa mūsu zemi kā kungi, — «russ» gulēja noslēpies mežmalā, žņaugdams rokā uzvilkto šauteni, gaidīdams komandu «Uguni!».

Likās: membrānā kaut kas nokrakšķēja. Es nepacietīgi jautāju:

—   Nu, kas tur ir?

Nokrakšķēja vēlreiz.

—• Kas tur ir?—( es atkārtoju.

—   Šaujam, biedri kombat. Es arī šauju, biedri kombat.

—   Zalvēm?

—   Jā, pēc komandas, biedri kombat.

—   Bet vācieši?

Vilkās nepanesami ilgs klusuma brīdis.

—   Bēg! — Telefonists iekliedzās. — Jānudie, bēg . . .

Mani pārņēma sajūsma. Vācieši bēg! Tad, lūk, kā tas notiek, lūk, kā bēg karā! Tātad mums ir spēks, kas dragā fiziski un garīgi, kas liek vāciešiem acumirklī aizmirst disciplīnu un lepnumu, aizmirst, ka viņi ir «augstākā» rase, pasaules iekarotāji, neuzvaramā armija. Eh, tagad tikai vajadzētu jātniekus! Laisties zirgos pakaļ un cirst, un cirst, kamēr nav atjēgušies, kamēr bēg.

Es apskurbu ne vien no uzvaras, bet arī no uzvaras noslēpuma, kas nu atklājās prātam. Mums ir spēks! Tā vārds … Nē, tanī brīdī es vēl nepratu nosaukt tā vārdu.

Pēc kāda laika Donskihs ziņoja pa tālruni: pirmajās minūtēs slēpnis apšāvis apmēram simt hitleriešus: trīs vai četrreiz vairāk palikuši dzīvi; atkāpušies atpakaļ, vācieši sakārtojušies, izvērtušies kaujai, nogūlušies un uzsākuši apšaudi.

—          Labi. To ari varēja gaidīt, — es teicu. .— Paspēlējies ar viņiem. Lai pamīņājas uz vietas. Cilvēkus paslēp. Un uzmani apkārtni.

Pēc ziņojumiem pa tālruni es sekoju kaujas gaitai. Vispirms vācieši sāka šaut pretī no automātiem, šautenēm, ložmetējiem, tad prēt vadu laida darbā mīnmetējus. Toreiz tā bija viena no hitleriešu armijas priekšrocībām — daudz mīnmetēju. Motorizētie kājnieki veda sev līdzi kravas mašīnās mīnmetējus, sakrautus kā malku.

Kareivji paslēpās aizsegā. Vāciešu izlūki, kas pēc divu stundu ilgas apšaudes tuvojās mežam, tika sagaidīti ar uguni. Vads dzīvoja, vads turēja ceļu.

Pa tālruni es ziņoju rotu komandieriem par kaujas gaitu un pavēlēju nekavējoties par to informēt arī kareivjus, lai tie zinātu, kā biedri sit vāciešus.

Otrās rotas komandieris Sevrjukovs, lēnīgais četrdesmit gadus vecais leitnants, atbildēja:

—   Kareivji jau zina, biedri kombat.

—   No kurienes?

—   Biedri kombat, darbojas zaldātu bezdrāts telefons.

Bija jūtams: Sevrjukovs runā smaidīdams.

—   Kas par telefonu?

—          Biedri kombat, ieradās ievainotie. Un stāsta cits par citu. Es brīnos, biedri kombat…

Sevrjukovs apdomājās, pirms izteica domu. Es arī vi#u uzklausīju ar smaidu, ar interesi…

—          Es brīnos, biedri kombat… Cilvēki ievainoti — cieš mokas, sāpes, — bet visi jautri. Saka, mēs viņiem sadevām. Un zināt? — nčf tā it kā pat sāpes pierimst… Redzat, biedri kombat: izrādās, ka pat ievainotie var uzlabot garastāvokli.

—   Cik ievainoto ieradušies?

—          Četri… kaut arī viņi ir pārsieti, tomēr jo drīzāk vajadzētu sūtīt uz medpunktu. Bet nevar dabūt prom: stāsta un stāsta, kā esot karojuši.

Prieks, kas skanēja viņa balsī, kūsāja arī manī. Es noliku klausuli.

Piecēlās mans štāba priekšnieks — kalsenais nemierīgais Rahimovs, kas visu spēj ātri aptvert.

—          Atļaujiet, biedri kombat, aiziet pie ievainotajiem — precizēt stāvokli.

—   Jā. Ejiet.

10

Pēc kāda laika Donskihs atkal izsauca mani pie tālruņa. Viņš ziņoja, ka no vāciešu ķēdes nošķīrušās divas grupas, pa četrdesmit cilvēku katrā, kas, acīm redzot, domā vadu apiet, aplenkt. Donskihs runāja satraukti. Es sapratu: viņam ir baigi, viņš grib jautāt: vai nav laiks atkāpties? — bet viņš, mans biklais, lepnais Donskihs, tomēr nejautāja.

— Nekas, Donskih, — es saku, — norīko kareivjus, lai uzmana. Kad būs izdevīgs brīdis, lai gāž virsū uguni. Nebaidies. Viņi paši baidās no tevis.

Nākamais Donskiha ziņojums bija šāds:

—          Biedri kombat, šauj no trim pusēm. Kliedz: «Rūs, padodies!»

—   Un ko tu?

—   Mēs arī šaujam.

—   Labi. Pieturi viņus vēl, Donskih.

Šoreiz viņš pateica:

—   Biedri kombat! Var ielenkt…

—          Nekas, Donskih. Tuvojas vakars. Tumsā izslīdēsi. Turies, dārgais.

Man neviļus izspruka šis vārds. Es runāju ar viņu, ar zilacaino Donskihu, nevis pēc reglamenta, bet no sirds.

Jūs varbūt domājat: kādēļ gan Donskihs uztraucās? Varbūt jums liekas, ka viņš ir gļēvs, vājiem nerviem. Bet saprotiet taču: viņš neatradās vis pie rakstāmgalda, pie mašīnas, mācību laukā. Viņu aplenca nāve. Viņš dzirdēja tās svilpienus, viņš to redzēja — vācieši šāva ar trasējošām lodēm; nāve lidoja no dažādām pusēm sarkanu un zilganu spīguļu veidā; tā šaudījās un šaudījās tepat blakus, gandrīz aizķerot, un sirds drebēja par spīti saprātam, par spīti gribai. Viņš nebija ne mehānisms, ne arī nejūtīgs sakārnis vai dzelzs bluķis. Viņš pārdzīvoja pirmo kauju — cilvēka mūžā nepiedzīvotu kritisku brīdi.

Astoņu kilometru attālumā es jutu viņa drebošo sirdi. Garīgais spēks, kuru es centos viņā uzturēt, drīzāk aiz instinkta, nevis apzināti, no viņa, tuvcīņu vadoša virsnieka, pārgāja uz kareivjiem.

Un pēkšņi — tiešām pēkšņi, pavisam negaidot — Donskihs satraukts paziņoja: vācieši esot atkāpušies. Sākumā negribējās ticēt. Bet štāba blindāžas lodziņš jau metās tumšs; diena bija galā. Drīz vien Donskihs apliecināja: jā, pašaudījušies, paklaigājuši un atkāpušies, krēslas aizsegā pievākdami līķus.

Tā bija maza kaņja, bet mani pārņēma laimes trīsas: gribējās smieties, gribējās lēkt zirgā un traukties turp, pie Donskiha, pie kareivjiem, pie mūsu varoņiem.

Naktī leitnanta Donskiha vads pārmainīja pozīcijas.

«TU ATDEVI MASKAVU!»

1

Nākamajā rītā dziļi aizmugurē atkal dobji iedunējās lielgabali.

Taču bataljona frontes priekšā valdīja klusums. Noteiktajās stundās Donskihs un Brudnijs ziņoja: ceļi tukši. Tur, tālu priekšā, tāpat kā vakar novērotāji no augstiem kokiem uzmanīja vāciešus.

Es gaidīju pēkšņu zvanu. Tas atskanēja. Dežurējošais telefonists teica:

—  .Biedri kombat, no turienes …

Telefonists pārdzīvoja visu tāpat kā mēs; paskaidrojumi nebija vajadzīgi; es sapratu, no kurienes.

—    Klausos.

—          Biedri kombat, nu ir gan joki: vācieši zirgos … Jāj pa ceļu.

Es pazinu Brudnija ātro runu. Acīm redzot, bija pienākusi viņa kārta. »Kā jūs zināt, Brudnija vads noslēpies pie cita ceļa.

—   Cik?

—   Kādi divdesmit cilvēki.

—    Laid garām.

Aiz kavalēristiem parādījās motociklistu grupa. Šodien ienaidnieks rīkojās uzmanīgāk: izsūtīja priekšējās patruļas. Taču mūsu kareivji bija rūpīgi paslēpušies.

Mežs ceļmalā, kur Brudnija vads uzmanīja vāciešus, nebija liels. Ap puskilometru no tā atradās cits mežiņš, uz kurieni, izvēloties izdevīgu brīdi, varēja viegli pārskriet, lai pēc tam, izvairoties no ienaidnieka, atkal izietu pie ceļa.

Pēc stundas vācieši ar zirgiem un motocikliem pagriezās atpakaļ — ceļš līdz upei viņiem likās brīvs.

Drīz vien Brudnijs ziņoja, ka parādījusies kravas mašīnu kolona ar kājniekiem. Uzskatīdami ceļu par izlūkotu, vācieši, tāpat kā vakar, virzījās uz priekšu automašīnās, bez sānu apsardzības.

—   Vai esi sagatavojies? — es jautāju.

—Jā, biedri kombat. Mēs esam gatavi.

—   Pielaid tuvu un uzbrūc! Rīkojies mierīgi.

Klausulē atskanēja stingra un nopietna balss:

—   Klausos, biedri kombat.

Par to, kas notika tālāk, man atkal ziņoja sakarnieks. Arī uz šī ceļa atkārtojās tas pats, kas vakar. Zalve no slēpņa. Otra. Trešā. Un atkal no automašīnām izlēkušie vācieši laidās bēgt, acumirklī aizmirsuši visu, kas viņiem bija mācīts: aizmirsuši par komandu, par disciplīnu, pārvērtušies par panikas pārņemtu pūli.

Es tincināju telefonistu, kurš no tālā meža ziņoja, kā rit kauja:

—   Vai bēg? Varbūt nogūla? Atbildi precīzi!

—      Bēg, biedri kombat… Un, kur veikli! Mēs, biedri kombat, nupat atkal pa viņiem nogāzām.

Man tas ienāca prātā jau vakar. Kā vāciešiem vajadzēja izturēties, nokļūstot pēkšņi zalvju ugunī? Nekavējoties nogulties, piespiesties pie zemes, atklāt niknu pretuguni. Varētu likties, ka pašsaglabāšanās instinktam to vajadzēja diktēt katram pat bez komandas. Taču bija kāds spēks, kas paralizēja attapību, atņēma saprātu, izspēlēja dīvainus jokus ar ienaidnieku, padarot to par vieglu upuri nāvei.

Tanīs mūsu pirmajās kauju dienās es ar prātu aptvēru, apjēdzu šo spēku. Nesteidzieties! Nāks laiks —mēs sauksim to vārdā, mēs par to aprunāsimies.

2

Pašā kaujas sākumā ar Brudnija vadu pārtrūka sakari. Telefonisti, kas tika izsūtīti pārbaudīt līniju, atgriezās, uzdūrušies uz vāciešiem. Es iztaujāju telefonistus sīki jo sīki, nesaprazdams, kas noticis. Pretinieks bija apšaudījis viņus no ciemata, kas atradās ceļa malā. Telefonisti nezināja, cik vāciešu tur bija, vai tur izgājušas cauri mašīnas.

Dīvaini. Satraucoši. Kur tad mūsu vads? Kas noticis ar mūsu vadu? Vai tiešām aplenkts? Vai tiešām Brudnijs — tik atjautīgs un saprātīgs — būtu nokavējis brīdi, kad vajadzēja atkāpties?

Ko lai dara? Es neļaušu savējos iznīcināt! Bet kā lai palīdz? Ar ko? Bija vēlēšanās, bija stipra vēlēšanās pašam ņemt vadu un pielavīties, lai izpestītu savējos. Nē, man nebija tiesību to darīt, — man ir bataljons, man ir astoņus kilometrus gara frontes līnija, mans pienākums palikt šeit.

Ar smagu sirdi es centos visu aukstasinīgi apdomāt. Pieņemsim, ka vads ir aplenkts. Bet vai tad mani piecdesmit kareivji, mani piecdesmit dēli padosies? Pacels rokas? Nē, viņi cīnīsies par dzīvību. Es to ticēju, ticēju kareivjiem, komandierim. Viņiem ir šautenes, viņiem ir četri rokas ložmetēji, patronu atliku likām, — nu, pamēģini vien, ienaidniek, rādīties tuvumā!

Es nosūtīju palīgā pusvadu kājnieku izlūku. Pusvadu! Ar tādiem spēkiem mēs toreiz karojām. Es pavēlēju komandierim: «Pielavies nemanot, nedzenies pārdroši virsū, rīkojies ar prātu, aukstasinīgi, pagaidi tumsu, tumsā sazinies ar Brudniju, palīdzi viņam.»

Es liku pateikt Brudnijam, lai izlauzies tas atkal ar vadu iziet pie ceļa, kā viņam bija pavēlēts; lai no cita slēpņa rīt atkal sagaida vāciešus ar uguni.

3

Atlaidis komandieri, es izgāju no blindāžas ārā, kur pār galvu klājās zemu mākoņu klāta debess. Līdz krēslai vēl bija kādas divas stundas. Negribējās redzēt cilvēkus, sarunāties. Nekā cita nevarēju domāt kā vien par atgriezto vadu, par piecdesmit kareivjiem, kujri cīnās mežā pie ceļa.

Es lēnām soļoju uz upes pusi. Laukā sarkanarmieši, iekārtodami māņu pozīciju, raka salto zemi, vilka kokus. Negribējās iet arī turp. Iztālēm likās: rok pūzdamies, rakņājas . .. Ātrāk! Aiz upes mūsu ļaudis, piecdesmit kareivji, turas, cīnās, atkarodami šīs stundas, šīs minūtes, saistīdami ienaidnieku. Es jutu: pieiešu klāt un nespēšu savaldīties, uzkliegšu vainīgajiem un nevainīgajiem.

Es mēģināju saklausīt: vai aizupē nav dzirdami vāciešu mīnmetēju paukšķi? Nē, tur valdīja klusums. Bet ja nu viss jau ir beidzies? Un es nekad vairs neredzēšu savu Brudniju, savu Kurbatovu, visus pārējos.

Vēlāk, karā notrulinoties, sāpes retāk ķremta sirdi.

Atgriezies blindāžā, es gaidīju izlūkus, gaidīju ziņas.

—   Biedri kombat, jūs, — telefonists ierunājās.

Zvanīja otrās rotas komandieris leitnants Sevrjukovs. Viņš ziņoja:

—          Biedri kombat! Leitnanta Brudnija vads ir izlauzies no aplenkuma.

4

Es iesaucos:

—   Kas jums to teica?

—   Kā — kas? Viņi ir šeit, biedri kombat.

—   Kur?

—          Nu es taču ziņoju, — Sevrjukovs teica ar viņam raksturīgo lēnīgumu, kas mani reizumis varēja izvest no pacietības, — es taču ziņoju, biedri kombat, šeit. Iznāca rotas novietnē.

—   Kas?

Es vēl arvien nesapratu, vai, patiesību sakot, sapratu, bet…

Varbūt šinī pašā brīdī viss noskaidrosies kaut kā citādi. Sevrjukovs atbildēja:

—          Leitnants Brudnijs … un kareivji. Tie, kas atgriezās. Seši krituši, biedri kombat.

—   Un vācieši? Un ceļš?

Jautājums izspruka, kaut gan kāda jēga bija to jautāt? Viss taču skaidrs … Sevrjukovs atbildēja: ienaidnieks ieņēmis ceļu. Es klusēju. Sevrjukovs jautāja:

—   Biedri kombat, vai jūs esat pie tālruņa?

—   Jā.

—   Biedri kombat, vai pasaukt Brudniju pie telefona?

—   Nevajag.

—   Lai ierodas pie jums?

—   Nevajag.

—   Bet ko tad?

—   Gaidiet mani.

Nolicis klausuli, es brīdi paliku sēžot.

Tad, redz, kas noticis — pats briesiņīgākais.

Bija briesmīgi nevis zaudēt ceļu. Tam es biju sagatavojies. Pēc mūsu taktiskā apsvēruma tam vajadzēja notikt rīt vai parīt.

Bet šodien mans leitnants, mans vads, mani kareivji atkāpās, pameta ceļu bez pavēles. Bēga!

Pēc dažām minūtēm es piejāju pie otrās rotas komandpunkta. Netālu no šejienes pirms trim dienām, neaizmirstamajā krēslas stundā, es pavadīju kareivjus. Arī tagad bija krēsla. Bet toreiz, pirms trim dienām, mani sagaidīja ierinda. Tagad sarkanarmieši, kas bija atgriezušies, piekusuši sēdēja un gulēja zemē, kuru klāja agrais sniegs.

Pie blindāžas — pie slīpā paugura, kas saplūda ar nelīdzeno krastu, — stāvēja komandieru grupa. Kāds neliela auguma vīrs nodalījās no šīs grupas un skrēja pie manis. Skriedams viņš komandēja:

—    Celties! Mierā!

Tas bija Brudnijs. Pieskrējis viņš ar precīzu kustību atdeva godu un izstiepās manā priekšā.

—          Biedri bataljona komandier … — viņš sāka satrauktā balsī.

Es pārtraucu:

—    Leitnant Sevrjukov! Pie manis!

Pasmagi pieskrēja Sevrjukovs.

—   Kas jums te ir vecākais priekšnieks?

—   Es, biedri kombat.

—          Kāpēc nekomandējat jūs? Kāpēc vads nav nostādīts? Kas te par krogu? Visiem nostāties! Arī komandieriem.

Pienāca Bozžanovs. Viņš klusu jautāja kazahiski:

—   Kas noticis, aksakal?

Es atbildēju krieviski:

—   Vai uz jums, politvadītāj, pavēle neattiecas? Ierindā!

Bozžanovs» stāvēja dažas sekundes, pievērsis man savu patuklo seju. Viņš, acīm redzot, gribēja ko sacīt, bet neuzdrīkstējās. Viņš saprata, ka es tagad nepieņemšu, necietīšu mierinošus vārdus.

Uz_ sniega iezīmējās ierindas stingrā līnija. Bija klusu. Tikai iztālēm, no aizmugures, no austrumiem, atskanēja dobja kanonade. Es piejāju pie ierindas. Šoreiz raportēja Sevrjukovs. Brudnijs stāvēja blakus, saspringti izslējies. Es pievērsos viņam.

—    Ziņojiet!

Viņš sāka steigšus runāt:

—           Biedri kombat, šodien pastiprinātais vads manā vadībā iznīcināja ap sinit fašistus, bet mūs aplenca. Es nolēmu: uzbrukt, izlauzties …

—    Labi. Bet kādēļ neizgāji atkal pie ceļa?

-— Biedri kombat, mums dzinās pakaļ…

—   Dzinās pakaļ?

Es to izkliedzu ar niknumu, ar naidu.

—           Dzinās pakaļ? Un tev mēle klausa, lai ar to attaisnotos? Ienaidnieks paziņoja, ka trieks mūs līdz Urālam. Tavuprāt, tā tas arī būs? Mēs atdosim Maskavu, atdosim mūsu zemi, aizskriesim pie ģimenēm, pie vecīšiem, pie sievietēm un teiksim: «Mums dzinās pakaļ…» Vai tā? Atbildi!

Brudnijs klusēja.

—           2ēl, — es turpināju, — ka tevi nedzird sievietes. Viņas tevi būtu izpļaukājušas, viņas būtu tevi apspļaudījušas. Tu neesi Sarkanās Armijas komandieris, tu esi gļēvulis.

No tālas aizmugures atkal atskanēja dobji lielgabalu dārdi.

—          Dzirdi? Vācieši ir arī tur — mums aiz muguras. Tur ienaidnieks laužas uz Maskavu. Tur cīnās mūsu brāļi. Mēs, mūsu bataljons, sargājam viņus šeit no trieciena sānos. Viņi tic mums, tic: mēs noturēsimies, neizlaidīsim ienaidnieku cauri. Bet es ticēju tev. Tu turēji ceļu, tu to noslēdzi. Un nobijies. Bēgi. Vai tu domā, ka esi tikai atstājis ceļu? Nē! Tu atdevi Maskavu!

—    Es … es … es domāju.

—    Esmu tev visu pateicis. Ej!

—    Uz kurieni?

—    Turp, kur ir tava vieta pēc pavēles.

Es rādīju pāri upei. Brudnija galva parāvās, it kā viņš gribētu palūkoties atpakaļ, uz kurieni norādīja mana roka. Bet viņš apvaldīja šo kustību, viņš turpināja stāvēt manā priekšā pamatstājā.

—    Bet tur, biedri kombat… — viņš nosēcās.

—           Jā, tur ir vācieši! Ej pie tiem! Kalpo tiem, ja vēlies! Vai nogalini tos! Es neesmu tev pavēlējis ierasties šeit. Bēglis man nav vajadzīgs! Ej!

—   Ar vadu? — Brudnijs nedroši jautāja.

—    Nē. Vadam būs cits komandieris! Ej viens pats!

Bataljona komandieris var dažādi pielietot savu varu pret

virsnieku, kas nav izpildījis kaujas pavēli: sūtīt viņu atkal kaujā, atstādināt no amata, nodot tiesai un, ja stāvoklis to prasa, pat uz vietas nošaut. Bet es… Es arī spriedu tiesu uz vietas.

Tā bija nošaušana ierindas priekšā, kaut arī tas nenotika fiziski, — komandiera nošaušana, kurš, aizmirsis savu karavīra godu, bija bēdzis kopā ar kareivjiem no ienaidnieka. Par negodu es sodīju ar negodu.

Taču Brudnijs vēl arvien stāvēja klusējošās ierindas priekšā, it kā nesaprazdams, ka saruna tiešām ir galā, ka es viņu esmu padzinis no bataljona. Viņam tas bija briesmīgs brīdis. Viņš bija komjaunietis; viņš, protams, ne vienu reizi vien bija domājis par karu, par nāvi; zināja, ka varbūt kaujā būs jāatdod dzīvība par Dzimteni; sapņoja būt drošsirdīgs, sapņoja par uzvaras lielo laimi un reizē ar to arī par apbalvojumiem, par slavu, par mazu, bet viņam neizsakāmi dārgu personisko laimi.

Bet pienāca īstais karš, iedegās īsta kauja, un viņš, komjaunietis Brudnijs, leitnants, vada komandieris, bēga ar savu vadu. Un tiesu jau ir nospriedis, nospriedis vienvadīgais militārais priekšnieks, bataljona komandieris — bez debatēm, bez balsošanas, nevis komjaunatnes biroja sēdē, bet kara laukā. Un sapņiem tiek pārvilkta svītra. Viņš, Brudnijs, ir izglābis savu dzīvību, bet viņam dzīves vairs nebija; viņam ierindas priekšā tika pateikts kaunpilnais vārds «gļēvulis»; viņam tika paziņots spriedums: padzīt!

Viņš stāvēja, it kā tas viss — kas varbūt ir briesmīgāks par nāvi, — vēl nebūtu nonācis līdz viņa apziņai, it kā vēl gaidīdams kaut kādu manu pēdējo vārdu. Bet es klusēdams raudzījos viņam tieši acīs. Es tanī brīdī biju kā no akmens. Sirds neiedrebējās žēlumā. Kas ir karojuši, tie mani sapratīs; tādos mirkļos naids kā ar uguni izdedzina visas citas jūtas, kas ir ar to pretrunā.

Brudnijs saprata: viss pateikts. Viņam pietika spēka pielikt roku pie cepures:

—   Klausos, biedri kombat!

To pateicis, viņš pagriezās kā karavīrs uz papēža, kreiso plecu uz priekšu. Un gāja, soļodams arvien ātrāk, it kā steigdamies uz Ruzas tiltu, miglā, uz to pusi, kur, naktij iestājoties, naidnieks bija pieklusis.

6

Kāds nošķīrās no vada ierindas melnās sienas un metās Brudnijam pakaļ. Visi dzirdēja:

—   Biedri leitnant, es eju jums līdzi…

Es pazinu šo plecīgo garo siluetu ar pusautomātu siksnā, šo balsi.

—    Kurbatov, atpakaļ!

Viņš apstājās.

—Biedri kombat, mēs arī esam vainīgi.

—    Kas atļāva izskriet no ierindas?

—   Biedri kombat, viens uz turieni nedrīkst iet. Tur …

—          Kas atļāva izskriet no ierindas? Atpakaļ! Ja vajag, uzrunā mani, kā pienākas uzrunāt Sarkanās Armijas komandieri.

Atgriezies ierindā, Kurbatovs teica:

—* Biedri kombat, atļaujiet runāt.

—          Neatļauju! Šeit nav mītiņš! Es zinu: arī jūs bēgāt kopā ar komandieri. Bet komandieris atbild par.jums. Ja viņš pavēl bēgt, jums ir jābēg. Vai visi mani dzird? Ja komandieris pavēl bēgt, jūsu pienākums ir bēgt. Viņš atbild. Bet, kad komandieris pavēl: «Stāt!» — tad viņam pašam un katram no jums, katram godīgam zaldātam, ir pienākums nogalināt to, kas bēg. Jūsu komandieris neprata jūs saņemt rokās, jūs apturēt, uz vietas nošaut tos, kas viņam nebūtu klausījuši. Viņam par to jāatbild.

No miglas, kur nozuda Brudnijs, viņš pēkšņi atkal parādījās kā tumšs spoks. Reizē ar jaunu naida uzliesmojumu tagad es sajutu arī nicinājumu. Kāpēc viņš atgriezās, vai nāca nolūgties? Arī šoreiz nobijās?

—   Ko tev vajag?

—   Biedri kombat, pieņemiet dokumentus.

—    Kas tev ir?

Drusku sastostījies, Brudnijs atbildēja:

—   Komjaunieša biedra karte. Komandiera apliecība, vēstules.

Es izsaucu Bozžaņovu.

—   Biedri politvadītāj, pieņemiet dokumentus.

Brudnijs izvilka no šineļa iekškabatas plānu papīru paciņu un pasniedza Bozžanovam.

—   Aksakal, — Bozžanovs man čukstēja tik tikko dzirdami.

Viņš nekā vairāk neteica, bet lūdza arī ar šo vienu vārdu.

Brudnijs stāvēja ar nodurtu galvu. Man likās, ka tā bija gļēvuļa viltība. Viņš droši vien atgriezdamies ar to bija rēķinājies: kombats izsauks politvadītāju, politvadītājs aizstāvēs. Nodomāju: «Tu esi tik viltīgs šeit, nevis pret ienaidnieku? Es gribēju dot tev iespēju glābt godu, bet, ja tu atkal esi nobijies, tad lai velns tevi parauj, ej bojā ar negodu.»

—          Brudnij, — es teicu, — vari paturēt dokumentus pie sevis. Vari tur neiet. Lūk, tur tev ir cits ceļš!

Es pamāju uz taciņu, kas veda uz aizmuguri.

—           Ej uz pulka štābu! … Ziņo, ka es padzinu tevi no bataljona, ka nodevu tiesai… Attaisnojies tur.

Ar tikko dzirdamu svelpjošu skaņu, kas bija līdzīga šņukstam, Brudnijs rija gaisu.

—           Biedri kombat, es… es jums pierādīšu… Es nogalināšu … — Tagad viņa balss trīcēja, tagad izlauzās tas, ko viņš bija apvaldījis. — Es nogalināšu tur sargkareivi… Es atnesīšu viņa ieroci, viņa dokumentus … Es jums pierādīšu.

Es klausījos, un naids pazuda, izgaisa. Gribējās pačukstēt, lai dzirdētu tikai viņš: «Malacis, malacis, tā vajag!» Sirds nodrebēja, sirdi pārņēma mīlestība. Bet to neviens neuzzināja.

—    Ej, kur gribi! Man tevis nevajag.

—    Ņemiet, biedri politvadītāj, — Brudnijs teica.

Bozžanovs iededza kabatas lukturīti: stars slīdēja pa Brudnija

sakritušos, melnīgsnējo seju — acis šķita iegrimušas, vaigu kauli kļuvuši asāki, uz tiem dega sārti plankumi. Pēc tam gaismas stars nokrita uz papīru paciņu. Bozžanovs to paņēma. Lukturītis nodzisa.

Pagriezies Brudnijs ātri devās prom. Es uzsaucu:

—    Kurbatov, dod leitnantam pusautomātu!

Tas bija vienīgais, ko es varēju izdarīt viņa labā. Es biju atbildīgs par bataljona izturētību, par pozīcijām — pozīcijām sirdīs un gar Ruzas krastu, — kas aizstāvēja Maskavu.

VEL VIENA KAUJA UZ CEĻA

1

Atgriezies štāba blindāžā, es izsaucu Kurbatovu.

Viņš ienāca sadrūmis. Kopā ar citiem ienaidnieks trieca arī viņu, šo cilvēku ar lepni paceltu galvu, skaistu, spēcīgu un, kā likās, drosmīgļi. Kādēļ? Kādēļ tā bija gadījies? Man to vajadzēja zināt.

— Pastāsti, — es pavēlēju, — kas jums tur notika. Kālab bēgāt?

Kurbatovs atbildēja īsi. Laikā, kad notikusi apšaudīšanās ar nogulušajiem vāciešiem, pavisam tuvu aizmugurē atskanējuši automātu tarkšķi. No kokiem aizmugurē lidojušas trasējošās lodes. Brudnijs uzkliedzis: «Aiz manis!» — un vads, kā tas bija paredzēts iepriekš, ar kaujai gatavām šautenēm, meties ārā

no meža uz koku puduri turpat blakus. Bet pēkšņi arī no turienes kareivjiem pretī nosprakstējuši šāvieni. Kāds pakritis, kāds iekliedzies. Ļaudis metušies sānis un, sākot ar šo brīdi, vairs nespējuši apstāties. Viņus visu laiku vajājušas trasējošās lodes; vācieši šaudami sekojuši; militārajā valodā tas saucas «sēdēt mugurā».

Es jautāju:

—   Cik tad to automātistu jūs trieca?

Kurbatovs drūmi atbildēja:

—   Nezinu, biedri kombat.

—   Varbūt kāds ducis? Vai vēl mazāk?

Kurbatovs klusēdams raudzījās zemē.

—   Ej, — es teicu.

2

Kurbatovs aizgāja.

Ko gan pārdzīvoja šis zaldāts? Es redzēju: viņam bija kauns.

Kauns … Vai jūs kādreiz esat padomājuši, kas tas ir? Ja karā tiktu nogalināts zaldāta kauns, ja apklustu šī iekšējā soģa balss, tad jau vairs nekāda apmācība, nekāda disciplīna nevarētu armiju nostiprināt.

Ložu vajāts, Kurbatovs bēga kopā ar citiem. Bailes kliedza viņam ausīs:

«Tev ir beigas; tava jaunā dzīvība ir pagalam; tevi tūlīt nogalinās vai uz visiem laikiem sakropļos. Glābies, paslēpies, bēdz!»

Bet skanēja arī kāda cita valdonīga balss:

«Nē, apstājies! Bēgšana ir zemiska un apkaunojoša! Tevi nicinās kā gļēvuli! Apstājies, cīnies, esi savas dzimtenes cienīgs dēls!»

Cik ļoti bija vajadzīga šinī izmisuma pilnajā iekšējās cīņas brīdī, kad svaru kausi pārmīšus svārstījās te uz vienu, te otru pusi, kad karavīra dvēsele šķēlās divās daļās, — cik nepieciešama šinī brīdī bija komanda! Mierīga, skaļa, pavēloša komandiera pavēle — tā būtu Dzimtenes pavēle dēlam. Komanda būtu izrāvusi kareivi no mazdūšības nagiem; komanda būtu mobilizējusi ne vien to, kas ir iepotēts militārajās apmācībās, ar disciplīnu, bet arī visas cildenās dziņas — sirdsapziņu, godu, patriotismu. Brudnijs apjuka, nokavēja mirkli, kad varēja, kad viņam bija pienākums dot komandu. Tādēļ vads tika sakauts. Tādēļ godīgam zaldātam tagad ir kauns skatīties man acīs.

Vada komandieris atbildēja par savu vainu.

Bet es? Taču par visu, kas bija noticis un notiks bataljonā, par katru neveiksmi kaujā, par katru bēgšanas gadījumu, par katru komandieri un kareivi atbildu es. Mans vads neizpildīja kaujas pavēli — tātad kaujas pavēli neizpildīju arī es.

Paziņojis pa telefonu par notikušo uz pulka štābu, sniedzis pieprasīto paskaidrojumu, es noliku klausuli un . . . un stājos nesaudzīga soģa — savas sirdsapziņas, sava saprāta priekšā.

Mans pienākums bija noskaidrot: kādā ziņā es esmu' vainīgs? Vai varbūt es vada komandēšanu esmu uzticējis nepiemērotam komandierim? Vai varbūt es laikus nesapratu, ka viņš ir gļēvulis? Nē, tā tas nebija. Viņš taču spēja arī pēc bēgšanas, pēc sodīšanas ierindas priekšā, atkal modināt mīlestību manā sirdī, prata pierādīt, ka viņš nav zaudējis goda jūtas.

Bet kas tad ar viņu bija noticis tur, apšaudes laikā? Kāpēc viņš tur bija aizmirsis komandiera pienākumu un varu? Varbūt bija padevies citu gļēvulībai? Nē, es neticēju, ka mani karavīri ir gļēvuļi. Varbūt es biju viņus slikti sagatavojis? Nē, arī šinī ziņā es nejutos vainīgs.

Patiesība atklājās, atvērās prātam tikai pakāpeniski, neskaidros un lielos vilcienos.

Vēl taču tikai pirms dažām dienām, kad devu leitnantiem uzdevumu, es nodomāju: vai tiešām vācieši kā auni vienreiz, otrreiz, trešo reizi bāzīs savas galvas pretī mūsu zalvēm? Bet toreiz es neizdarīju nekādu secinājumu no šīs pavīdējušās domas; es uzskatīju pretinieku par dumjāku, nekā tas patiesībā bija.

Acīm redzot, jau pēc pirmās kaujas pie ceļa mēs bijām likuši vāciešu komandierim padomāt, piespieduši to darīt ātrāk, nekā es paredzēju. Acīm redzot, viņam jau bija kāds plāns, kuru es laikus neatšifrēju, kā rīkoties gadījumā, ja viņš uzdursies uz slēpņa. Viņš pārsteigumam atbildēja ar pārsteigumu. Viņš piespieda bēgt un trieca manu vadu, manus karavīrus ar tiem pašiem līdzekļiem — ar negaidītu uguni tieši virsū, — no kuras, panikas pārņemti, bēga arī viņa zaldāti.

Šodien viņš uzvarēja, trieca mani — domās es lietoju taisni šo vārdm «mani», — nevis tādēļ, ka viņa oficieri un zaldāti būtu drosmīgāki vai labāk sagatavoti. Un viņš mani neuzvarēja arī ar pārspēku — pret pārspēku pēc mūsu taktiskās ieceres varēja ilgi karot ar maziem spēkiem, — bet, savukārt, ar ieceri, ar taktisku gājienu, ar prātu.

Jā, es vakar biju par maz domājis! Es biju sakauts pirms kaujas. Lūk, tā bija mana vaina.

4

Es ielūkojos kartē, iedomājos kaujas ainu, bēgšanas ainu, centos uzminēt, kā viņš, mans ienaidnieks, vāciešu militārais priekšnieks, to bija sagatavojis, kā realizējis.

Mani kareivji bēga. Ienaidnieks piespieda viņus bēgt, ienaidnieks dzinās viņiem pakaļ. Es domās to redzēju, ielūkojos šai bēgšanā. Es redzēju, kā viņi steidzās — aizelsušies, ugunīgu trasējošu ložu pātagām pātagoti, ar nāvi pātagoti; redzēju, kā vācieši dzinās viņiem pakaļ, šāva skrienot — arī aizelsušies, nosvīduši, vajāšanā aizrāvušies. Cik meža puduru, krūmāju un ieplaku bija šinī bēgšanas ceļā! Kaut kur vajadzēja paslēpties, zibenīgi nogulties, pagriezt visus stobrus uz vajātāju pusi, pielaist tos klāt uzvaras priekā, vajāšanas azartā aizrāvušos un aukstasinīgi šaut taisni virsū.

Brudnijs bija zaudējis aukstasinību, Brudnijs nebija valdījis ne pats pār sevi, ne pār karavīriem: tas bija viņa noziegums.

Bet man, bataljona komandierim, bija pienākums vēl vakar pirms kaujas domāt viņa vietā, paredzēt.

Pretinieks ir ieņēmis ceļu. Bet pagaidām tikai vienu. Otrs vēl viņam nepieder. Tur, pārmainījis slēpņa vietu, Donskiha vads gaida vāciešus. Rīt pretinieks mēģinās kaut kādā veidā piespiest to bēgt, patriekt arī šo vadu.

5

Savienojies ar Donskihu pa tālruni, pavēlēju viņam, ņemot līdzi apsardzi, ierasties pie manis.

Viņš atnāca pēc kādas pusotras stundas.

Donskihs izskatījās gandrīz vai tāds pats kā agrāk. Seja un rokas, tāpat kā agrāk, bija meitenīgi maigas. Ienākdams viņš viegli pietvīka. Bet jau no pirmā žesta, no pirmā vārda es sapratu: Donskihs ir kļuvis citāds. Sastapis manu skatienu, viņš pasmaidīja: smaids bija pazīstams, drusku mulss, tomēr arī citāds — tanī bija jūtams kāds iekšējs spēks, viņš it kā apzinājās

savas tiesības smaidīt. Un arī kustības bija kļuvušas drošākas, straujākas. Brīvāk nekā agrāk viņš piemeta roku pie cepures, brīvāk ziņoja, ka ir stājies manā rīcībā.

—   Sēdies! — es teicu. — Sameklē karti.

Kartē, kuru Donskihs atlocīja, slēpņa vieta nebija atzīmēta. Šādās reizēs kartei nedrīkst uzticēt noslēpumus. Bet pirmās kaujas vietā, kas vairs nebija slepena, Donskihs it kā piemiņai bija ievilcis sarkanu aplīti. Es paraudzījos uz to. Mēs abi zinājām: tur bija notikusi lielā cīņas gara pārbaude; tur tika pārdzīvots lielais uzvaras prieks, — mēs abi to zinājām un abi nebildām ne vārda.

—     Redzi, Donskih, — es teicu, — pagājušo reizi mēs abi nospriedām, lūk, ko: lai pretinieks apiet slēpni. To var pieļaut. Tikai nedrīkst nokļūt aplenkumā.

Donskihs palocīja galvu. Bija redzams, ka viņš saprot. Es turpināļu:

—     Tomēr pretinieks var tevi aplenkt arī nemanot. Piemēram, tā… Viņš var tevi apiet no šīs puses. — Ar zīmuļa trulo galu es to parādīju uz kartes. — Tev paliek izeja uz šejieni. Tu izlavies ārā, sāc atkāpties, bet pretinieks, laikus nemanot sagatavojies, ir jau priekšā, jau gaida, redz tevi. Un gāž uguni tieši pretī. Ko tad?

—   Ko tad? — Donskihs pārjautāja. — Uz durkļiem!

—     Ai, Donskih … Durkļi tādai vajadzībai par īsiem: apšaus. Vai nesāksi svaidīties no vienas puses uz otru? Vai nelaidīsies bēgt?

Viņš atmeta galvu drusku atpakaļ.

—   Es, biedri kombat, nebēgšu.

—   Nav runa par tevi vien. Vai ļaudis nebēgs?

Raudzīdamies kartē, Donskihs klusēja, domādams, meklēdams

godīgu atbildi.

—     Protams, Donskih, vajag cīnīties arī visbezcerīgākajā stāvoklī. Bet kāЈēļ gan mums jāiekļūst tādā stāvoklī? Lai tajā nonāk vācieši. "Ar durkli tu, Donskih, nogalināsi vienu, bet ar prātu — tūkstoti. Tā, Donskih, ir kazahu paruna.

—    Bet ko darīt, biedri kombat?

Jauneklīgās zilās acis paļāvīgi raudzījās manī.

—     Bēgt! — es teicu. — Bēgt, kā to vēlas vācieši, juceklīgi, panikā! Minūtes desmit piecpadsmit skata dēļ pakaro un pēc tam nospēlē paniku. Lai dzenas pakaļ! Spēli vadīsim mēs. Nevis viņi mūs trieks, bet mēs piespiedīsim viņus — saproti, ar viltu piespiedīsim — dzīties pakaļ. Turies ceļa tuvumā. Apstājies šinī gravā. — Ar zīmuļa trulo galu es atkal pieskāros kartei. — Vai arī izvēlies citu piemērotu vietu. Tur acumirklī vajag paslēpties, nogulties. Pirmā grupa lai palaiž vāciešus garām. Bet otrā lai sagaida ar ložmetējiem un šauteņu zalvēm tieši pierē. Viņi atdursies pret uguni, metīsies atpakaļ. Tad vajag gāzt virsū no šejienes, atkal pierē, tieši pretī. Paņemt starp divām ugunīm, piebeigt visus vajātājus! Skaidrs?

Iedomās pārdzīvodams šo kauju, es ar triumfējoša, ļauna prieka smaidu palūkojos uz Donskihu. Viņš nesmaidīja pretim.

Uzreiz nevarēju saprast, kas ar viņu notiek.

Varbūt Donskihs uz mirkli izjuta šausmas, iztēlē skatīdams šo slaktiņu, šo asinspirti, kuru tam nāksies sarīkot.

Tomēr viņš atbildēja apņēmīgi:

—   Sapratu, biedri kombat.

Mēs apspriedām dažādas detaļas. Pēc tam es teicu:

—   Izskaidro manevru kareivjiem.

Viņš pārjautāja:

—   Manevru?

Šis vārds diezin kāpēc viņam likās neparasts. Laikam gan ar vārdu manevrs viņam līdz šim saistījās kaut kas cits, nevis ienaidnieku iznīcināšana. Bet tūlīt viņš atbildēja, kā pienākas.

—   Klausos, biedri kombat.

—   Nu, Donskih, tas viss.

Viņš piecēlās.

Šim jauneklim ar maigo seju, ar maigo dvēseli būs rītdien jāievilina ienaidnieks lamatās un jānogalina ļaudis, kas, gluži kā prātu zaudējuši, svaidīsies no vienas puses uz otru. Es redzēju: viņš spēs to izdarīt.

Varētu likties, ka es biju panācis, lai musu šīsdienas neveiksmes kļūtu par rītdienas veiksmes priekšvēstnešiem.

Sirds kļuva vieglāka. Atlaidis Donskihu, es apgulos, apsedzos ar šineli, pagriezos uz sienas pusi, lai aizmigtu. Domas kādu laiku vēl darbojās. Tad sāka gaist..

Aizvērto acu priekšā iznira topogrāfiskā karte, iznira Donskiha uzmanīgā seja. Ar zīmuļa trulo galu es pieskaros kartei, es viņam rādu: «Viņi bēgs, metīsies uz šejieni, te mēs atkal sagaidīsim viņus ar uguni!»

Un pēkšņi — šis mirklis man ir palicis prātā ārkārtīgi skaidri — es ieraudzīju: kartei pieskaras cits, nevis mans zīmulis. Mans bija vienkārši melns, bet tam otrajam bija sarkani lakotas šķautnes, tam bija smaili noasināts zils dzelonis. Un roka nebija mana. Roka balta, ar iesarkani gaišiem matiņiem uz veciskās, bet rožainās ādas.

Skatiens slīdēja no rokas uz seju. Jā, tas bija viņš, mans pretinieks, vāciešu komandieris ar cietsirdīgām, urbjošām acīm. Griezdamies pie kāda, kas stāvēja viņam blakus, viņš teica (es nesapratu viņu valodu, bet tai pašā laikā arī sapratu: ,sapnī, tāpat rēgos, kas uzpeld pirms iemigšanas, tādas dīvainības notiek), teica vārdu pa vārdam manu frāzi: «Viņi bēgs, metīsies uz šejieni, šeit mēs viņus atkal sagaidīsim ar uguni.» Un uz kartes zem zīmuļa smailes es redzēju nevis gravu, nevis hitleriešiem sagatavotās lamatas, bet mana bataljona līniju. Es sasprindzināju redzi, lai saskatītu, lai fiksētu punktu, kuru norādīja zīmulis; es ar visu ķermeni strauji paliecos tuvāk . .. Un atvēru acis . . .

Blindāžā dega pazīstamā petrolejas lampa. Stūrī pie telefona sēdēja telefonists.

Es atkal pagriezos uz sienas pusi, atkal laidos miegā. Atcerējos Brudnija seju, kuru uz mirkli apgaismoja lukturītis: ciešanu pilnas, bet tomēr lepnas, dziļi iegrimušas acis, drudža plankumi uz asajiem vaigu kauliem. Atcerējos beidzamajā brīdī iedrebējušos balsi: «Es pierādīšu … Es jums pierādīšu.» Pēc tam vēl kaut kas; pēc tam viss sajaucās smagā miegā, kas nedod spirgtumu.

7

No rīta, tiklīdz piecēlos, mans zirgu uzraugs Sinčenko tā noslēpumaini ziņoja:

—   Biedri kombat, tur, — viņš pamāja uz durvīm, — ir leitnants Brudnijs. Gaida, kad jūs piecelsieties.

—   Ko viņš te meklē?

Bet sirds sāka dauzīties. Atgriezies? Vai ir izpildījis to, ko pirms aiziešanas apsolīja?

Sinčenko steidza stāstīt:

—    Viņš, biedri kombat, ir bijis pie vāciešiem. Atnesis automātus. Tagad sēž un nerunā ne ar vienu. Grib personiski pie jums.

—   Lai ienāk, — es teicu.

Sinčenko nozuda. Pēc brīža durvis atkal atvērās. Ne vārda neteikdams, lūpas sakniebis, Brudnijs tuvojās galdam, pie kura sēdēju, un nolika divus vācu automātus, divas vācu zaldātu apliecības, vēstules, burtnīciņu, vācu papīrnaudu un sīknaudu. Viņa dziļi iegrimušās acis raudzījās uz mani atklāti, tomēr mežonīgi, caur pieri.

Es gribēju sacīt «sēdies» — un pēkšņi sajutu, ka nespēju izrunāt ne vārda, ka rīklē iespiedies kamols. Es paņēmu papirosu, piecēlos, piegāju pie šineļa pēc sērkociņiem, kaut gan sērkociņi bija arī bikšu kabatā. Aizsmēķēju, pastāvēju pie lodziņa, kas bija izzāģēts zem baļķu seguma, paraudzījos uz priežu stumbriem un saknēm, uz sniedziņu, kas starp kokiem šur tur bija uzsnidzis. Tad pagriezos un mierīgi teicu:

—   Sēdies, Brudnij .. . Vai esi brokastojis?

Brudnijs neatbildēja; šinī brīdī arī viņš nespēja parunāt. Pa durvīm ielūkojās Sinčenko, pieskrēja pie manis, pačukstēja pie auss:

—   Vai brokastīs degvīnu arī dot?

Tāpat kā visi bataljonā, viņš, mans zirgu uzraugs, mans lieliskais Sinčenko zināja vakardienas notikumu. Un arī pašlaik visu saprata.

—   Jā, — es teicu, — ielej leitnantam čarku!

Mēs brokastojām kopā. Brudnijs pastāstīja par savu nakts klaiņojumu, par to, kā nogalinājis divus vāciešus. Acīs, kas valgi spīdēja pēc iedzertā degvīna, brīžam jau atkal pavīdēja man pazīstamās šķelmīgās dzirkstis.

—          Bet kā tad tu, Brudnij, vakar tā? — es jautāju. — Kādēļ atkāpies bez pavēles?

Viņš sarauca uzacis, viņam negribējās par to runāt.

—   Jūs taču zināt…

—    Nezinu.

Viņš noteica vēl negribīgāk:

—   Jūs taču teicāt…

—   Nobijies?

Viņš papurināja galvu. Tagad, kad bija atkārtots vakarējais vārds, viņam kļuva vieglāk par to runāt.

—          Pats nevaru saprast, biedri kombat…. Tas bija, nu kā lai to pasaka . . . tikpat kā ar ķieģeli pa galvu .. . "Un it kā es vairs nebūtu es … Nespēju vairs domāt…

Viņš nervozi paraustīja plecus.

—   Kā ar ķieģeli? — es pārjautāju.

Un pēkšņi man iešāvās prātā vārdi, kurus sen meklēju. Psihiskais trieciens! Tanī mirklī es beidzot domās nosaucu vārdā kaujas noslēpumu, uzvaras noslēpumu kaujā.

Trieciens psihei! Smadzenēm! Garam!

Lai cik dīvaini tas bija, tomēr šis brīdis, kad šķietami nekas nenotika, palika atmiņā blakus visspēcīgākajiem pārdzīvojumiem karā.

Psihiskais trieciens! Bet nepastāv taču nekādi x-stari, kas iedarbojas uz psihi. Karš taču tiek izcīnīts ar fiziskās iznīcināšanas ieročiem, un tie, šie ieroči, ievaino miesu, nevis garu, nevis psihi. Nē, arī garu! Un pēc tam, kad ir ievainota psihe, kad salauzts gars, var triekt, panākt, nogalināt, sagūstīt ienaidnieku pūļus.

Pretinieks tiecas to izdarīt ar mums. Vienreiz tas tev, «lielvācieša» kungs, izdevās ar mani, ar manu vadu. Tagad — pietiek!

Brudnijam es teicu:

—   Redz tā . . . Vadu es tomēr tev pagaidām nedošu. Bet, es domāju, no vāciešiem tu vairs nebaidies. Sūtīšu tevi pie viņiem. Nozīmēju par izlūku komandieri.

Viņš priecīgs pielēca kājās.

—   Klausos, biedri kombat!

Es ļāvu viņam iet.

Trieciens psihei! Tas taču ir zināms no senseniem laikiem. Un kopš senseniem laikiem to panāk ar pēkšņumu. Un vai tā nav kaujas mākslas, taktikas mākslas būtība, ka ienaidnieku pēkšņi apstulbina un savu karaspēku pasargā no līdzīgiem pārsteigumiem?

Tās nav jaunas idejas, tās var atrast grāmatās; bet karā tās man atklājās,no jauna pēc ilgām, nereti mokošām pārdomām, pēc panākuma un neveiksmes kaujā. Tās neskaidri plaiksnījās man apziņā arī iepriekšējās dienās. Bet tagad beidzot tomēr kaujas noslēpums bija skaidrs!

Tā man likās.

Tomēr tanī pašā dienā, pēc dažām stundām, pretinieks man pierādīja, ka nemaz vēl neesmu visu sapratis; pierādīja, ka pastāv arī citi kaujas likumi. Bet karā, kā zināms, pierādījumi nav tādi kā loģikā vai matemātikā. Karā pierāda ar asinīm.

Lūk, ko stāstīja Donskiha vada kareivji, kuri atgriezās no kaujas.

Šinī dienā, divdesmit otrajā oktobrī, bataljona frontes priekšā, pievilkdams artilēriju un kravu pa ieņemto ceļu, pretinieks atsāka kustību arī pa otru ceļu, kuru aizvakar Donskiha slēpnis bija aizsprostojis.

Šoreiz vācieši nāca vēl uzmanīgāk, kājnieku ierindā, izklaidus, šaudami no automātiem pa kokiem un krūmājiem, kas atradās ceļa malā. Mašīnas tukšā lēnām virzījās zaldātiem blakus.

Donskiha vads arī šoreiz sagaidīja nācējus ar zalvēm. Bet tagad ienaidnieks uz to jau bija sagatavojies. Vācieši tūlīt nogula. Tad ar pārskrējieniem mēģināja vadu apiet.

Nu sāka īstenoties mūsu iecere. Bija pienācis laiks tēlot paniku — izkliedus, nekārtībā bēgt.

Vācieši ieraudzīja bēgošos: «Ahā, krievs bēg! Uz priekšu!» Kareivji skrēja, kā bija paredzēts, turēdamies ceļa tuvumā. Šoferi iedarbināja motorus, zaldāti sakāpa mašīnās, kas arī sāka kustēties, un, kravas kastēs stāvēdami, brauca šaudami, trieca mūsējos ar ērtībām, automobiļos.

Vads iemetās gravā. Kareivji ātri nogula aiz krūmiem, aiz pauguriem abpus ceļa. Parādījās mašīnas. Vajāšanā iedegušies, vācieši šāva uz labu laimi, trasējošām lodēm švīkodami gaisu. «Kur palicis krievs? Kur tas aizmuka? Uz priekšu!»

Un pēkšņi no sāniem zalve. Un kinžala uguns no rokas ložmetējiem. Vai jūs zināt, kā šauj ar kinžalu uguni? No neliela attāluma, pēkšņi, nāvīgi. Gāzās gar zemi kritušie, atskanēja kliedzieni. Šoferus bija ķērušas lodes, vai arī tie lēca ārā no kabīnēm, nepaspēdami nobremzēt. Mašīnas uzgrūdās cita citai. Bet no sāniem zalve pēc zalves, uguns uz uguns.

Pārsteigtie, baiļu pārņemtie vācieši metās ārā no mašīnām: vācieši bēga kā lopu bars. Bet tiem mugurā — uguns, mugurā — nāve!

Un pēkšņi no tās puses, kurp viņi, aiz mašīnām slēpdamies, bēga, — atkal tieši pierē nāvīgs trieciens, atkal zalve, atkal rokas ložmetēju kinžala uguns.

Un, lūk, te notika tas, ko nebiju paredzējis. Otrs trieciens, otrs pārsteigums ienaidniekam it kā atdeva saprātu. Viņi izdarīja to, kas vienīgais varēja tos paglābt no iznīcināšanas: rēcošā, satracinātā vilnī metās uz priekšu, pretī šāvieniem, virsū mūsējiem.

Vāciešiem nebija durkļu. Viņi bija mācīti iet triecienā nevis ar dūrienam sagatavotu šauteni, bet gan piespiežot automātus pie vēdera, gaitā šaujot. Vai nu izmisums deva viņiem spēku, vai arī kritiskā brīdī viņus saņēma rokā komandieris, bet vācieši,, it kā acumirklī būtu atcerējušies visu, kas viņiem ticis mācīts, metās pretī mūsu retajai ķēdei, izvirzīdami sev priekšā nevis durkļus, bet garas, ugunīgas trasējošo ložu līknes.

Un pēkšņi viss pārmainījās. Sāka darboties kāds vienkāršs kara likums — skaitļa likums, skaitliskā un uguns pārsvara likums. Vairāk nekā divsimt saniknotu ļaužu, alkdami nogalināt, metās virsū mūsējiem. Bet mūsējo tur bija tikai saujiņa, pusvads, divdesmit pieci kareivji.

Kā vēlāk sapratu, kļūda slēpās pašā kaujas iecerē. Karojot ar maziem spēkiem pret lieliem, nav ko mēģināt ienaidnieku satvert no vairākām pusēm, aplenkt. Tā bija rūgta mācība.

Ko Donskihs varēja izdarīt? Līdzīgos briesmu brīžos vīrišķība vai nu pavisam atstāj cilvēku, vai parādās ar nepieredzētu spēku.

Donskihs pavēlēja atkāpties pa ieplaku uz netālo mežu. Bet pats palika pie rokas ložmetēja, kopā ar dažiem kareivjiem nosegdams atkāpšanos.

Vācieši šaudami tuvojās, bet arī Donskiha ložmetējs apšāva viņus un, nopļaujot citu pēc cita, noslēdza ieleju, noslēdza īsāko ceļu, pa kuru vajātāji varēja sekot mūsējiem. Vairāku ložu ievainots, Donskihs turpināja šaut, kaujas versmē nejuzdams, ka noasiņo.

Viņam aiz muguras sāka darboties kāds cits mūsu ložmetējs. Tagad vada komandiera palīgs, drūmais Volkovs, nosedza leitnanta atkāpšanos. Donskihs paspēja drusku paskriet uz savējo pusi, bet, atkal ložu trāpīts, nokrita. Taču Volkovs īsām, blīvām kārtām šāva un šāva, nelaizdams vāciešus leitnanta tuvumā. Kareivji pielīda klāt un izvilka savu komandieri, aiznesa viņu uz mežu. Tur leitnantam Donskiham pārsēja septiņus ievainojumus — par laimi, tie nebija nāvīgi. Seržants Volkovs — nerunīgais dienestā un kaujā niknais, «pareizais cilvēks», kā zaldāti viņu bija iesaukuši, — krita, neatgājis no ložmetēja.

9

Tā vācieši ieņēma starpjoslu.

Protams, ne jau es, bataljona komandieris, varu izklāstīt vispārējo operatīvo stāvokli pie Maskavas vai arī kaut tikai Volokolamskas virzienā.

Tomēr šinī gadījumā, pārkāpdams šo mūsu likumību, teikšu ļoti īsi. Vēlāk izskatīdams dokumentus par Panfiloviešu kauju ceļu, kas tika izvēlēti muzejam, es izlasīju dažus Volokolamskas rajona aizstāvētājas Rokosovska armijas štāba operatīvos ziņojumus. Divdesmit otrā oktobra ziņojumā bija teikts: «Šodien pievakarē pretinieks pabeidza koncentrēt galveno grupējumu pret mūsu armijas kreiso flangu un papildu grupējumu pret armijas centru.»

Pret armijas centru … Tanīs dienās šinī iecirknī atradās mūsējais un divi kaimiņu bataljoni ar mums piedoto artilēriju.

DIVDESMIT TREŠAIS OKTOBRIS

1

Divdesmit trešā oktobra rītā, tiklīdz kļuva gaišs, virs mums parādījās vācu izlūku lidmašīna. Tai bija atpakaļ atliekti spārni kā odam: sarkanarmieši to bija iesaukuši par «līko».

Pēcāk mēs pieradām pie «līkajiem», iemācījāmies tos notriekt, iemācījām tiem pieklājību — turies tālāk, ods! — bet tanī rītā mēs «līko» redzējām pirmo reizi.

Viņš nesodīti grozījās zem rudenīgi zemajiem mākoņiem, reizumis aizķerdams pelēko maliņu, reizumis atkal ar izslēgtu motoru planēdams pa lejup ejošu spirāli, lai apskatītu mūs no mazāka augstuma.

Bataljonam nebija pretgaisa aizsardzības ieroču. Es jau teicu, ka bataljonam piedotie zenītložmetēji pēc Panfilova pavēles tika pārsviesti uz divīzijas kreiso flangu, kur pretinieks, dodams triecienus ar tankiem, tanī pašā laikā laida darbā arī aviāciju. Toreiz mēs vēl nezinājām, ka lidmašīnas var notriekt arī ar šauteņu zalvēm, — šis ļoti vienkāršais noslēpums, tāpat kā daudz kas cits, atklājās vēlāk.

Visi vēroja «līko». Atceros tādu brīdi: lidmašīna urbās augšup, mirkli paslēpās aiz mākoņiem, iznira — un pēkšņi visa apkārtne sāka dārdēt.

Liesmām pazibot, uzsitās gaisā zemes stabi. Pirmie vēl nebija noplakuši, vēl bija redzami lēni krītošie sasalušās zemes gabali, kad blakus, gluži kā no vulkāna, jau slējās jauni.

Pēc lidojuma skaņas, pēc sprādzienu rakstura es konstatēju: pretinieks izdara koncentrētu apšaudi no dažādu kalibru lielgabaliem; tanī pašā laikā šauj arī mīnmetēji. Izvilku pulksteni. Bija divas minūtes uz desmitiem.

Iegājis štāba blindāžā, kas bija paslēpta mežā, noklausījies ziņojumus no rotām, ziņoju pa telefonu pulka komandierim: deviņos nulle nulle pretinieks sāka intensīvi apšaudīt ar artilēriju priekšējo līniju visā bataljona frontē. Man atbildēja, ka tāpat tiek apšaudīts arī bataljons, kas atrodas pa labi.

2

Bija skaidrs: sācies artilērijas sagatavojums pirms uzbrukuma. Tādos brīžos visiem nervi sasprindzināti. Auss uztver nemitīgos sprādzienus, no kuriem dobji dun zeme; ķermenis jūt, kā blindāžā nodreb baļķi; kad sprādziens ir tuvāk, no augšas caur smago pārsegumu uz grīdas un galda grabēdami birst sasalušas zemes pikuļi. Tomēr pats saspringtākais brīdis ir klusums. Visi klusē, visi gaida jaunus triecienus. To nav… tātad … Bet atkal — trah, trah … Un atkal ducina, sprāgst, atkal dreb baļķi, atkal gaidi pašu baigāko — klusumu.

Vācieši ir jokdari. Todien, bradādami mums pa nerviem, viņi uz divām trim minūtēm vairākas reizes pārtrauca šaušanu un tad gāza atkal un atkal. Tas vairs nebija izturams. Kaut jele ātrāk sāktos uzbrukums!

Taču pagāja pusstunda, stunda un vēlreiz stunda, bet bombardēšana turpinājās. Es, bijušais artilērists, nebiju iedomājies, ka koncentrēta kombinēta uguns, kas vērsta pret lauka nocietinājumu līniju, pret mūsu pozīcijām, kur nebija neviena betonēta punkta, var vilkties tik daudzas stundas. Vācieši izšāva veselus vagonus šāviņu — visu, ko, šeit apstādamies, viņi bija pievilkuši klāt no dziļas aizmugures, — pamatīgi izārdot zemi, viņi, bez šaubām, cerēja izjaukt pozīciju, samalt, nobeigt mūs, lai pēc tam kājnieki triecienā viegli paveiktu uzdevumu.

Laiku pa laikam es runāju pa tālruni ar rotu komandieriem. Tie ziņoja: vāciešu kājnieku koncentrēšanos nav izdevies nekur novērot.

Bieži vien ^pārtrūka sakari. Te šur, te tur šķembas pārcirta vadus. Dežurējošie telefonisti artilērijas ugunī ātri izlaboja līniju.

Dienas vidū, kad atkal — jau kuro reizi! — bija pārcirsts vads, kopā ar dežurējošo sakarnieku, kurš izmetās ārā no zemnīcas, arī es izgāju paraudzīties, kas notiek pasaulē.

Šāviņi krita arī mežā. Kaut kas nogranda koku galotnēs; krakšķēdams lūza koks, bira zemē zari. Gribējās steigties atpakaļ, zemnīcā. Bet, domās sev uzkliedzis, izgāju mežmalā. Pār mums vēl arvien riņķoja «līkais». Apsnigušajā laukā, kas bija izrakņāts bedru bedrēm un vietumis pārklāts ar biezu tumšu putekļu mākoni, joprojām te šur, te tur lidoja gaisā zeme — brīžam zemu, uz sāniem, ar sarkanīgu uzliesmojumu, kad ar raksturīgu pieaugošu kaucienu krita mīna, lāgiem atkal uzsitās melns stabs, kas reizumis sniedzās līdz koku galotnēm, kad sprāga smagie šāviņi.

Pēc dažām minūtēm nervi bija drusku pieraduši, norima nevilšās trīsas, ausis mierīgāk uztvēra sprādzienus.

Un pēkšņi — pārtraukums, klusums. Atkal nervu sasprindzinājums. Tad dobjš paukšķis debesīs un griezīgs, ass svilpiens, kas dzina tirpas pa ādu. Atkal paukšķis, atkal griezīgs svilpiens. Tā eksplodē šrapnelis. Atkal sajuzdams pretīgas trīsas, piespiedos pie koka.

Izrādījās, minūti ilgajā pārtraukumā vācieši bija mainījuši šāviņu kombināciju — sprādzienu, skaņu un redzes efektu kombināciju. Tagad viņi raidīja šurp šrapneļus un brizantos šāviņus, kas ar briesmīgu blīkšķi, ar liesmu eksplodēja gaisā virs pašas zemes. Kareivim, kas paslēpies strēlnieku bedrē, tādi šāviņi gandrīz nemaz nav bīstami — nav bīstami ķermenim, bet vācieši centās nomākt garu, bombardēja psihi. Tanī brīdī, pieplacis pie koka, es to sapratu, es mācījos no pretinieka.

Pēc tam sāka atkal eksplodēt fugasa šāviņi, uzsizdami gaisā melnus zemes virpuļus un spridzekļa biezos putekļus, melnus gluži kā ogļu smalci.

Smags trieciens izsvieda gaisā garus baļķus, kas pirms tam bija paslēpti zemes kaudzītē. Vācu koriģētājs — pilots, kas ducināja virs mums, šinī brīdī, protams, līksmoja.

Bet es arī smaidīju ļaunā priekā. Mūsu kara viltība bija izdevusies. Pretinieks ārdīja māņu pozīciju.

Sēņveidīgās māņu blindāžas, pārklātas ar uzbērumu un pirmo sniegu, kurā mēs speciāli ieminām taciņas, stiepās pietiekami skaidri redzamā līnijā līdztekus upei.

Bet īstās, kur bija paslēpušies kareivji, kā jūs zināt, tika izraktas tuvāk upei, krasta nogāzēs, un pārsegtas ar trim četrām pamatīgu baļķu kārtām, lai iznāktu ar krastu vienā līmenī.

Šaudami ne vien tēmētu uguni, bet arī pa laukumiem, vācieši ārdīja krastu, tomēr, lai tur kaut ko sagrautu, vajadzēja trāpīt nevis smagajos virsējos pārsegumos, bet pierē, samērā plānā priekšējā pārsegā. Kā zināms, mēs bijām spiesti tik ļoti izretināt savu aizsardzību, ka bataljons cieta tikai atsevišķus nejaušus zaudējumus.

Ap pulksten četriem dienā pretinieks spēji pastiprināja apšaudi otrās rotas iecirknī. Novļanskas ciemata rajonā, caur kuru stiepās ceļš Sereda — Volokolamska.

Uzreiz to pamanījis pēc trokšņa un satricinājumiem, piezvanīju otrās rotas komandierim Sevrjukovam.

—   Viņa nav . . .

Es pazinu pēc balss vienu no ziņnešiem — mazo tatāriņu Muratovu.

—    Kur viņš ir?

—   Aizlīda uz novērošanas punktu …

—    Bet kādēļ tu neesi pie viņa?

—          Viņš viens pats, lai būtu slepenāk. Viņš, biedri kombat, zina taktiku.

Muratovs runāja sparīgi. Tādos brīžos auss īpaši asi uztver karavīra balss noskaņu; lasa to tikpat kā kaujas ziņojumu.

Mani izsauca pie cita tālruņa. Runāja Sevrjukovs.

—    Biedri kombat?

—    Jā. Kur jūs esat? No kurienes runājat?

—          Guļu artilēristu novērošanas punktā .. . Skatos artilēristu binoklī. ., Ļoti interesanti, biedri kombat.. .

Viņš arī tagad, apšaudes laikā, nebija atbrīvojies no parastā lēnīguma. Es mudināju viņu ar jautājumiem:

—    Kas ir interesanti? Ko jūs redzat?

—          Vācieši ir sapulcējušies mežmalā .. . Mudž vien, biedri kombat, rosās. Iznāca oficieris, arī skatās binoklī.

—   Cik viņu tur ir?

—          Kāds bataljons būs, lai nemelotu … Es domāju, biedri kombat, vajadzētu viņus …

—    Ko tur domāt? Pasauc pie tālruņa Kubarenko! Atri!

—    Biedri kombat, es jau arī to pašu domāju …

Mani bieži vien kaitināja Sevrjukova gausums. Un tomēr es nebūtu vēlējies citu komandieri šai rotai apdomīgā Sevrjukova vietā, kurš todien ne vienu reizi vien līda pa briesmīgo lauku, ielūkojās gan ierakumos, gan pie novērotājiem.

Klausuli paņēma leitnants Kubarenko — artilērijas koriģētājs. Astoņi lielgabali, kas bija piedoti bataljonam un noslēpti mežā ierakumos, visu dienu klusēja, lai neatklātu sevi līdz izšķirošajam brīdim. Tas tuvojās. Mežmala, kur vācieši pulcējās triecienam, tāpat kā visa josla bataljona frontes priekšā, jau laikus tika piešauta. Mans kaujas plāns bija tāds: laist darbā paslēpto artilēriju tikai tanī brīdī, kad pretinieka trieciena grupa gatavosies uzbrukumam; gāzt kā ar ķieģeli pa galvu, apstulbināt, izkliedēt, izjaukt uzbrukumu.

Gribējās komandēt: «Pa ienaidnieka sakopojumu ar visiem lielgabaliem uguni!» Bet vispirms vajadzēja izšaut dažus pārbaudes šāviņus, lai, novērojot, kur tie krīt, pakoriģētu tēmējumu, «piegrieztu», kā saka artilēristi, atbilstoši virzienam un vēja stiprumam, atmosfēras spiedienam, ieroča iegrimumam un daudzām citām pārmaiņām.

Tam bija vajadzīgs mazdrusciņ laika — tikai dažas minūtes.

Bet vai jūs atceraties Panfilova mīklu par to, kas ir laiks?

Vai jūs zināt, kas karā var notikt dažās minūtēs?

4

Nodevis pavēli, es nenoliku artilērijas tīklam pieslēgto klausuli. Dzirdu, ugunspozīcijās atskan komanda:

—   Pa vietām! Pielādēt un ziņot!

Tad Kubarenko — mežā noslēpto lielgabalu dzīvā acs — norāda koordinātes. Kāda balss atkārto. Tagad lēnām pagriežas lielgabalu stobri. Bet laiks iet, laiks iet.. .

Beidzot dzirdu:

—   Gatavs!

Un tad seko Kubarenko komanda:

—   Divus šāviņus, skrejuguni!

Un atkal klusums, nav reglamentā noteikto vārdu par izpildīšanu, atkal rit sekundes … Acīm redzot, kaut kas tomēr nav kārtībā. Ātrāk, ātrāk taču, velns parāvis! Un pēkšņi šis vārds atskan_klausulē. Kubarenko kliedz:

—   Ātrāk!

Es iejaucos:

—   Kubarenko, kas tur notiek!

—          Vācieši gatavojas, biedri kombat, liek mugurā somas, liek galvā bruņu cepures …

Un viņš kliedz:

—   Ugunspozīcija!

—   Es!

—   Ātrāk!

—   Saņem! Šāviens! Šāviens! Kārta!

Starp nerimtīgajiem grāvieniem, kas truli sitas ausīs, mūsu izšāvienus nevar atšķirt, bet šāviņi ir izšauti, šāviņi lido — pagaidām tikai piešaudes, pagaidām tikai divi. Kubarenko tūlīt redzēs sprādzienus. Vai tālu no mērķa? Bet varbūt uzreiz — tieši mērķī? Notiek taču, notiek taču arī tā!

Nē! Kubarenko koriģē:

—    Mērķēklis par vienu vairāk. Pa labi nulle . . .

Un pēkšņi membrānā spēcīgs krakšķis. Un frāze ir pārcirsta.

—    Kubarenko!

Atbildes nav.

—    Kubarenko!

Klusums … Pa labi nulle. Nulle deviņi? Nulle trīs? Varbūt arī nulle nulle trīs?

Mums ir daudz šāviņu, mums ir astoņi lielgabali, bet šinī brīdī, kad tie ir visvairāk vajadzīgi, nolādētā kaujas nejaušība padarīja tos aklus.

Artilērijas sakaru dežurants jau ir izskrējis uz līnijas, bet laiks iet.

Tas tomēr nebija tikai sakaru pārrāvums vien. Nelaime izrādījās daudz smagāka.

Mani pasauca pie cita telefona. No otrās rotas komandpunkta atkal runāja mazais tatāriņš Muratovs, kurš jautri atbildēja pirms dažām minūtēm. Tagad balss bija apjukusi.

—    Biedri kombat, rotas komandieris ievainots.

—   Kur? Vai smagi?

—          Nezinu… vēl nav atnesuši… Tur arī citi — es nezinu, beigti vai ievainoti.

—    Kur tur?

—          Novērošanas punktā… No šejienes visi aizgāja iznest komandieri un citus … bet mani atstāja … lika jums zvanīt.

—   Kas tad tur . . . notika … tai novērošanas punktā?

Ar mokām jautāju, saprazdams, ka uzbrukusi briesmīga nelaime.

—    Sašauts …

Es klusēju. Pagaidījis Muratovs žēlabaini jautāja:

—    Kur man palikt, biedri kombat? Kam es tagad padots?

Es sapratu, ka palicis bez komandiera, šis kareivis jūtas kā bārenis.

Tūlīt, tūlīt dārdu vietā iestāsies briesmīgs klusums, tūlīt, tūlīt vāciešu kājnieki, sakopoti triecienam, nāks pāri upei, bet novērošanas punkts ir sagrauts, lielgabali kļuvuši akli, un rotā nav komandiera.

Es teicu:

—          Sapulcini, Muratov, ziņnešus. Lai paziņo uz vadiem: leitnants Sevrjukovs ievainots; rotas komandpunktā viņa vietā ir bataljona komandieris. Tūlīt ieradīšos pie jums.

Nolicis klausuli, es pavēlēju štāba priekšniekam Rahimovamr

—          Nekavējoties sazinieties ar Zajevu. Lai ierodas pieņemt no manis otro rotu.

Tad uzkliedzu:

—   Sinčenko! Zirgu!

5

Mēs auļos traucāmies pāri laukam — es ar Lisanku, mans zirgu uzraugs Sinčenko aiz manis. Lisanka izslēja plānās caurspīdīgās ausis kā kaķis; es to triecu taisni, savilcis pavadu, neļaudams rauties sānis prom no sprādzieniem.

Tikai viena doma pulsēja galvā: «Vēl! Vēl! Tikai lai nebūtu klusums! Tikai paspēt!»

No Novļanskas man pretī izauļoja kara tačanka. Braucējs pātagoja zirgus. Vienam pa gurnu tumšā joslā plūda asinis.

—   Stāt!

Braucējs uzreiz neapturēja.

—   Stāt!

Uz pakaļējā sēdekļa es ieraudzīju Kubarenko. Ļoti bālajā sejā bija ietriekušās zemes piciņas. Pieri šķērsoja svaiga, uztūkuši skramba ar apžuvušas asins apmali. Uz šineļa, kas bija noziests ar māliem, kulstījās artilēristu binoklis.

—   Uz kurieni, Kubarenko?

—          Uz … uz . . . — kā stostoņa viņš nevarēja uzreiz izrunāt vārdu. — Uz ugunspozīcijām, biedri kombat.. .

—   Kādēļ?

—   Novērošanas punkts .. .

—   Zinu! Es tev prasu — kādēļ? Bēdz? Atpakaļ!

—   Biedri fcombat, es …

—   Atpakaļ!

Kubarenko paraudzījās manī ar drusku izvelbtām un gluži kā nedzīvām acīm, kurās bija sastingušas pārdzīvotās šausmas.

Un pēkšņi no komandiera pavēlošā skatiena pārvērtās Kubarenko redzokļi, it kā tos kāds būtu apmainījis. Nolēcis no ratiem, viņš iebrēcās vēl niknāk nekā es:

—   Atpakaļ!

Un nolamājās uz velna paraušanu.

Mēs steidzāmies uz ciematu. Aiz manis, ceļu nemeklēdami, grambās svaidīdami divričus, smagi auļoja artilērijas zirgu pāris.

Baznīcā, ko vainagoja zvantornis, bija iekārtots pārsiešanas punkts. Ārpusē aiz sienas, paslēpusies no apšaudes, bija apmetusies bataljona virtuve. Saimniecības vada komandieris leitnants Ponomarjovs, mani ieraudzījis, izstiepās pamatstājā.

—   Ponomarjov, vai sakari darbojas?

—   Darbojas, biedri kombat.

—   Kur ir tālrunis?

—   Tālrunis ir šeit, biedri kombat, sarga būdā.

Pēc acumēra no zvanu torņa ailes līdz sargbūdai bija ap simt piecdesmit metru.

—   Vads ir?

Redzēdams apliecinošu mājienu, es pavēlēju: ^

—          Tūlīt tālruni' uz torni! Skriešus! Katra sekunde ir dārga, Ponomarjov!

Pa baznīcas ieejas akmens kāpnēm es ieskrēju baznīcā. Pretī sitās asins dvinga. Ievainotie gulēja uz salmiem, kas bija pārklāti ar teltenēm.

—   Biedri kombat…

Mani klusu sauca Sevrjukovs. Atri piegāju pie viņa, satvēru dīvaini smagās, dzeltenīgās plaukstas.

—   Piedod, Sevrjukov … Tagad nevaru …

Bet viņš turēja ciet manu roku. Pavecā seja ar sirmiem rūpīgi apcirptiem deniņiem, ar skaidri redzamiem īsiem rugājiem, bija sakritusies, bāla.

—   Kas nāks manā vietā, biedri kombat?

—   Es, Sevrjukov .. . Piedod, man nav laika . . .

Es paspiedu un palaidu vaļā smagās rokas. Sevrjukovs noskatījās man pakaļ ar vārgu smaidu.

Telefonists ar aparātu skrēja augšup. Viņam pakaļ stiepās vads kā tieva odzīte.

Pa ceļam mani apturēja mūsu ārsts Beļenkovs.

—    Biedri kombat, kāds stāvoklis?

—   Dariet, kas jums jādara. Pārsieniet un jo ātrāk evakuējiet.

Viņš satraukti pārjautāja:

—    Ātrāk?

Es noskaitos.

—          Ja vēl kādreiz redzēšu, ka jums tā sašķiebjas fizionomija, tikai dzirdot vienu vārdu «ātrāk», es rīkošos ar jums kā ar gļēvuli, skaidrs? Ejiet! …

Pa vītņu kāpnēm es devos tornī. Kubarenko bija jau priekšā. Pietupies, paslēpies aiz mūra margām, viņš skatījās binoklī. Telefonists piestiprināja aparātam vadu.

—    Cik daudz pa labi? — es jautāju.

Kubarenko paraudzījās izbrīnījies, tad saprata.

—   Nulle pieci, — viņš teica.

Pagriezos pret telefonistu.

—   Vai ātri būs kārtībā?

—   Acumirklī, biedri kombat.

Kubarenko pasniedza man binokli. Pielāgojis to acīm, uztvēris stipri tuvāk pievilkto roboto meža līniju, kas uzreiz kļuva gaišāka, es paliecu lēcas zemāk — un pēkšņi skaidri, it kā no pussimt soļu attāluma, ieraudzīju vāciešus. Viņi stāvēja — stāvēja brīvi, bet jau nostādīti. Varēju saskatīt kaujas sakārtojumu: grupas, laikam vadi, nošķirtas ar nelielām atstarpēm, bija novietotas tā: viena nodaļa priekšā, divas — aiz muguras kā spārni. Oficieriem, kuri arī bija uzlikuši galvā bruņu cepures, vaļā parabellumu makstis, kuras — es toreiz redzēju to pirmo reizi — viņi valkā pa kreisi uz vēdera. Tad, lūk, viņi — «profesionālie uzvarētāji», kas pienākuši tuvu Maskavai. Tūlīt viņi bridīs pāri upei.

6

—   Gatavs! — telefonists teica: — Biedri kombat, sakari ir.

—   Izsauc ugunspozīcijas …

Un, lūk, beigu beigās pateikta komanda, pabeigta pārtrauktā frāze.

—          Mērķēklis par vienu vairāk! Pa labi nulle pieci! Divus šāviņus, skrej uguni!

Es pasniedzu binokli Kubarenko.

Nu jau vairs nevarēdams atšķirt vāciešus, ar neapbruņotu aci lūkojos uz mežmalu, saspringti gaidīdams sprādzienus. Kokos nozibsnīja, un pēc tam blakus uzšāvās divi dūmu stabi. Neuzdrīkstējos noticēt, bet likās — mērķis bija trāpīts.

—           Punktā! — Kubarenko teica, nolaizdams binokli; viņa seja, kas bija izraibināta ar šur tur jau izziestiem melniem punktiņiem, ar uztūkušu skrambu pār pieri staroja. — Tagad mēs…

Nenoklausījies, paķēris klausuli, es komandēju:

—          No visiem lielgabaliem pa astoņiem šķembu šāviņiem, skrej uguni!

Kubarenko iztapīgi, ar lepnumu pasniedza man binokli.

Es skatījos. Piešaudē, acīm redzot, kāds bija ievainots. Vienā vietā vairāki vācieši bija pie kaut kā noliekušies, pagriezuši muguras uz mūsu pusi, bet rindas stāvēja.

Nu, pielūdziet nu savu dievu! Dunoņā un dārdos, ko ausis vairs neuztvēra, mēs dzirdējām: ierunājās mūsu lielgabali. Paliecies uz priekšu pār margām, es redzēju binoklī: meža malā, kur bija sapulcējušies vācieši, pazibēja liesma, uzsitās gaisā zeme, krita koki, lidoja automāti un bruņu cepures.

Kubarenko mani spēcīgi atrāva nost.

—   Gulsties! — viņš iekliedzās.

Mēs bijām pamanīti. «Līkais» aizdrāzās netālu no torņa ar apdullinošu pretīgu rēcienu. Tas šāva no ložmetēja. Vairākas lodes atsitās pret četrstūraino stabu, atstādamas aklus caurumus. Lidmašīna padrāzās garām tik tuvu, ka es saskatīju mums pievērstu niknu seju. Mirkli raudzījāmies viens otram acīs. Es zināju, vajag slēpties, bet nevarēju sevi piespiest, negribēju liekties vācieša priekšā. Izrāvis pistoli, ar skatienu urbdamies ienaidniekā, es šāvu vienā laidā, kamēr aptvere bija tukša.

Lidmašīna aizlidoja. Torni sāka apšaudīt artilērija. Viens šāviņš trāpīja stiprajā mūrī zem mums. Gaisā sagriezās sīki ķieģeļu putekļi, sāka čirkstēt zobos. Bet likās: ienaidnieka šāviņi nav īsti, tie sprāgst kā kinoekrānā, — blakus, bet tomēr citā pasaulē, — nevis tā, kā mūsējie: mūsējie dragā, maļ miesas. Atkal pārlidoja «līkais». Atkal nočākstēja lodes. Es paslēpos aiz mūra. Telefonists ievaidējās.

—   Kur trāpīja? Vai pats noiesi lejā?

—   Noiešu, biedri kombat.

Paņēmis klausuli, izsaucu Ponomarjovu.

r— Telefonists ievainots. Sūti uz torni citu.

Vēl nepabeidzis frāži, dzirdēju savu dīvaini skaļo balsi.

Viss noklusa. Iestājās briesmīgs klusums, kas plosīja ausu bungādiņas. Tikai tālu tālu aizmugurē granda lielgabali. Tur cīnījās mūsējie; uz turieni cauri mūsu aizsprostam vācieši grasījās iedzīt jaunu ķīli.

Es pavēlēju Kubarenko:

—   Komandē uguni! Ja māksies virsū, sit bez žēlastības.

—   Klausos, biedri kombat!

Tagad lejup pa diviem kāpieniem reizē, tagad ātrāk uz rotu.

Atkal Lisankai mugurā, atkal auļos — cauri ciematam, uz upi. Ak, kāds klusums! …

Gar apsnigušo krastu, kas šur tur bija sprādzienos nomelnējis, pieliecies, ar šauteni rokā, pa galvu pa kaklu skrēja kāds karavīrs. Pieauļoju klāt. Apstājies un tūdaļ pietupies, manī savām melnajām ačelēm raudzījās Muratovs.

—   Kāpiet zemē, biedri kombat, kāpiet zemē, — viņš steigšus ierunājās.

—   Uz kurieni tu skrien?

—    Uz vadu … Pateikt, ka rotas komandēšanu pārņēma politvadītājs Bozžanovs. — Un piebilda, it kā atvainodamies: — Jūs, biedri kombat, tik ilgi nebijāt, bet viņš . . .

—   Labi. Skrien.

Mēs devāmies katrs uz savu pusi.

Pie dziļi zemē ieraktās rotas komandpunkta blindāžas, soļus piecdesmit aiz ierakumu līnijas, kas no aizmugures bija neskaidri samanāma pēc retajām ieejas tranšejām, es apturēju Lisanku un nolēcu no segliem. Lisanka vairs netrīcēja, neslēja ausis stāvus. Paldies tev! Šodien mēs kopā saņēmām pirmās ugunskristības. Gribējās paglaudīt. . . Tomēr nav laika, nav laika, draugs! Bet tā lūdza, tā saprata. Pasviedis pavadu piesteigušamies Sinčenko, es viegli pieskāros iemauktiem. Ar mīkstām lūpu malām Lisanka satvēra manus pirkstus un mirkli paturēja tos. Ieraudzīju izvelbto, valgo aci, pagriezos un steidzos pa sasalušajiem kāpieniem blindāžā, ejot uzsaukdams:

—   Sinčenko, uz gravu!

Zemnīcas pustumsā pirmajā mirklī nevarēju saskatīt Bozžanovu. Karavīri sēdēja uz grīdas, piespiedušies pie sienām. Visi pielēca kājās, aizsegdami vārgo gaismu, kas plūda no priekšējā pārsega lūkas. Vēl nevarēdams saskatīt sejas, es nodomāju: kas tad tas, kādēļ šeit tik daudz cilvēku?

Bozžanovs ziņoja, ka uzņēmies komandēšanu, stādamies ievainotā SevrjuKova vietā. Viņš, politvadītājs Bozžanovs no ložmetēju rotas, kura pēc mūsu aizsardzības rakstura bija sadalīta atsevišķos ugunspunktos pa visu bataljona fronti, augu dienu — gan skriešus, gan pārlienot — bija steidzies no ligzdas uz ligzdu, apmeklēdams ložmetējniekus. Tiklīdz pretinieks pirms pusstundas bija pārvietojis uguni uz šejieni, viņš bija steidzies uz Novļansku, uz otrās rotas iecirkni.

' Vispirms es jautāju:

—   Kas vērojams frontes priekšā? Ko dara pretinieks?

—   Ne mazākās kustības, biedri kombat.

Acis bija pieradušas pie pustumsas. Kaktā stāvēja Galiuļins, atbalstīdams noliekto galvu pret augšējiem baļķiem.

—   Kas tie par ļaudīm? — es jautāju. — Kādēļ šeit sadruzmējušies?

Bozžanovs paskaidroja, ka, gaidīdams vāciešu triecienu, viņš nolēmis pārsviest uz šejieni, uz rotas komandpunktu, vienu ložmetēju un padarīt to pārvietojamu, lai atsistu ienaidnieku, ja tas kādā vietā pēkšņi izlauztos.

—   Pareizi! — es teicu.

Bozžanovs bija drusku smagnējs, ar tuklu seju (tāda ir viena kazahu cilts, kurus sauc par «tiesnešiem», atšķirībā no kareivju ciltīm, kas ir kalseni, ar šauriem kauliem), bet vienlaikus ļoti kustīgs vai, kā mēdz teikt, «motorisks». Tagad viņš stāvēja brašs, disciplinēts, ziņoja īsi, kā pienākas. Iekšējais sasprindzinājums bija jūtams skatienā, sakniebtajās lūpās, skopajos noteiktajos žestos. Būdams Somu kara dalībnieks, viņš kā politdarbinieks ne vienu reizi vien tika piedalījies kaujās, bija apbalvots af medaļu «Par drošsirdību» un nereti izteicās, ka vēloties kļūt par ierindas komandieri. Tagad bargā kauju stundā taspiepildījās.

Pie ložmetēja melnā korpusa, kas ar pilnu lenti bija nostādīts ambrazūrā, stāvēja mazais Bloha. Viņš neapsēdās, kaut tas bija atļauts, nespiedās pie sienās, bija nopietns.

Kustīgais Murins, vērodams caur spraugu apvidu, bija pieplacis blakus novērotājam pie priekšējā pārsega baļķiem.

Es arī piegāju pie viņiem. Krafeta izciļņi un prettanku siena vietumis aizsedza upi, bet otra puse bija redzama skaidri. Bez artilēristu binokļa es nevarēju atšķirt sakapātos, sašķaidītos kokus tanī vietā, kur tikko bija krituši mūsu šāviņi. Varēja vienīgi saskatīt vairākas sniegā nogāzušās egles. Tās tagad noderēja par orientieri. No turienes, tiklīdz tie būs atguvušies, kuru katru brīdi vajag parādīties vāciešiem. Lai tik panāk šurp! Kubarenko atrodas tornī, lielgabali notēmēti uz šo joslu, uz turieni pavērsti ložmetēji, uz turieni notēmētas šautenes.

Klusums, klusums … Kā tuksnesī.

Nogranda skaudrs vientuļš vācu lielgabala izšāviens. Neviļus, sasprindzināj u skatienu, lai pamanītu izskrienam zaļganos stāvus. Bet tanī pašā acumirklī it kā simtiem āmuru sāka_ dauzīt skārda loksnes. Vācieši atkal ārdīja mūsu priekšējās pozīcijas: šāva

15i;

pa baznīcu, kur bija pamanījuši koriģētāju, pa lielgabaliem, kuri bija sevi atklājuši…

—   Tātad tagad viņi nelīdīs šurp, — Bloha noteica.

To saprata visi. Pirmais trieciens bija atsists. Iekams tas paguva sākties, to izjauca mūsu artilērija. Vācieši neuzdrošinājās sākt uzbrukumu no izejas pozīcijām, kuras bija trāpījuši mūsu šāviņi. Bet diena vēl nebija galā. Es paskatījos pulkstenī. Tas rādīja piecas minūtes uz četriem — jau septīto stundu turpinājās bombardēšana.

Piezvanījis uz bataljona štābu, pavēlēju: lielgabaliem un koriģētājam palikt savās vietās, nosūtīt uz baznīcu vēl vienu artilērijas koriģētāju ar rezerves sakaru līdzekļiem, lai tieša trāpījuma gadījumā tornī atjaunotu novērošanas punktu: sarkanarmiešiem un saimniecības vada komandieriem kopā ar sanitāriem steigšus pārvietot ievainotos no baznīcas pa gravu uz mežu.

—   Zajevs ieradies sakarā ar jūsu pavēli, — Rahimovs ziņoja. — Vai sūtīt viņu pie jums?

—   Nē. Lai gaida, drīz būšu štābā.

8

Pirms atgriešanās štābā nolēmu apmeklēt kareivjus strēlnieku bedrēs. Izgāju no blindāžas, pietupos tranšejā, paraudzījos visapkārt. Debess skaidrojās. Aiz upes zilā plaisā parādījās saules maliņa. Staru kūļi krita drusku slīpi, apkvēpušais sniegs nemirgoja. Pēc pusotras vai divām stundām būs vakars.

No šāvienu skaņas, no vāciešu uguns blīvuma sapratu: uzbrukums būs. Būs šodien pat. Kaut kur tepat, netālu. Kaujas dienas beidzamā stunda nebeigsies tāpat vien ar apšaudi.

It kā izgāzdami savu niknumu, vācieši ar visiem kalibriem pātagoja priekšējo līniju. Daļa šāviņu, kas šņākdami urba gaisu, lidoja turp, Јur segtās pozīcijās, blindāžās, atradās mūsu lielgabali. Citi krita tuvāk. Lauka vidū melnie izvirdumi parādījās retāk nekā dienā. Tie bija pievirzījušies pie krasta, kur nogāzēs bija ieraktas un paslēptas strēlnieku bedres. Spriežot pēc uguns pārvietošanas, pretinieks bija pamanījis mūsu īsto aizsardzības līniju. To, acīm redzot, staigādami bija atklājuši ziņneši un komandieri.

Pieplacis pie šaurās ejas kāpieniem, vēroju sprādzienus.

Kļuva vēsi: es biju bez šineļa, tikai vatenī, kas apjozts ar vidusjostu.

Varbūt nemaz nevajag iet turp, uz ierakumiem? Tikko bija iešāvies prātā šis jautājums, kad es jau sapratu —• baidos. It kā tūkstoš nagu būtu iecirtušies vatenī, šķita, ka tūkstoš pudu smagums velk mani tranšejā. Es izrāvos no šiem nagiem, atbrīvojos no tūkstoš pudiem — un skriešus vien devos uz krastu.

Auļojot zirgā pāri laukam un pēcāk, tornī, tanīs sasprindzinājuma pilnajos mirkļos es nemanīju šāviņus, bet šeit… Pamēģiniet kādreiz pārskriet četrdesmit piecdesmit soļus koncentrētā ugunī, kad no viena sāna jums dveš virsū karstu gaisu, — jūs parauj aties uz pretējo pusi un pēkšņi atkal metaties sāņus, kad otrā pusē pazib baltā liesma. Pamēģiniet, pēc tam jums varbūt izdosies to aprakstīt. Man turpretī atļaujiet pateikt īsi: pēc desmit soļiem man bija slapja mugura.

Bet ierakumā es iegāju, kā komandierim pienākas.

—   Sveiks, kareivi!

—   Esat sveiks, biedri kombat!

Ak cik tur — patumšajā, smagiem baļķiem segtajā pagrabā, likās mājīgi pēc klajā lauka. Tas bija viena kareivja ierakums, tā saucamā atsevišķā strēlnieka bedre.

Es vēl šodien atceros tā kareivja seju, atceros uzvārdu. Pierakstiet: Sudaruškins, krievu karavīrs, zemnieks, kolhoznieks no Alma-Atas apvidus. Viņš bija pabāls un nopietns, cepure ar sarkanarmieša zvaigzni drusku nošļukusi uz vienas auss. Gandrīz astoņas stundas viņš bija klausījies sprādzienus, no kuriem nodreb zeme un brūk nost no sienām. Augu dienu viņš sēž un stāv te viens pats, raudzīdamies caur ambrazūru uz upi un otru krastu.

Es ielūkojos ambrazūrā — redzes lauks bija plašs; otra krasta klajā josla, apsnigusi ar tīru sniegu, bija skaidri redzama. Ko lai saka kareivim? Te viss ir skaidrs: ja parādīsies, vajag tēmēt un nogalināt. Ja mēs nenogalināsim viņus, viņi nogalinās mūs. Ambrazūrā, ar durkli ārpusē, nolikta šaušanai sagatavotā šautene. No satricinājumiem uz tās bira sasalušas zemes drupatas, dažas bija pielipušas pie eļļo juma.

Es stingri noprasīju:

—    Sudaruškin, kādēļ šautene netīra?

—   Piedošanu … Tūlīt, biedri kombat, noslaucīšu . .. Tūlīt būs kārtībā.

Viņš veicīgi iebāza roku kabatā pēc lupatas … Viņam bija patīkami, ka arī šinī brīdī lieku viņam sasparoties, kā esmu licis

yienmēr; jūtot komandiera stingro roku, viņš arī pats jutās stiprāks, prāts kļuva mierīgāks. Noslaucīdams putekļus no aizslēga, viņš paskatījās uz mani, it kā lūgdams: «Nu parīko vēl, atrod vēl kādu nekārtību, uzkavējies!»

Ek, Sudaruškin, kaut tu to zinātu, kā man gribējās uzkavēties, kā negribējās iet ārā, kur no debesīm gāžas velns zina kas! Atkal manī ieķērās kādi nagi, atkal pie kājām bija piesiets pudiem liels smagums. Es pats meklēju kādu nekārtību, lai vēl minūti varētu uzkavēties. Bet .tev, Sudaruškin, viss bija kārtībā, pat patronas bija noliktas nevis uz zemes klona, bet uz attaisītās mantu somas. Es raudzījos apkārt, paskatījos uz augšu. Cik patīkami bija netēstie egļu baļķi ar rupji apcirstajiem zariem, kas atradās virs galvas. Sudaruškins arī paraudzījās uz augšu, un mēs abi pasmaidījām: abi atcerējāmies, kā es izārdīju nedrošo pārsegu, kā piespiedu vilkt smagos baļķus, uzkliegdams rūcējiem.

Sudaruškins jautāja:

—   Kā tad būs, biedri kombat, vai viņi šodien līdīs virsū?

Es pats, Sudaruškin, labprāt kādam to būtu pajautājis. Bet es

stingri atbildēju:

—   Jā. Šodien izmēģināsim uz viņu ādas savas šautenes.

Ar kareivi nav jāspēlē vistiņas. Kopā ar sevi nevajag ieaijāt .viņu: «Varbūt kaut kā paies secen. . .» Viņš ir karā; viņam ir jāzina, ka atrodas tur, kur nogalina, un pats ir nācis, lai nogalinātu ienaidnieku.

—  Cepuri sakārto, — es teicu. — Un raugies uzmanīgāk . . . Šodien noguldīsim viņus pie šīs upes.

Un atkal, iekšēji sevi pārvarējis, atbrīvojies no nagiem, kas mani turēja ciet, es izlēcu no ierakuma.

Bet ņemiet vērā: šoreiz tas bija vieglāk.

Un ņemiet vērā vēl vienu: bataljona komandierim nemaz nevajag artilērijas apšaudes laikā skraidīt pa ierakumiem. Viņam tā ir nevajadzīga, nekam nederīga spēlēšanās ar nāvi. Bet es iedomājos, ka pirmajā kaujā batāljona komandieris to var atļauties. Kareivji pēc tam runās: «Mūsu komandieris nav zaķapastala; viņš ieradās pie mums tādā apšaudē, kad ir baigi iziet ārā pat mazajās darīšanās.»

Es iedomājos, ka pietiek vienas reizes: to visi atcerēsies un karavīrs tev ticēs. Tam karā ir ļoti liela nozīme. Vai tu, komandieri, vari ar visskaidrāko sirdsapziņu sacīt: es ticu saviem kareivjiem? Jā gan, vari,, ja kareivis tic tev pašam!

Man jāpastāsta kāda epizode, kas mani drusku pārsteidza, dodoties no viena ierakuma otrā. Skrienu un pēkšņi redzu: kāds izmetas ārā no zemnīcas un saliecies metas uz priekšu, cik kājas nes, man pretī. Kas tad tas? Kas tas par muļķi (uz sevi, protams, es to neattiecināju), kas_tas par muļķi, kas tādā apšaudē skraida pa priekšējo līniju? A, Tolstunovs … Liekas, viņu es vēl neesmu pieminējis.

Viņš ieradās pie manis īsi pirms kaujām un stādījās priekšā: «Pulka propagandas instruktors, strādāšu kādu laiku jūsu bataljonā.» Atzīstos, toreiz es paskatījos uz viņu tā greizi.

Tolstunovs ieradās bataljonā uz nenoteiktu laiku. Pilnīgi atklāti runājot, jāatzīstas: es to uztvēru kā zināmu savas varas ierobežojumu. Pēc reglamenta Tolstunovam bataljonā nebija nekādu tiesību, viņš nebija mans komisārs (tanī laikā bataljonos komisāru nebija), bet… Iepazīdamies viņš teica: «Mani sūtīja uz jūsu bataljonu pulka komisārs.» Es atturīgi klusēju.

«Labi,» es nodomāju,' «ej un dari, kas pienākas. Paraudzīsimies, kā tu izturēsies kaujas laikā.»

Un pēkšņi šī satikšanās.

—          Kombat! — Tolstunovs mani vienmēr tā sauca. — Kombat! Kādēļ tu atrodies šeit? Gulsties!

—   Pats gulsties!

Mēs abi nogūlāmies zemē.

—    Kombat, kādēļ tu atrodies šeit?

—   Bet kādēļ tu?

—   Pēc amata …

Viņa brūnās acis smaidīja. Velns parāvis, vai tiešām viņš bija sapratis, ko par viņu domāju?

—   Pēc amata?

—           Jā gan. Kareivim ir priecīgāks prāts, kad pie viņa kāds ieskrien. Viņš domā: tātad te nemaz nav tik bīstami…

Tuvumā sprāga šāviņš. Kombats un propagandas instruktors pieplaka zemei, cenzdamies kaut kur iespiest galvu. Uzgāzās gaisa vilnis. Tolstunovs pacēla galvu, seja bija nobālusi. Viņš nopietni sacīja:

—          Te nu bija — nav bīstami… Tev, kombat, nevajag skraidīt apkārt. Ar šo uzdevumu pagaidām tiksim galā bez tevis . .. Nu, uz redzi.. . Būsim pazīstami…

Pieceldamies viņš pamāja ar roku. Nākamajā mirklī mēs jau, cik jaudas, diedzām katrs uz savu pusi. «Būsim pazīstami…»

Tad redz, kāds viņš ir… Jā, taisnību sakot, tikai šeit notika mūsu pirmā iepazīšanās. Es pat nepamanīju, kā mēs bijām pārgājuši uz. «tu».

Ielūkojos vēl divos trijos ierakumos, kur nule bija iegriezies Tolstunovs. Jā, kareivji tur jutās mierīgāki, jautrāki.

Tā mēs, komandieri un politdarbinieki, atspēkojām vāciešu «psihisko» bombardēšanu. Tā norisa šī kauja, kurā neviens kareivis vēl netika ne reizes izšāvis.

Bet vai tiešām nav diezgan skraidīts apkārt?

Pagriezos uz mežu, prom no upes, no priekšējās pozīcijas. Pašā mežmalā virs galvas eksplodēja brizantais šāviņš. Skriedams es nogāzos zemē. Tāda tipa šāviņiem, kas eksplodē gaisā, šķembas lido uz priekšu. Nodrebēja simtgadīga priede, bira sniegs, uz mizas parādījās svaigas, baltas skrambas. Sirds sāka nepatīkami dauzīties.

Uzticamais Sinčenko, kas kopā ar zirgu visu laiku gar mežmalu bija man sekojis, tūlīt pieveda Lisanku.

Laiks, jau sen laiks doties uz štābu!

DIVDESMIT TREŠAIS OKTOBRIS. PIEVAKARE

1

Štābā mani gaidīja ložmetēju rotas komandieris Zajevs. No deniņiem pāri vaigam uz smakru plūda asinis. Viņš nikni rauša tās nost, izziēzdams pa stūraino seju. Bet skaidri redzamā sarkanā straumīte atkal parādījās uz apžuvušās asins garozas.

—    Kas tev noticis, Zajev?

—   Piķis viņu zina … ieskrambāja …

—          Ej uz medpunktu. Rahimov, vai ievainotos pārvietoja prom no baznīcas?

—          Pārvieto, biedri kombat. Punkts ir iekārtojies mežā, mežsarga mājā.

—    Labi. Ej-, Zajev, uz turieni,..

—   Neiešu.

Viņš pateica to ietiepīgi, drūmi… Es uzkliedzu:

—           Kur tad es tevi tādu lai sūtu, cilvēkus baidīt, vai? Atgūsti karavīra izskatu. Nomazgājies, pārsienies. Pēc tam runāsim. Sinčenko, dod leitnantam Zajevam divus katliņus ūdens!

Drūmi pasmaidījis, Zajevs izgāja ārā. Bet viņam tā ir neizdevās pārsaitēties.

Mani izsauca pie tālruņa pulka komandieris majors Jurasovs..

— Momiš-Uli, vai tu? Pretinieks uzbrūk sestajai rotai Krasnaja Gora rajonā. Pašlaik jau ir ielauzies blindāžu līnijā. Palīdzi! Kas tev ir pie rokas štāba tuvumā?

Majors Jurasovs, divu karu dalībnieks, bija cilvēks ar līdzsvarotiem, stipriem nerviem. Arī šobrīd, sacīdams: «Palīdzi!» — viņš runāja mierīgi.

Krasnaja Gora atradās divarpus kilometrus pa labi no Novļanskas. Kas man bija pie rokas? Štāba apsardze, daži nomainījušies telefonisti un saimniecības vads. Tā arī ziņoju.

—   Lai viņi skriešus metas palīgā sestajai rotai. Ievēro: no ziemeļiem turp dodas leitnanta Islamkulova vads. Brīdini, lai neapšauj cits citu. Par izpildi ziņo.

Pavēlējis Rahimovam pēc trauksmes sapulcēt saimniecības vadu un visus, kas atradās štāba tuvumā, izgāju no blindāžas. Mežā jau bija jūtams vakars. Turpat netālu mazgājās Zajevs. Nesimetriskā seja ar smago žokli, ar izvirzītiem uzacu lokiem bija jau tīra, bet ūdens, kas tecēja no sejas, vēl drusku sārtojās.

—    Zajev!

Viņš pieskrēja klāt. Pa slapjo seju atkal sūcās asins straumīte. Viņš to nikni norausa. Biju nodomājis nozīmēt Zajevu par otrās rotas komandieri, bet. . . Viņš vedīs palīgspēkus uz Krasnaju Goru.

No blindāžas izskrēja telefonists.

—   Biedri kombat, jūs pie tālruņa.

—    Kas?

—   Pulka komandieris. Steidzami.

Šoreiz majors Jurasovs runāja ātri, satraukti.

—   Momiš-Uli, tu? Atlikt! Par vēlu! Paplašinādams spraugu, pretinieks jau iegājis pārrāvumā. Viena grupa virzās šurp, uz pulka štābu. Es atkāpjos. Otra, nav zināms, cik liela, pagriezās uz tavu pusi, Jlangā. Saliec flangu! Turies! Pēc tam …

Un balss apklusa, sakari pārtrūka. Mēmajā membrānā nedzirdēja ne dūkoņas, ne elektrisko lādiņu sprakšķus. Klusums …

Es noliku mēmo klausuli, un man vēlreiz pa nerviem iebelza klusums. Klusums valdīja ne tikai membrānā vien. Arī visapkārt bija kluss. Pretinieks bija pārtraucis apšaudīt mūsu rajonu. Ko tas nozīmēja? Trieciena brīdis? Kājnieku trieciens, lai pārrautu otrās rotas aizsardzību? Nē, fronte ir jau pārrauta.

Fronte ir jau pārrauta. Vācieši jau atrodas šinī krastā, jau virzās dziļāk aizmugurē. Viņi nāk arī šurp, uz mūsu pozīcijām, — nevis no turienes, kur tiem ceļu šķērsoja ierakumi, kur pie ambrazūrām pieplakušie kareivji bija gatavi sagaidīt tos ar lodēm, kur katru zemes pēdu bija piešāvuši mūsu lielgabali un ložmetēji.

Viņi nāk no sāniem un no aizmugures pa neaizsargātu lauku,, kur priekšā nav frontes.

Es acumirklī iedomājos karavīrus, pārsteigtus tumšajās akās, kas ieraktas krasta nogāzēs, — uz aizmuguri tām nav šaujamlūku. Atri pametu acis uz pulksteni.

Bez ceturkšņa četri.

Uzmanīgais Rahimovs, kurš nereti saprata mani bez vārdiem, nolika man priekšā karti. Sastapis viņa jautājošo skatienu, es klusēdams pamāju:

—    Krasnaja Gora rajonā? — viņš vaicāja.

—    Jā.

Es lūkojos kartē, dzirdēdams, ka tikšķ pulkstenis, kā rit sekundes, juzdams, ka nav vairs laika skatīties; tagad vajag rīkoties. Bet, saņemdams visus spēkus, es sevi piespiedu stāvēt pie kartes. O, ja jūs iespētu aprakstīt šo minūti — vienu minūti, kas man, komandierim, bija dota, lai izlemtu!

Atdot Novļansku? Atdot ciematu, kas atrodas pie lielceļa, kurš ienaidniekam tik ļoti vajadzīgs, pa kuru viņš taisnā ceļā kravas mašīnās metīsies flangā pulkam, kas cīnās uz rokādes? Nav viegli pašam sev atbildēt: jā, atdot! Citādi es nespēšu saglabāt bataljonu. Bet to saglabājis … Nu mēs vēl paskatīsimies, kam piederēs ceļš.

Uz kartes — pagaidām tikai uz kartes — tika ievilkta jauna līnija. Tā šķērsoja lauku, stājoties priekšā vāciešiem, kas tuvojās. Paziņojis Rahimovam savu lēmumu, pavēlējis pārvietot lielgabalus mežmalā — uz jauno aizsardzības līniju, nodevis vēl dažus citus rīkojumus, izskrēju ārā no štāba zemnīcas.

—    Sinčenko!

—   Es.

—   Zirgu! Dod arī Rahimova zirgu. Zajevam! Zajev, aiz manis!

Atkal pār to pašu lauku, kas tagad bija noklusis, mēs auļojām

uz otro rotu. Puse'debess bija noskaidrojusies. Zemu pie apvāršņa acīs spieda sarkanīga saule.

Pieliecies laidu Lisanku aulekšos. Pēkšņi pār galvu sāka zibēt sarkani spīguļi. Sekundi pacēlies kāpšļos, paskatījos sānis un pamanīju vāciešus. Kāda kilometru no mums viņi nāca pār lauku, pa kuru mēs jājām, nāca ķēdē, pilnā augumā, izklaidus, cik iztālēm varēja noteikt, divi trīs soļi cits no cita. Es zināju, ka viņiem ir zaļgani šineļi, tādas pašas krāsas bruņu cepures, bet tobrīd pret sniegu figūras šķita melnas. Jokdari tādi — gaitā šaudami no automātiem, viņi, lai mūs iebaidītu, izšķieda tūkstošiem trasējošo ložu.

Taču labā Lisanka mani nesa tikai uz priekšu.

Pie rotas komandpunkta Galiuļins jau bija uzvēlis uz muguras ložmetēju. Viens no ziņnešiem skrēja uz upmalu, uz bataljona flangu. Rahimovs jau bija piezvanījis un pateicis uzdevumu.

Bozžanovs stāvēja ārpusē, pavadīdams ložmetējniekus. Viņam blakus atradās ziņneši: mazais Muratovs un garais Beļvickis, kurš pirms kara bijis pedagoģiskā tehnikuma students. Muratovs mīņājās it kā saldams.

Es pieauļojis pavēlēju:

—     Bozžanov! Tu iesi līdzi ložmetējniekiem! Atkārtot uzdevumu!

—    Mirt, — viņš dobji teica, •— bet. . .

—     Dzīvot! Ugunspunktam ir jādzīvo! Jānoturas, kamēr salieksim flangu!

—   Klausos, biedri kombat. Ugunspunktam jādzīvo …

—     Virzies pa gravu! Rīkojies aukstasinīgi! Nogaidi, pielaid klāt…

Es paraudzījos uz ložmetējniekiem, uz Murinu, Dobrjakovu, Blohu, kas bija smagi apkrāvušies ar lentām.

—   Skriešus! Biedri, piespiediet šos salašņas pie zemes! Za-

jev, aiz manis! Sinčenko, aiz manis! ♦ _

Pie manis pienaca Muratovs.

—   Bet ko mēs, biedri kombat? — viņš sērdienīgi jautāja.

—     Politvadītājam līdzi! Novērotāji, telefonisti, visi sekojiet politvadītājam!

Caur spraugu, kas atradās starp upi un ciematu, mēs izauļojām aiz Novļanskas bataljona flangā. Ziņnesis vēl nebija līdz turienei aizkļuvis, bet no malējiem ierakumiem kareivji jau bija iznākuši, daži pietupušies ejās, izbāzdami ārā tikai galvas,

citi sagājuši bariņos. Šinī vietā pakalns aizsedza vāciešu ķēdi, bet visi raudzījās uz to pusi, kur tarkšķēja automāti, no kurienes lidoja nomaldījušies sarkanie spīguņi.

Rietošās saules sarkanā ripa meta slīpus starus.

Gados jaunais vada komandieris leitnants Burnašovs, paskrējis dažus soļus uz priekšu pretī šāvieniem, stāvēja satriekts, apjucis. Kaujās to uzreiz var pamanīt. Gluži baltajos pirkstos bija sažņaugta pistole, bet roka nolaista gar sāniem. Pēkšņo notikumu pārsteigts, viņš nezināja — kā rīkoties, kādas komandas dot? Viņš varbūt bija apjucis tikai uz minūti, bet šinī minūtē — baigajā, kritiskajā mirklī — kareivji bija zaudējuši komandieri. Es neredzēju nodaļas, neredzēju jaunākos komandierus — viņi visi, protams, atradās kaut kur tepat, bet ne ar ko neatšķīrās no citiem un droši vien bija iejukuši tumšajos bezveidīgajos cilvēku bariņos.

Militāro kārtību, militāro kodolu, kuru es vienmēr atšķīru ar pirmo acu uzmetienu, pārsteigums bija salauzis, sagrāvis. Es jutu: lūk, tā iet bojā, tā iet bojā bataljoni.

Neviens vēl nebija bēdzis, bet… kāds sarkanarmietis, nenovērsdams skatienu no lidojošiem spīguņiem, gar krastu lēnām kāpās atpakaļ, lēnām virzījās sānis. Pagaidām lēnām . . . pagaidām viens pats … Bet, ja viņš laidīsies skriešus, vai tad visi nemetīsies viņam pakaļ?

Un pēkšņi kāds ar pavēlošu žestu rādīja uz turieni — uz sarkanarmieti, kas virzījās prom. Dīvaini… Kas te rīkojas? Kas ar tādu apņēmību pastiepa roku? Es iztālēm pazinu Tolstunovu. Uzreiz uzelpoju vieglāk. Tobrīd es neatcerējos savas agrākās pārdomas, tobrīd vienkārši pavīdēja doma: «Labi, ka viņš ir šeit.»

Tanī pašā brīdī atskanēja sauciens:

— Uz kurieni? Es tev gan rādīšu bēgt! Nošaušu, zaķapastala tāds! Ne soli bez komandas!

To uzkliedza rotas partorgs sarkanarmietis Bukejevs, — neliela auguma kazahs ar smailu degunu. Viņš enerģiski pacēla šauteni šaušanas gatavībā.

Un vienīgi tad es saskatīju dažados punktos vel vairākas figūras, kas nesaplūda kopā ar visiem: viņas it kā bija pieņēmušas centrā stāvošā Tolstunova stāju, kas pauda klusu, nelokāmu apņēmību. Tas nebija kombata acij pierastais mana vada mugurkauls, bet es redzēju: viņi, šie ļaudis, šobrīd satur, saista kopā vadu.

Un, nevis tūlīt, ne toreiz, bet citā situācijā, apdomājot dienas iespaidus, es sapratu, ka te parādījās spēks, kura vārds ir — partija.

Pieauļojis klāt, es uzsaucu:

—   Burnašov! Kas te komandē? Kādēļ esi sašļucis? Kur nodaļu komandieri?

Burnašovs pietvīka. Viņam bija kauns par savu apjukumu. Viņš steigšus uzkliedza:

—   Nodaļu komandieri, pie manis!

Nolēcis no zirga, es īsi un skaļi paziņoju lēmumu: saliekt flangu, atdodot pretiniekam ciematu. Pēc tam pavēlēju:

—   Pirmās nodaļas komandieri! Izved kareivjus! Katram zināt savu vietu numuru kārtībā! Pirmo nodaļu vadīšu es! Otro — Tolstunovs! Trešo — Burnašovs! Zajev, komandē rotu. Izved nākamo vadu! Vēlāk pievienosies mums. Uzspridzini tiltu.

—    Klausos, biedri kombat.

—   Tolstunov: — pie savas nodaļas!

—   Kombat — es domāju …

—   Nav ko domāt… Ieturi piecdesmit metru distanci aiz manis. Neatpalikt! Nedrūzmēties barā! Pirmā nodaļa, klausīt manu komandu! Aiz manis! Skriešus!

Piespiedis pie sāniem saliektos elkoņus, es laidos, cik jaudas, augšā pa lēzeno nogāzi, garām ciemata tumšajām mājām, kur logu rūtīs atspoguļodamies kvēloja saulriets, pa šāviņu uzarto lauku, uz mežu. Aiz muguras dunēja soļi, nodaļa steidzās man pakaļ.

4

Pusceļā atkal ieraudzīju vāciešus. Oho, cik tuvu pienākuši, cik lieli izauguši pa sniegu soļojošie melnie stāvi! Piecu sešu minūšu laikā, kas bija aizritējušas kopš tā brīža, kad mēs viņus, seglos jādaipi, pamanījām, attālums bija samazinājies līdz puskilometram. Atri soļo: simt metrus minūtē. Bet mums vēl vajadzēja skriet un skriet. Mežmala ir tālu — tikpat kā "pasaules mala. Līdz pirmajiem kokiem arī bija gandrīz puskilometrs. . Es spēji sāku skriet ātrāk.

Vāciešu ķēde mūs pamanīja. Trasējošo ložu sarkanās trajektorijas krustodamās šaustīja gaisu mums priekšā un aiz muguras, lidoja pār gālvu vai arī, klusu nošņākdamās, apdzisa mums pie kājām.

Vācieši šāva netēmēdami, gaitā, un munīciju nežēloja. Aiz manis kāds nokrita. Atskanēja spiedzošs, sirdi plosošs kliedziens:

—   Biedri! …

Es atskatījos, uzkliedzu:

—   Aiz manis! Gan pievāks!

Vajātāju instinkta mudināti — aha, krievs bēg! — vācieši arī pielika soli. Bet mežs jau klāt, lūk, tur jau tas ir — vēl tikai simt soļu. Un pēkšņi es ar bailēm jutu, ka piekūstu. Straujais izrāviens ceļa vidū lika sevi manīt. Elšana un soļu duna nāca aizvien tuvāk un tuvāk. Kareivji man tuvojās. Bija pavēlēts nedrūzmēties. Bet viņi tomēr ir sadrūzmējušies. Jā, tāda skriešanās ienaidnieka acu priekšā, automātu ugunī, dzirdot ievainotā griezīgo kliedzienu, — tā vis nebija flanga pārkārtošana mācībās.

Es ievilku gaisu, cik dziļi spēdams.

—   Nodaļa, stāt!

Vai jūs to saprotat? Šai vienā mirklī, šinī komandā, vienā vārdā «stāt!» bija sakopota visa mūsu iepriekšējā vēsture — panfiloviešu bataljona vēsture. Tajā ietilpa gan pienākuma apziņa, gan: «Rokas gar sāniem!» — gan diendienā dzirdētais nesaudzīgais: «Izpildīt! Neprātot!» — kas pārvērsts par ieradumu, tas ir, par karavīra otro dabu, gan arī gļēvuļa nošaušana ierindas priekšā, tāpat nakts uzbrukums Seredai, kur vācieši jau vienreiz tika sakauti, sakautas bailes.

Bet ja nu kareivji nebūtu apstājušies, ja pēkšņi būtu metušies mežā? Tad … tad bataljona komandierim Baurdžanam Momiš-Uli nebūtu vietas šai pasaulē. Tāds ir mūsu armijas likums — par kareivju apkaunojošo bēgšanu atbild negodā kritušais komandieris.

Smagi elsdami, kareivji apstājās — apstājās! — man līdzās.

—   Nodaļas komandieri!

—    TOC \o "1-3" \h \z Es!

—    Gulsties šeit! Šauj! Labā flanga pirmais!

—   Es!

—    Šurp! Gulsties! Šauj! Kas blakus?

—   Es!

—Šurp! Gulsties! Šauj! Izretināties! Intervāls — pieci metri! Kur tu gulsties? Paskrien tālāk! Šeit! Šauj!

Es pieļāvu kļūdu. Vajadzēja nogulties un nešaut, sagatavoties, nomērķēt, lai drusku nomierinās sirds trakā pulsēšana, un pēc tam pēc komandas gāzt virsū zalves.

Kareivji šāva cits caur citu drudžainā steigā un ar drudžainu neprecizitāti. Raidīdami trasējošo ložu straumes, vācieši nāca virsū mūsu ķēdītei, un neviens no viņiem nekrita.

Saule, kas novakarē bija neparasti spoža, meta savus starus viņiem iepretim. Viņi jau vairs neizskatījās melni un vienādi. Saule atdeva krāsas. Zem zaļganajām bruņu cepurēm bija sejas bez bārdām, dažiem spīguļoja brilles. Bet kādēļ, kādēļ viņi nekrīt?

Tikai tad es sapratu, ka vācieši patiesība atrodas vēl patālu — trīs līdz četrsimt metru. Bet mēs karstumā šāvām, atstājuši tēmēkļa rāmīti uz pirmās svītras — uz simt metriem.

—• Tēmēklis divi ar pusi! — es uzsaucu, pārkliegdams šāvienu sprakstus.

Pāri laukam pa mūsu pēdām skrēja Tolstunova nodaļa. No Novļanskas mājām parādījās arī trešā.

No ciemata izauļoja piekrauti vezumi. Braucēji pātagoja zirgus.

Vācieši tuvojās. Viņu ķēdē viens nokrita, tad otrs … Bet arī kāds no mūsējiem ievaidējās … Ienaidnieka ierindas tālākā mala paslēpās aiz mājām. Pretinieks jau bija Novļanskā. Mēs atdevām ciematu.

Bet citi soļo, soļo … Tūlīt viņiem dos komandu: skriešus! Es pēc acumēra noteicu attālumu. Sakaus! Eh, ja jūs būtu izjutuši šo smeldzīgo, pretīgo priekšnojautu: sakaus! Ložmetējs! Kur jūs esat, Bozžanov, Murin, Bloha? Kur ložmetējs, ložmetējs?

Blakus kāds iekliedzās un sāka vaimanāt:

— Ai, ai, nāve klāt! Ai, ai! . . .

Ciešanu pālnais kliedziens plosīja nervus, nomāca vīrišķību.

Katram likās: tūlīt tas pats notiks ar mani, tūlīt arī mani trāpīs lode, asinis plūdīs no miesas, es kliegšu nāves bailēs. Es sacīju: katram… Jā, arī man… Jā, no šiem briesmīgajiem vaidiem nodrebēju arī es: no vēdera uz rīkli līda saltums, kas atņēma spēku, atņēma gribu.

Es paskatījos uz to pusi, no kurienes atskanēja kliedzieni. Tepat jau bija šis ievainotais, pusguļus sniegā, bez cepures; visa seja svaigās asinīs; tās plūst no zoda uz šineli. Cik viņam briesmīgas baltas acis: acu zīlītes iepletušās, acu baltums kļuvis neparasti liels.

Bet turpat netālu kāds guļ, iespiedis seju sniegā, saķēris galvu ar rokām, it kā tādēļ, lai neko neredzētu, lai neko nedzirdētu. Kas ar viņu noticis — vai beigts? Nē, viņa rokas raustās sīkās trīsās. Blakus sniegā melno pusautomāts. Kas tas ir? Tas ir sarkanarmietis Džilbajevs, mans tautietis, kazahs! Viņš ir sveiks un vesels, viņš, nelietis, nobijies! Bet man pašam taču arī nule gribējās tāpat iespiest zemē seju, — un lai notiek kas notikdams!

Es pieskrēju viņam klāt.

—   Džilbajev!

Viņš nodrebēja, pacēla no sniega pelēki bālo seju.

—   Nelieti! Šauj!

Viņš paķēra pusautomatu, piespieda pie pleca, steigšus izšava kārtu. Es teicu:

—   Mērķē mierīgi. Nogalini!

Viņš palūkojās uz mani. Acis vēl arvien bija izbaiļu pilnas, bet tajās jau atgriezās saprāts. Viņš klusu atbildēja:

—   šaušu, aksakal!

Bet vācieši tuvojas . . . Nāk droši, ātri, pilnā augumā, šaudami no automātiem, kuriem it kā būtu garas ugunīgas smailes, kas sniedzas līdz mums, — tā izskatās nemitīgi izšautās trasējošās lodes. Es sapratu: vācieši cenšas mūs apdullināt un padarīt aklus, lai neviens nepaceltu galvu, lai neviens nespētu aukstasinīgi tēmēt. Kur tad Bozžanovs? Kur ložmetējs? Kādēļ ložmetējs klusē?

Bet ievainotais visu laiku kliedz. Es pieskrēju pie viņa. Ieraudzīju tuvumā ar asinīm noplūdušo seju, sarkanās, slapjās rokas.

—   Gulsties! Klusē!

—   Ai…

—   Klusē! Ja tev sap, grauz lupatu, grauz šineli, bet klusē!

Un viņš, būdams godīgs zaldāts, apklusa.

Taču beidzot… beidzot arī ložmetēja trilleris . . . Gara kārta: tak-tak-tak-tak … Oho, cik tuvu Bozžanovs viņus pielaidis klāt! Līdz beidzamajam brīdim viņš pratis izturēt, sevi neatklājot. Toties tagad ložmetējs gāza kinžala uguni — pēkšņi, no neliela attāluma, nāvīgi.

Pirmās kārtas nopļāva vāciešu ķēdes centru. Ak, kā lur sāka svaidīties! Es pirmo reizi dzirdēju, kā kliedz ienaidnieki. Pēc tam ne vienu reizi vien pārliecinājāmies, ka tā ir viena no hitleriešu armijas īpatnībām: kaujā, kad notiek aizķeršanās vai neveiksme, ievainotie vācieši brēc pilnā rīklē, saukdami palīdzību, — mūsu zaldāti gandrīz nekad tā nekliedz.

Taču vienlaikus mūsu priekšā atradās izdresēts un pārvaldāms spēks. Atskanēja svešzemnieku komanda, un vāciešu ķēde, mūsu malā ložmetēja neskarta, uzreiz nogula.

Nu, tagad var atvilkt elpu.

Pēc brīža Tolstunovs pielīda pie manis.

—    Kā domā, kombat? Urā?

Es nepiekrizdams papurināju galvu. Stāstos, kas domāti vieglai lasāmvielai, tas ir ļoti viegli, ļoti vienkārši — «urā!» — un vācietis laidās bēgt. Karā tā nenotiek.

Taču «urā» tanī vakarā tomēr atskanēja. Pasaulē nebija tikai mans bataljons vien, un ne jau es viens pats vadīju kauju. «Urā» atskanēja no turienes, no kurienes to negaidījām ne mēs, ne vācieši.

6

No meža stūra, drusku aiz muguras nogulušajiem vāciešiem, izskrēja izvērsta ierinda.

Rietošās saules staros mēs ieraudzījām sarkanarmiešus — mūsu cepures, mūsu šineļus, mūsu durkļus uz šaušanas gatavībā noliektājām šautenēm. Viņu nebija sevišķi daudz: četrdesmit vai piecdesmit. Es uzminēju: tas bija leitnanta Islamkulova vads, kas no cita punkta tika izsūtīts uz pārrāvuma vietu.

Tagad nevis mums, bet vāciešiem nācās izbaudīt, ko nozīmē trieciens flangā un no aizmugures. Taču, varat nešaubīties, arī viņiem nebija svešs flanga saliekšanas manevrs. Ķēdes gals piecēlās; vācieši atšaudīdamies sāka skriet atpakaļ, veidodami loku.

—   Kombat! — Tolstunovs satraukts ierunājās.

Es viņam pamāju: jā! Tad uzkliedzu:

—    Nodot pa ķēdi: sagatavoties triecienam!

Un paša ttalss man likās sveša: tā bija pieklususi, sēcoša. No kareivja uz kareivi gāja šie vārdi: «Sagatavoties triecienam!»—• un katram, protams, sirds mirkli pamira un sāka nervozi dauzīties.

No meža puses skrēja to kareivju ķēde, kas bija atnākuši mums pretī, no turienes tik tikko dzirdami atskanēja «ur-r-rā!» — bet vācieši steigšus pārkārtojās. Pret mums vāciešu ķēde kļuva retāka, taču viņi bija paspējuši pievilkt divus vieglos ložmetējus, kuri agrāk droši vien tiem bija sekojuši drusku tālāk aiz uzbrūkošās ierindas. Viens ložmetējs jau sāka šaut: nepatīkamie svilpieni pāri galvām atskanēja biežāk.

Bet mūsu ķēdē šaušana pieklusa; kareivji gulēja, šautenes sažņauguši, gaidīdami mirkli, par kuru katrs bija domājis kopš iesaukuma dienas, kas ikvienam karā šķiet pats briesmīgākais — gaidīdami komandu triecienam.

Mani pārsteidza šī negribētā uguns pārtraukšana: tā nevajadzēja būt, tā nevajadzēja! Tomēr nebija vairs laika ko labot. Vajag rīkoties ātrāk, ātrāk, kamēr ienaidnieks ir apjucis.

Es uzkliedzu:

—   Burnašov!

Vada komandieris leitnants Burnašovs, tas pats, kas vēl nesen krastā tumši piesarka, kaunēdamies par mirkli ilgo apmulsumu, gulēja ķēdē pussimt metru no manis. Viņš ātri pacēla un nolaida roku rādīdams, ka ir dzirdējis.

—    Burnašov, ved!

Pagāja sekunde. Jūs droši vien ne vienu reizi vien esat lasījuši par masu varonību Sarkanajā Armijā. Tā ir patiesība, tie ir svēti vārdi. Bet zināt, masu varonības nav, ja nav vadītāja, ja nav tā, kas iet pirmais. Nav viegli pacelt ļaudis triecienā, un neviens nepiecelsies, ja nebūs pirmā, ja nepiecelsies viens, ja viens neies pa priekšu, aizraujot visus sev līdzi.

Burnašovs piecēlās. Saulrieta debess fonā izslējās viņa saspringti saliektais, uz priekšu virzītais siluets. Viņa priekšā, plecu augstumā, melnoja durkļa smaile — viņš bija paķēris no kāda šauteni. Pavērtā mute kustējās. Pielēkdams kājās un izpildīdams pavēli, — ne tikai manu, bet reizē ar to Dzimtenes pavēli dēlam, — Burnašovs nokliedza pār visu lauku:

—    Par Dzimteni! Uz priekšu!

Pirms tam man nereti bija nācies lasīt laikrakstos aprakstus par triecienu. Šais korespondencēs kareivji gandrīz vienmēr cēlās triecienā ar tādu saucienu. Bet avīžu rindās tas dažkārt izlikās kaut kā pārlieku viegli, un es iedomājos: kad pienāks mūsu kārta, kad nāksies mesties durkļu cīņā, viss droši vien notiks citādi, nekā rakstīts laikrakstos. Un no rīkles izlauzīsies kaut kas cits, kaut kas nikns, negants — «si-īt! — vai vienkārši — «ā-ā-ā!» . . . Taču Burnašovs šinī lielajā un baigajā brīdī, saraudams tūkstoš pavedienus, kas apšaudes laikā saista cilvēku pie zemes, piecēlās, kliedzot tieši tā:

—    Par Dzimteni! Uz priekšu!

Un pēkšņi balss aptrūka; it kā paklupis pār stiepli, kas novilkta zem kājām, Burnašovs, ar visu sparu skriedams, nokrita.

Likās: viņš tūlīt pielēks kājās, skries tālāk, un visi, izslējuši durkļus sev priekšā, kopā ar viņu metīsies virsū ienaidniekam.

Bet viņš gulēja, rokas iepletis, gulēja un necēlās. Visi raudzījās uz viņu, uz sniegam pieplakušo leitnantu, kas bija nopļauts, sperot pirmos soļus, visi kaut ko gaidīja.

Atkal vilkās saspringuma pilna sekunde. Ķēde necēlās.

Un atkal kāds pielēca kājās, atkal ložmetēju sprakšķos pār lauku atskanēja tie paši vārdi, tas pats aicinājums.

Balss bija nedabiski spiedzoša, svešāda, bet pēc nekrieviskā akcenta, pēc kalsenā, nelielā auguma visi pazina sarkanarmieti Bukejevu.

Tomēr arī viņš, tikko pacēlies, sabruka. Lodes droši vien trāpīja krūtīs vai galvā, bet šķita, ka viņam, tāpat kā leitnantam Burnašovam, nocirta kājas, nogrieza it kā ar asu izkapti.

Mans augums savilkās kā atspere; pirksti sagrāba un žņaudza sniegu. Atkal vilkās sekunde. Ķēde necēlās.

Pret mums jau darbojās abi ložmetēji; vieglajā mijkrēslī skaidri varēja redzēt garo pulsējošo liesmu, kas izšāvās no stobriem. Šī liesma neskaidri apgaismoja ložmetējniekus, kuri, nometušies uz ceļiem, līdz pusei paslēpušies aiz vairoga, nosedza vāciešu pārkārtošanos, neļāva mums mesties durkļu cīņā, atturēja mūs ar klājuguni.

Mūsu biedri, četrdesmit vai piecdesmit sarkanarmieši, kas bija pratuši izvēlēties mirkli triecienam pa ienaidnieku no aizmugures, tuvojās vāciešiem, kuri no tās puses jau bija izveidojuši fronti, un arī tur atklāja uguni, bet mēs joprojām gulējām, piespiesti pie zemes, gulējām, nolemdami nāvei saujiņu savu drošsirdīgo brāļu.

Tāpat kā es, katrs no mums bija sasprindzis, katrs tiecās traukties uz priekšu, pielēkt kājās, un neviens nekustējās.

Kas tad bija noticis? Vai tiešām mēs tā gulēsim, tā arī paliksim par gļēvuļiem, savu brāļu nodevējiem? Vai tiešām neatradīsies neviens, kas trešo reizi mestos uz priekšu, aizraudams līdzi fotu?

Un pēkšņi es jutu, ka man, vecākajam komandierim, kombatam, pievērsti visu skatieni, pievērsta sevišķa vērība, it kā kaujas lauka centrālajam punktam, kaut gan es gulēju malā; man likās, visi gaidīja, ko darīs, kā rīkosies kombats. Un, skaidri saprazdams, ka es rīkojos neprātīgi, es metos uz priekšu, lai aizrautu citus.

Bet Tolstunovs tai pašā brīdī mani no visa spēka sagrāba aiz pleciem un iespieda sniegā. Viņš krieviski nolamājās.

—   Netrako, nav brīv, kombatl Es …

Viņa pievilcīgi parupjā seja vienā mirklī pārvērtās: sejas muskuļi saspringa, pārakmeņo jās. Viņš atspērās, lai ar asu kustību pieceltos, bet tagad es viņu sagrābu aiz rokas.

Nē, es negribu zaudēt arī Tolstunovu. Es attapos, es atkal kļuvu bataljona komandieris. Agrākā sajūta kļuva vēl spēcīgāka: likās, visi kā viens ar acu kaktiņu raugās uz mani. Kareivji, protams, bija pamanījuši; kombats gribēja celties un nepiecēlās, vecākais politvadītājs gribēja celties un nepiecēlās.; Nojauta, kas komandierim vienmēr piemīt kaujā, teica: mana nepiecelšanās ir apmulsinājusi karavīrus. Ja kombats grasījās celties un tomēr nepiecēlās, tātad nevar celties.

Komandierim vajag zināt, ka ikvienu viņa vārdu, kustību, sejas izteiksmi kaujā uztver visi, tas iedarbojas uz visiem; vajag zināt — kaujas vadība ir ne vien uguns un zaldātu pārvietošana, bet arī psihes vadība.

Es jau biju atguvies. Protams, kombata uzdevums nav vest rotu tuvcīņā. Atcerējos visu, kas mums bija mācīts, atcerējos Panfilova padomu: «Nedrīkst karot ar kājnieku krūtīm… Saudzē zaldātu. Saudzē ar darbību, uguni…»

Es jums stāstu ilgi, sīki, bet tur, kaujas laukā, tas vilkās tikai dažas sekundes. Šinīs sekundēs es, tāpat kā mēs visi, mācījos karot, mācījos arī no ienaidnieka.

Es kliedzu:

—   Biežu uguni pa ložmetējniekiem! Rokas ložmetēji, garām kārtām pa ložmetējniekiem! Piespiediet viņus pie zemes.

Kareivji saprata. Tagad mūsu lodes svilpoja pār šaujošo vāciešu galvām. Viens no mūsu rokas ložmetējiem atradās turpat netālu. Pēc tam kad es nokomandēju Burnašovam: «Ved!» — tas arī bija pieklusis. Tagad kareivis steidza ielikt ložmetējā jaunu aptveri. Uz turieni ātri aizlīda Tolstunovs. Kareivji drudžaini šāva. Lūk, ierunājās arī šis ložmetējs.

Ahā, vācļi ložmetējnieki nogula, paslēpās aiz vairodziņiem. Ahā, kaut ko mēs bijām sašāvuši. Viens ložmetējs aizrijās, pārstāja šauties laukā garā, smailā liesma. Vai varbūt tur maina lentu? Nē, ložu krusā tas nav tik vienkārši.. . Nu … Es tvēru mirkli, lai komandētu, bet nepaspēju. Pār ķēdi noskanēja Tolstunova niknais sauciens:

—   Komunāri!

Ne vien komunistiem — visiem bija domāts šis aicinājums. Mēs redzējām: Tolstunovs piecēlās kopā ar ložmetēju un skrēja, atspiedis spalu pret krūtīm, skrienot šaudams un kliegdams. Trešo reizi pār lauku noskanēja nikns, kvēls aicinājums:

— Par Dzimteni! Ur-r-r-ā!

Tolstunova balss nozuda citu balsu rēcienā. Kareivji pielēca kājās. Ar negantu kliedzienu, ar niknumā pārvērstām sejām viņi metās uz ienaidnieku, viņi paskrēja Tolstunovam garām.

Es paspēju ieraudzīt atvēzienā pacelto lielo, raksturīgas formas rokas ložmetēja spalu, — izšāvis patronas, Tolstunovs bija satvēris karsto stobru un pacēlis pār galvu smago laidi tikpat kā vāli.

Vācieši nepieņēma mūsu izaicinājumu tuvcīņai, neielaidās durkļu cīņā, viņu kaujas sakārtojums izjuka, viņi no mums bēga.

Vajādami ienaidnieku, nogalinādami tos, ko izdevās panākt, mēs — mūsu otrā rota un leitnanta Islamkulova vads, kurš ar triecienu no aizmugures bija uzsācis šo lielisko pretuzbrukumu, — no dažādām pusēm iebrukām Novļanskā.

MĒS ESAM ŠEIT!

1

Tūlīt aiz kareivjiem arī es iegāju ciematā. Visapkārt šāvieni, steiga. Sarkanarmieši attīrīja ciematu no vāciešiem, kas nebija paspējuši aizbēgt.

Ko vien kājas nes, nelikdamies par mani ne zinis, ar pusautomātu rokā garām aizskrēja kalsenais Abils Džilbajevs. Šineļa stūri bija uzsprausti aiz jostas, cepure atraisīta, tās ausis kulstījās kā kucēnam, kad tas izbiedēts skrien pār lauku.

Aizelsies Džilbajevs pieskrēja pie biedra, arī kazaha, un rādīja kaut kur ar pirkstu.

—   Tur vācietis … Šauj, nelabais … Iesim .. .

Viņi pārmija pāris vārdu un aizskrēja kopā. Abils nesās taisni uz priekšu, iededzies, enerģisks, turēdams pusautomātu šaušanas gatavībā. Bet biedrs nošķīrās — acīm redzot, lai uzbruktu no sāniem.

Un pēkšņi — pilnā sparā skriedams — stop! Abils pagriezās uz biedra pusi, iesaucās:

—   Ei, Monarbek, kā tas ir pa vāciski? Hult, vai?

Es iesmējos. Pirms dažām dienām bataljonā bija pavēlēts visiem iemācīties kādu desmitu vācu vārdu: stāt, padodies, seko man utt. Bet neiznāca laika pārbaudīt.

Biedrs arī apstājās. Viņi sakliedzās kazahu valodā:

—   Kā tu teici?

—    Hult, vai?

—   Pareizi.

Un draugi aizskrēja. Es uzsaucu nopakaļ izlabodams:

—   Nepareizi, Džilbajev! Halt!

Abils atskatījās, ieraudzījis kombatu, laidās skriešus, ka cepures ausis vien noplīvoja. Un es atkal iesmējos.

Gāju un smējos, pats brīnīdamies par nevaldāmajiem smiekliem. Tā izlādējās kaujā saspīlētie nervi.

—   Baurdžan! Ko tu smejies?

Kas tad tas? Mani jau sen neviens nebija saucis vārdā. Smaidīdams tuvojās leitnants Muhametkuls Islamkulovs. Es steidzos viņam pretim. Viņš pielika roku pie cepures.

—          Biedri vecāko leitnanti Atbilstoši stāvoklim manis komandētais vads ir jūsu rīcībā. Zaudējumi: viens kritušais, četri ievainotie. Vada komandieris leitnants Islamkulovs.

Es satvēru abām rokām viņa roku un klusēdams to paspiedu. Mēs viens otru pazinām sen, jau no Alma-Atas. Tur Muhametkuls Islamkulovs bija žurnālists, laikraksta «Socialistik Kazahstan» līdzstrādnieks. Tagad es ar mīlestību, ar sirsnību, kādu nebiju izjutis pirms kara, raudzījos viņa skaistajā sejā, kas bija gaišas bronzas krāsā; priecājos par viņu — garu, slaidu, smaidošu.

Te, izšķirošajā pārbaudījuma brīdī, viņš izrādījās īsts karavīrs: drosmīgs un viltīgs. Tas nav tik vienkārši — zagties pretiniekam pakaļ, nogaidot momentu, un, kad šis brīdis ir pienācis, klusējot mesties tam virsū no aizmugures.

Es viņam teicu:

—          Sakārto savu vadu. Tad ierodies pie manis štābā. Tur aprunāsimies.

Kauja noklusa. Brizdami — līdz jostas vietai, līdz krūtīm — pa ledaino ūdeni, dzīvi palikušie vācieši aizbēga pāri upei. Citi, kas bija no upes tālāk, laidās uz Krasnaju Goru. Tanī virzienā mūsu kareivji dzinās viņiem pakaļ; krēslā uzliesmoja šāvieni: tur pretojās panāktie vieninieki.

Un pēkšņi aiz upes, no tās vietas, uz kurieni aizgāja vairāk vai mazāk kompakta vāciešu grupa, uzlidoja signālraķetes. Tās neapgaismoja krastus, tikai tumšais ūdens neskaidri atspoguļoja lidojošās krāsainās ugunis.

Divas zaļas, oranža, balta, tad atkal divas zaļas. Krēsla, pārtraukums, un atkal sešas raķetes tādā pašā kombinācijā.

Bez šaubām, vācieši kaut ko ziņoja. Bet ko īsti? Vai tas bija ziņojums par notikušo? Vai arī papildspēku pieprasījums, jauna trieciena zīme?

Dažādās vietās uzliesmoja atbildes signāli.

Es pārlaidu skatienu apvārsnim, pār kuru šaudījās ugunīgas čūskas. Oho! Velns parāvis, cik tālu pretinieks bija iedzinies! Mēs atradāmies zvēra rīklē.

Aiz upes, pretī mūsu ierakumiem, atsaucās Cvetki, Zitaha un citas sādžas. Divu kilometru garā joslā kareivji pārkārtojoties bija atstājuši šos ierakumus — tur bija atklāta fronte. Bet šinī krastā, augšup gar Ruzu, raķetes raidīja Krasnaja Gora. Mazliet iesānis, dziļāk aizmugurē uguņošana notika virs Novošurinas, kur dienā atradās pulka štābs; pēc tam, arvien ciešāk mūs apņemot, virs Jemeļjanovas, virs Lazarevas… Tad — tumša starpjosla, rāmas vakara debesis: pa to nezibeņoja ugunis. Bet starpjosla bija neparasti šaura. Pagriezis muguru pret Krasnaja Goru, es raudzījos izbrīnījies. Likās, raķetes uzliesmoja arī pār Sipunovu. Kas tad tas? Tur taču bija kapteiņa Šilova bataljons, tur viņa aizmugure.

Sairdamas dzirkstīs, izplēnēdamas, ugunis nodzisa. Uzreiz kļuva tumšs.

Nē, tā nebija Sipunova. Pēc ilguma, pēc dziļumā virzītā pārrāvuma rakstura spriežot, pretinieks nevarēja tur nokļūt. Vācieši droši vien arī tur taisa kādus trikus. Mūs baida kāds raķetnieks, kas laikus iesūtīts aizmugurē. Bet jātiek, tūlīt man jātiek uz štābu, no turienes jāsazinās ar kapteini Šilovu: jānoskaidro, kas tās viņam aizmugurē par dīvainām raķetēm; jāsagatavo izlūku reids. Rīkojies, rīkojies, komandē bez manis, Rahimov! Noskaidro, ātrāk noskaidro, kas tie par trikiem Sipunovas tuvumā?

Mums jau tā klājas grūti. Gandrīz visus ceļus, kas krustojas Novļanskā, šķērsojis pretinieks. Ja tas vedīs ar kravas mašīnām vai tāpat skriešus trieks uz šejieni no dažādām pusēm kājniekus, tad pēkšņi viss pagriezīsies otrādi. Mums dos triecienu no

aizmugures, un nekas neglābs manus kareivjus, kas, uzbrukuma aizrauti, pašlaik izklīduši pa lauku.

Uzmeklējis Zajevu, pavēlēju viņam izvest rotu no ciemata un ierakties, šķērsojot lauku pa līniju, no kuras mēs cēlāmies triecienam. Tad devos uz štābu.

Mežmalā, kur drusku dziļāk bija novietots bataljona štābs, aiz kokiem paslēpti, stāvēja mani astoņi lielgabali.

Tiem tika pavēlēts pārvietoties uz šejieni. Tumšie stobri pavērsti uz ceļu, kas veda no Novošurinas. Es izsaucu komandieri.

—   Vai nostiprinājies pie ceļa?

—   Jā, kombat.

—   Ielaid vāciešus Novļanskā, ja tie parādīsies.

—   Ielaist?

—   Jā. Tu redzi ciemu?

Mūsu priekšā kādu septiņsimt metru attālumā bija redzama ciemata platā iela, māju melno siluetu ieskauta. Kareivji gāja prom no turienes un sakliedzās, meklēdami savas nodaļas, vadus.

—   Redzu.

—          Notēmē uz ielu. Lai pretinieks ieiet. Tad gāzīsim virsū tiešā tēmējumā — ar karteču.

—   Klausos, biedri kombat.

Atkal virs apvāršņa uzliesmoja raķetes. Pirmās — virs Novošurinas, atbildētājas — visapkārt. Un atkal krāsainās pātagas šaustīja debesis tālu aiz mfeža, tanī pusē, kur atrodas Sipunova.

Ko tas nozīmē? Drīzāk jāsteidzas uz štābu!

3

Es iegāju štāba blindāžā. Visi piecēlās. Starp citiem pamanīju arī Islamkulovu.

Bet tālāk kaktā, prom no lampas, kāds palika sēžam, raudzīdamies grīdā, it kā nekā apkārt neredzētu. Viņam galvā bija nevis ausene, kā visiem, bet aizsargkrāsas cepure ar kājnieku karaspēka sarkano apmali.

—   Kapteinis Šilovs? Jūs?

, Atspiedies uz galda malas, viņš piecēlās. Pielika roku pie cepures.

Atceros pirmo iespaidu: cik ļoti viņš cieš, kā cenšas to neizrādīt. Kas ar viņu noticis? Ievainots? Kālab viņš atrodas šeit?

—   Kas ar jums noticis, kaptein?

Viņš neatbildēja. Es atkārtoju:

—   Kas ar jums noticis? Kur bataljons?

—   Bataljons … — Lūpu kaktiņš vairākas reizes noraustījās. Šilovs kaut ko norija. Pēc tam pateica: — Bataljons sakauts.

Viņš palūkojās uz mani, gaidīdams jautājumus. Es lūkojos viņam acīs . . . Smagi balstīdamies uz galda, viņš nenovērsa skatienu.

Ko tad vēl lai jautā? «Bataljons sakauts…» Bet tu? Bet tu, bataljona komandieris, — bēgi? Nē, tagad par to nebija jārunā, tagad nebija laika tādiem jautājumiem.

«Bataljons sakauts . . .» Šilovs manā blindāžā, manā štābā … Tātad? . . . Tātad fronte pārrauta arī pa kreisi…

Šilovs apsēdās, atkal nekustīgi raudzīdamies grīdā.

—   Atļausiet ziņot? — Rahimovs ierunājās.

Es teicu:

—   Ziņojiet.

4

Rahimovs izklāja karti. Ziņodams viņš norādīja topogrāfiskos punktus. Es mehāniski sekoju viņa zīmulim, kas bija rūpīgi noasināts kā vienmēr. Mierīgā balsī viņš nosauca nelaimes stundu un minūti.

Bet es ne visai labi sapratu, klausījos neuzmanīgi. It kā iztālēm dzirdēju: «Bez artilērijas sagatavojuma, pēkšņi, pretinieks uzbruka kapteiņa Šilova bataljonam. Pēc tam izlauzušies pie Sipunovas …»

Kas pēc tam notika, to es zināju. Atmiņā uzpeldēja nule pārdzīvotais. Kareivji iznākuši no ierakumiem . . . Daži stāv pie savu bedru ieejām, citi sagājuši bariņos pa divi, pa trīs … Visi raugās atpakaļ, kur tarkšķ automāti, no kurienes lido sarkani baigi spīguņi. Ļaudis apmulsuši. Kur patverties? Vācieši priekšā un aizmugurē …. Vēl mirklis un . .. Un bataljona vairs nav …

Rahimovs turpināja. Vāciešu kolonas, izlauzušās pievakarē abās pusēs mūsu bataljona rajonam, acīm redzot, dziļāk aizmugurē vēl nav savienojušās. Mūsu jātnieku izlūki, kas. tika izsūtīti uz aizmuguri, vairākas reizes apšaudīti. Bet dažās sādžās jātniekus neviens nebija traucējis: vācieši ir aizgājuši tām garām — kaut kur sānis. Caur šiem punktiem, pa lauku celiņiem, var izlavīties ārā. Rahimovs parādīja to uz kartes.

Iepriekšējā aizsardzības līnija, noslēgtu posmu līnija, kas sargāja Maskavu, bija nodzēsta. Ar gumiju dzēšot, papīrs kļuvis nespodrs, uz kartes palikušas tik tikko manāmas pēdas.

Bataljona fronte, kas no jauna uzzīmēta uz kartes, ir saliekta pakavveidā. Abi gali apcirsti, abi balstījās tukšumā. Nē, nevis tukšumā. Kaimiņi bija. Pa labi kaimiņos bija vācieši. Kaimiņos pa kreisi — vācieši; Maskavas pusē pret nenosegto aizmuguri, kur Rahimovs bija izvirzījis divus ložmetējus un izsūtījis posteņus, — aiz muguras arī bija vācieši.

Rahimovs domāja, ka, tumsai iestājoties, vācieši ir beiguši savu kaujas dienu. Mēs pazinām viņu manieri: nakti gulēt, dienu karot. Līdz rītausmai viņi diezin vai uzsāks jaunu pārvietošanos. Šaurais gaitenītis, kas mūs saistīja ar savējiem, acīm redzot, līdz rītam paliks atvērts.

Rahimovs ziņoja mierīgi, lietišķi, bez liekiem vārdiem. Precīzi izteicieni — tas man viņa valodā ļoti patika. Viņš bija precīzs pat tad, ja ko nezināja, — tad viņš tā arī pateica: nezinu. Viņš nezināja, cik lieli ir pretinieka spēki, kurš divās vietās izlauzies; nezināja, kur atrodas pulka štābs — vai tas nav sagūstīts, vai nav iznīcināts; nezināja, uz kurieni atiet mūsu daļas, bet bija noskaidrojis, ka tur ir palikusi spraudziņa, pa kuru var iziet pie savējiem.

Iepriekšējus rīkojumus viņš bija nodevis bez manis. Munīcija, pārtika, inženierierīces, medpunkts — viss atradās uz riteņiem, zirgi iejūgti.

Kritiskā brīdī viņš rīkojās ātri un saprātīgi: ziņojuma laikā izturējās pavisam mierīgi, balsī nemanīja nervozas pieskaņas.

Bet es klusēju.

5

Vajadzēja pateikt «jā», un bataljons, sagatavots pārvietošanai, būtu devies ceļā, izslīdētu no ienaidnieka rīkles. Bet es klusēju.

Saprotiet rņani. Pirms divām stundām pulka komandieris majors Jurasovs runāja ar mani pa tālruni. Es atcerējos šo sarunu vārdu pa vārdam, atcerējos visas steigā pateiktās, saraustītās frāzes: «Momiš-Uli — vai tu? Atlikt! Par vēlu! Pretinieks ir izlauzies. Viena kolona nāk uz pulka štābu. Es atkāpjos. Cita grupa, nav zināms, cik liela, virzās tev flangā. Saliec flangu! Turies! Pēc tam…» Un, it kā asas knaibles būtu nošņāpušas balsi, sakari pārtrūka.

«Pēc tam …» Ko pēc tam? Atkāpies?

Kauns atzīties, bet bija mirklis, kad es padevos zemiskam pašapmānam. Es it kā mēģināju pats sevi pierunāt, sev iegalvodams: «Tu taču dzirdēji, dzirdēji arī nākamo vārdu: ne gluži pilnīgi, bet pirmo balsienu, pirmos burtus: «Pēc tam at. . .»

Blēņas! Nemelo, neizliecies savas sirdsapziņas priekšā! Dzirdēji vai nedzirdēji? Vai vecākais priekšnieks tev pavēlēja atiet, vai arī tev nav tādas pavēles?

Rahimovs gaidīja. Vajadzēja sacīt «jā», un bataljons, kas bija sagatavojies pārvietoties, būtu devies ceļā, izslīdētu no ienaidnieka rīkles. Bet es klusēju. Man nebija pavēles.

Vai majors Jurasovs varēja teikt: «Atkāpies?» Jā. Jo viņš taču paziņoja: «Es atkāpjos.» Bet varēja arī neteikt. Pirms divām stundām stāvoklis bija citāds. Pa kreisi no mums fronte vēl nebija sagrauta, tur nerēgojās pārrāvums.

Bet tagad? Kur tagad atrodas pulka komandieris? «Es atkāpjos.» Uz kurieni? Sakari pārtrūka, iekams viņš paspēja pateikt, uz kurieni, uz kuru pusi, pa kuru ceļu vai vispār bez ceļa, atkāpās gandrīz nemaz neaizsargātais štābs. Pulka komandierim nebija rezervju; tur, pie štāba, bija viens ložmetējs; tur, kopā ar štāba komandieriem, bija tikai trīsdesmit četrdesmit cilvēku. Vai viņi ir dzīvi? Varbūt kaut kur aplenkti atšaudās? Vai arī cits aiz cita zosu gājienā uzmanīgi iet kaut kur pa mežu? Vai varbūt viņi ir atkāpušies pa labi pie bataljoniem, kas palika Krasnaja Gorās otrā pusē?

Vai pulka komandieris to zina, ka mūsu bataljons atrodas cilpā? Ja varētu, viņš droši vien divdesmit reižu būtu nokomandējis: «Izmanto tumsu, atkāpies un no rīta jaunās pozīcijās stājies pretiniekam ceļā, it kā no zemes izlīdis!»

Taču sakaru nav, mēs esam nogriezti.

Rahimovs gaida. Aiz blindāžas sienām, pakavveidā nogūlis, gaida bataljons.

Bet es klusēju. Man nav pavēles.

6

Telefonists teica:

—    Biedri kombat, jūs . ..

—    Kas?

—   Leitnants Zajevs.

Es paņēmu klausuli. Negribējās ne ar vienu runāt: fiziski un garīgi izjutu dīvainu apātiju.

Zajevs ziņoja, ka Novļanskā, no kuras mēs izgājām, atkal

ienācis pretinieks. Pēc novērotāju ziņām, ieradušies četrpadsmit kravas automobiļu ar kājniekiem.

—   No kurienes? Pa kuru ceļu?

—   No Novošurinas.

Acīm redzot, Novošurinā pretiniekam bija koncentrēšanās vieta. No turienes viņš pavērsa pret mums motorizētos kājniekus.

Kāds ienāca. Citos apstākļos es būtu tūlīt atskatījies … Bet tagad negribējās pagriezt galvu, lai kādu redzētu, lai kaut ko uzklausītu, kaut ko atbildētu. Turēdams klausuli, es noburkšķēju:

—    Griezieties pie Rahimova …

Zajevs ziņoja sīki.

—           Biedri kombat, viņi izklīda pa ciematu. Mājās iededza uguni. Logus nemaskē. Vairākas kravas mašīnas piebrauca pie upes. Rādās, ka ar pontoniem.

Vai tiešām jau šodien mūsu uzspridzinātā tilta vietā vāciešiem būs jauns? Tātad vāciešu kara mašīna naktī nav apturēta, bet griežas.

—   Vai mūs neredz? — es jautāju.

—           Nē … Bet mūsu pusē izlika apsardzi. Droši vien kaut kur ir uzstādījuši arī ložmetējus. Es domāju, biedri kombat, līdz rītam viņi mums liks mieru.

Kā vienmēr, Zajevs runāja it kā aizelsies. Viņš apklusa, bet klausulē bija dzirdams, kā viņš elpo. Arī Zajevs no manis kaut ko gaidīja, gribēja dzirdēt, ko es teikšu.

Bet ko es varēju teikt, kas man būtu viņam jāsaka?

7

Es teicu:

—    Labi.

Un noliku klausuli.

Kaktā sēdēja Šilovs — nekustēdamies, nemainīdams stāvokli. Pie lampas/domās iegrimis, stāvēja nopietnais Islamkulovs.

—   Kur Rahimovs? — es jautāju.

—    Izgāja pie izlūkiem. Atvests ziņojums . . .

—   Nu kas tad tur atkal ir?

—   Nezinu . . . liekas, nekas ārkārtējs.

Ar ilgu, drūmu skatienu es paskatījos Islamkulovā. Gribējās jautāt: «Vai tu, draugs, mani saproti?» Melnās acis — vērīgas, saprotošas — atbildēja: «Saprotu.»

Islamkulovs noteica:

—   Es domāju, ka izkulsimies laimīgi, Baurdžan.. . — Un pasmaidīja.

Nē, viņš nesaprata.

Es atbildēju rupji:

—   Pacentieties paturēt savas domas pie sevis. Es neesmu sasaucis, biedri leitnant, un nedomāju sasaukt kara padomi.

Viņš izstiepās pamatstājā.

—    Piedodiet, biedri vecāko leitnant. . .

Taču es pats biju vainīgs, nevis viņš. Es padevos vājumam, ar skatienu izpaudu savu apmulsumu, ar skatienu lūdzu: «Palīdzi!» Tu esi sarūgtināts, Islamkulov, bet es taču uzkliedzu pats sev.

—   Sēdies, — samierinoši noteicu.

8

Ir tāda sena kazahu paruna: «Gods stiprāks par nāvi.» Pirms trim mēnešiem -Talgaras staņicā, netālu no Alma-Atas, karstā jūlijā dienā es pirmo reizi uzrunāju bataljonu, dažus simtus cilvēkus, kuri vēl bija ģērbti civiltērpos, tos, kuri tagad ar šautenēm guļ sniegā uz sasalušas zemes Maskavas pievārtē. Es toreiz atgādināju viņiem šo parunu, šo karavīra bausli.

Bet turpat Alma-Atā reiz naktī ar mani runāja Panfilovs, Lielajā mūra mājā, divīzijas štābā, visi gulēja, izņemot dežurantus. Bet negulēja arī Panfilovs. Šinī vēlajā stundā, noguris, bez ģenerāļa svārka, baltā kreklā, ar dvieli uz rokas, viņš ielūkojās dežūrtelpā. Dežurēju es. «Sēdieties, biedri Momiš-Uli, sēdieties …» Arī viņš apsēdās. Sākās neaizmirstamā saruna. Pēc vairākiem jautājumiem Panfilovs domīgi piebilda: «Jā, biedri Momiš-Uli, jums nebūs viegli komandēt bataljonu.» Tas aizvainoja. Es izgrūdu: «Bet, biedri ģenerāli, nolikt galvu es pratīšu pa godam.» — «Kopā ar bataljonu?» — «Kopā ar bataljonu.» Viņš iesmējās. «Paldies par tādu komandieri. . . Cik jūs viegli to pasakāt: «Nolikšu'galvu kopā ar bataljonu!» Biedri MomišUli, bataljonā ir septiņsimt cilvēku. Protiet izcīnīt desmit kaujas, trīsdesmit kaujas un saglabāt bataljonu. Lūk, par to gan karavīrs jums būs pateicīgs!»

Un beidzamie, pirms dažām dienām dzirdētie, šķiroties sacītie vārdi, kuri skanēja kā novēlējums, arī bija par to pašu: «Sau-

dzejiet zaldātu. Cita karaspēka, citu zaldātu mums šeit, Maskavas pievārtē, nav. Ja zaudēsim šos, tad nebūs ar ko turēt vācieti.»

Ko gan tik daudz mocīties? Rahimovs ir visu sagatavojis; mantas ir uz riteņiem; vajag tikai pateikt: «Lai notiek!» — un bataljons dosies ceļā, bataljons tiks saglabāts.

Man nav pavēles, nav radiosakara. Bet tādā brīdī, kad fronte ir saraustīta, uzlauzta, kad vācieši ar divām kolonām, kas iespiežas dziļi aizmugurē, iet uz Volokolamsku, šķērsojot ceļus, pārgriežot vadus, izjaucot vadību, vai es varu, vai man ir tiesības gaidīt, ka ieradīsies sakaru virsnieks un nodos pavēli?

Bet ja nu viņš nav atradis ceļu, ja visur ir uzdūries vāciešiem? Ja ir kritis? Ja, iedams bez ceļa, ir apmaldījies?

Man neatvairāmi likās: cauri naktij nonāk līdz manīm, klauvē man smadzenēs Panfilova aicinājums. Nevarēju atbrīvoties no sajūtas, ka dzirdu — vai pareizāk sakot, uztveru, ieklausos, — kā viņš iztālēm sauc mani, kā atkārtoti aicina: «Nāc ārā! Izved bataljonu! Jūs esat vajadzīgi, lai nosegtu, ātrāk nosegtu Maskavu! Ved ātrāk ārā bataljonu!»

Es iztēlojos domās, kā viņš priecīgi mūs sagaida, spiež man roku, jautā: «Vai bataljons vesels?» — «Jā, biedri ģenerāli!» — «Lielgabali, ložmetēji?» — «Ir arī lielgabali, ložmetēji, biedri ģenerāli…»

Nē, pie velna tādus rēgus! Es centos apspiest, atgaiņāt no sevis šo balsi, šo aicinājumu. Pie velna! Tā ir mistika, pašiedvesme. Komandierim nav tiesības padoties noslēpumainiem čukstiem. Viņam ir dots saprāts.

«Vajag karot ar prātu,» Panfilovs sacīja.

9

Uzausa atmiņā katrs vārds, ko, pēdējo reizi tiekoties, mums sacīja Panfilovs.

«… Mēs ar savu diedziņu nenoturēsim pretinieku.»

«… Esat gatavi ātri visu savākt, ātri pārvietoties.»

«… Darboties tā, lai visur, kur arī tas izlauztos, tam priekšā pie ceļiem atrastos mūsu karaspēks.»

Uzausa atmiņā Panfilova atsperīgā spirāle.

Satiekoties pie kapteiņa Silova, Panfilovs taču iepazīstināja mani ar savām domām. Viņš gribēja, lai es, bataljona komandreris, saprastu viņa, divīzijas komandiera, operatīvo plānu; gribēja, lai, mainoties kaujas situācijai, kaujas radīto satricinājumu un belzienu laikā, es darbotos ar prātu, saprastu, uzminētu — te ir vietā šis vārds, — ko gaida no manis tas, kas vada kauju.

Tas nav mistisks aicinājums, ne arī kāda^velna būšana vai pašiedvesme.

Ko tad es vēl kavējos? Pietiek mocīties. Vajag nokratīt sasodīto atslābumu. Manu rīkojumu gaida. Jāizlemj. Jākomandē.

10

Atgriezās Rahimovs.

—   Kas tur ir?

—   Mazas nepatikšanas. Pretinieks ieņēmis Dolgorukovku.

-— Dolgorukovku?

—          Jā … Uz ceļa, kas bija brīvs. Kā ziņo, tur iegājusi neliela grupa — kādi četrdesmit cilvēki, vads.

Rahimovs parādīja Dolgorukovku uz kartes. Šaurajā, līkumainajā sānceļā, kas viegli atzīmēts ar sarkanu saraustītu līniju, vienu izliekumu viņš bija apvilcis ar tumši zilu svītru. Rīkle bija aizžņaugta.

Tā … Pretinieks izmanto laiku. Turpina virzīties uz priekšu. Vācu kara mašīna vēl nav norimusi nakts miegam, tā griežas.

—          Es aprunājos ar izlūkiem, — Rahimovs turpināja. — Atļaujiet ziņot manus apsvērumus …

—   Ziņojiet.

Rahimovs teica, ka, pēc viņa domām, apvidus raksturs, ļauj rīkoties divējādi. Pusotra kilometra šaipus Dolgorukovkas var nogriezties pa lauku un pāri klajumam starp diviem meža puduriem, kur nav ne gravu, ne celmu, kur lielgabali un vezumi viegli tiks kājniekiem līdzi, iet sādžai apkārt. Pēc tam, veikušiem šo līkumu, atkal iziet uz ceļa. Protams, var arī iznīcināt ienaidnieka grupu Dolgorukovkā, bet, nesaceļot troksni, tas diezin vai izdosies. Pretinieks var sarosīties …

—          Kas izlūkoja šo apvidu? — es jautāju, — Lai viņš tūlīt būtu šeit.

Pavēris durvis, Rahimovs kādu pasauca. Blindāžā iesteidzās leitnants Brudnijs.

Leitnants Brudnijs! Tas pats, kuram es pirms dažām dienām uzkliedzu: «Gļēvulis! Tu atdevi Maskavu!» — tas pats, kurš, no bataljona padzīts, gāja atpakaļ uz ienaidnieka pusi un, naktī nodūris divus vāciešus, no rīta atnesa to ieročus un dokumentus, atnesa un nolika man priekšā, tikpat kā savu zaudēto godu. Kā jūs varbūt atceraties, es viņu nozīmēju par izlūku komandieri.

— Biedri kombat, pēc jūsu izsaukuma stājos jūsu rīcībā.

Sprigacains, brašs, pietvīcis viņš gaidīja jautājumus.

Bet es skatījos uz viņu pārsteigts. Viņam, viņam es vēl nesen biju uzkliedzis: «Gļēvulis! Tu atdevi Maskavu!» Redzi nu, redzi, kā tas notiek, kad atiet bez pavēles. Pašlaik ir iztēle, ir hipnotizējošais aicinājums, ir domas par karavīriem, ir loģiskie apsvērumi — viss noved pie viena secinājuma, viss pavēl: atkāpies!

Lūk, kā tas ir! Tātad arī mani apsvērumi velk turpat, tātad arī tie šeit kalpo bailēm.

Pavēles par atkāpšanos nav, tātad pie velna visus apsvērumus! Nē, man nav taisnība! Vai tad Panfilovs mums vēl un vēlreiz neatkārtoja, ka komandierim vienmēr visos apstākļos vajag domāt, apsvērt?

Es atkal mēģināju iedomāties divīzijas stāvokli pēc vāciešu pārrāvuma; iedomāties Panfilova rīcību, viņa aizsardzības plānu. Nav svarīga līnija, ceļš ir svarīgs,» — viņš man nesen ieskaidroja. Ceļš, kurš iet caur Novļansku, ir uzticēts mums, manam bataljonam. Panfilovs pazīst mūs, pazīst mani. Varbūt tieši šinī brīdī viņš apsver: Momiš-Uli bataljons ceļu neatdos, bez pavēles neatkāpsies. Varbūt tas šobrīd ietilpst viņa aprēķinos, kad viņš, manevrēdams ar maziem spēkiem, izliek slēpņus, pārvieto daļas, lai noslēgtu fronti dziļumā.

Nu, bet ja nu tā nav? Ja Panfilovam trūkst karaspēka, ar ko noslēgt pārr&vumu? Ja viņam ārkārtīgi nepieciešams, uz vietas nepieciešams mūsu bataljons? Ja pavēle par atiešanu ir izsūtīta, bet sakaru virsnieks nav varējis līdz mums nokļūt? Nezinu. Negribu par to domāt. Pavēles nav — un punkts.

Es ne ar vaibstu neizpaudu savas šaubas, kas mani plosīja pirms minūtes. Par bataljona komandiera šaubām zina tikai viņš viens pats. Bataljonā viņš ir vienīgais pavēlnieks. Viņš izlemj un diktē savu gribu. Es izl'ēmu.

—          Nu, Brudnij, — es teicu, — vai esi gatavs doties ceļā? Ejas esi izlūkojis?

Viņš braši atbildēja:

—          Neesmu, biedri kombat, pirmo reizi ar pīpi uz jumta .. . Pavadīšu un izvedīšu… Dolgorukovkai tiksim garām kā likts.

Strauji piecēlās kapteinis Šilovs. Viņš jau labu laiku sēdēja, galvu pacēlis, klausīdamies.

—          Biedri vecāko leitnant… ar mani kopā te ir vairāki mani kareivji, viņi jūs lūdz izmantot viņus grupā, kura ies pa priekšu,, kad bataljons lauzīsies cauri.

Viņš atkal runāja skopiem vārdiem un pabeidzis cieši saknieba lūpas, it kā apturēdams vārdus, kas grasās vēl izlauzties. Ne ar vienu vārdu Šilovs nemēģināja sevi attaisnot.

Mana atbilde bija īsa:

—   Es nekur nelauzīšos. Man nav pavēles.

Visi klusēja, kā pienākas klusēt, kad komandieris paziņo savu lēmumu.

Ar vienu frāzi es pārsvītroju Rahimova rīkojumus, kas bija izdarīti bez manis, bet viņa kalsenā, nosvērtā seja pauda vienīgi uzmanību, neko citu. Viņš stāvēja, nedaudz noliecis galvu, kā vienmēr gatavs uzklausīt, apsvērt, izpildīt.

Es turpināju:

—   Cīnīšos aplenkumā .. .

Sarkanās Armijas reglaments, kā es jums jau teicu, liek komandierim sacīt par savu daļu «es».* Komandiera «es» ir viņa karavīri. Viņi, viņi cīnīsies aplenkumā.

—          Jums, leitnant Brudnij, šonakt nāksies ceļot cauri vāciešiem. Ejiet abi ar Kurbatovu.

Uz kartes es parādīju kādas desmit, divpadsmit apdzīvotas vietas, kur varēja būt apmeties pulka štābs.

—          Ja šinī sādžā ir vācieši, — es teicu Brudnijam, — ejiet līdz nākošajai. Ja arī tur ir pretinieks, ejiet tālāk. Uzdevums: dzīvam nonākt galā. Uzmeklējiet pulka štābu, ziņojiet par stāvokli, atgriezieties šurp ar pavēli.

—   Klausos, biedri kombat.

Viņš devās ceļā.

Kapteinis Šilovs teica:

—Tur ir mani lielgabali.

Viņš to izrunāja piespiezdamies.

—   Kur? Uzspridzināti?

—    Ne . .. Pamesti meža …

Viņš atzīmēja ar zīmuli uz kartes.

—    Cik?

—    Seši lielgabali… Četrsimt lādiņu.

—           Klausieties, kaptein, — es teicu, — bet vai mēs nevarētu pamēģināt tos no turienes izvilkt? Ņemiet manus zirgus, ņemiet karavīrus. Vai iesiet?

Šilovs drūmi pasmaidīja ar vienu mutes kaktiņu.

—   Nē, es tagad neesmu gājējs.

Pagriezies, viņš pacēla šineļa malu. Es ieraudzīju pārgrieztu bikšu staru, pārgrieztu zābaka stulmu. Pietūkusī kāja bija pārsieta. Caur marli spiedās asinis. Ar asinīm bija piesūkusies arī bikšu vadmala.

—   Vai medpunktā bijāt? — es jautāju. — Kauls nav dragāts?

—         Velns viņu zina … Kareivji pārsēja. Lielgabalus pameta, — Šilovs beidzot pirmo reizi izgrūda niknu lamuvārdu, — bet mani iznesa…

Ceļgalā nesaliekdams pāršauto kāju, viņš smagi apsēdās uz ķeblīša.

—    Sinčenkof — es uzsaucu. — Nestuves. Ātri!

Šilovs ilgi klusēja, tad noteica:

—           Es, lūk, sēžu, domāju par bataljonu un nevaru izlemt: vai bataljons sakauts likumsakarīgi? Jā, kareivji bija slikti apmācīti …

Viņš atkal nolamājās un, palūkojies uz mani, ar negaidītu sparu turpināja:

—          Domājat, ka visi izklīda kā auni? Nē, divas rotas kāvās vīrišķīgi … Un nepameta arī savu komandieri, taču .. .

Nepateicis līdz galam, viņš atkal saknieba lūpas.

Blindāžā parādījās vīri ar nestuvēm. Šilovu iznesa ārā.

13

*

Islamkulovam es pavēlēju, apejot Dolgorukovkas sādžu, izvest savu vadu.

Šī apakšvienība nepiederēja bataljonam, un es neturēju par iespējamu atstāt pie sevis četrdesmit piecdesmit kareivjus, zinādams, ka Panfilovs pūlas cik spēdams, lai ar nelieliem spēkiem noslēgtu ceļu ienaidniekam, kas izlauzies, — ka Panfilovam šobrīd ir dārga katra nodaļa, katrs vads.

Islamkulovs pietvīcis mēģināja ko iebilst. Viņā pamodās cildena vēlēšanās dalīties mūsu liktenī. Bet es neļāvu izteikt iebildumus.

Rahimovs jautāja:

—          Vai ievilksimies dziļāk mežā? Aizsardzības līnija būs pa mežmalu?

—   Jā.

Vairāk nekā nejautadams, Rahimovs paņēma papīru un, ātri uzmetis meža koņtūras, sāka atzīmēt rotu iecirkņus riņķa aizsardzībai.

Izgāju ārā kopā ar Islamkulovu.

Bija tumšs un kluss. Nekur nedārdēja lielgabali; ne tuvumā, ne tālumā nebija dzirdams kaujas troksnis. Virs tumšajiem zariem mirdzēja zvaigznes.

—   Ej, — es teicu, — tur tu esi vairāk vajadzīgs.

Viņš nedroši ierunājās:

—   Baurdžan …

Šinī atvadīšanās brīdī es klusēdams atļāvu sevi tā uzrunāt. Viņš atkārtoja drošāk:

—          Baurdžan, ja tas tiešām ir tā, ja tur viens vads ir vairāk vajadzīgs, tad bataljons … Apdomā pats …

—          Nevaru, Islamkulov, man nav tiesību, un es neapdomāšos. Ej!

Mēs neskūpstījāmies. Tas mūsu tautai nav pieņemts.

14

Dažās minūtēs Rahimovs bija galvenajos vilcienos uzmetis shēmu: mūsu meža puduris vai, kā mēs saucām — sala; tuvējās apdzīvotās vietas, tuvējie meži, ceļi. Salas kontūra dalījās rotu iecirkņos. Centrā bija atzīmēta mežsarga māja, kur novietojās medpunkts. Mēs zinājām, ka māja ir pietiekami plaša, un ar manu piekrišanu Rahimovs uzzīmēja tur karodziņu — mēs pārvietojām uz turieni centrā bataljona komandpunktu.

Shēma tika uzzīmēta tūlīt tīrā veidā, uzreiz ar kopējamo papīru četros eksemplāros, lai izsniegtu rotu komandieriem. Dodams parakstīšanai, Rahimovs sacīja:

—   Naktī klusām ieraksimies. Un arī no rīta nepamanīs.

Es sarāvos.

Eh, Rahimovs! Viņam kaut kā pietrūka, lai varētu būt ne tikai štāba priekšnieks vien, bet arī komandieris.

—   Telefonist, — es teicu, — izsauciet bateriju …

—          Klausos, biedri kombat… Runājiet, biedri kombat. Pie tālruņa baterijas komandieris.

Es paņēmu klausuli.

—    Vai pretinieku novērojat? Vai vācieši ir ciematā?

—   Jā, biedri kombat. Ielaidām, kā jūs pavēlējāt.

—    Ko dara?

—           Upmalā ugunskuru gaismā būvē tiltu. Citi uzturas mājās vai arī uz ceļa pie mašīnām.

—   Vai lielgabali notēmēti?

—    Notēmēti.

—           Dod tiešā tēmējumā, zalvēm, četrdesmit šāviņus, lai sāk gaudot.

—    Klausos, biedri kombat, četrdesmit šāviņus, zalvēm.

Pēc minūtes mūsu zemnīcā cauri zemes slānim bija dzirdama dobja lielgabalu zalve.

Es nevēlējos, lai mūs nepamana.

Ar lielgabalu zalvēm, kas pēkšņi nogranda pār apklusušajiem laukiem, tālu aizveļoties tumsā, es paziņoju: mēs atrodamies šeit!

Uzbrūciet mums! Pagrieziet pret mums, sūtiet pret mums savu artilēriju un kājniekus; bombardējiet no gaisa — mēs esam šeit!

Palikuši šinīs knaiblēs bez sakariem, mēs neaizgājām, lai cik vilinoši šķita iziet pa pēdējo brīvo ceļu — šauro vēdlodziņu, kura rītdien vairs nebūs.

Mēs taču nepalikām šeit, lai slēptos, bet lai saistītu ienaidnieku, lai pret mums vērstos triecieni, kas bija domāti tiem, kuri ieņēma jaunas pozīcijas, aizstāvot Maskavu.

Mūsu lielgabali šāva pa redzamu mērķi, taisni virsū, no septiņsimt metru attāluma. Katra zalve vēstīja: mēs neesam aizgājuši, mēs atrodamies šeit.

Kādā vietā, kuru mēs nezinām, mūs dzird pulka štābs. Kaut kur ieklausīdamies paceļ galvu Ivans Vasiļjevičs Panfilovs, uzrauc uzacis unjpriecīgi iesaucas: «Oho!»

Es atkal aicināju pie tālruņa baterijas komandieri:

—          Ko dara hanši? Vai brēc? Vēl zalvi! Pa mājām, ar fugasu lādiņiem.

Es izgāju no blindāžas.

Pavisam tuvu grāva lielgabali. Debesīs noplaiksnījās .balta gaisma. Sadod viņiem, sadod!

Mežā atkal kļuva tumšs, atkal klusums… Un pēkšņi, it kā lēna atbalss, atsaucās citu lielgabalu tālie šāvieni. Es izstiepu

kaklu un nepacietīgi ieklausījos. Atkal lielgabali pacēla savu balsi. Tie dārdēja ap desmit kilometru no šejienes, pa labi, un it kā (to precīzi bija grūti noteikt), it kā uz bataljona līnijas, Ruzas pozīcijās. No dziļas aizmugures atvēlās ļoti ilgs un varens troksnis. Likās, tanī pusē kāds parauj basu stīgas, kas bija neredzami novilktas debesīs. Tā bija «katjuša»! Ar simtiem lādiņu, kas tika izšauti vienlaicīgi un radīja lidojumā šo basu rūkoņu, kaut kur tālu tālu naktsguļā tika pārsteigti vācieši.

Dūkoņa aizvēlās pāri. .. Mežā atkal iestājās klusums, tumsa.

MEŽSARGA MĀJA

1

Liels baļķu priekšnams dalīja mežsarga māju divās daļās. Vienā pusē tika ienesti visi ievainotie; otrā, kurā jau ievilkta sakaru līnija, bija sapulcējušies manis izsauktie komandieri un politvadītāji.

Es teicu:

—• Klausieties manu pavēli. Pirmkārt. Bataljons ir aplenkts. Mans lēmums: cīnīties aplenkumā, līdz būs saņemta pavēle atkāpties. Rotu komandieriem norādīti riņķa aizsardzības iecirkņi. Naktī strādāt, lai līdz gaismai katrs kareivis būtu izracis pilna profila ierakumu. Otrkārt. Gūstā nepadoties, gūstekņus neņemt. Visiem komandieriem dodu tiesības gļēvuļus nošaut uz vietas. Treškārt. Taupīt munīciju. Ar šautenēm un ložmetējiem aizliedzu šaut pa tāliem mērķiem. Šaut tikai nekļūdīgi. Ievainoto un kritušo šautenes un patronas savākt. Šaut līdz priekšpēdējai patronai. Pēdējā sev. Ceturtkārt. Artilērijai šaut tikai tiešā tēmējumā, taisni virsū dzīvam mērķim. Šaut līdz priekšpēdējam šāviņam. Ar pēdējo — uzspridzināt lielgabalu. Piektkārt. Pavēlu to visu paziņot kareivjiem.

2

Jautājumu nebija. Ložmetēju rotas politvadītājam Bozžanovam es pavēlēju palikt. Citi aizgāja.

—    Bozžanov, kur tavi ērgļi?

—    Šeit, biedri kombat, pie štāba.

—    Cik viņu ir?

—   Astoņi.

Tie bija daži ziņneši un Blohas ložmetēja apkalpe — saujiņa, kuri nesenajā kaujā pielaiduši klāt uzbrūkošā ienaidnieka ķēdi, deva tai triecienu ar kinžala uguni.

—   Tu ar šo komandu dosies pie vāciešiem, — es teicu.

Pēc tam, nolicis karti, parādīju ar zīmuli ievilkto atzīmi, ko bija atstājis kapteinis Šilovs.

Tur mežā bija pamesti lielgabali un lādiņi. Vajag pamēģināt, es paskaidroju, tos atvilkt šurp pretiniekam no paša degungala.

—   Ņem zirgus, iejugu, braucējus. Rīkojies viltīgi, klusu.

—   Aksakal, — Bozžanovs jautāja smaidīdams.

—   Kas ir?

—          Aksakal, es gribēju jums lūgt. Lai šie ļaudis tā arī paliek mana apakšvienība.

Es jau teicu, ka ložmetēji bija sadalīti pa strēlnieku rotām un patiesībā bataljonā nebija atsevišķas ložmetēju rotas, kuras politvadītājs skaitījās Bozžanovs.

—   Kas tad tā būs par apakšvienību?

Bozžanovs ātri atbildēja:

—   Bataljona komandiera rezerve .. . Jūsu, aksakal.

—          Nu, rezerves komandier, — es teicu, — iesim pie tava karaspēka.

3

Mežā iespīdēja mēness nespodrā gaisma.

—   Stāt! Kas nāk?

—   Murin, vai tu? — Bozžanovs jautāja atbildēdams.

—   Es, biedri politvadītāj.

Viss Bozžanova karaspēks bija apmeties zem vienas eglītes. Ierīkojušies uz skujām, kareivji gulēja, cieši piespiedušies cits pie cita, kājas pievilkuši klāt, teltenes pārseguši pār galvu.

Murins dežurēja. Blakus šauteņu piramīdītei bija novietots ložmetējs. «

— Murin, vajag modināt ļaudis, — Bozžanovs teica.

Milzīgo Galiuļinu miegs bija pieveicis ciešāk nekā citus. Viņš piecēlās, apsēdās un atkal atlaidās mīkstajās skuju cisās. Citi sāka viņu bukņīt.

—          Šautenes ņemt! Stāties! — Bozžanovs paklusu nokomandēja. … .

Noskatījis īso ierindu, viņš pienāca pie manis un raportēja.

—   Paziņojiet manu pavēli, — es teicu.

—          Redzat, biedri, — Bozžanovs ierunājās, piegājis pie ierindas. — Bataljons ir aplenkts.

Pēc tam tāpat paklusu viņš izklāstīja punktu pa punktam: ieņemt riņķa apsardzību, gūstā nepadoties, taupīt munīciju, šaut tikai nekļūdīgi, šaut līdz priekšpēdējai patronai, pēdējo atstāt sev.

—          Pēdējo sev, — lēnām, it kā apsvērdams viņš atkārtoja. — Ja gribi dzīvot, tad cīnies uz dzīvību un nāvi.

Bozžanovam reizumis radās tādi aforismi. Skaties, viņš it kā garāmejot izmet pa vārdam, bet tanī — filozofija, gudrība. .. Karā es pamanīju, ka ne tikai viņam vien piemīt šī īpašība. īsts zaldāts, kuram kaujā mobilizējas visas smadzeņu šūnas, var pateikt gudru domu. Bet tikai īsts zaldāts.

Bozžanovs turpināja.

—          Mums ir lielgabali, ložmetēji, mums ir kaujas brālība . .. Lai pamēģina ķerties klāt…

Es teicu:

—   Biedri politvadītāj, izskaidrojiet grupas uzdevumu.

Bozžanovs nesteigdamies izskaidroja, ka vajadzēs doties pretinieka ieņemtajā apvidū, lai izvestu mežā pamestos lielgabalus.

—          Varat būt brīvi, — es teicu, kad viņš pabeidza. — Sagatavojieties. Pārbaudiet ieročus. Savāciet mantas. Bet vispirms panāciet šurp, draugi.

Viņi vienā mirklī bija klāt. Tikai garais Murins palika par sargu pie ložmetēja. Viņam arī gribējās dzirdēt, viņš klausījās, kaklu izstiepis, mēnesnīcā spīdēja viņa brilles. «Draugi!» Pirmo reizi biju tā nosaucis savus karavīrus. Man nepatika, ja, kareivjus uzrunājot, sacīja: «zēni», «puikas». īpaši — «puikas». Vai mēs te ar spēlītēm spēlējamies, vai? Bet «draugi» — tas bija kas cits.

—   Šodien jūs, biedri, cīnījāties labi, gudri.

Viņi nestāvēja ierindā. Kopīgas atbildes nevajadzēja. Neviens nekā neteica.

—         Tagad rīkojieties piesardzīgi: klusiņām izvelciet šos lielgabalus un lādiņus. Tad būsim bagāti.

Muratovs teica:

—   Biedri kombat, desu mums vajag dot līdzi.

Viņš, acīm redzot, gribēja biedrus sasmīdināt, bet neviens nesmējās. Mazais tatārs steidzās paskaidrot:

—          Es, biedri kombat, to nesaku pa jokam. Tur viņiem var būt tanki.

—   Ko tik tu visu neizdomā, Muratov, — Bozžanovs teica neapmierināts.

—    Kāpēc jūs mani norājat? Es, biedri kombat, runāju nopietni. Viņi guļ tankos, bet esmu dzirdējis, ka pie tankiem naktī piesienot suņus.

—   Nepļāpā niekus! — Bloha bargi apsauca.

Tie nebija nieki. Par suņiem tiešām vajadzēja padomāt, bet šis brīdis prasīja citus vārdus, citu sarunu. Vārdu nebija. Visi klusēja.

—   Biedri kombat, atļaujiet, — Murins teica.

Es saausījos, bet Murins vienkārši jautāja:

—   Kam nodot ložmetēju?

Atcerējos, kā pirms trim mēnešiem viņš pirmo reizi pienāca man klāt: svārkos, ar kaklasaiti, kas bija sagriezusies drusku sānis, ar brillēm, garš, neveikls, nezināja, kā stāvēt komandiera priekšā, kur likt neiedegušās, smalkās rokas. Viņš ieradās sarūgtināts: «Biedri kombat, mani ieskaitīja ārrindniekos. Iedeva zirgu un ratus. Bet man nav absolūti nekādas jēgas par to, kas ir zirgs. Un ne jau tādēļ esmu nācis šurp.» Atcerējos, kā, padevies panikai, viņš kopā ar citiem kaunpilnā kārtā aizmuka, kad pēkšņi tuvumā ietarkšķējās ložmetējs un kāds iekliedzās: «Vācieši!» Viņa šautene drebēja, kad, stāvēdams rindā, viņš tēmēja uz nodevēju, uz gļēvuli, kuru es pavēlēju nošaut ierindas priekšā.

Varbūt asāk nekā jebkurš cits Murins izjuta kara šausmas, iekšējo cīņu, mokošo garīgo pārdzimšanu, ko pavadīja nāvīgu skumju lēkmes, kas uzbruka laiku pa laikam, un pēc tam — kvēlo karavīra prieku par to, ka nogalināts tas, kurš iedvesa bailes, kurš pats nāca nogalināt.

Tagad, noklausījies pavēli, uzzinājis, ka vajag doties ienaidnieka ieņemtajā daļā, viņš vienkārši jautāja:

—   Kam nodot ložmetēju?

Kas ar viņu noticis? Vai viņš jau tā notrulis? Viņš vairs neuztraucas? *

—   Diezin, Murin, vai jūs tur derēsiet. Ar zirgiem jūs netiksiet galā. Palieciet šeit pie ložmetēja.

Es gaidīju karavīra atbildi: «Klausos!» — bet tā neatskanēja. Brīdi vilcinājies, Murins ierunājās:

—   Biedri kombat, atļaujiet jums lūgt… Tādā brīdī… — Viņš aprāvās, atvilka elpu un turpināja klusāk: — Tādā brīdī, biedri kombat, gribas būt kopā ar biedriem. Es jūs lūdzu: kur viņi, tur arī es … %

Tātad viņš uztraucās, viņš domāja. Nevis dienests, nevis disciplīna, bet kaut kas cilvēciskāks, augstāks tagad noteica viņa rīcību. To ir grūti izskaidrot, bet man pavērās zaldāta dvēsele, bataljona dvēsele. Radās pārliecība: jā, mēs kausimies neganti, nogalināsim un nogalināsim līdz priekšpēdējai patronai.

Es teicu:

— Labi, Murin. Galiuļin, ņem ložmetēju. Ņemiet lentas. Aiznesiet uz štābu. Bloha, nostādiet cilvēkus. Dodieties ceļā, biedri!

4

Vilkās nakts stundas, vērpās nakts domas.

Uzlaužot sasalušo virskārtu, apcērtot saknes, kareivji ierakās gar visu mežmalu. Tika izcirstas stigas lielgabalu manevrēšanai. Strādāja zāģi, gāzās koki.

Mēs neslēpāmies. Lai ienaidnieks zina: mēs atrodamies šeit! Lielceļu, kas iet caur Novļansku, nevarēs izmantot: to mēs apšaudām. Te mūsu salai garām netiks ne mašīnas, ne artilērija.

Bet kāds no tā labums? Kolonas plūdīs pa citiem ceļiem, caur citiem punktiem, caur Sipunovu, Krasnaju Goru. Taču no turienes, no Krasnaja Gorās, mums atsaucās lielgabali. Kaut kur mūsējie ir noturējušies, kaut kur kādā zemes strēlē aizķērušies tāpat kā mēs, aizsprostojot ceļus dažādās vietās.

Tomēr fronte bija sadrumstalota, aizsprosts pārrauts, vācieši virzās mums garām uz Volokolamsku, uz Maskavu. Vai ienaidnieku izdosies apturēt pie Volokolamskas?

Atkal neizturami gribējās steigties pie Panfilova, pie savējiem.

Kur tagad atrodas Brudnijs? Vai viņš līdz gaismai atgriezīsies? Vai atnesīs pavēli? Vai paspēsim aiziet, kamēr tumšs?

Nē, Baurdžan, negaidi… Var gadīties, ka pulka štābs ir gājis bojā. Var gadīties, ka arī divīzijas štābs kaut kur ir aplenkts. Bet rīt vai parīt kaujas līnija izrādīsies trīsdesmit vai četrdesmit kilometrus a*z mums. Un pavēle nepienāks, pavēles nebūs.

Ko tad? Es esmu komandieris, mans pienākums ir paredzēt ļaunāko. Pavēles nebūs. Ko tad?

Pretinieks savilks ciešāk loku, aicinot padoties, mēs atbildēsim ar lodēm. Es ticēju saviem kareivjiem. Un zināju: viņi tic man, savam komandierim. Mani vārdi, mana pavēle viņiem ir paziņoti.

Tagad viņi rok un rok: klanās zemes māmuļas, zaldāta aizstāvēs, priekšā. Zemē ierakušies, mēs būsim pasargāti no bumbām un šāviņiem. Lai mūs apsistu ar artilērijas uguni, būtu vajadzīga visa artilērija, ko vācieši ir sakoncentrējuši pārrāvuma joslā. Bombardēšanu izturēsim. Izturēsim arī badu. Mums ir zirgi, zirgu gaļas pietiks ilgam laikam. Pamēģiniet vien ķerties mums klāt, mūs samīt!

Man ir seši simti piecdesmit kareivju. Pirms pats kritīs kaujā, katrs nogalinās vairākus vāciešus. Lai mūsu bataljonu iznīcinātu, vajadzīga divīzija. Pusdivīzija būs pagalam! Lai vācieši samaksā tādu cenu par panfiloviešu bataljonu.

Iegrimis domās, es sēdēju komandpunktā, stingri būvētās mežsarga mājas štāba pusē. Šeit jau bija novietoti telefoni; no šejienes stiepās vadi uz rotām un lielgabaliem.

No šejienes es varēšu vadīt pretošanos, varēšu pārsviest spēkus pretī ienaidniekam, ja tas ielauzīsies mežā, iecirtis kādā vietā spraugu. Tad mēs cīnīsimies mežā, nogalināsim, slēpdamies aiz kokiem, aiz celmiem, atkāpjoties soli pa solim.

Beidzamā līnija, beidzamais cietoksnis būs šeit, pie mežsarga mājas.

Telefonisti un sargkareivji pēc maiņas neguļ: viņi rok ap štābu aizsardzības pozīcijas, rok bedres, tranšejas, rezerves ligzdas ložmetējiem, zāģē kokus aizsprostiem. Mēs aizkrausim logus ar baļķiem, izcirtīsim sienās šaujamlūkas, cīnīsimies arī šeit, šinī mājā. Šeit ir atnestas divas kastes ar granātām, priekšnamā stāv ložmetējs.

Es ticēju saviem kareivjiem, saviem komandieriem: nevienu nesagūstīs dzīvu.

Iešāvās prātā baisma doma: bet ievainotie?

5

Bet ievainotie? Kā rīkoties ar viņiem? Caur priekšnamu iegāju pie viņiem mājas otrā pusē. Petrolejas lampas dakts bija nogriezta. Mūsu feldšeris — zilacainais večuks Kirejevs kurināja krāsni. Durvtiņas bija vaļā. Uguns atblāzma krita uz baļķu sienas, uz pelēkajām segām, uz nekustīgajām sejām.

Kāds murgoja. Kāds klusu teica: — Biedri kombat!

Uz pirkstgaliem es piegāju klāt. Mani sauca Sevrjukovs. Viņš gulēja augšpēdu uz ātru roku ierīkoto lāviņu malā; spilvenā

iegrimusī galva nepacēlās. Viņš elpoja ar viegli svelpjošu skaņu; šķembas bija iegriezušās krūtīs un cirkšņos; ievainojumi bija smagi, bet nebija nāvīgi. Pavīdēja dīvaina sajūta: likās, ka es būtu redzējis viņu ievainotu jau ļoti sen, bet patiesībā tas notika tikai pirms dažām stundām.

Es apsēdos viņam pie kājām. Atspiedies uz elkoņiem, Sevrjukovs mēģināja piecelties, saviebās un dobji ievaidējās. Pieskrēja klāt Kirejevs. Uzmanīgi noguldīdams Sevrjukovu, viņš īdzīgi, bet laipni to sarāja.

—   Ejiet, Kirejev, — Sevrjukovs strupi teica.

Un klusēja, kamēr feldšeris nebija atgriezies pie krāsns, tad čukstēdams jautāja:

—          Pieliecieties drusku tuvāk. Es gribu jums jautāt: kas tur notiek? — viņš parādīja ar skatienu uz sienu. — Kas tur notiek, biedri kombat?

—    Ka — kas notiek?

—    Kāpēc nesūtiet mūs uz aizmuguri?

Ko lai atbild? Mānīt? Nē. Lai Sevrjukovs zina. Es teicu:

—   Bataljons ir aplenkts.

Sevrjukovs aizvēra acis. Uz baltā spilvena pelēkā seja ar ataugušiem bārdas sariem, ar rūpīgi sasukātiem, deniņos iesirmajiem matiem likās nedzīva. Par ko viņš domāja? Tumšie plaksti pavērās.

—   Biedri kombat… lūdzu, dodiet man ieroci. . .

—   Jā, to vajag, Sevrjukov. Došu rīkojumu.

Es gribēju celties, bet Sevrjukovs saņēma manu roku.

—   Jūs … jūs nepametīsiet? Nepametīsiet mūs?

Viņš bija manī ieķēries ar rokām un acīm.

—    Nē, Sevrjukov, nepametīšu.

Pirksti viegli atraisījās. Viņš vārgi uzsmaidīja man, viņš ticēja bataljona komandierim.

Ar smagu sirdi klusām gāju uz durvīm. Bet atskanēja vēlreiz:

—    Biedri ķombat…

Negribējās, bet vajadzēja iet klāt.

—    Sudaruškin, tu?

Galva zem baltās, tīrās saites šķita neparasti liela. Pārsējs sedza pieri, bet seja bija vaļā. Uz segas nekustīgi gulēja pārsaitēta, arī dīvaini resna roka, it kā tā nemaz nebūtu viņa.

—    Kā tad šie tevi tā apstrādāja?

—          Bet vai tad jūs, biedri kombat, neatceraties? Jūs taču man uzbrēcāt: «Klusē!»

Tātad tas ir bijis viņš … Es atcerējos ar asinīm noplūdušo seju, slapjās sarkanās rokas, vienveidīgos, sirdi plosošos kliedzienus. Es pavēlēju: «Klusē!» — un viņš bikli apklusa.

Sudaruškins jautāja:

—   Vai šos atsita?

Kādēļ priekšlaikus viņu uztraukt?! Es teicu:

—   Jā.

—          Paldies die .. . Bet vai mani, biedri kombat, laidīs uz māju atveseļoties?

—    Protams, — es teicu.

Viņš pasmaidīja.

—          Bet pēc tam, biedri kombat, es atkal iestāšos pie jums, atkal būšu kareivis jūsu bataljonā . . .

—    Protams.

Un es steidzos prom, lai nebūtu jāuzklausa jautājumi, nebūtu jāatbild, jāmelo.

Pagriezies ieraudzīju kapteini Šilovu. Pussēdus, tikai līdz pusei apsegts ar segu, viņš bija atspiedis muguru pret baļķu sienu un raudzījās manī. Naktslampa meta blāvu gaismu; dziļās ēnas asi iezīmēja sakritušo seju. Droši vien viņš nevarēja un arī nemēģināja iemigt. Atnests uz šejieni, viņš bija vienīgais starp ievainotajiem, kas zināja to, kas pagaidām nebija zināms pārējiem. Zināja un klusēja. Viņš klusēja arī tagad, nekā nejautāja, pat nepavēra lūpas.

Ko darīt ar šiem nevarīgajiem, neaizsargātajiem ļaudīm? Atbildiet man: ko darīt?

Vai es varu rīkoties tā? . . .

.. . Kad beigas būs jau gluži tuvu, kad paliks pāri tikai viena ložmetēju lenta, es ienākšu ar ložmetēju šeit. Zemu paklanīšos un teikšu:

«Visi karavīri cīnījās līdz priekšpēdējai patronai, visi ir beigti. Piedodiet man, biedri. Man nebija iespējams jūs evakuēt, man nav tiesību atdot jūs vāciešiem, lai tie jūs mocītu. Mirsim kā padomju karavīri.»

… Es nogalināšu sevi pašu beidzamo. Vispirms padarīšu ložmetēju šaušanai nederīgu, tad nogalināšos pats.

Vai es drīkstu tā rīkoties? Bet kā gan citādi? Atdot ievainotos ienaidniekam? Spīdzināšanai? Kā citādi — atbildiet taču man!

… Un pasaulē nepaliks neviena, kas varētu pastāstīt, kā gāja bojā panfiloviešu bataljons, Talgaras pulka pirmais bataljons.

Bet varbūt kādreiz, pēc kara, tiks atrasts vācu kara arhīvos ziņojums, kur izlasīs, cik daudz ienaidnieku apšāvis aplenktais

padomju bataljons. Tad varbūt uzzinās, kā mēs cīnījāmies un mirām Maskavas pievārtē kādā mežā, kam nebija pat nosaukuma … Bet varbūt arī neuzzinās.

Vilkās nakts stundas, nakts domas.

6

Brudnijs vēl nebija atgriezies. Bozžanovs nebija atgriezies.

Es izjāju mežmalā, kur būvēja ierakumus. Kareivji raka un raka, pazuzdami zemē līdz jostai, līdz pleciem un dziļāk. Citus vairs nevarēja redzēt; no melnajiem iedobumiem tikai pavīdēja lāpstas, tika izsviesta zeme.

Mēness te uzspīdēja spoži, te atkal paslēpās aiz mākoņiem. Kļuva siltāks, debess sāka apmākties.

Es lūkojos tumšajā tālē, no kurienes varēja parādīties Brudnijs. Gribējās atkal nogāzt artilērijas zalvi pa Novļansku, pa Novošurinu. Mēs neguļam, nu tad neļausim arī jums gulēt! Bet vajadzēja taupīt lādiņus; tie ir nepieciešami, lai turētu ceļu, nepieciešami, lai, pienākot īstajam brīdim, ar karteču sagaidītu uzbrūkošās ķēdes.

Nakts šķita bezgala gara. No mežmalas es pagriezu Lisanku atpakaļ uz štābu. Labā Lisanka lēnām laipoja starp kokiem. Es nesteidzināju. Kam tas vajadzīgs?

Štābā garlaikojos, domāju.

Apmēram vienos naktī iedūcās tālrunis.

— Biedri kombat, jūs,— telefonists teica.

Zvanīja Muratovs. Bozžanovs bija izsūtījis savu ātrāko ziņnesi pavēstīt man, ka viņa nodaļa tuvojas, līdzi vezdama lādiņus un lielgabalus.

Lisanka bija apseglota. Es steidzos pretī. Četrsimt lādiņu — oho! Tagad var nogāzt pa Novļansku, pa Novošurinu. Tūlīt jūs, «uzvarētāju kungi», brēksiet, muksiet laukā no siltuma! Mēs neguļam un arī jums neļausim gulēt.

ASTOŅDESMIT SEPTIŅI

1

Sinčenko pavadīts, es aizjāju līdz mežam sagaidīt kolonu. Apstājos, laizdams garām pajūgus. Smagie lielgabalu riteņi iespiedās sniegā līdz pat melnajai zemei.

Bozžanovs sparīgi ziņoja: vācieši izturoties bezrūpīgi, guļot, posteņu neesot, neviens netraucējis viņa mazo karaspēku.

Lisanka pazina Džalmuhamedu, stiepa purnu pretī; viņš bieži glaudīja un pacienāja manu zirgu; arī tagad zobos nokraukstēja cukurs.

Mazajam karaspēkam… Kas nu par mazo? Bet kas tad tas? No kurienes viņš savācis cilvēkus?

Blakus zirgiem, blakus lielgabaliem, lādiņu kastēm nāca un nāca šineļos ģērbti ļaudis ar šautenēm.

Es jautāju:

—   Ko tu esi atvedis? Kas tie par ļaudīm?

Bozžanovs priecīgi atbildēja:

—          Gandrīz simt cilvēku, biedri kombat. No Šilova bataljona. Pa divi, pa trīs nāca ārā no meža. Krita mums gandrīz vai ap kaklu.

Es nokomandēju:

—   Kolona, stāt!

Vezumnieku zirgi apstājās, apklusa ratu čīkstoņa.

—          Nepiederošiem atiet nost! Aiz lielgabaliem nesekot! Nodaļas komandier Bloha!

—   Es!

—   Pārbaudiet izpildīšanu! Sinčenko!

—   Es.

—          Nododiet manu pavēli tuvākās rotas komandierim un pēc tam uz štābu, Rahimovam: nevienu nepiederošu cilvēku neielaist bataljona novietnē …

—   Klausos, biedri kombat.

—   Ejiet.

Viņš aizauļo ja.

No garās ratu rindas atdalījās tumši stāvi. Daži apstājās, noiedami tālāk, citi nāca pie manis. Bloha ziņoja, ka kolonā palikuši tikai savējie.

—   Kolona, marš!

Lielgabali virzījās uz priekšu. Es klusēdams skatījos. Pats beidzamais ar šauteni rokā soļoja Murins.

Sajutusi pievilkto pavadu, Lisanka devās aizejošo pēdās.

—   Bet mēs? Kur tad mēs, biedri komandier?

—   Kur gribat… Bēgļi man nav vajadzīgi.

Viņi nāca barā Lisankai līdzi, viņi drūzmējās ap mani.

—   Biedri komandier, pieņemiet mūs …

—          Biedri komandier, viņi iegāja aizmugurē no visām pusēm. Un tad tā iznāca, biedri komandier!

—   Mēs nākam no aplenkuma, biedri komandier!

—   Gūstā, vai, jūs sūtat mūs padoties? Jums nav tiesību. . . Es neatbildēju. Sirds atkal kļuva smaga. «No aplenkuma!»

Atkal šis vārds, kuru, tikpat kā norunājuši, atkārtoja klaidoņi zaldātu šineļos, kas, nākdami no Vjazmas puses, devās cauri mūsu pozīcijām. Bija apriebies, kļuvis pretīgi to klausīties.

Gribējās uzkliegt: «Bet kur tad ir jūsu komandieri? Kādēļ viņi neturēja jūs rokās?» Atcerējos ievainoto kapteini Šilovu, atcerējos, ar'kādu kaismi viņš teica: «Tomēr divas rotas kāvās, tomēr nepameta ievainoto komandieri.»

Bet bataljons bija sakauts, izkliedēts mežā. «Vai tas ir likumsakarīgi?» Tā nesen Šilovs sev skaļi jautāja manā blindāžā. Jautāja — un nevarēja atbildēt.

Šos karavīrus žēloja pirms kaujas. Viņi bēga no ienaidnieka — viņus bija sagrābušas bailes. Viņi bēgs arī šeit. Nē, es viņus nelaidīšu mūsu cīņai sagatavotajā salā. Nenoturējāties kaujā? Tad klīstiet apkārt kā dieva nepieņemti arī tagad. Kāds satvēra kāpsli.

—   Aksakal, jūs esat netaisns, — Bozžanovs teica kazahiski. Lūk, kā! Atradies aizstāvis. Arī viņš tātad nāk man līdzi kopā

ar bēgļiem, kurus ir savācis?

—          Jūs esat netaisns, — viņš atkārtoja. — Tie ir padomju ļaudis, sarkanarmieši. Tā nedrīkst, aksakal.

Es nepārtraucu, bet arī neatbildēju. Bozžanovs turpināja:

—           Nedrīkst viņus padzīt, aksakal. . . Nozīmējiet mani par viņu komandieri. Es viņus atvedu, un es ar viņiem iešu kaujā. Dodiet mums uzdevumu, dodiet mums kaujas iecirkni.

—   Nē, — es teicu.

3

Nesaprazdami kazahu valodu, visi klausījās, visi drūzmējās ap Lisanku. Pēc intonācijas viņi droši vien uzminēja: resnais politvadītājs ir viņu pusē, resnais politvadītājs aizstāv. Bet tas kalsenais, kurš sēž zirgā, visu laiku klusē un tikai izmet pa vārdam, — tas negrib. Mēnesnīcas blāvajā gaismā daži centās ielūkoties man sejā.

Lisanka visu laiku griezās uz mūsu meža pusi, it kā arī lūgdama: uz turieni.

Bozžanova vārdus es uzklausīju, apdomāju. Un teicu: «Nē!» Tad strauji pagriezu Lisanku prom no meža.

Ļaudis vilkās man līdzi kā pielipuši.

Es nevarēju, saprotiet mani, es nevarēju uzņemt viņus bataljonā. Ja būtu iespējams pastrādāt, iepazīt un saliedēt šo pūli., tad, ticu, tie būtu lieliski karavīri. Bet tur vajadzīgs laiks — tas, kā man nebija. Līdz niknai kaujai bija atlikušas tikai dažas stundas.

Ko es varēju darīt viņu labā? Lai iet prom, es palīdzēšu viņiem aizkļūt līdz turienei, kur viņus apstrādās, pārkais . .. Bet te … Te viņi nebija vajadzīgi.

Pagriezdamies prom no meža, atpakaļ neskatīdamies, es soļos jāju pa lauku. Mani vairākas reizes apturēja mūsu posteņi.

Atgriezās Sinčenko.

—   Pavēle izpildīta, biedri kombat…

—   Rahimovam zvanīji?

—   Jā.

Es pagaidīju, vai Sinčenko neteiks vel kaut ko, vai nav jaunas ziņas no Rahimova. Bet Sinčenko klusēja.

Es norūcu:

—   Labi…

Mēs tuvojāmies ceļam, kurš veda uz Dolgorukovku un pa kuru varēja iziet pie savējiem. Tur, gar šauro spraugu, patrulēja mūsu jātnieku izlūki. Tiem tika dots uzdevums: nemitīgi vērot, vai ceļš ir brīvs, vai sprauga nav aizslēgusies, aizvērusies.

Kaut kur sirds dziļumos es cerēju, ka varbūt pienāks pavēle un līdz gaismai, kamēr vēl ir šī sprauga, mēs izrausimies no cilpas.

Uzmeklējis jātnieku izlūku posteni, es jautāju:

—   Kas jauns?

—   Nekas .. . Viss mierīgi, biedri kombat.

—   Kas zina ceļu?

—   Es.

—   Apkārt Dolgorukovkai?

—   Jā.

—   Ej līdzi par pavadoni. Izvedīsi šitos te.

Pagriezies pret cilvēkiem, kuri klausīdamies stāvēja man apkārt, es norādīju uz ceļu.

—   Tur ir Volokolamska, tur mūsu daļas. Jūs izvedīs. Ejiet.

Un pagriezu Lisanku atpakaļ uz mežu.

4

Pēkšņi kāds metās man pakaļ.

—    Biedri komandier . .. Biedri komandier …

—    Ko vajag?

—    Biedri komandier . .. Pieņemiet mūs, biedri komandier!

Es atbildēju:

—           Izbeigt šo tirgu! Vai jūs dzirdējāt manu pavēli? Neviens nepiederošs cilvēks netiks ielaists bataljona novietnē.

—           Nu kas tad mēs par nepiederošiem? Mēs taču esam savējie! Biedri komandier, jūs taču mani personiski pazīstat. Es esmu Polzunovs. Ģenerālis ar mani runāja jūsu klātbūtnē. Atcerieties?

Polzunovs . . . Tumsā es nevarēju viņu saskatīt, bet atcerējos jauneklīgo seju, apaļās, drusku atstieptās lūpas, nopietnās pelēkās acis, atcerējos ietiepīgo atbildi: «Labi, biedri ģenerāli». Te nu tev bija labi.

—          Nu kā tad tu, Polzunov, tā? Ģenerālis teica: «Gribu par tevi, Polzunov, dzirdēt…» Bet ko tu?

Viņš neatbildēja. Es atkārtoju:

—    Bet ko tu? Bēgi?

Polzunovs drūmi noteica:

—           Tur mēs veltīgi būtu gājuši bojā… Negribas, biedri komandier, veltīgi mirt…

Viņam blakus kāds droši ierunājās:

—           Ko mēs varējām darīt, kad viņš uzbruka no aizmugures? Sēdēt pa alām, gaidīt, kamēr nožmiedz? Nu un tā mēs laidāmies. Atklāti sakot: arī es bēgu … Bet nodoms taču bija: tagad tu mani, bet pēc tam es pamanīšos triekt tevi. . . Norēķināsimies. Es neiešu turp, biedri komandier, kurp jūs rādāt. Lai palieku kaut viens pats — viens pats iešu partizāņos! Teikšu atklāti: darāt ar mani, ko gribat, bet neiešu.

Es jautāju:

—   Uzvārds?

—    Kareivis Paško.

Polzunovs steidzās apliecināt:

—   Tas, biedri komandier, no tiesas ir viņš, Paško. Jums varbūt bailes, ka te ir spiegi? Nē, biedri komandieri, es te visus pazīstu . . . Un pēc dokumentiem var pārbaudīt. Vai grāmatiņas, puiši, ir visiem?

Es teicu:

—   Vai šautenes ir visiem?

—   Visiem … Visiem …

—   Katram atbildēt tikai par sevi. Granātas ir?

—    Ir! Man ir!

Tagad atsaucās jau mazāk.

—           Aiz izbīļa pazaudējāt? Polzunov, tu būsi vecākais. Nostādi ļaudis. Sakārto, lai izskatās pēc karaspēka. Ar granātām — labajā flangā.

Citu komandu negaidīdami, ļaudis sāka steigšus stāties.

Polzunovs teica:

—          Biedri komandieri Te ir ļaudis ar augstākām dienēsta pakāpēm nekā es.

—          Dienesta pakāpes noskaidrosim vēlāk. Tagad jums visiem ir viens nosaukums: dezertieris.

Atkal iebilda Paško:

—   Sevi par tādu neatzīstu!

—    Klusēt!

Paško likās drosmīgāks par citiem, bet es redzeju: karavīra pirmais tikums — bezierunu paklausība priekšniekam — viņam bija svešs. Jā, lai komandierim būtu kaut zelta galva, ar nesagatavotu zaldātu nedienas vien jāpiedzīvo. Tā teica Panfilovs . . . Nevajadzētu gan viņus ņemt… Ar smagu sirdi es nokomandēju:

—          Līdzināties! Polzunov, nolīdzini rindas! Mierā! Pārtraukt sarunas! Pārtraukt kustību! Pēc kārtas skaitīt!

Polzunovs ziņoja, ka ierindā, kopā ar viņu, ir astoņdesmit septiņi kareivji.

Es teicu:

—           Ne kareivji! Astoņdesmit septiņi bēgļi, astoņdesmit septiņas slapjas vistas! Ilgi es ar jums nerunāšu. Jūs apraudājāties: pieņemiet mūs. Maskava asarām netic. Neticu arī es. Mana pavēle paliek negrozāma: nevierts gļēvulis, kas bēdzis no pozīcijām, neieies bataljona novietnē. Mūsu rindās stāsies tikai kareivji. Jūs atgriezīsieties tur atpakaļ, no kurienes bēgāt. Jūs iesiet tālāk — ienaidnieka aizmugurē. Iesiet tūlīt. Un atgriezīsieties pār ienaidnieka līķiem. Tad durvis būs vaļā. Par nodaļas komandieri nozīmēju politvadītāju Bozžanovu. Uz la-bo! Aiz manis, arš!

Pievilcis pavadu, es laidu Lisanku vienmērīgos, palēnos soļos. Astoņdesmit septiņi cilvēki man sekoja ierindā pa divi. Blakus soļoja Bozžanovs.

Viņš prasīja norādījumus. Es atrūcu:

— Pagaidi…

Joprojām biju sadrūmis. Kur es viņus vedu? Eju uz labu laimi, bez izlūkošanas, bez plāna, pats nezinu, uz kurieni. Ļaudis nav sadalīti nodaļās, vados, nezina savu vietu kaujā, nespēs ieņemt kaujas sakārtojumu. Kaut arī nostādīti pa divi, viņi tomēr bija un palika pūlis.

Vajadzētu izvēlēties priekšējo patruļu. Vajadzētu izsaukt vienu vai divus savus vadus, tad varētu ielauzties pie vāciešiem no divām, no trim pusēm.

Vajadzētu … Ek, ko visu vēl vajadzētu …

Brīžam mocīja pienākuma apziņa. Es sapratu: esmu vajadzīgs bataljonam, vajadzīgs līdz galam. Mana vieta nav šeit! Kāpēc es te dzenos pa tumsu ar velns zina ko, velns zina kur? Man nav tiesības pamest bataljonu, es nevaru ielaisties neapdomātā, muļķīgā pasākumā, kas nebeigsies labi.

Bet nebija spēka, nebija gribas pavērst visu citādi.

Iešāvās prātā doma: bet ja nu šinī laikā atgriezīsies Brudnijs, pēkšņi tiks saņemta pavēle? Un es pasmīnēju: nemierini sevi, pavēles nebūs, nekur tu neiziesi.

Virzījāmies pa melni nokvēpuša sniega joslu. Lisanka gāja apkārt krāteriem. Un, lūk, pamestu, tukšu, klusu ierakumu līnija.

Te viss ir pazīstams — katra eja, katra taciņa — un viss tik mežonīgi svešs. Blakus, Novļanskā, bija redzami divi trīs apgaismoti logi. Vācieši nebaidījās no mums, nemaskēja logus. . . Es iedegos dusmās: nu, pagaidiet! …

Atskatījos uz izstiepušos ierindu. Astoņdesmit septiņi bēguļi. Ko viņi iespes? Ek, ne jau tā, ne jau tā vajadzēja rīkoties .. .

Es atcerējos, kā pirms nedēļas sūtīju nakts iebrukumā simt karavīrus. Mūs toreiz kratīja satraukuma drudzis; pārņēma pacilātības, azarta, kaujas veiksmes priekšnojautas drudzis. Tā bija operācija — ideja, aprēķins, trieciens, no kura ienaidnieks nepieceļas.

Bet tagad? Kāpēc es te jāju? Kāds nelabais mani trenc velns zina kur?

Pagājuši garām tukšu ierakumu līnijai, mēs nokāpām pie upes. Te bija zināms katrs brasls, katrs baļķis, kas pārmests uz vistas kājām no viena krasta uz otru.

Pie tāda tiltiņa es apturēju ļaudis. Urdzēdama baltā krācītē, upe plūda pāri diviem baļķiem.

Otrā pusē, simt metrus, no upes, tumsa mežs.

Pusbalsī es paskaidroju uzdevumu: pa otru pusi, pa mežu, aizkļūt līdz Novļanskai, pie ciemata pa braslu atkal pāriet upi, iebrukt, apkaut vāciešus, aizdedzināt mašīnas, aizdedzināt pontontiltu.

Tad noprasīju:

—   Sapratāt?

Nedaudzi paklusu atbildēja:

—   Sapratām …

Es nejutu satraukuma strāvu, pirmskaujas pacilātību. Šie ļaudis, kas nule bēguši no vāciešiem, bija baiļu pārņemti. Negribējās ticēt, ka tūlīt viņi kļūs bīstami. Bet es? Vai es ticēju?

—          Šeit pāriet pa vienam! — es pavēlēju. — Pēc tam doties zosu gājienā ar lielām atstarpēm. Polzunov, uz priekšu!

Viņš skrēja pieliecies, ar šauteni uz rokas. Pie tiltiņa apstājās, uzkāpa uz slidenajiem baļķiem . . . Pēc tam upes tumšais fons paslēpa tumšo figūru. Drīz vien siluets parādījās uz otra krasta baltās nogāzes.

Polzunovs kāpa krastā, augšā nogula, tad piecēlās, izslējās un devās uz mežu.

Es teicu:

—          Labā flanga pirmais, uz priekšu! Mežā iet zosu gājienā numuru kārtībā. Intervāls — pieci, astoņi soļi.

Paklausīdama manai rokai — Lisanka iekāpa upē. Te bija sekls, līdz vēderam.

Kālab es pavēlēju virzīties mežā pa vienam? Kāpēc ar tādiem intervāliem? Atklāšu savu slepeno nolūku. Iedomājos tā: gļēvuļi paslēpsies. Tumšā mežā tas viegli izdarāms: jāparaujas tik sānis, jāpieplok pie koka — un pazudis esi. Un lai velns tevi rauj, pazūdi! Klīsti bez Dzimtenes un goda! Es nodomāju, ka paliks puse vai pat mazāk. Tiem es ticēšu, pagriezīšu atpakaļ, uzņemšu bataljonā.

Aizsteidzies Polzunovam garām, es jāju visiem pa priekšu, turēdamies mežmalas tuvumā un neskatīdamies atpakaļ.

Kļuva siltāks, no zariem pilēja palāses. Mākoņi aizsedza mēnesi, tas tik tikko bija manāms kā neskaidrs izplūdis plankums.

Un, lūk, meža mala. Blakus iet ceļš uz Novļansku. Netālu atrodas pontontilts, tad pakalns, pakalnā ciemats. Skaidri saredzama gaisma vairākos logos.

Ļaudis pienāca pa vienam. Pats pēdējais parādījās Bozžanovs. Es pavēlēju nostāties.

—   Polzunov! Pārskaiti, cik ir ierindā.

Nogājis no viena gala līdz otram, viņš čukstus ziņoja:

—   Astoņdesmit septiņi, biedri komandieri

7

Astoņdesmit septiņi? Visi atrodas šeit! Visi ir atnākuši karot!

Mani pārņēma prieka trīsas. Es jutu: viņi man jau ir kļuvuši dārgi, viņi jau ir iekarojuši manu sirdi. Bet varbūt tās bija kādas citas trīsas, varbūt arī no viņiem jau plūda kāda nervu strāva.

Atskanēja motora rūkoņa, tuvojās automobilis. Pagriezu galvu uz to pusi, no kurienes nāca šī skaņa, un pēkšņi caur kokiem mūs apspīdēja prožektora baltā gaisma. Braucot augšā nelielā nokalnē, mašīnas ugunis bija spoži iedegtas. Ceļa līkumā gaismas kūļi novirzījās uz šejieni.

Ierindā neviens nepakustējās. Visi stāvēja bāli, prožektoru gaismā izskatīdamies gandrīz balti. Paspīdēja rokās sažņaugtās šautenes, vīri saspringti raudzījās uz priekšu. Lēnām pārvietojās melnās, it kā izgrieztās koku ēnas.

Gaisma slīdēja tālāk. Tumsa aizsedza sejas. Šūpodamās augšup un lejup, baltās joslas attālinājās, kļuva īsākas un nogula uz ceļa.

Es nolēcu no segliem. Prožektora apžilbināts, nevarēju tumsā nekā atšķirt, tikai neskaidri bija manāmas Lisankas baltās kājas.

— Gulties. Novērot! — es pavēlēju.

Acis atkal aprada ar tumsu . . . Prožektori atspoguļojās ūdenī. Norībēja tilts. Mašīnai pretī pazibēja elektriskā lukturīša sarkanā acs. Mašīna izbrauca otrā krastā un apstājās. Pie prožektoriem gaismas joslā iznāca sargkareivis. Dažus žestus varēja saprast. Pagriezies viņš pāris reižu pamāja ar roku uz mežu, kur bija nostiprinājies mūsu bataljons. Tad parādīja virzienu uz Krasnaja Goru. Acīm redzot, caur turieni gāja apbraucamais ceļš.

Atkal iedūcās motors, gaisma sāka kustēties, mašīna brauca kalnā, prožektori uz mirkli izrāva no tumsas sudrabaini vizošo ielu ar garām kravas mašīnām pie mājām. Tad gaismas kūļi pagriezās sānis un, šūpodamies uz augšu un leju, virzījās gar krastu, pa apbraucamo ceļu.

Kāds pienāca pie manis.

—    Biedri komandier, es uzņemos.

Balss bija pazīstama.

—    Paško?

—   Jā … Es uzņemos.

—   Ko?

—    Novākšu viņu . . .

—    Sargkareivi? Kā?

Atsitis šineļa malu, Paško parādīja somu dunča spožo asmeni.

—    Esi dro … — viņš teica. — Pēc tam es pasvilpšu.

—          Nedrīkst… — Es viņam pasniedzu elektrisko lukturīti. — Ņem. Iededz trīs reizes.

Viņš pabāza lukturīti zem cepures.

—    Varu signalizēt arī ar trofeju … Ar sarkano. Drīkst?

—          Drīkst… Trīs reizes pazibini: ceļš brīvs. Vai viens pats tiksi galā?

Drīzāk ar ausi nekā ar aci es uztvēru: viņš pasmīnēja.

—   Tikšu …

—    Ej .. .

Paško atri nozuda tumsa.

Nu, kas būs — būs. Tagad jau es vairs nevaru griezt atpakaļ. Bet ko tad lai dara, vai tā arī bruksim visi iekšā kā orda? Es pasaucu Bozžanovu.

—           Sadali cilvēkus pa desmit. . . Vienu grupu ņem sev un dod triecienu no mugurpuses apsardzei, kas nolikta pret mūsu bataljonu. Vienam desmitam ir uzdevums nodedzināt tiltu … Pārējie lai rīkojas pa ciematu; uz turieni visus, kam ir granātas …

—   Klausos, biedri kombat.

Viņš sāka rīkoties.

Pabrauca garām vēl divas mašīnas. Atkal gaismas joslā parādījās sargkareivis. Atkal prožektori sudraboja ielu. Kādā mājā atvērās durvis, iznāca garš vīrs apakšveļā, basām kājām un, miegaini staipīdamies, sāka pie lieveņa nolaist ūdeni. Nelieši, lūk, tā viņi guļ karalaukā: izģērbušies līdz veļai, mājās, gultās.

Atkal viss nozuda tumsā. Baltie kūļi līgodamies nogriezās sānis un aizslīdēja pa apbraucamo ceļu.

Mēs gulējām, vērīgi ielūkodamies pelēcīgajā nakts tumsā, raudzīdamies uz to pusi, kur nozuda Paško. Vai viņam izdosies? Vai būs signāls? Bet pēc tam? Kā norisināsies šis «pēc tam»?

Uz mirkli pārņēma dīvaina sajūta: likās, ka viss jau kādreiz ir noticis, taisni tāpat kā tagad (bet, nav zināms — kad, kaut kādā citā dzīvē, vai?) — mēs tāpat gulējām tumsā — paslēpušies, no aizmugures pielavījušies aizmigušajai ienaidnieka nometnei, gatavi pēkšņi brukt tur iekšā. Dīvaini, vai tiešām tas ir modernais karš? Tādu es to nebiju iedomājies.

Bet kur tad signāls? Minūtes mokoši garas. Aha, liekas, lūk . . .

Tumsā pļe krasta kāda neredzama roka pacēla sarkanu aplīti … Paspīdēja un pazuda … Vienreiz … Atkal iedegās … Divi.. . Un, lūk, arī trīs.

Es teicu:

—           Celties! Sagatavoties! Granātas kaujai! Nu, biedri… Zaldāta likums: vai nu sods, vai gods! Iebrukt klusām. Bozžanov, ved!

—    Pār tiltu?

—    Jā.

Viņš čukstus nokomandēja:

—    Aiz manis!

Un laidās skriešus. Visi metās viņam pakaļ.

Pēc minūtes nodunēja tilts.

8

Viss izdevās .. . Izdevās aplam viegli.

Pār tiltu es lēnām iejāju ciematā, kuru apgaismoja ugunsgrēka sarkanīgās liesmas.

Kaut kur vēl sprāga granātas, sprakšķēja šāvieni, atskanēja kliedzieni. Jā, tā nebija kauja, bet slaktiņš.

Nolikuši apsardzes posteņus meža pusē, kur atkāpās mūsu bataljons, vācieši bija izģērbušies līdz veļai un devušies pie miera. Padzirdējuši šāvienus, granātu sprādzienus, viņi metās ārā, skraidīja* kā apsviluši, slēpās, kur pagadījās: zem gultām, aizkrāsnēs, pagrabos, šķūņos, trīcēdami no aukstuma un bailēm.

Es neaprakstīšu šīs ainas.

Dega ar benzīnu aplietais tilts. Bija redzama tumšā, lielā baznīca. Kuru reizi vienas diennakts laikā es jau atgriezos šeit, pie baznīcas ieejas? Stikli izbiruši, logu ailes melnas, dažās veselajās rūtīs atspīdēja liesmas.

Es nosūtīju Sinčenko meklēt Bozžanovu, pavēlēju sapulcināt kareivjus un vest uz bataljonu.

Starp kokiem laipodama, Lisanka atkal soļoja uz mežsarga māju.

Prieks norima. Sirds atkal bija grūta. Seglos es sēdēju smagi, ar visu svaru, ne juzdams brīnišķo spārnotību, nejutos arī laimīgs par uzvaru.

Uzvara tiek kaldināta pirms kaujas — Panfilovs tā mācīja. Šo gudrību, tāpat kā daudz ko citu, es apguvu no viņa.

Bet ko es te biju paveicis pirms kaujas? Biju sastapis bēguļus un vedis uz labu laimi. Un viss. Un uzvarēju. Jūs zināt manu pārliecību, manu oficiera ticību. «Vieglas uzvaras neielīksmo krievu sirdi,» teica Suvorovs.

Uzmācās smagas domas. Nu, apsitām pusotra vai divi simti vāciešus. Bet ko tālāk? Mēs taču joprojām atrodamies aplenkumā, joprojām esam vieni un apkārt tikai ienaidnieks.

Visu ceļu, kamēr vien jāju uz mežsarga māju, urdīja doma: vai nav atgriezies Brudnijs, vai nav pavēles? Protams, šī nemitīgā atkāpšanās pavēles gaidīšana šķiet nevīrišķīga, necienīga. Bet tā ir patiesība. Es to slēpu no visiem, bet no sirdsapziņas taču neko nevar noslēpt.

10

Lielajā štāba istabā ar JDaļķu sienām dega lampa. Piecēlās Rahimovs. Viņa seja pauda nogurumu. Pacēla galvu Tolstunovs, kurš, ar šineli apsedzies, bija snaudis uz grīdas. Viņi vaicādami raudzījās manī. . .

Pajautāt, vai? Tomēr jautāju, kaut gan laikus zināju atbildi. Jā gan, Brudnijs nav atgriezies, pavēles nav.

Tika padotas vakariņas. Ēst negribējās … Tolstunovs piecēlās. Drīz ieradās arī Bozžanovs. Viņš atnesa man dāvanu: vāciešu seškārtīgo binokli. Kā es būtu par to priecājies citā reizē … Bet tagad viss bija vienalga. Pulkstenis rādīja jau pāri trim. Līdz gaismai vajadzētu nogulēties, bet es jutu: nevarēšu aizmigt.

Pasaucu Sinčenko.

— Sinčenko, vai degvīns ir? Rahimov, — dzersi?

Viņš atteicās. Es ielēju Tolstunovam, ielēju sev. Iedzeršu, varbūt varēšu iemigt…

RĪTS

1

Palicis zem galvas vatēto kamzoli, kas oda pēc ugunsgrēka dūmiem, es apgūlos. Aizsmēķēju, paskatījos pulkstenī, ieraudzīju uz sola savu auseni. Tā atradās patālu, nebija nolikta vietā. Vajadzētu paņemt, piesiet pie pistoles maksts siksnas, lai tad, ja kas notiktu, uzlecot kājās trauksmes gadījumā, nebūtu jāmeklē . . . Bet negribējās domāt ne par trauksmēm, ne par ko citu, kas gaidāms. Tomēr es piecēlos. Ar lielu piespiešanos, pārvarēdams nogurumu, paspēru šos soļus pēc cepures, kas atgādināja par īstenību. Tik ļoti gribējās aizmirsties, domās aiziet prom no šīs mājas, no meža.

Atkal apgūlos, aizvēru acis . .. Iztēlē atdzīvojās patīkamās pagātnes ainas. Pašlaik to visu i atcerēties nevar. Vai nu mazums visādu domu iešaujas prātā.

Vienu gan zinu noteikti: es domāju ne tikai par sevi, domāju arī par bataljonu. Starp citu, tas jau arī bija — par sevi.

Tanī paguruma brīdī, pusmiegā, manas nesakarīgās vīzijas, protams, nebija pakļautas reglamenta paragrāfam, kas liek komandierim teikt par savu daļu «es». Man tas nebija paragrāfs, bet gods, sirdsapziņa, radošais darbs, kaisle. Ko vēl sacīt. Manā bataljonā tiešām bija ielikts viss mans «es». Tas bija mans lolojums, tas bija vienīgais, ko es biju radījis zemes virsū.

Atcerējos dažādus notikumus. Droši vien ir sīkus, ir aizkustinošus, ir komiskus.

Piemēram? Labi, lūk, te būs piemērs.

2

Saulainā augusta dienā bataljons ieradās šautuvē.

Mēs atradāmies nometnē pie straujas kalnu upītes Talgarkas. Netālu, pie Jalgaras staņicas, zaļoja dārzi, kur aug milzīgie, pasaulē vislabākie Alma-Atas āboli. Visapkārt līdzena, saulē izdegusi stepe. Bet uz dienvidiem pār stepi paceļas Tjanšana priekškalni. Kaut kur augstu, ar tik tikko jaušamu svītru nodalīdamies no spožajām debesīm, viz virsotņu mūžīgie sniegi. Tā ir Dienvidkazahstāna — tās skaistumu es nekad nespēšu aprakstīt.

Stepe — ideāla šautuve. Tā ir tepat blakus, tā nav pie rokas, bet, burtiski, zem kājām; tā ir līdzena kā gludināmais dēlis.

Cik viegli, cik patīkami — paiet divus trīs kilometrus pa tādu līdzenumu, pašaut, atgriezties. Bet es gatavoju ļaudis karam. Viegli? Patīkami? Tātad nost ideālo šautuvi. Es vedu bataljonu kalnos.

Uzrausāmies pirmajā terasē. Tā visa vienos dzelkšņos, aizaugusi sausiem, vijīgiem krūmājiem — īsts sālszāles biezoknis. Nē, te nevar pašaut.

Uz nākamo klajumu veda akmeņaina, stāva nogāze. Bataljons, uz priekšu! Aiz manis! Rāpāmies kalnā. Stāvs. Zaldātu zābaku izkustināti, akmeņi grabēdami vēlās lejup.

Uzrāpāmies. Velns parāvis, arī tur nebija kur šaut. Sulīga zāle slējās gandrīz cilvēka augumā. Kur tad lai iet? Augstāk nogāzi klāja tumši zaļš ozolu mežs.

Tādi ir kalnu kontrasti. Bet, starp citu, tāda ir arī visa Kazahstāna. Vai kāds nav stāstījis jums leģendu par to, kā radīta Kazahstāna? Pasaules radīšanas dienās dievs radījis zemi un debesi, jūras un okeānus, visas zemes, visus kontinentus, bet Kazahstānu aizmirsis. Atcerējies pēdējā brīdī, bet materiāls jau izlietots. No dažādām zemēm šis ātri atrāvis nost pa gabaliņam vien — gabaliņu no Amerikas, stūrīti no Itālijas, Āfrikas tuksneša gabalu, Kaukāza strēmeli, — salicis visu kopā un pielipinājis tur, kur vajadzējis būt Kazahstānai. Tur, manā dzimtenē, jūs varat atrast visu — ir mūžam kailo, it kā debess nolādēto sauso sāls stepi, ir visbagātākos novadus.

Bet kur tad lai šauj? Es nostādīju bataljonu četrās rindās un vedu to pāri zālājam. Pārstaigājām vairākas reizes uz priekšu un atpakaļ. Smagie karavīru zābaki mina, lauza, izmīdīja zāli. Beidzot vēl nomaršējām, ar rokām izraudami palikušos stiebrus. Es stāvēju malā tīksminādamies, izbaudīdams neaizmirstamu laimes mirkli. Kas tas par spēku — bataljons! Ar šo bataljonu — disciplinētu, kaujai gatavu, norūdītu — es triekšos pretī ienaidniekam un, lūk, iešu tāpat, iemīdāms tos zemē, kapā. Es zināju: karš būs citāds, tomēr iedomājos to šādā veidā.

Zālē tika iemīts plats, garš četrstūris. Malā nolikām mērķus. Bataljons vēl arvien stāvēja ierindā. Visi redzēja ar ogli uz saplākšņa uzzīmētās galvas ar ugunskrusta zīmi pierē. Gribējās vēlreiz izjust bataljona spēku. Es pavēlēju pirmajai rindai nogulties, otrai šaut no ceļgala; tad nokomandēju:

— Uz fašistiem . .. zalvēm … Bataljons …

Ieturēju pauzi. Vairāki simti šauteņu tika notēmētas uz četriem mērķiem. Bataljona zalvju uguns tolaik nebija kaujas reglamentā paredzēta, bet es pamēģināju.

— Uguni!

Velns parāvis! No vienas zalves mēs palikām bez mērķiem. Kā grieztin nogrieza. Septiņsimt šāvienu vienā reizē — tas ir briesmīgs spēks. Stabiņus, pie kuriem pienagloti vairogi, lodes bija sakapājušas, saplāksnis saurbts no vienas vietas, saplosīts lupatās. Es gan sodījos, gan smējos: rāpāmies kalnā, ar kājām nolīdzinājām šautuvi, un atkal nav kur šaut…

Tā mēs dragājām vāciešus pirms kaujām. Bet šeit… Taču par to, kas bija «šeit»,.negribējās domāt.

Un atkal pavīdēja patīkamās pagātnes ainas. Nē, ne jau tikai par bataljonu. Bija arī citādas.

3

Pēkšņi atskanēja Brudnija balss:

—   Biedri kombat…

Es piespiedu sevi negaidīt un tomēr gaidīju viņu ar pavēli. Pusmiegā pasmaidīju.

Tad pielēcu kājās, Rahimovs jau bija piecēlies. Šinelis nomests uz grīdas. Mans kārtīgais, mierīgais štāba priekšnieks nebija to pacēlis. Viņš smaidīja. Viņš raudzījās uz Brudniju un Kurbatovu.

Viņi bija ienākuši abi. Abiem šineļi spīdēja no gludas nenožuvušas dubļu kārtas: kādā vietā tātad bija līduši līšus.

—   Biedri kombat, atļaujiet. . .

Tā bija īstenība. Tas bija Brudnijs — sveiks un vesels; viņa ātrā valoda, spriganais skatiens, sārtie, tvīkstošie vaigi.

—   Vai pavēle ir?

—   Jā, biedri kombat, atkāpties . ..

Viņš pasniedza papīru. Ja cilvēks kaut ko kvēli ilgojas, tad uzreiz negribas ticēt, ka ilgotais jau piepildījies. Atceros, iešāvās prātā doma: vai tikai tas viss nav sapnis? Nē, vīzijas bija nozudušas. Jis paraudzījos pulkstenī. Pusčetri. Vai tiešām biju gulējis tikai dažas minūtes?

Pulka komandieris steigā uzrakstītās rindās ziņoja, ka mežā aiz Dolgorukovkas sādžas mūs gaidīs viens no štāba komandieriem, kurš norādīs tālāko maršrutu uz Volokolamsku — pulks tiek atvilkts uz turieni.

Uz Volokolamsku! Atkāpšanās par trīsdesmit kilometriem! Taču nebija laika par to bēdāties. Pulkstenis rādīja pusčetri, bet gaisma aust septiņos.

Bataljons rotu kolonās soļo tumsā pa dubļaino, atkusušo zemi. Uz priekšu dodas kareivji, brauc lielgabali, divriči ar ložmetējiem, munīcijas vezumi, sanitārie rati, noslēgumā atkal kareivji.

Pēc paraduma es ļauju ierindai paiet sev garām, tad pamudinu Lisanku, apdzenu rindas — un atkal palaižu garām.

Reizumis kā blāvs plankums melnajās debesīs izpeld mēness. Tad kļūst gaišāks.

Es atkal pajāju garām bataljonam.

Kolonu ved Zajevs. Viņa rota iet pa priekšu. Ūdeni šķiezdams, garas rokas vēcinādams, kā parasts, drusku saliecies uz priekšu, viņš soļo un soļo, noteikdams tempu. Iedami ierindā pa četri, kareivji no viņa neatpaliek. Rota paiet garām.

Tai seko sanitārā vada rati, kas novietoti starp kaujas apakšvienībām. Mēs vedam četrdesmit ievainotos. Redzu mūsu smagnējo, patuklo, veco feldšeri Kirejevu. Viņš rūpējas par ievainotajiem: soļodams blakus ratiem, noliecas un kaut ko sakārto kādam pie galvas, tad pazūd tumsā.

Un, lūk, arī pieklīdusi komanda, Bozžanova karapulks.

Ar līkumu pagājuši garām Dolgorukovkai, mēs tuvojāmies ceļam, tam pašam, kas jau vairākkārt tika pieminēts mūsu stāstā, — bruģētajam ceļam, kas veda uz Volokolamsku un pie pilsētas gandrīz taisnā leņķī izgāja uz Volokolamskas šoseju.

Pirms dažām dienām, sešpadsmitajā oktobrī, sagrupējuši spēkus triecienam, vācieši lauzās uz šo ceļu, cerēdami ar vienu belzienu sagraut mūsu aizsardzības pozīcijas, un pēc tam neapstājoties ar tankiem, kravas mašīnām un motocikliem iebrukt pa Volokolamskas šoseju Maskavā. Atsisti pie Buličevas padomju saimniecības, apturēti nākamajās dienās citās pozīcijās, viņi tomēr negribēja ticēt neveiksmei, zinādami, ka šinī iecirknī viņiem pretī stāv nelielas karaspēka daļas. Viņiem likās: vēl drusku jāpiespiež, vēl trieciens, un aizsprosts tiks pārrauts, ceļš uz Maskavu — asfaltētā Volokolamskas šoseja būs vaļā. Mūsu daļas, kas cīnījās pie ceļa, atkāpās. Bet jau rīt tie paši pulki, tie paši bataljoni atkal stājās ienaidniekam ceļā, atkal piespieda viņus izcīnīt kauju, kas tik drīz nebeigsies. Vācieši katru reizi domāja: šī ir beidzamā pretestība, pēdējā kauja, — un viņi sīksti lauzās uz priekšu, negribēdami atteikties no izvēlētā virziena. Volokolamskas šoseja joprojām palika viņu galvenā trieciena ass.

Aiz Dolgorukovkas mūs sagaidīja pulka štāba priekšnieka palīgs leitnants Kurganskis. Ekspansīvs, enerģisks — viņš priecīgi spieda man roku. Tūlīt arī pastāstīja, ka otrais un trešais bataljons esot cietuši nopietnus zaudējumus. Ļaudis cīnījušies grupās, saujiņās, atkāpdamies un atkal nocietinādamies pie ceļiem, nogalinādami vāciešus, samaldami ienaidnieka dzīvo spēku. Slēpņu aizsegā, prettanku artilērijas aizsegā, daļas tiekot steigšus atvilktas uz Volokolamsku — uz svarīgāko punktu, kas noslēdz Volokolamskas šoseju. Tur atrodoties divīzijas jaunās pozīcijas.

Kurganskis bija atvedis bataljonam vairākus vezumus ar pārtiku. Mēs saņēmām tonnu baltmaizes, kas naktī bija izcepta Volokolamskā.

Vezumi gaidīja mežā. Es nolēmu te paslēpt bataljonu: ļaut cilvēkiem paēst, atpūsties, pabarot zirgus.

Spēcīgajiem artilērijas zirgiem vajadzēja iet atpakaļ. Atstātajā mežā tika noglabāti seši lielgabali un četrsimt šāviņu —< tie,, kurus mēs ieguvām naktī. Es nolēmu tos vēlreiz izvilkt vāciešiem gar pašu degungalu.

Austrumos jau svīda gaisma, bet visu apkārtni tina migla. Bataljons ienira mežā. Es piejāju pie Bozžanova.

—   Bozžanov! Apturi savējos! Pavirzieties desmit soļus sānis.

Nokomandējis citas apakšvienības «taisni», es aplūkoju savu

štatos neparedzēto rezervi. Stāvēdami pie ložmetēju divričiem, ierindu noslēdza mani ložmetējnieki. Tālāk ierindā stāvēja tie, kurus es naktī gribēju aizdzīt prom no bataljona, tie, kuri pēc tam izgāja šķīstīšanas uguni kaujā.

Es pavēlēju Bozžanovam ņemt artilērijas zirgus un, izmantojot miglu, pamēģināt izvest uz šejieni šāviņus un lielgabalus.

—    Ņem visu savu komandu. Nosedz lielgabalus no visām četrām pusēm. Ja uzdursies uz nelielu grupu — pacenties iznīcināt. Bet nopietnā kaujā neielaidies: uzspridzini lielgabalus un atgriezis pie mums. Rīkojies ātri. Atceries, mēs tevi šeit gaidām.

Izslējies, stingri piemetis roku pie cepures, nozibinādams mazās, šaurās actiņas, Bozžanovs atbildēja:

—   Klausos, biedri kombat.

Viņš likās slaidāks nekā parasti; seja bija enerģiska; viņam patika būt par komandieri, patika patstāvīgi risināt pārdrošus uzdevumus.

Kareivji iekūra ugunskurus, uzvārīja tēju, žāvējās. Sacirtusi skujas, daudzi gulēja uz tām — uz šī zaldātu zaļā pēļa. Lauka virtuvēs vārījās trekna gaļas vira. Nolicis visapkārt apsardzi, bataljons atpūtās.

Kļuva gaišs. Kusa. Migla izklīda. Uzausa apmācies rīts.

Ap pulksten astoņiem, kad pēc mana aprēķina Bozžanovam jau bija laiks atgriezties, debesīs atskanēja lidmašīnu rūkoņa, kas ātri tuvojās. Mēs tās ieraudzījām. Zemu, zem mākoņiem, drusku sānis no mums, lidoja vācu bumbvedēji. Gandrīz tai pašā brīdī no zemes ierunājās ložmetēji un lielgabali, kurus mēs nevarējām redzēt. Nogranda aviobumbu smagie sprādzieni. Lidmašīnas nāca viļņiem vien, ešelons pēc ešelona, nomēzdamas savu kravu kādā punktā — četrus piecus kilometrus no mums, kur atradās šoseja uz Volokolamsku.

Pēkšņi šaušana krasi pastiprinājās. Debesīs lidmašīnu vairs nebija, bet tur, kur tikko bija kritušas bumbas, tur tagad dārdēja lielgabali — nevis desmit vai divdesmit, bet simt vai pusotra simta lielgabalu. Mani jātnieki, kurus biju izsūtījis uz turieni, ziņoja: vācieši uzbrūk ar tankiem, artilērija cīnās pret tankiem.

Drīz vien atskanēja šāvieni arī citā vietā, mums otrā pusē, — arī kādus četrus vai piecus kilometrus no šejienes. Artilērijas uguns tur bija krietni vājāka, bet varēja dzirdēt arī šauteņu un ložmetēju šāvienus.

Taču Bozžanova vēl nebija … Nelabais mani dīdīja ļaut bataljonam šeit atpūsties. Nelabais mani dīdīja aizsūtīt zirgus un kareivjus pēc lielgabaliem .. . Vajadzēja uzspridzināt lielgabalus turpat uz vietas — un darīts!

Kur lai es tagad kustos bez artilērijas aizjūgiem? Un nav jau aizjūgi vien … Vai es varu aiziet, pametot savējos, nesagaidot nodaļu?

Šauj abās pusēs, bet Bozžanova nav un nav… Nolādēta būšana! Vai tiešām atkal notiks tāpat kā vakar? Vajag drīzāk atiet, kā pavēlēts, bet kur tu kustēsies . ..

Es teicu Rahimovam:

— Nododiet manu pavēli rotu komandieriem: piecelt ļaudis,, ieņemt riņķa aizsardzību.

PIE KRUSTCELĒM

1

Uz šosejas, ko nevarēja no šejienes saredzēt, pēc neliela klusuma brīža atkal kā traki sāka ārdīties lielgabali. Nepārtrauktajā dārdoņā auss tikai retumis uztvēra atsevišķus šāvienus.

Bet otrā pusē kauja nemaz nenorima. Taču arī tai malā visu aizsedza mežu joslas.

Un tad vēl kaut kur aizmugurē, aiz šosejas, arī it kā sāka dunēt.

Bet Bozžanova nav, velns parāvis! Es lādēju viņu, lādēju sevi, sūtīju pretī jātniekus. Bet dusmojies vai nedusmojies — kustēties nevar. Pats sevi biju iesēdinājis, aizdrīvējis sev ceļu . . .

Kareivji mežmalā raka ierakumus riņķa aizsardzībai. Pagaidām tas tika darīts katram gadījumam . . . Tiklīdz parādīsies Bozžanovs, mēs tūlīt dosimies ceļā. Zaldāti parūks: «Veltīgi rakām.» Lai dievs dod, ka būtu veltīgi.

Kopā ar Rahimovu apstaigāju rotas. Pēc īsas atpūtas, pēc baltmaizes un karstās gaļas viras ļaudis bija kļuvuši mundrāki, Mani sagaidīja ar jokiem. Tuvie lielgabalu pērkoni un šaušana visapkārt neatstāja sevišķu iespaidu. Mums tas vairs nebija nekas jauns: baiļu brīži atvirzījās vakardienā, bataljona vēsturē. Arī man kļuva vieglāka sirds. Es domāju: gan noturēsimies.

2

Izsaucu rotu komandierus uz štābu. Paskaidrojis, ka Bozžanova nodaļa, kas devās pēc lielgabaliem, ir aizkavējusies ilgāk, nekā bija paredzēts, es paziņoju savu lēmumu: bataljons neaizies, kamēr mūsējie neatgriezīsies. Ja vajadzēs, iesim viņiem palīgā.

No acīm es redzēju: visi saprata un atzina šo pavēli par pareizu. ,

Parunājies ar komandieriem, es viņus atlaidu. Kopā izgājām no telts.

Starp kokiem parādījās jātnieks. Viņš iztālēm priecīgi sauca:

— Nāk!

Visi apstājās. Jātnieks atnesa ilgi gaidīto ziņu: mūsējie nākot, vezdami lielgabalus, Bozžanova nodaļa tuvojoties mežam.

Tagad beidzot es varēju dot pavēli turpināt pārgājienu uz Volokolamsku.

—          Visi pa vietām! — es teicu. — Sagatavoties ceļam! Fiļimonov, paliec!

Fiļimonovs, trīsdesmit piecus gadus vecs kalsens, enerģisks leitnants, bija trešās rotas komandieris.

Viņš saņēma no manis uzdevumu: sapulcināt savu rotu gājiena priekšgrupu — un tūlīt doties ceļā. Tāds ir bataljona sakārtojums pārgājienā kaujas apstākļos: priekšgrupa aizsteidzas trīs četri kilometri priekšā galvenajai kolonai.

Kopā ar Fiļimonovu mēs pētījām karti. Pats taisnākais un ērtākais ceļš bija šoseja. Atkusnis droši vien bija pārvērtis, dubļu jūrā visus apkārtējos ceļus, izņemot šo vienīgo cieto joslu. Bet uz turieni, uz šoseju, no vairākiem punktiem ar divām vai trim grupām lauzās vācieši. Es izvēlējos grūtāku, bet drošāku maršrutu. Vajadzēja šķērsot šoseju un pēc tam, pagriežoties uz ziemeļiem, pa lauku ceļiem iziet uz Volokolamsku.

Fiļimonovam nekavējoties vajadzēja doties pa šo ceļu vajadzīgajā attālumā, aizsteidzoties priekšā bataljona kodolam.

Fiļimonovs skriešus steidzās uz rotu.

Sinčenko pieveda Lisanku. Ielēcis seglos, es jāju pretī Bozžanova nodaļai.

Bez ceļa pa lēzenās ieplakas leju lielie artilērijas zirgi ar grūtībām vilka lielgabalus. Migla jau bija nokausējusi niecīgo sniega kārtu. Riteņi grieza velēnas. Atsperdamies mitrajā, slidenajā zālē, kareivji palīdzēja zirgiem.

Uz mani raudzījās drūmi skatieni. Kāds īgni nolamājās. Kādssacīja:

—   Ek, biedri kombat. .. Dzenas pa visiem ceļiem .. .

Cits pieliecies norūca:

—   Bet kas tad viņam? Uzgāž tikai ķēvei, un esi rāms . ..

Es pazinu Paško.

—   Paško! Ko tu teici?

—   Nekā . . .

Vajadzēja atgādināt viņam kārtību, likt sajust, ko nozīmē komandieris, bet es klusēju. Es riesapratu, kas noticis ar cilvēkiem. Viņi taču laimīgi atgriezušies no bīstama, grūta pasākuma, viņi godam bija izpildījuši kaujas uzdevumu. Kādēļ tad lepnuma vietā, prieka vietā bija šī nomāktība?

Pienāca Bozžanovs. Viņš — parasti mundrais un smaidīgais karavīrs — arī bija īgns un nopietns.

Bozžanovs sāka ziņot, kā pēc reglamenta pienākas, bet es viņu pārtraucu:

—   Kas tev tur notika? Kādēļ visi tādi sašļukuši?

Ierunādamies klusāk, Bozžanovs negribīgi pateica:

—    Uzzināja .. .

—    Ko uzzināja?

—   Te visapkārt mūsējie atkāpušies. Bet mēs atkal. ..

—   Ko atkal? Kas par niekiem?

Ielūkojies man cieši acīs, Bozžanovs bēdīgi noteica:

—           Aksakal, kādēļ jūs pret mani tā izturaties? Jūs taču zināt, es …

Bet es atkal pārtraucu:

—          Tavs «es» — lūk, tur! — Es norādīju uz sadrūmušajiem kareivjiem, kuri stiepa lielgabalus. — Domā par viņiem: tu atbildi par cilvēkiem. Nu, ko tad «mēs atkal»?

' — Atkal esam vieni. . .

—   Kur tu to ķēri?

—           Mēs redzējām, kā noņēma visus posteņus . . . Visi ir atkāpušies …. Jau sen, aksakal.

Tad, lūk, kas! Es atcerējos Sevrjukova vārdus «zaldātu bezdrāts telefons». Kā iepriecināja šis «telefons» toreiz, kaujas veiksmes brīdī. Bet tagad — atkāpjoties bija citādi.. .

Lielgabali un šāviņu kastes lēnām virzījās uz priekšu. Iegrimis pārdomās, es lūkojos uz ļaudīm. Atkal ieraudzīju Paško. Joprojām blenzdams zemē, viņš kopā ar citiem stūma lielgabalus; ar muskuļaino augumu viņš bīdīja balstu, papēžiem atsperdamies atkusušajā zemē. Zābaki bija nobristi ar dubļiem, tomēr bija redzami garie, lepnie dzeltenas hromādas stulmi. Neviļus iejautājos Bozžanovam:

—    Kas tie viņam par zābakiem?

Bozžanovs atbildēja:

—           Novļanskā novilcis vācietim. Nogalinājis oficieri un novilcis …

Jā, šis Paško bija interesants puisis. Drosmīgs, pārgalvīgs, bet. . . Bet viņam vēl trūkst, viņā nejūt, kā es to pamanīju jau naktī, karavīra1 galvenās varonības — paklausībast disciplinētības, kas, iedzīta ar stingro armijas kārtību, kļūst par karavīra otro dabu.

Gluži veltīgi es nupat viņu tā palaidu neapsauktu. Tas būtu licis visiem saņemties… Vajadzētu, vajadzētu tagad visiem dzirdēt komandiera balsi.

Bet nebija jau vairs laika par to domāt, Mans pienākums nekavējoties pārbaudīt Bozžanova ziņojumu, noskaidrot stāvokli, orientēties, pieņemt lēmumu.

Tā es izdarīju kļūdu, ko nekādos apstākļos komandieris nedrīkst pieļaut: es palaidu gar ausīm zaldāta rupjību, neievēroju noteikumu: «Nekad neatstāj bez ievērības pārkāpumu!» — neuzmundrināju zaldāta garastāvokli ar pavēlošu vārdu.

Un pēc dažām minūtēm tam bija briesmīgas sekas, lija asinis, kuras varēja nelīt.

3

Lielgabalu šāvieni, kas nesen saplūda nepārtrauktā dārdoņā, tagad atskanēja retāk, toties bija dzirdami skaidrāk. Vai nu tie ir pievirzījušies tuvāk, vai arī šeit, klajumā, koki nenoslāpēja skaņu. Otrā pusē šauteņu un ložmetēju sprakšķi attālinājās, aizejot sānis.

Bet mums priekšā joprojām viss bija mierīgi; ceļa gabals, uz kura spīdēja peļķes un dubļi, grava ar slapjām nogāzēm, pelēkajās debesīs asi iezīmētā nelīdzenā kore, kas aizsedza tāli, aizmugurē mežs.

Nepatīkams stāvoklis: nekas īsti nav zināms, nekas nav redzams, turklāt atrodamies bez uzdevuma starp kaujas joslām. Bataljonu apsargāja jātnieku patruļa, bet pēc Bozžanova ziņojuma es nolēmu no kāda tuvākā pakalna palūkoties uz visām pusēm, kas notiek mums apkārt.

Es teicu Bozžanovam:

— Ievelciet lielgabalus mežā. Es aizjāšu līdz kalniņam, apskatīšos . . .

Sinčenko arī gribēja jāt man līdzi, bet es atstāju viņu mežmalā.

Mirkli vēlāk Lisanka aulekšos nesa mani pa nokalni. No turienes varēja redzēt ciematu, kas atradās pie šosejas. Es pamanīju kustību ielā un uz šosejas, zibsnīja lielgabalu šāvienu uzliesmojumi. Pieliku binokli pie acīm.

Mūsu artilērija atkāpās. Traktori izlīda no ciemata, vilkdami piekabinātos lielgabalus, un virzījās pa lauku, pagriezdamies nost no šosejas. Artilēristi soļoja blakus lielgabaliem, bažīgi raudzīdamies apkārt. Pazinu garo pulkvedi Arsenjevu — viņš bija divīzijas artilērijas priekšnieks. Es redzēju binoklī: viņš apstājās, sameklēja un atvēra etviju, paņēma papirosu, uzrāva sērkociņu, aizsmēķēja — izdarīja to visu nesteigdamies, pasvītroti mierīgi; pēc tam apturēja garām braucošo lielgabalu, norādīja uz kādu vietu. Traktoru atkabināja, artilēristi nostājās savās vietās. Pagriezis binokli uz to pusi, kurp rādīja Arsenjevs, es pirmo reizi ieraudzīju vāeu tankus . . . Balti krusti uz darvas melnajām bruņām, liesmas, kas šāvās laukā no tievajiem stobriem . . . Gaitā šaudami, tanki ienāca ciematā.

Gribējās, acis nenovēršot, vērot šo kauju, šo mūsdienu kara filmu, kas tagad risinājās manu acu priekšā, bet es nolaidu binokli, paraudzījos apkārt. Pa ceļu, kas veda uz šoseju, traucās mani jātnieki. Man iešāvās prātā, ka viņi, acīm redzot, kaut kur ir sadūrušies ar vāciešiem, kas virzās uz šejieni, bet mūsu daļas, kas atkāpās uz ziemeļiem, jau droši vien bija šo lauku ceļu atstājušas.

Kā, pa kādu ceļu mēs tagad izkulsimies ārā? Vajadzētu tūlīt pārsviest bataljonu otrā pusē lauku ceļam, kamēr tā gals ir brīvs. Citādi mūs atgriezīs, ieslēgs ceļu trijstūrī. Es joprojām satraukts pētīju apvidu. Un pēkšņi ieraudzīju Fiļimonova rotu, kas pēc manas pavēles jau devās ceļā.

Neredzēdama, kas notiek ciematā, neredzēdama tankus, rota gājiena kolonā virzījās pa ieplaku uz ciematu, tieši vāciešiem nagos.. Ko tas Fiļimonovs dara, — vai prātu zaudējis? Velns parāvis, iet tikpat kā akls? Es neganti iecirtu Lisankai ar piešiem; tā saslējās stāvus no sāpēm.

Aulekšos steidzos garām mežmalai, garām bataljonam, rotai pakaļ.

4

Panācu.

—   Rota, stāt! Fiļimonov, kur tu lien? Kur tu dzenies?

Viņš apmulsis teica:

—   Klausos, biedri kombat.

—    Kur tu ej ?

—   Es, biedri kombat, domāju pa šo ieplaku nokļūt līdz ciematam. Bet pēc*tam pa ceļiem, pa maršrutu.

—   Kāpēc neizsūtīji patruļu? Ciematā vācieši!

Viņa sarkanīgā seja apmulsa. Viņš, Jefims Jefimovičs Fiļimonovs, vēlāk kļuva par vienu no bataljona varoņiem, bet toreiz savu rotu, kurai nebija prettanku ieroču, gandrīz uzveda virsū tankiem: veda kareivjus pa graviņu, neredzēdams, kas notiek apkārt.

Es paspēju viņu apturēt, rota nezaudēja neviena kareivja, bet tika zaudēts laiks.

Pa ieleju kāds jātnieks, cik jaudas, aulekšos steidzās šurp. Es pazinu Sinčenko sirmo ķēvi. Viņš pieauļoja klāt.

—   Biedri kombat, bēg . ..

—    Kas?

Neatbildēdams, ātri elpodams, satraukts, viņš turpināja:

—          Viņi redzēja jūs . . . Sāka kliegt: «Kombats aizbēga!» Un laidās …

—    Kas?

—   Nu tie . . . Vakarējie . .. kurus jūs pieņēmāt…

—    Bet bataljons?

—          Nezinu . . . Vācieši jau ir uz ceļa. Kā sāka kliegt: «Kombats aizbēga!», kā metās katrs uz savu pusi, tā es tūlīt jums pakaļ…

Es pateicu:

—    Fiļimonov! Rotu atpakaļ! Skriešus! Sinčenko, aiz manis!

Un todien otru reizi es iecirtu Lisankai sānos piešus.

5

Es auļoju uz mežu. Iztālēm tas likās tukšs. Vai tiešām tukšs? Vai tiešām panika? Vai tiešām mans bulāts, mans bataljons būtu izšķīdis vienā mirklī? Tad nav vērts dzīvot! Bet es neticu, neticu.

Auļojot es pamanīju mežmalā dažus cilvēkus. Tie it kā gaidīja mani. Traucos uz turieni. Ieraudzīju sadrūmušo Zajevu, ieraudzīju nepabeigto strēlnieku bedru līniju, nule izraktās zemes kaudzītes. Kareivju nebija.

—    Zajev! Kas notiek ar bataljonu? Kur kareivji?

Piemetis roku pie cepures, viņš atbildēja:

—    Bija rīkojums, biedri kombat, sagatavoties ceļam.

—    Nu … Kur rota?

—    Nostādīta dziļāk mežā… Rota, biedri kombat, ir kārtībā.

—    Bet kas te ir noticis? Kur?

Zajevs parādīja uz to pusi, kur pirms dažām minūtēm es biju sagaidījis lielgabalus. Viņš drūmi norūca:

—   Tur …

Ek, no viņa jau katrs vārds vilkšus jāizvelk. Lisanka atkal nesa mani auļos.

Uz sekundi no kāda punkta kļuva redzams ciemats. Brauc mašīnas, mašīnas, virzās lielgabali ar kāpurķēžu vilcējiem. Vācieši!

Tagad no kalna gravā. Divi lielgabali vēl nav ievilkti mežā. Pie lielgabaliem barā sadrūzmējušies tie, kurus vakar, pēc slaktiņa naktī Novļanskā, es uzņēmu bataljonā. Viņi nevilka lielgabalus, nestrādāja, viņi drūzmā spiedās pie iestigušajiem riteņiem, pie stāvošajiem zirgiem. Es ieraudzīju nobālušo Bozžanovu; lūpas bija cieši sakniebtas, pistole sažņaugta rokā.

—   Bozžanov! — es uzkliedzu. — Vai šitie bēga? Sitie kliedza, ka kombats aizbēdzis?

Viņš klusēdams pamāja. Lūpas palika sakniebtas, pazīstamā patuklā seja bija svešādi cietsirdīga, vaigi iekrituši, vaibsti kļuvuši asāki.

Es uzkliedzu:

— Lūk, jūsu kombats! Vai visi redzat? Bozžanov, kurš kliedza? Visi?

—   Lūk, kas . . .

Ar galvas mājienu Bozžanovs norādīja sānis. Attālāk, nogāzē, uz mutes nokrituši gulēja divi līķi. Asinis bija noplūdušas lejup pakavu iemītajās dziļajās pēdās. Drīzāk nojauzdams, nekā pēc kādām ārējām pazīmēm uzminēdams, es vienu pazinu — to, kas būtu varējis kļūt par tālu daudzinātu varoni. Būtu varējis … Bet gāja bojā kā nodevējs, kā zaķapastala. Jā, tas bija Paško. Nedabiski saliektajās kājās, kas bija it kā kustībā sastingušas, gari dzeltenas ādas zābaki, aplipuši ar dubļiem.

Bozžanovs jau bija tiktāl saņēmies, lai ziņotu man pēc reglamenta:

—   Atļaujiet ziņot… Sakarā ar radušos paniku es, biedri kombat, biju spiests pielietot ieroci.

—   Bet šitie? Šitie arī bēga? Kāpēc neapšāvi visus bēguļus?

Bozžanovs klusēja.

—   Es pavēlu: ja vēlreiz bēgs, šauj gļēvuļus bez brīdinājuma.

—   Klausos, biedri kombat.

Nē, es neesmu asinskārīgs. Bezjēdzīga cietsirdība man ir pretīga. Bet tādā'brīdī bija nepieciešams, lai ļaudis atcerētos mācību, lai uz visiem laikiem apgūtu kara likumu, armijas likumu.

Es paraudzījos pūlī.

—   Nu, vai visi redzat kombatu? Visi dzirdat? Bozžanov, sakārto ļaudis pienācīgā kārtībā! Velc lielgabalus! Pēc tam ieradīsies štābā pie manis — saņemsi aizsardzības iecirkni.

Es pakustināju pavadu. Labais zirdziņš, kas paklausīja gan piešiem, gan mazajam pirkstiņam, atpūties soļoja uz štāba telti mežā.

Mēs nokļuvām vāciešu kolonu trijstūrī. Bataljons atkal bija nogriezts.

Ja mūsu stāsta nākamais kritiķis turēs par vajadzīgu kādu par to apsūdzēt, es varu viņam atvieglot šo uzdevumu: vainīgs biju es! Karš nav bez riska! Es riskēju, es sūtīju ļaudis atpakaļ uz aizmuguri pēc tur atstātajiem šāviņiem un lielgabaliem. Lielgabali tika izvesti, bet bataljons iestrēga, bataljons tika nogriezts. Tagad līdz tumsai no šejienes nevarēs izkļūt.

Vai es biju pieļāvis kļūdu? Iespējams. Varbūt vajadzēja rīkoties gudrāk, uzmanīgāk? Iespējams.

Ja esmu to pelnījis, lai gudri ļaudis par šo kļūdu mani kritizē bez žēlastības, bet es nedomāju pats sevi iztēlot par visgudru, zelta vai, labāk teikt, cukura komandieri.

Mēs palikām vāciešu kolonu trijstūrī. Pa bruģēto ceļu gāja tanki. Aiz tiem divās rindās uz Volokolamsku, uz Maskavu ripoja kravas mašīnas, motocikli, vilcēji — kājnieki, munīcija, artilērija, vācu galvenā trieciena grupa. Bet pa lauku ceļu tanī pašā virzienā, uz šoseju, plūda tās palīggrupas transports, kas vakar bija izlauzusies mūsu iecirknī.

Pie krustcelēm radās sastrēgums. Aizturēdams te vienu, te otru kolonu, vāciešu ceļu dienests jau regulēja kustību.

Es skatījos binoklī. Kravas mašīnās sēdošo vācu zaldātu sejas bija gandrīz tikai jaunas vien, tāpat kā vakar pie Novļanskas. Sevišķas jautrības, smieklu, pacilātības nevarēja manīt; sēž ar laiviņām galvā, plāni šineļi mugurā; daudzi salīgi sabāzuši rokas piedurknēs — stindzināja oktobra drēgnais saltums. Viņiem, iekarotājiem, tā bija parasta ikdiena; viņiem tas jau bija kļuvis par paradumu: uz priekšu, uz priekšu!

Pie manis pienāca artilērijas baterijas komandieris.

—   Vai lielgabali notēmēti? — es jautāju.

—   Jā, biedri kombat.

—   Pielādēt un ziņot!

Meža stūrī, kas bija tuvāk ceļu krustojumam, mēs izvirzījām astoņus lielgabalus. Daļa artilēristu bija nosūtīta pie sešiem Šilova lielgabaliem, kas tika nostādīti citā vietā. No meža stūra līdz krustojumam bija apmēram kilometrs; mērķis acu priekšā; vācu mašīnas skaidri redzamas tēmēkļa panorāmā; tas saucas: tiešā tēmējumā.

—    Gatavs! — ziņoja baterijas komandieris.

—   Gāz virsū! Šauj zalvēm! Zalvēm!

Atskanēja komanda:

—   Baterija …

Pauze.

—    Uguni!

Pazibēja liesma. Atskanēja grāviens. Nodrebēja zeme. Es redzēju binoklī: lidoja skaidas, skārda gabali.

—   Uguni!

Izlēkuši no mašīnām, vācieši metās grāvjos, metās aiz ceļa: kaut kur paslēpās arī satiksmes regulētāji.

—   Uguni!

Nē, «uzvarētāju» kungi, te jūs cauri netiksiet! Jūs varbūt nogriezāt mums ceļu? Nē. Mēs ar uguni pārgriezām ceļu jums, mēs sašķēlām jūsu kolonas. Jūs steidzaties uz Maskavu, tieši uz Maskavu? Apstājieties! Vispirms, esat tik laipni, tieciet galā ar mums, sakaujiet Sarkanās Armijas bataljonu.

ŠAUTENIT, ŠAUTENIT, VAI TU MŪS NEIZGLĀBSI?

1

Uz šosejas kustība apstājās. Pakaļējās mašīnas drūzmā tika grieztas apkārt un, apbraukdamas pretī nākošās, aizkavēdamās sastrēgumā/atgriezās ciematā.

Es atstāju meža stūrī divus lielgabalus, pavēlēju šaut uz mašīnām, bet pēc tam, kad pretinieks sāks atbildēt, pārmainīt pozīciju.

Ar cirvjiem un zāģiem ātri attīrīdami ceļu, citus lielgabalus mēs vilkām cauri mežam uz to malu, kas bija tuvāk ciematam.

Koriģētāji ar binokļiem, ar telefonu klausulēm uzrāpās priedēs. No šiem novērošanas punktiem nāca ziņojumi: ciemats ir pieblīvēts mašīnām; tās novirza sānis pa lauku ceļu, bet tur kravas mašīnas dubļos netiek uz priekšu.

Es teicu baterijas komandierim:

— Uzdod viņiem uguni! Uzmet šai varzai sešdesmit šāviņus. Tad gaidi pavēles. Ja sāks kustēties, atkārtosim.

Un devos uz štābu. Rotas bija mežā ieņēmušas riņķa aizsardzību. Kareivji ierakās. Koku pudurs, kurā mēs nocietinājāmies, bija plašāks nekā vakarējā sala, bet, ar to neapmierinādamies, es speciāli izretināju aizsardzību, lai mazinātu zaudējumus no vāciešu uguns, kas — par to es nešaubījos — noteikti sāksies.

Viens ložmetēju vads un trīs strēlnieku vadi bija atvilkti dziļāk biezoknī un novietoti dažādos punktos rezervē. Rezerves kareivjiem bija pavēlēts izrakt sev ierakumus. Zemē — līkumainās, šaurās tranšejās paslēpās arī medpunkts ar visiem ievainotajiem. Saimniecības vads raka stāvvietas zirgiem.

Bataljona komandpunkts arī bija izvācies no telts un mitinājās zemnīcā zem vairākās kārtās noklātu baļķu pārsega. Tur atkal dega lampa, stāvēja pazīstamais galds, kaktā bija apmetušies telefonisti; kā vienmēr, man ienākot, Rahimovs piecēlās.

No komandpunkta es piezvanīju uz ugunspozīcijām, kur atradās Šilova lielgabali. Tie tēmēja uz ciematu. Arī šo ceļu aizsprostoja krustcelēs sasistās mašīnas.

Pavēlēju izšaut pussimtu šāviņu pa tuvāko sādžu pie lauku ceļa, kur arī bija sablīvējušās mašīnas. Es jutu: pretinieks ir pienaglots: ne uz priekšu, ne atpakaļ. Tagad viņš mums rādīs zobus. Nu labi, paskatīsimies, kā viņš mūs norīs … Vai neaizrīsies ar tādu ezīti?

Nezinu, vai jūs zināt, kas ir pilnīga iekšēja disciplinētība, kad, liekas, katra šūniņa ir mobilizēta, galva ir neparasti skaidra, ķermenī — brīnumains vieglums? Mani lielgabali granda no dažādām pusēm. Uzbrukām mēs. Šo spēli diriģējām mēs. Vakarējās nomāktības, vakarējo baiļu it kā nemaz vairs nebija.

2

Viens no zibeņkara taktikas principiem, ko vācieši pielietoja jau Polijā, Holandē, Beļģijā un Francijā, bija, kā zināms, tāds: pārraujot dažādos punktos frontes līniju, traukties uz priekšu, tikai uz priekšu, atstājot aiz muguras sašķeltās, saraustītās, demoralizētās pretinieka daļas. Pie Maskavas hitleriešiem tas neizdevās.

Es tomēr stāstīšu tikai par savu bataljonu.

Pārgājiena laikā atpūtas brīdī, palicis no savējiem nogriezts (atkārtosim iekavās — manas vainas dēļ) pie šosejas, pie šinī rajonā vienīgā cietā ceļa, pa kuru vācieši varēja steigties uz priekšu, mēs, savukārt, nosprostojām ar uguni šo ceļu. Militārā valodā tas saucas «ceļa kontrolēšana ar uguni».

Līdz ar to mēs piespiedām vāciešus tā vietā, lai trauktos «uz priekšu, tikai uz priekšu!», nodarboties ar pretestības perēkļa likvidāciju. Piespiedām… Militārā valodā tas saucas: uzspiest pretiniekam savu gribu.

Vācieši sāka kapāt mežu ar šāviņiem un mīnām. Mēs atbildējām manevrēdami. Savelkam kādā vietā visus četrpadsmit lielgabalus, nogāžam dažas zalves pa aizmugures daļām, pēc tam ātri izkliedējam artilēriju pa divi, pa četri lielgabali, apšaudām ar skrejuguni citus punktus. Sešas sādžas pavērās skatienam no priežu galotnēm. Visas sešas bija ieņēmis ienaidnieks. Vācietis dabūja no mums sutu pārmīšus visos šajos punktos, jo mēs bijām bagāti ar lielgabaliem un šāviņiem.

Uzlidoja deviņi bumbvedēji. Gaudodami tie sāka piķēt. Mežs nodrebēja no smagajiem sprādzieniem. Un kas notika? Zemesmāte pasargāja. Cieta galvenokārt zirgi, kuriem mēs vēl nebijām paspējuši izrakt stāvvietas. Četrpadsmit nosisti zirgi, divi sasisti lielgabali un seši ievainoti cilvēki — tāds bija aviācijas uzlidojuma rezultāts.

Ap pusdienas laiku tālumā, kādus piecpadsmit kilometrus uz ziemeļiem, tas ir, Volokolamskas virzienā, atkal ātri ātri sāka šaut lielgabali. Reizumis tālie izšāvieni saplūda vienā nepārtrauktā dārdoņā: spriežot pēc trokšņa, tur šāva nevis desmit vai divdesmit, bet, tāpat kā no rīta, simt vai pusotra simta lielgabalu. Mēs vēlāk uzzinājām, ka izlauzušos tankus tur bija sagaidījis cits artilērijas pulks. Bet šeit mēs nelaidām garām pa ceļu pastiprinājumus, nelaidām artilēriju, motorizētos kājniekus un munīciju.

Trīs reizes kājnieki nāca uzbrukumā pret mums. Katru reizi mēs pielaidām viņus tuvu, bet pēc tam ar šauteņu zalvēm un ložmetēju kinžala uguni nopļāvām ķēdes, noguldījām zemē tos, kas bija palikuši dzīvi, piespiedām līst atpakaļ. Viens no triecieniem vērsās tieši pret to vietu, kur atradās vairāki mūsu lielgabali, kas manevrēja pa mežu. Pienāca mirklis, kuru klusībā gaida katrs īsts artilērists, — saņemt pretinieka kājniekus ar karteču. Vai jūs zināt, kas ir šāviens ar karteču? No lielgabala izšautais šāviņš sprāgst gaisā lidojot un izsviež simtiem ložu, simtiem karstu, griezīgu šļakatu, kas ar briesmīgu spēku sit sejā uzbrūkošajiem kājniekiem.

Šinī dienā^nēs trīs reizes apliecinājām ienaidniekam elementāro militāro patiesību: tukša iedoma griezt krūtis pretī kinžala ugunij, tukša iedoma uzbrukt pozīcijai, ja nav apklusināti ugunspunkti, ja nav nomākts kaujas spars.

Bet lai mūs nomāktu — o, cik pamatīgi un cik ilgi vāciešiem vajadzētu dauzīt mūs ar artilēriju! Laiku, laiku — lūk, to mēs atņēmām ienaidniekam. Un atņēmām cilvēkus, dzīvo triecienspēku.

Nemanot tuvojās vakars. Bija laiks gatavoties uz aiziešanu. Bet, iedomājieties tik, negribējās iet prom. Mums bija izsīkusi munīcija, citādi es labprāt būtu vēl šinī vietā diennakti pakarojis; būtu vēl vienu dienu turējis pretinieku aiz astes, paspēlējies ar viņu …

Baiļu vairs nebija. Mana drūmā noskaņa atkāpās, palika vakarējā salā.

Tā tika pārvarētas aplenkuma bailes. Tā tika pabeigts pirmais augstākās militārās izglītības kurss.

3

Satumsa. Izlūki ziņoja: visās apkārtējās sādžās atrodas vāciešu karaspēks, katrai sādžai nolikta stipra apsardze. Visi ceļi bataljonam nogriezti.

Bet, kamēr mēs esam šeit, šoseja nepieder arī vāciešiem. Es apdomāju, kā būtu iespējams izkļūt no loka. Var iet pa mežiem. Lūk, skatieties kartē! Redziet, gara meža josla stiepjas uz ziemeļiem gandrīz līdz Volokolamskai. Kājnieki viegli izies pa mežu. Bet braucēji? Lielgabali, vezumi? Pamest?

Domādams es vienlaicīgi turpināju karu. Izmantodami tumsu, vācieši mēģināja atjaunot kustību pa šoseju. Mēs neļāvām. Viņi novirzīja mašīnas pa apbraucamo ceļu. Mēs traucējām, mēs apšaudījām krustceles. Es joprojām jutu, ka esmu iespiedis ienaidnieka asti spīlēs. Negribējās laist vaļā.

Deviņos vai desmitos vakarā ieradās Panfilova sūtnis — leitnants Aņisjins. Viņš iedeva man ģenerāļa rakstisku rīkojumu: nekavējoties izrauties no loka, vest bataljonu uz Volokolamsku.

Aņisjins bija nācis pie mums pa mežu. Pārrāvums starp bataljonu un mūsu karaspēku bija jau divdesmit pieci kilometri. Kā lai pārvar šo attālumu?

Es nolēmu: tumsā ielavīties mežu masīvā un tur, izcērtot ceļu artilērijai un vezumiem, virzīties pēc kompasa taisni uz Volokolamsku. Nospēlēju atvadu koncertu, izšāvu atvadu zalves pa visām vācu aizmugures daļām, cik tālu vien spēja sniegt mūsu lielgabali. Nu, ar to tad uz redzēšanos, kungi! Vēl jau tiksimies.

Bataljons sāka posties ceļā..

Tumsā mēs ejam un ejam pa mežu. Tas ir simtgadīgs rezervāts. Strādā zāģi, cirvji, mēs gāžam, atvelkam nost kokus, izcērtam stigu, iecērtam piemiņas zīmi no mums.

Bataljonā ir septiņdesmit zāģi, pusotra simta cirvju — visi tiek laisti darbā. Mēs ejam un ejam. Tumsā blāvi pavīd svaigie celmi. Pa stigu velkas divriči, sanitārie rati, lielgabali. Mēs vedam divpadsmit lielgabalus. Divi tika sasisti kaujas laikā un beidzot mēs tos vēl uzspridzinājām. Zaudēts ap divdesmit zirgu, bet arī kravas kļuvis mazāk: vairāk nekā tūkstoš šāviņu izšauts pa ienaidnieku, saglabāta tikai neaizskaramā rezerve. Necik daudz nav palicis pāri arī patronu kastu. Patronas tika izlietotas mūsu zalvēs, ložmetēju ugunī, atsitot trīs ienaidnieka triecienus. Ratos nav arī maizes, nav konservu, putraimu, sakņu, tikai šis tas pataupīts ievainotajiem. Jā, laiks, ir laiks atiet. Rīt klātos grūti.

Ejam, zāģējam, cērtam. Virzāmies lēnām: dažos brikšņos, biezokņos veicam mazāk par kilometru stundā. Bet cērtam un cērtam'pēc kompasa stigu. Uz gadu desmitiem atstājam iecirstu atmiņu no mums.

Ejam bez apstājas, bez atpūtas, tikai katru stundu mainās darba komandas.

Mežā pārvietojoties pienāk rītausma. Slaidie stumbri krīt šalkdami, krakšķēdami, lauzdami un saliekdami jaunos kociņus līdz ar nokaltušajiem. Pēkšņi jāapstājas. Apklust zāģi. Apklust cirvji. Kāda aizķērusies galotne novilka šalcošu loku, un darbi — stop!

Priekšējā patruļa ziņo: bataljons ir iznācis pie klajuma, kas šķērso mūsu ceļu. Tur ir lauku ceļš, kas ved uz šoseju. Uz ceļa pretinieks.

Es stāvu mežmalā un skatos.

Lēni velkas kravas mašīnas, stieg dubļos, buksē. Tās ar iebūvētajiem soliem, kas domātas kājniekiem, virzās tukšā, bet kravas kastēs kā malka, kā pagales sakrauti mīnmetēju stobri. Kājnieki iet kājām, stumj un velk mašīnas. Dažas ir smagi piekrautas ar munīciju, pie citām piekabināti vieglie lielgabali. Kaut kur mašīnās, aiz bortiem, atrodas ložmetēji, granātas.

Es stāvu piecas minūtes, desmit minūtes, skatos, domāju. Transporti velkas un velkas, šķiezdami ar riteņiem slīpas dubļu strūklas. Mašīnas tiek virzītas uz priekšu, un kopā ar tām virzās paši kājnieki. Jātnieki, kurus biju izsūtījis uz mežmalu, atgriezušies ziņoja: kolonas aste nav redzama. Šeit plūda tā straume, kurai mēs vakar citā vietā bijām aizsprostojuši ceļu.

Klajums bija apmēram kilometru plats. Vajag pārvarēt šo kilometru; pārkļūt pāri klajumam un aiz tā nozust mežā.

Ko darīt? Nostādīt lielgabalus kaujai? Noņemt no divričiem ložmetējus? Uzsākt kauju? Bet šāviņu gandrīz nav, patronu maz.

Gaidīt nakti?

Nedrīkst! Pretinieks droši vien ir jau noskaidrojis vai arī drīz noskaidros, ka mēs esam atstājuši savu vakarējo ligzdu. Pa mūsu pēdām, pa koridoru, kuru mēs izcirtām, mūs šeit kuru katru brīdi var pamanīt, bet mums nav gandrīz nekā ar ko pretoties, ilgi mēs nevarēsim atbildēt ar uguni uz Uguni.

Tomēr var pamēģināt aiziet dziļāk biezoknī un noslēpties tur līdz tumsai. Vācieši nemīl līst mežā, atzīst par labāku neielaisties tādā kaujā.

Bet man ir pavēle: vest bataljonu uz Volokolamsku. Panfilovs pieprasa mūs uz turieni. Mēs esam tur vajadzīgi, lai ar uguni sagaidītu šos karapūļus; vajadzīgi pēc iespējas ātrāk, lai atbalstītu mūsu aizsprostu, kas liecas no ienaidnieka spiediena.

Vajag izlauzties! Nekavējoties izlauzties, kamēr vācieši izturas bezrūpīgi, kamēr nav uzzinājuši, ka mēs atrodamies šeit.

Kā? Pēkšņi ejot triecienā ar durkļiem! Pārsteigtie vācieši, bez šaubām, pirmā brīdī neizrādīs nopietnu pretestību. Kad klusumā pēkšņi atskanēs biedējošais krievu «urā», viņi. apjuks. Izlauzuši platus vārtus, mēs nogulsim abās pusēs un turēsim eju atvērtu, kamēr izies cauri mūsu vezumi, artilērija, ievainotie. Mēs tos nosegsim ar uguni — priekš tā mums patronu pietiks. Pēc tam rotas celsies un atkāpsies. Šo atkāpšanos arī vajag nosegt. Ar ko? Ar pāris ložmetējiem. Pats grūtākais, necilvēciski grūtais, būs jāveic šiem cilvēkiem — ložmetējniekiem, kuri paliks beidzamie, aci pret aci ar attapušos, uzbrūkošo ienaidnieku. Šos cilvēkus vairs neviens nenosegs, viņi nepaspēs aiziet. Tādam uzdevumam, tādam varoņdarbam vajadzīgi visdrosmīgākie, visuzticamākie: tie, kas šaus līdz pēdējam elpas vilcienam, tie, kas līdz galam izpildīs karavīra svēto pienākumu, izpildīs pavēli — neatiet! Smagi… Smagi pateikt pat sev: «Pēdējā paliks Blohas ložmetēja apkalpe.» Paliks uz visiem laikiem šinī meža klajumā. Un Bozžanovs. Jā, ar ložmetējniekiem paliks Bozžanovs. Tagad

es esmu pārliecināts, ka pie ložmetēja neviens nedrebēs, ka mēs atkāpsimies stingrā kārtībā, ka spēsim pievākt un aiznest sev līdzi visus, kas tiks ievainoti vai kritīs kaujā. Visus, izņemot… izņemot pēdējo varonīgo saujiņu.

6

Bataljons klusām pievirzās tuvāk mežmalai. Es pavēlēju: _— Nodot pa kolonu: rotu komandieri — pie manis. Politvadītājs Bozžanovs — pie manis!

Kā es pateikšu to Bozžanovam? Kā lai izrunāju — «Džalmuhamed, es tevi upurēju?»

Gaidīdams komandierus, es joprojām vēroju bezgalīgo mašīnu straumi, kas lēnām virzījās pa ceļu. Pagaidām tur nebija jūtams ne mazākais satraukums. Pagaidām nevienam no viņiem nenāk ne prātā, ka turpat kādu divsimt vai trīssimt soļu attālumā mežā paslēpies Sarkanās Armijas bataljons.

Bet ja nu rīkotos citādi? Bet ja nu… Nē, tas bija briesmīgs risks. Tas nav paredzēts nevienā reglamentā, nevienā instrukcijā.

Es atskatījos uz kareivjiem, kas klusu stāvēja starp kokiem un nenovērsa acis no vāciešiem. Katram manam zaldātam ir šautene; katram patronsomā patronu kaujas komplekts — pa simt divdesmit uz kareivi. Bet ja nu tomēr tā? … Ek, šautenīt, šautenīt, vai tu mūs nepaglābtu?! Velns parāvis, ja nu izšķirtos par riskanto soli, kas nule iešāvās prātā? Bet ja būs neveiksme? Tad mēs varbūt iesim bojā. Bet toties, ja izdosies, visi paliksim dzīvi; nevienu nenāksies upurēt nāvei. Nu ko, risks ir cildena lieta. Nē, bez aprēķina risks nav cildens. Bet šoreiz man ir arī aprēķins.

Es atkal palūkojos uz kareivjiem. Var jautāt kuram katram: «Kā tu domā: vai pamest bojā ejai dažus biedrus, lai glābtu pārējos, vai*arī riskēt: vai nu visi iesim bojā, vai arī visi kā viens paliksim dzīvi? Ikviens sacīs: «Riskē!»

Nu labi, draugi! Neatstāsim nevienu!

Tūlīt sirds kļuva vieglāka. Un visā ķermenī, smadzenēs jutu brīnumainu vieglumu. Sāka kūsāt asinis, sāka kūsāt pārdrošība.

Cits pēc cita pienāca komandieri. Es sirsnīgi paraudzījos uz Bozžanovu. Viņš uztvēra manu skatienu, izbrīnījies ielūkojās acīs un tā bikli pasmaidīja pretī.

Izskaidroju komandieriem pārrāvuma ideju. Tā bija šāda. Bataljons nostājas vienā rombveida kolonā. Romba iekšienē tiek novietoti vezumi un lielgabali. Pēc manas komandas bataljons rāmā solī virzās uz priekšu, saglabājot romba formu. Šautenes turēt uz rokas, kaujas gatavībā. Pēc manas komandas, ejot šaut zalvēm. Šaut nevis gaisā, nevis zemē, bet tēmējot uz ienaidnieku.

Mežā bija grūti nostāties. Priekšā, pie smailā stūra, es noliku Rahimovu, sānu stūros Zajevu un Tolstunovu, aizmugurē, kur rombs noslēdzas, — Bozžanovu.

Bozžanova nodaļa, mana štatos neparedzētā rezerve, nosedza aizmuguri. Es teicu šiem mūsu audžu bērniem — šiloviešiembozžanoviešiem:

—   Es jūs, biedri, nolieku visatbildīgākajā vietā. Ticu jums! Ja pa godam veiksim uzdevumu — visi grēki tiks aizmirsti.

Viņiem papildus tika izsniegtas granātas — to skaitā arī lielās, prettanku, lai beidzot, kad kolona būs tikusi klajumam pāri, radītu dažus spēcīgus sprādzienus vāciešu mašīnu kolonā.

No aizmugures stūra garām vezumiem, garām lielgabaliem es izgāju uz priekšu. Nostājos blakus Rahimovam. Palūkojos atpakaļ. Paklusu nokomandēju:

—   Bataljons … arš!

Un sāku iet. Un vedu šautenes izslējušo rombu.

Vācieši pirmā mirklī nesaprata, kas mēs tādi esam, kas tā par dīvainu klusu ierindu nāk ārā no meža. Daudzi turpināja stumt mašīnas; citi, pagriezušies uz mūsu pusi, izbrīnījušies skatījās. Viņi tiešām nevarēja saprast. Sarkanarmieši nemetas durkļu cīņā, nekliedz «urā», tas nav uzbrukums. Nāk padoties? Pēc tā arī neizskatās . .. Prātu zaudējuši?

Kādus astoņdesmit vai simt metrus viņi ļāva mums iet, nesaceļot trauksmi. Tad vācu valodā atskanēja pavēlošs sauciens. Acu priekšā pavīdēja: daži metas pie mašīnām, pie ieročiem, pie ložmetējiem. Tieši pavīdēja: jo laiks tagad it kā bija saskaldīts vissīkākajās daļiņās.

—    Bataljons …

Mirkli klusums. Šautenes nepacēlās. Kā jums zināms, bija pavēlēts šaut ejot, no rokas, piespiežot laidi pie patronu somas.

—    Uguni!

Klusumu pārcirta zalve.

—   Uguni!

Ar aprautu dārdošu, drausmīgu skaņu mēs atkal vēdekļveidā izšāvām vairākus simtus ložu.

—    Uguni!

Mēs gājām un šāvām. Tas ir kas briesmīgs — bataljona zalvju uguns, septiņsimt šauteņu izšāviens reizē, kas atkārtojās pēc briesmīgiem, precīziem starplaikiem. Mēs piespiedām ienaidnieku pie zemes, neļāvām pacelt galvas, pakustēties.

Mēs gājām un šāvām, novākdami visu no ceļa. Neviens kareivis nesajauca ierindu, neviens nenodrebēja. Es vedu bataljonu klajā vietā starp mašīnām. Uz ceļa dubļos rēgojās kritušie vācieši. Joprojām dodams komandu nepagriezdamies, es uzkāpu vienam virsū. Zem zābaka līķis padevīgi iegrima dubļos.

Ļaudis, zirgi, riteņi pāri līķiem izgāja cauri vāciešu kolonai.

Atskanēja vairāki sprādzieni: tur lika laistas darbā mūsu granātas. Bet mēs soļojām, turpinādami šaut zalvēm.

Bataljons pārgāja pāri ceļam. Vienā no klusuma brīžiem es pavēlēju:

—   Bataljons! Klausīt leitnanta Rahimova komandu!

Tagad Rahimovs komandēja «Uguni!». Kareivji šāva atgriezdamies. Mēs joprojām neļāvām ienaidniekam pacelt galvu, pakustēties.

Garām ratiem, garām lielgabaliem es gāju atpakaļ pa romba iekšieni un ieņēmu vietu smailajā stūrī, kas noslēdza rombu, — blakus Bozžanovam. Līdz meža sienai atlika divsimt vai divsimt piecdesmit soļu. Mēs vēl arvien neļāvām nevienam vācietim pielietot ieroci.

Pēkšņi iztālēm no aizmugures parādījās vairāki tanki. Ar baigu žvarkstoņu, kas kļuva aizvien skaļāka, tie nāca mums virsū, šaudami no ložmetējiem. Pilnā balsī es nokomandēju:

—    Bataljons! Skriešus! Zirgi auļos! Mežā!

Visi metās skriešus. Un tikai saujiņa — aizmugures stūris, šilovieši-bozžanovieši — turpināja soļot, raudzīdamies uz Bozžanovu un mani. Par spīti sasprieguma pilnajam mirklim, es iesmējos. Velp.s parāvis, viņi nu gan bija atradināti skriet. Es viņiem uzkliedzu:

—   Vai jums īpaša komanda vajadzīga? Aiz manis! Skriešus!

Arī mēs laidāmies skriešus. Bet aiz muguras žvarkstoņa un

rūkoņa, aiz muguras ložmetēju rejas.

Ļaudis, vezumi, lielgabali paslēpās mežā. Kādu divdesmit trīsdesmit soļu attālumā no meža es nokritu. Apzināti. Vajadzēja atskatīties: vai nav kāds ievainots, vai kaujās laukā kāds nav pamests neaizsargāts, bez palīdzības; ja ir kaut viens pamests,

vajag ienaidnieku aizturēt, mūsējo iznest. Bet pamesto nebija. Zemu pieliekušies, skriešus divi kareivji kādu nesa uz rokām.

Es palūkojos visapkārt. Man blakus nokrita Bozžanovs .un vēl cilvēki pieci. To skaitā arī Polzunovs. Viņš paslēpās aiz celma; seja bāla, kakls uzmanīgi izstiepts; atjautīgās, skaidrās acis ātri aplūkoja vietu; rokā smagā prettanku granāta sagatavota sviedienam. Seja ar jauneklīgi apaļām lūpām, kas bija iespiedušās atmiņā tanī rītā, kad Panfilovs runāja ar Polzunovu, tagad izskatījās pavisam citāda: tā bija pārsteidzoši saspringta, apņēmīga. Es uzsaucu:

—   Polzunov! Ja tikšos ar ģenerāli — es viņam pastāstīšu par tevi.

Polzunovs nepasmaidīja. Es nokomandēju:

—   Bet nu skriešus! Aiz manis!

Pielēkuši kājās, mēs atkal skrējām uz mežu. No kāda tanka uz mums izšāva trasējošo ložu kārtu. Tās nepatīkami nošņāca pie kājām.

Bet mežā mūsu lielgabali jau bija izvērsušies kaujai. Bah! Bah! Bija pienācis laiks ķerties pie neaizskaramās rezerves. Es skriedams atskatījos. Viens tanks ar sašautu kāpurķēdi griezās uz vietas kā milzīgs dārdošs vilciņš. Citi bija apstājušies. Nav jēgas dzīties virsū lielgabaliem, kas ir pasargāti no kāpurķēdēm aiz simtgadīgiem kokiem. Mēs ieskrējām mežā. Tanki rūkdami, joprojām šaudīdami, kāpās atpakaļ.

8

Šinī stāstā vairākās vietās figurē zalvju uguns.

Es to pasvītroju ar nolūku. Es gribu, lai mūsu neizdomātajā stāstā dažas vietas tiktu it kā izdalītas ar kursīvu, ar trekno salikumu.

Protams, tāds paņēmiens ir rupjš. Būtu patīkamāk to atstāt kritikai, kura atklātu zemtekstus, salīdzinātu tos vienu ar otru, izskaidrotu, kas un kā.

Bet mums te ir runa nevis par mīlestību, ko katrs pārdzīvojis, kas katram saprotama, bet gan par kaujas tehniku, par militārās mākslas, kara specialitātes jautājumiem. Tādēļ izskaidrosim visu paši.

Kara pieredze mūs, komandierus, iemācīja, ka mūsdienu karā, tiklab aizsargājoties, kā arī uzbrukumā, galvenais līdzeklis, ar ko iedarboties uz pretinieka psihi, ir uguns. Turklāt visdrošāk iedarbojas pēkšņa uguns, kas apstulbina un acumirklī paralizē augstākos smadzeņu centrus.

Es saucu sevi par Panfilova skolnieku, es cenšos būt šā goda cienīgs. Bet Panfilovs, kā jūs zināt, neatlaidīgi centās ieskaidrot: «Saudzējiet zaldātu! Saudzējiet to nevis ar vārdiem, bet ar darbību, ar uguni!»

Jā, kājniekus vajag sargāt ar uguni un manevru, attīrot un nolīdzinot tiem ceļu ar uguni, uguni un uguni!

Es te domāju ne tikai artilēriju. «Uz artilēriju ceri, bet arī pats neguli! Artilērija tavā vietā no šautenes nešaus, artilērija tavā vietā tavu rotu, tavu bataljonu nevadīs.» Tie arī ir Panfilova vārdi, ko viņš kādreiz teica, iztirzājot mācību norisi.

Jā, kājniekiem ir pietiekami daudz līdzekļu, lai nodrošinātu savu manevru ar pašu uguns spēku. Kājniekiem ir briesmīgi spēcīgi ieroči, kas, saprātīgi pielietoti, it īpaši manevru karā, gandrīz nešaubīgi paralizē ienaidnieka psihi, — šauteņu zalve. Atkārtoju: zalvju uguns īpašais spēks ir tās pēkšņums. Savukārt tāda pēkšņuma pamats, līdz ar pareizi izvēlētu momentu uguns atklāšanai, atkal un atkal ir disciplīna.

Lūk, šīs domas gribas izdalīt kursīvā: kājniekus vajag virzīt uz priekšu ar uguni — un ne tikai ar artilērijas, bet arī ar savu pašu, kājnieku uguni, — ar uguni, nevis ar kliegšanu, nevis ar rīkli.

VOLOKOLAMSKA PIE PANFILOVA

1

Atkal ejam pa mežu — zāģējam, cērtam, laužam ceļu. Volokolamska nav tālu. Skaidri dzirdama kanonāde.

Un, lūk, arī mežs beidzas. No mežmalas iztālēm redzami zvanu torņi. Mazliet sānis un tuvāk uz mūsu pusi sārtojas Volokolamskas stacijas»ēkas. Tās atrodas dažus kilometrus no pilsētas. Tanī virzienā, pie stacijas, grand kauja.

Pēkšņi tur gaisā paceļas zemie metāla torņi — milzīgās benzīna tvertnes — un, it kā uz mirkli sastingst, kur piekarinātas, smagi krīt atpakaļ, turpat acu priekšā sabrūkot. Uzšaujas liesmas un dūmi. Tad atveļas arī dārdošais sprādziena vilnis. Stacija vēl ir mūsu rokās. Bet karaspēks jau spridzina sliedes, noliktavas un tvertnes, lai neatstātu ienaidniekam ne pilienu degvielas, ne grauda pārtikas.

Es vedu bataljonu uz pilsētu. Mūs aptur posteņi. Tie ir mūsu pulka kareivji. No tiem uzzinu: pulka štābs atrodas pilsētas ziemeļaustrumu nomalē.

Uz pilsētu sākumā soļojām pa bruģi, tad nāk asfalts, kas sniedzas līdz pat Maskavai — tā ir Volokolamskas šoseja, uz kuru laužas vācieši.

Simt soļus no pirmajām mājiņām es apturēju bataljonu brīdi atpūsties, uzsmēķēt.

Bet pēc desmit minūtēm mēs virzījāmies tālāk uz pilsētu vadu kolonās, ar visiem lielgabaliem, ložmetēju divričiem, vezumiem, kas novietoti starp kaujas apakšvienībām. Es soļoju pa priekšu, atdevis Lisanku zirgu uzraugam.

2

Atceros toreizējos Volokolamskas iespaidus. Aviobumbas bija sagrāvušas dažas mājas, it īpaši centrā: acīm redzot, ienaidnieka lidmašīnas bija uzlidojušas pilsētai ne vienu reizi vien. Smagā bumba bija trāpījusi koka namā, kur atradusies miltu noliktava. Viens stūris sagrauts; tanī vietā rēgojās salauzto baļķu nelīdzenie gali; jumts iebrucis, vārti un logu rāmji izgāzti. Sprādziena izbārstītie milti klāja ceļu un grāvja malas kā mikla plēve, kas nebija samīdīta un sabraukta. Uz ielas zem kājām čirkstēja stikli.

Miltus no sabombardētās noliktavas izsniedza iedzīvotājiem. Bija jūtama zināma kārtība, tādas kā rindas, tomēr miltus vairs nesvēra: tos steidza izdalīt, berot ar spaiņiem pasniegtajos maisos, spilvendrānās.

Bet mēs soļojām ierindā pa četri, ieturēdami līdzināšanos, kopsolī, drūmi raudzīdamies apkārt.

Likās, pa ielu visi kaut kur steidzās, visi rosījās, skraidīja, likās — neviens no iedzīvotājiem vairs negāja mierīgi.

Lūk, atkal ejam garām bumbas sagrautai nelielai koka mājai, atkal uz vieniem sāniem sašķiebušies baļķi ar dzeltenām svaiga lūzuma vietām, atkal čirkst stikli zem kājām. Pie drupām ietves malā guļ beigta veca sieviete. Vējš purina izpūrušos sirmos matus. Bet kāda šķipsna pielipusi pie galvaskausa ar asinīm, kas vēl nav sarecējušas, vēl arvien ir sarkanas. Asinis krājās nelielā peļķītē zemē pie galvas. Acīm redzot, kāds ir pavilcis nogalināto sānis, bet tagad neviena vairs nav pie līķa.

Pie mūra mājas ar tukšiem, melniem caurumiem logu vietā, kur acis pieradušas redzēt stiklu, sprādziena vilnis norāvis izkārtni: tā palikusi karājoties vienā āķī, un to neviens vairs nesalabo; neviens neaiznaglo logus.

Pa ielu soļo patruļa; krustojumā ar šauteni plecos, ar sarkanu apsēju ap piedurkni stāv regulētājs; nostājies «mierā», viņš atdod mums godu. Pilsētā tiek ievērota armijas kārtība, bet agrākā pierastā civilā kārtība beigusi pastāvēt.

Iedzīvotāji kaut kur traucas, skrien šurp un turp, ātri izmet pa vārdam, daži nezin kādēļ pārnes mantas; un visi steidzas, steidzas.

Atceros, man toreiz likās, ka tā droši vien izturas vētras satriekta kuģa pasažieri, kas izmesti nezināmās klintīs. Visus māc bailes: kuru katru brīdi balsti var lūzt un kuģis nogrims dzelmē.

Pretinieka vēl neieņemtā, mūsu neatdotā pilsēta bija jau it kā ieņemta, to bija ieņēmušas bailes.

Pie kādas mājas vārtiem stāv gadus septiņpadsmit vecs pusaudzis. Mirkli sastopu viņa skatienu. Viņš raugās cieši, bet caur pieri. Jauneklīgā seja ir ļoti nopietna, galva drusku paliekta uz priekšu. Šinī pozā, šinī skatienā es jutu spītību un pārmetumu. Skaļi skaitīdams soli, pēc kādiem simt metriem es atskatījos uz bataljona ierindu un atkal pamanīju to pašu puisi tanīs pašos vārtos. Viņš stāvēja kā stāvējis, it kā tam nebūtu daļas gar šo kņadu.

Vēlāk, kad mēs uzzinājām par Volokolamskas partizāņu cīņām pret iebrucējiem, par astoņiem partizāņiem, ko Volokolamskā pakāra, es nezin kādēļ atcerējos šo jaunieti. Iedomājos: viņš bija starp tiem, kas cīnījās. Pilsētā viņš nebija viens. Bet toreiz, tanī drūmajā oktobra dienā, acīs krita tikai ielas steiga, panika.

Bet mēs turpinājām iet, drūmi lūkodamies visapkārt.

Arī uz mums skatījās. Pa pilsētu, kuru, kā likās, bija nolemts atdot, kuras ielās vēlās šurp dūmi no degošās stacijas, soļoja karaspēka daļa — ierindā ar stingri ieturētiem intervāliem, ar komandieriem apakšvienību priekšgalā, ar lielgabaliem, ložmetējiem, vezumiem. Bataljona kolona pārgājienā, kā jūs zināt, ir gandrīz kilometru gara.

Nē, mēs nepiesitām soli taktī, nesoļojām kā parādē. Kareivji gāja noguruši, drūmi — mūs taču negaidīja ne svētki, ne prieki, tikai vēl smagākas kaujas, — bet iedzīvotāju acu priekšā viņi izrieza krūtis, līdzinājās, ieturēja soli.

Bet uz mums neskatījās ar sajūsmu, nepriecājās par mums. Par karaspēku, kas atkāpjas, nepriecājas, atkāpjoties armija nerada sajūsmu. Sievietes raudzījās ar žēlumu, dažas slaucīja asaras. Daudziem droši vien likās, ka armija atstāj pilsētu. Skumjās, izbiedētās acis it kā jautāja: «Vai tiešām visam beigas? Vai tiešām ies bojā viss, kam mēs esam veltījuši savu darbu, savus sapņus?»

Grūts, ak cik grūts bija šis gājiens caur pilsētu. Bet par atbildi uz iedzīvotāju skatieniem, uz steigu,-uz paniku mēs lepni pacēlām galvas, demonstratīvi izriezām plecus, stingrāk, niknāk likām soli.

Ar katru kājas piesitienu, — it kā simtiem tā būtu viena kopīga, mēs atbildējām:

—    Nē, tā vēl nav katastrofa, tas ir karš.

Uz skumjām, uz žēlumu mēs atbildējām ar savu karavīra stāju:

—    Nē, mēs neesam nožēlojama grupiņa, kas, ienaidnieka sakauta, izrāvusies no aplenkuma. Mēs esam organizēts padomju karaspēks, kas pārbaudījis kaujā savu spēku: mēs sitām hitleriešus, mēs iedzinām viņiem bailes, mēs gājām pār viņu līķiem; skatieties uz mums, mēs soļojam jūsu priekšā ierindā ar paceltām galvām kā lepna karaspēka daļa — lielās, bargās Sarkanās Armijas daļa!

3

Bataljons tuvojās ziemeļaustrumu nomalei, kur atradās pulka štābs.

Kādā krustojumā — šķiet, tur, kur stāvēja regulētājs, bruģi nomainīja asfalts; šinī vietā sākās Volokolamskas šoseja, kas taisnā līnijā pa platu gludu segumu ved uz Maskavu.

Kādā mājā — man palikuši prātā tās tīrie, zilie aizvirtņi — pēkšņi, it kā no spēcīga grūdiena, atvērās logs. No turienes strauji izliecās pulka komisārs Pjotrs Logviņenko un priecīgi māja mums ar roku. Bet no lieveņa jau skrēja pretī iesirmais pulka štāba priekšnieks majors Šorokins. Viņš spieda manu roku; viņa pavecās, daudz pieredzējušās acis pēkšņi iezibējās. Logviņenko, kas arī bija jau izskrējis ārā, apskāva mani, pavilka sānis un sāka skūpstīt.

Bet es šinī brīdī jutos apmulsis. Kādēļ mūs tā sagaida? Pa ceļam es domāju tieši pretējo — saņemšu rājienu par nokavēšanos. Un tikai šeit es sapratu, cik ļoti mūsu biedri bija uztraukušies un baiļojušies par vāciešu ielenktā bataljona likteni, par kuru ilgi nebija nekādu ziņu. Droši vien sirds dziļumos ne vienu reizi vien viņiem bija iešāvušās prātā drūmas domas par mūsu bojā eju, klusībā mūs varbūt jau pieminēja ar sēru pilniem atvadu vārdiem.

Pulka komandieris majors Jurasovs — noslēgts, atturīgs vīrs — klusēdams stāvēja uz lieveņa, palaizdams garām kolonu. Es piegāju pie viņa sniegt raportu. Noklausījies viņš īsi noteica:

—   Labi. Vēlāk ierodieties ar sīku ziņojumu. Bet pagaidām novietojiet bataljonu pa dzīvokļiem. Varat atpūsties. Pulks atrodas divīzijas komandiera rezervē.

Šinī mierīgajā balsī līdz ar beidzamajiem vārdiem pavīdēja lepnums. Jurasovs neprata to noslēpt. Viņš, kas pirmā pasaules kara laikā bijis jauns virsnieks, bet pēc tam kadru komandieris Sarkanajā Armijā, lepojās ar armiju, kurā viņam bija gods dienēt.

Vai jūs saprotat, kāda nozīme, pēc visa pārdzīvotā, bija šai vienkāršajai frāzei: «Pulks atrodas divīzijas komandiera rezervē?»

Tā nozīmēja, ka pēc vāciešu pārrāvuma, pēc divām trim kritiskām dienām un naktīm, divīzija atkal ir nostādīta aizsardzības kaujai ienaidniekam priekšā. Tai ir spēcīga rezerves grupa, kas novietota drusku dziļāk aizmugurē. Šī vienkāršā frāze nozīmēja, ka izlauzušos hitleriešu priekšā atkal atrodas noslēgta fronte, ka Maskava joprojām ir aizsargāta.

Bataljons neapstādamies devās tālāk. Draudīgi rībēdami, brauca lielgabali.

No kādas mājas parādījās Panfilova adjutants, jauniņš sārtvaidzis leitnantiņš. Viņš mani sveicināja:

—   Biedri Momiš-Uli! Pie ģenerāļa!

—   Bet kur tad viņš atrodas?

—   Iesim. Tanī namiņā. Ģenerālis, zināt, paskatījās pa logu: kas tad tas, no kurienes tāds karaspēks?

Un adjutants iesmējās.

Izsaucis Ralfimovu un pavēlējis novietot ļaudis atpūtā, es gāju līdzi adjutantam.

4

Caur priekšistabu, kur bija apmetušies telefonisti ar aparātiem un dežurēja štāba komandieri, es iegāju pie Panfilova. Viņš strauji piecēlās no galda, uz kura atradās telefons un pār visu galdu izklātā topogrāfiskā karte.

_ Es izslējos pamatstājā, gribēju ziņot, bet Panfilovs neļāva. Atri panācies man pretī, viņš satvēra manu roku un spēcīgi paspieda to — paspieda nevis kā krievs, bet ar abām rokām, kā tas pieņemts manai tautai — kazahiem.

—          Sēdieties, biedri Momiš-Uli, sēdieties! … Vai tēju gribat? Nebūs par ļaunu drusku iestiprināties.

Un, atbildi nenogaidīdams, viņš, durvis pavēris, kādam teica:

—          Dodiet pusdienas, uzkodas, patvāri… Un visu, kas pienākas.

Tad pagriezās uz manu pusi. Viņa smaids, viņa mazās, drusku iešķībās mongoliskās acis bija laipnas.

—   Sēdieties. Stāstiet. Vai daudz cilvēku zaudējāt?

Es pateicu, cik zaudēts.

—    Ievainotos izvedāt?

—   Jā, biedri ģenerāli.

—   Vai devāt rīkojumu ļaudis pabarot? Atpūsties, apžāvēties?

—   Jā, biedri ģenerāli.

Piegājis pie tālruņa, Panfilovs izsauca divīzijas štāba priekšnieku un pavēlēja nekavējoties ziņot uz armijas štābu Rokosovskim, ka Volokolamskā ieradies pilnvērtīgs bataljons, kas izlauzies no ienaidnieka aizmugures.

Savukārt noklausījies pa telefonu kādu ziņojumu, Panfilovs noliecās pie kartes un sāka iztaujāt. Es dzirdēju:

—           Bet no ziemeļiem? Mierīgi? Kad jūs saņēmāt pēdējās ziņas no turienes? Bet vēlāk? Zināt, es neticu šim mieram. Pieprasiet vēlreiz, noskaidrojiet… Un atsūtiet, lūdzu, pie manis kapteini Dorfmani ar visiem ziņojumiem.

Nolicis klausuli, Panfilovs kādu brīdi turpināja aplūkot karti. Seja bija nopietna, pat drūma. Vairākas reizes viņš pie sevis norūca. Mehāniski sameklējis etviju, viņš paņēma papirosu, ar tukšo galu domīgi pieklauvēja pa galdu, pēc tam atguvies paskatījās uz mani.

—    Piedodiet…

Un ātri pastiepa atvērto etviju.

—    Nu, biedri Momiš-Uli, stāstiet! Visu izstāstiet.

5

Lai ģenerāli neatrautu no darbiem, neuzkavētu, es nolēmu ziņot iespējami īsāk. Man likās, ka tagad, nervozajā kaujas atmosfērā, viņam, gluži dabiski, nav laika noņemties ar mani, ne arī uzklausīt manu ziņojumu.

—   Divdesmit trešā oktobra vakarā … — es iesāku.

—           Ehē, kur nu uzreiz tik tālu, — Panfilovs pārtrauca. — Lai divdesmit trešais oktobris pagaida . . . Vispirms pastāstiet par kaujām uz ceļiem. Atcerieties mūsu atsperīgo spirāli? Nu, kā jums tā darbojās?

Pēc visa pārdzīvotā man šīs mazās kaujas, šīs apmēros nelielās Donskiha un Brudnija vadu operācijas šķita jau tālu jo tālu pagātnē. Dīvaini, kādēļ Panfilovs jautā par tām? Kāda gan nozīme ir tagad šīm sen notikušajām pirmajām sadursmēm?

It kā uzminējis, par ko es domāju, Panfilovs pasmaidīja.

—          Mans karaspēks, — viņš teica, — ir mana akadēmija.. . Tas attiecas arī uz jums, biedri Momiš-Uli. Jūsu bataljons ir jūsu akadēmija. Nu tātad, ko jūs esat iemācījies?

No šiem vārdiem pēkšņi kļuva siltāk ap sirdi. Lai kā es turējos, taču nule redzētais baiļu pārņemtajā pilsētā, protams, nomāca arī mani. Bet Panfilovs šinī pilsētā, istabā, kur skaidri varēja saklausīt lielgabalu grāvienus, ar smaidu jautāja: «Nu tātad, ko jūs esat iemācījies?» Un uzreiz, dzirdot šo vienkāršo jautājumu, arī mani pārņēma viņa nesatricināmā, mierīgā pārliecība.

Paliecies ar visu augumu uz manu pusi, Panfilovs ar dzīvu, nemākslotu interesi gaidīja atbildi.

Ko tad es īstenībā esmu iemācījies? Nu, lai būtu kā būdams, pateikšu pašu galveno. Es sacīju:

—          Biedri ģenerāli, es sapratu, ka zibeņkarš, kuru grib izcīnīt vācieši pret mums, ir psihiskais karš. Un es iemācījos, biedri ģenerāli, sist viņus ar līdzīgiem ieročiem.

—   Kā jūs teicāt: psihiskais karš?

—          Jā, biedri ģenerāli. Tāpat kā ir psihiskais trieciens, tā šeit viss karš ir psihisks …

—    Psihisks» … — Panfilovs atkal novilka jautādams.

Pa paradumam ģenerālis brīdi klusēja, padomāja. Bet es ar nepacietību gaidīju, ko viņš sacīs tālāk, taču tanī brīdī atvērās durvis. Kāds vaicāja:

—   Atļausiet ienākt?

—   Jā, jā, nāciet.

Ar lielu melnu mapi sparīgi ienāca divīzijas štāba operatīvās daļas priekšnieks kapteinis Dorfmanis.

—   Pēc jūsu pavēles …

—   Jā, jā … Sēdieties.

Es piecēlos, jo to prasīja pieklājība.

—           Kur tad jūs, biedri Momiš-Uli? — Panfilovs teica, tad pajokoja. — Gribat aizvērt grāmatu visinteresantākajā vietā? Tā neklājas …

Vai gan viņš varēja zināt, ka šīs minūtes, šie vārdi tiešām kādreiz tiks minēti grāmatā?

—    Pagaidām ieturieties . . .

Panfilovs draudzīgi norādīja uz galdiņu, kur jau labu laiku mani gaidīja pusdienas.

6

Es domāju, ka nav ērti klausīties paklusajā sarunā, bet atsevišķas frāzes es tomēr dzirdēju.

Kā es nevilšus uzzināju, Panfilovs neuzticējās optimistiskām ziņām no kāda iecirkņa, kas līdz šim bija samērā kluss, atrazdamies attālāk no vāciešu galvenā trieciena virziena, un pieprasīja pamatīgi pārbaudīt visus sīkumus.

Pēc tam es dzirdēju:

—    Vai jūs mani sapratāt?

Ar tādu jautājumu mūsu ģenerālis parasti nobeidza sarunu. Daudzreiz es tiku dzirdējis, kā Panfilovs izrunāja šos četrus vārdus: tie viņam nebija parasts kādas pielipušas frāzes atkārtojums; viņš neteica to paraduma dēļ, bet tiešām jautāja, vienmēr lūkodamies acīs cilvēkam, kuru uzrunāja.

Kapteinis jau gribēja doties uz durvīm, bet Panfilovs atkal griezās pie viņa. Es dzirdēju jautājumu, kuram tanī brīdī nepiegriezu nekādu vērību: tā jēga man atklājās drusku vēlāk.

Panfilovs jautāja:

—   Vai Tālo Austrumu pārstāvis ir izbraucis uz šejieni?

—   Jā, biedri ģenerāli. Drīz būs klāt.

—    Labi. Sūtiet viņu, lūdzu, tūlīt pie manis.

Ar galvas mājienu viņš atļāva kapteinim iet, tad pienāca pie manis un mudināja:

—    Ēdiet, ēdiet, biedri Momiš-Uli!

Piecēlies es tencināju.

—   Sēdieties, lūdzu! Sēdieties.

Vecmodīgs vēderains patvāris nolikts uz galda noklusdams sīca. Panfilovs ielēja sev un man stipru, karstu tēju, apsēdās,

ieelpodams garaiņus, kas cēlās no glāzes, paklakšķināja ar mēli un pasmaidīja.

—    Nu, biedri Momiš-Uli, — viņš teica, — tagad stāstiet visu pēc kārtas. Kā izdevās tas, ko mēs abi ar zīmulīti zīmējām uz kartes? Kā vadiem izdevās nosprostot ceļus?

Es sāku ziņot. Dzerdams sīkiem malkiem tēju, Panfilovs uzmanīgi klausījās. Reizumis viņš iemeta pa īsai piezīmei, tomēr pagaidām nepieskardamies galvenajam. Tā, piemēram, viņš jautāja par Donskihu:

—   Vai uzrakstījāt vēstuli viņa vecākiem uz mājām?

—   Nē, biedri ģenerāli.

—    Nepareizi. Nav labi, biedri Momiš-Uli, tā zaldāti nerīkojas. Un nav arī cilvēciski. Uzrakstiet, lūdzu! Un uz komjaunatnes komiteju arī uzrakstiet.

Leitnantu Brudniju Panfilovs pavēlēja likt atkal agrākajā amatā.

—   Viņš to ir pelnījis, — ģenerālis paskaidroja. — Un vispār, biedri Momiš-Uli, bez ārkārtējas vajadzības nevajag ļaudis pārvietot. Zaldāts pierod pie sava komandiera tikpat kā pie savas šautenēs. Bet turpiniet, turpiniet vien.

Es stāstīju par divdesmit trešo oktobri, par to, kā bataljons nokļuva aplenkumā.

Pabīdījis glāzi prom, Panfilovs klausījās, nedaudz paliecies uz manu pusi, lūkodamies man acīs, it kā sadzirdētu manos vārdos ko vairāk, nekā es pats gribēju pateikt.

Mans ziņojums noskaidroja Panfilovam dažas tās kaujas epizodes, kas turpinājās arī tagad, pāriedama citā pakāpē. Varbūt tikai tagad viņam kļuva pilnīgi skaidrs, kāpēc pirms divām dienām, vadīdams saspīlējuma pilnu kauju, viņš pēkšņi sajuta atslābstam ienaidnieka spiedienu, pēkšņi varēja vieglāk uzelpot. Toreiz, tajā brīdī, sāka darboties mūsu lielgabali, mūsu bataljons, nogriezts pie ceļu krustojuma, tālu no Volokolamskas, tālu no savējiem* Ienaidnieka kolonas tika sašķeltas; galvenais ceļš aizsprostots, trieciens atslāba, jo vāciešiem kādu laiku pietrūka spēka, ar ko attīstīt uzbrukumu, pietrūka, ar ko to atbalstīt.

Tā likās laimīga cīņas nejaušība. Bet šīsdienas nejaušību Panfilovs pielietoja rītdien kā apdomātu, apzinātu taktisku paņēmienu. Par to bija izdevība pārliecināties pēc dažām dienām, kad Panfilovs man deva kaujas uzdevumu jaunos apstākļos. Jā, viņa karaspēks bija viņa akadēmija.

Vēlreiz izjuzdams kaujās piedzīvoto, es stāstīju, kā mēs izlauzām ar zalvju uguni sev ceļu cauri vāciešu kolonai, kā gājām pāri līķiem. Ar uzvaru meža klajumā es klusībā lepojos: tur, šinī īsajā kaujā, es pirmo reizi sapratu, ka zinu ne tikai kaujas ābeci, bet arī mākslu.

—    Jūs tā stāstāt, it kā zalvju uguns būtu jūsu izgudrota, — viņš pasmaidīdams iebilda. — Mēs, biedri Momiš-Uli, tā šāvām jau cara armijā. Šāvām pēc komandas: «Rota, zalvēm, uguni! .. .»

Drusku padomājis, viņš turpināja:

—    Bet tas, biedri Momiš-Uli, nav pārmetums. Labi, ļoti labi, ka jūs ar to aizraujaties. Rīkojieties tāpat arī turpmāk. Māciet to ļaudīm.

Viņš apklusa, laipni raudzīdamies manī, gaidīdams, ko teikšu. Es sacīju:

—   Tas ir viss, biedri ģenerāli.

Panfilovs piecēlās, pagāja dažus soļus.

—    Psihiskais karš … — viņš ierunājās, it kā skaļi domādams. — Nē, šis vārds, biedri Momiš-Uli, neaptver, neizteic visu tagadējo karu. Mūsu karš ir sarežģītāks. Bet, ja jūs domājat tanku bailes, automātu bailes, aplenkuma bailes un tamlīdzīgi (Pan* filovs lietoja tieši šos dīvainos vārdu sakopojumus, kurus es toreiz dzirdēju pirmo reizi), tad jums katrā ziņā ir taisnība.

Piegājis pie galda, kur bija izklāta karte, viņš pasauca mani.

—   Nāciet, lūdzu, šurp, biedri Momiš-Uli!

Pēc tam ģenerālis īsi iepazīstināja mani ar stāvokli. Pretinieks ir sažņaudzis Volokolamsku no ziemeļiem un dienvidiem, izlauzies austrumos no Volokolamskas joslā starp divām šosejām, apdraud tur divīzijas aizmugures daļas, tomēr vēl nav spējis nevienā vietā iziet uz Volokolamskas šosejas.

—    Ir man šeit nedroši, ir te bīstami, — Panfilovs runāja^ rādīdams uz kartes. — Tomēr palieku uz vietas un turu arī štābu, biedri Momiš-Uli. Vajadzētu štābu drusku atvilkt, bet tad, skaties tikai, arī pulku štābi pavirzīsies drusku atpakaļ. Un tad arī bataljona komandieris pakustēsies, pameklēs sev ērtāku rezidenci. Viss būs likumīgi, viss pēc instrukcijas, bet.. . Bet ierakumos paklīdis valodas: «Štābi aiziet.» Un, skaties, zaldats jau ir zaudējis mieru, nelokāmo stāju.

Un Panfilovs atkal pasmaidīja savu pievilcīgo, gudro smaidu.

—          Psihiskais karš … — Panfilovs norūca, joprojām smaidīdams: acīm redzot, viņam tomēr bija pa prātam šis apzīmējums. — Jā gan, mēs būtu varējuši šinī joslā (Panfilovs parādīja mūsu atstāto joslu Volokolamskas priekšā), būtu varējuši vācieti te kādu mēnesi pavārdzināt, bet viens otrs iekrita uz viņa jokiem, šur tur viņš paņēma mūs ar plikām rokām. Tomēr gandrīz jau divas nedēļas, ja skaita no piecpadsmitā, mēs viņu te dancinām. Un, redzat, tā nu iznāk, biedri Momiš-Uli, ka arī uzvarot var izrādīties uzvarēts.

—   Kā tā, biedri ģenerāli?

—          Bet cena? — Panfilovs ātri atsaucās. — Cena, kuru maksā par uzvaru.

Pateicis, apmēram cik lielus zaudējumus pretinieks cietis šo kauju laikā pie Volokolamskas (apmēram piecpadsmit tūkstošus kritušo un ievainoto), Panfilovs piebilda, ka, lai arī šis skaitlis pats par sevi nav liels, tomēr tas ir ļoti jūtams vācu grupējumam, kas laužas uz Volokolamskas šoseju.

—          Bet mums vēl svarīgāks tagad ir laiks, — Panfilovs turpināja.

Viņš ieklausījās lielgabalu dobjajā dunā, pagrieza seju uz to pusi. Tad, atkal paraudzījies uz mani, pēkšņi pamirkšķināja ar aci.

-— Viņiem vēl ir daudz pērkona, — viņš teica, — bet kur tad palicis zibenīgums? Kur tas ir, biedri Momiš-Uli? Mūsu armija, un mēs tai skaitā, to Hitleram atņēma, salauza. Mēs, biedri Momiš-Uli, ieguvām un iegūstam laiku.

Brīdi klusējis, viņš atkārtoja:

—          Arī uzvarot var tikt uzvarēts . .. Vai jūs mani sapratāt, biedri Momiš-Uli?

—   Jā, biedri ģenerāli.

Saruna tuvojās beigām. Panfilovs uzdeva pēdējos jautājumus.

—          Nu, bet zaldāts? Ko, pēc jūsu domām, no kaujām ieguva zaldāts? Vai saprata to, ko jūs saucat par psihisko karu? Vai saprata vācieti?

Es pēkšņi atcerējos Polzunovu.

—          Piedodiet, biedri ģenerāli. Es aizmirsu jums ziņot par Polzunovu.

Panfilovs, mēģinādams atcerēties, sarauca uzacis.

—   A .. . Nu-nu … — viņš noteica ar interesi.

Durvis atkal atveras. Ienaca adjutants.

—          Biedri ģenerāli, pie jums apakšpulkvedis Vitevskis. No jaunpienākušās strēlnieku divīzijas štāba.

Panfilovs ātri ielūkojās pulksteņi.

—   Labi, ļoti labi.

Tad nevilšus pieglauda matus, pieskārās melnajām ūsām, kas bija apcirptas kā birstītes, drusku atlieca sakumpušo muguru. Acīm redzot, viņiem tā būs ļoti nopietna tikšanās. Paskatījies uz mani, viņš tomēr teica adjutantam:

—Palūdziet, lai drusku uzgaida.

Viņš negribēja sasteigt sarunu ar mani, viņš, mūsu ģenerālis, prata atrast pietiekami daudz laika, lai uzklausītu bataljona komandieri.

—   INfu-nu, Polzunovs .— viņš sacīja.

Es pastāstīju, kā Polzunovs izturējās, kad iznāca no meža kopā ar tiem, kurus es nosaucu par «bēguļiem», pastāstīju, ko redzēju pēdējā kaujā, kā viņš vērīgi, ar skaidrām, prātīgām acīm aplūkoja kaujas lauku, sagatavojies mest prettanku granātu.

—          Pasveiciniet viņu! — Panfilovs teica. — Neaizmirstiet to pateikt. Katrs zaldāts, biedri Momiš-Uli, par godīgu dienestu grib dzirdēt laipnu vārdu.

Vēl neatsveicinādamies, viņš sniedza roku un, paturējis manu savējā, atkal paspieda to silti, laipni, ar abām rokām, kā to dara kazahi.

—          Es jūs palūgšu: tūlīt, biedri Momiš-Uli, tūlīt ieteiciet apbalvojumam tos, kas kaujā teicami cīnījās. Lūdzu, lai jau šodien saraksti un raksturojumi būtu pie manis . . . Nu, ejiet.. . Liekas, es varēšu ļaut jūsu bataljonam atpūsties līdz rītam. Laimīgi!

Pasteigdamies man garām, viņš ātri piegāja pie durvīm un tās atvēra.

—   Biedri apakšpulkvedi, lūdzu!

Ienāca apakšpulkvedis — cepurē ar sarkanu apmali, kādas nebija frontiniekiem.

Es gribēju iziet pa durvīm, bet Panfilovs pieskārās manai piedurknei. Parādīdams ar acīm uz ienācēju, viņš pastiepās man pie auss un pačukstēja:

— Tas, biedri Momiš-Uli, ir papildinājums.No Tālajiem Austrumiem. Divpadsmit dienas steigušies. Tomēr paspējuši. Lūk, biedri Momiš-Uli, tāda jēga ir aizsardzības kaujām pie Volokolamskas.

Viņa acis mirkli iezibējās saviļņojumā un laimē,

Aizvērdams durvis, es vēlreiz redzēju ģenerāli. Viņš nolika uz galda kabatas pulksteni ar atsprādzētu siksniņu. Mazs, sakumpis, ar iedegušu grumbainu kaklu, viņš stāvēja ar muguru pret durvīm un ar laipnu žestu norādīja apakšpulkvedim uz krēslu. Bet ar otru roku — patiesību sakot, tikai ar lielo pirkstu — viņš mehāniski glaudīja pulksteņa izliekto stiklu.

Arā stipri lija. Debesi klāja zemi, tumši mākoņi. Pie stacijas granda lielgabali. Bija jūtams viegls deguma tvans. Visu apkārtni ietina virmojošs miglas auts.

TREŠAIS STĀSTS

SINCENKO, ZIRGU!

1

—    Kur mēs pielikām lielo punktu? — jautāja Momiš-Uli.

—    Lūk, Baurdžan, skatieties!

Es noliku savu burtnīcu, stāsta melnrakstu, uz finiera kastes, kas šeit, blindāžā, noderēja par galdu.

Iepriekšējā nodaļā tika runāts par bataljona pārgājienu, izlaužoties no ienaidnieka aizmugures, pēc tam par sarunu Volokolamskas nomales namiņā, par ģenerāļa Ivana Vasiļjeviča Panfilova sarunu ar bataljona komandieri vecāko leitnantu Momiš-Uli.

Pievilcis atvērto burtnīcu pie petrolejas lampas, kuras gaisma tik tikko aizsniedza smiltī ieraktās zemnīcas neaptēstos egļu baļķus, Momiš-Uli noliecās pār manām piezīmēm.

Jau bija aizritējuši vairāki mēneši kopš mūsu iepazīšanās dienas. Šo mēnešu laikā Momiš-Uli bija novājējis; sejas iedobumos iegulušās tumšas ēnas; nemongoliski lielo, plato acu baltumos ieplūdusi žults — kara laika sasprindzinājums lika sevi manīt. Lampas apgaismots, viņa asi iezīmētais profils, tāpat kā pirmo reizi tiekoties, likās līdzīgs indiāņa profilam, kas palicis atmiņā no bērnu grāmatām.

Noliekdamies pār burtnīcu, viņš nesakumpa. Laiku pa laikam viņš ar šauro, kalseno roku ātri pašķīra izlasīto lappusi. Brīžam pirksti pieskārās matiem, kas bija melni kā tuša un tiepīgi atkal izslējās, tiklīdz roka tika atņemta nost. Lūk, viņš sniedzās pēc sudraba etvijas, kas stāvēja uz kastes, paņēma papirosu un pagrozīja to virs lampas, žāvēdams tabaku. Aizsmēķējis MomišUli klusēdams turpināja lasīt, neizteikdams nevienu piezīmi. Lūk, beidzot viņš aizvēra burtnīcu. Es gaidīju, ko tad viņš sacīs, bet Momiš-Uli klusēja.

—    Tas bija divdesmit sestajā oktobrī, — es atgādināju.

—   Jā, — viņš atbildēja. — Divdesmit sestajā oktobrī. . . Vienpadsmitajā kauju dienā pie Maskavas . . .

Visi, kas atradās Momiš-Uli blindāžā, jau apsegušies ar šineļiem gulēja uz rupji apdarinātām, ar skujām klātām lāviņām. Tikai mēs abi palikām nomodā, lai rakstītu vēsturi par bataljonu, kas cīnījās pie Maskavas.

Momiš-Uli smēķēja. Ievilcis dūmu, viņš skatījās uz papirosa dziestošo oglīti.

—   Sāksim, — viņš teica, — jaunu stāstu. Bet atcerieties mūsu norunu.

—   Kādu?

—   Jūsu dievs — patiesība!

Viņš palūkojās uz mani. Es pašķielēju uz viņa zobenu, kas bija piesliets pie sienas, apvaldīju nopūtu, sameklēju jaunu burtnīcu, paņēmu zīmuli — manas rokas, kuras Baurdžans MomišUli solījās vienu pēc otras nocirst, ja grāmatā, kas tiks uzrakstīta pēc viņa stāsta, es samelošos, par laimi, vēl bija veselas.

Atvērta jauna burtnīca, tīra, neskarta lappuse gaidīja vārdus. Momiš-Uli sāka stāstīt.

2

—   No mājiņas, kurā dzīvoja Panfilovs., — viņš turpināja, — es iznācu ap pulksten diviem dienā. Gāza lietus, dobji dunēja lielgabali, oda pēc dūmiem.

Es apstājos zem lieveņa nojumes. Bija sacēlies vējš; visās grambās un bedrēs rēgojās peļķes; plūda duļķainas straumes; tumšajā ūdenī lietus lāses uzsita burbuļus. Acīm redzot, sliktais laiks tik drīz nebeigsies. Tanīs vietās, kur mums vajadzēja karot, tādas lietavas sauc par «slapjajām». Dīvains nosaukums: slapji lieti. Labi, ka mana bataljona kareivji šo nakti pavadīs zem jumta, nomazgāsies, pasutināsies māju pirtiņās, atpūtīsies.

Uzmaucis stingrāk auseni galvā, es nokāpu no lieveņa. Lietus cirtās sejā, kapāja cepuri, vatēto vamzi, kas sēžot pie ģenerāļa jau bija apžuvis.

—   Biedri kombat, te būs teltene!

Manā priekšā parādījās Sinčenko. Jūs viņu jau pazīstat. Atjautīgs un labsirdīgs, melnīgsnējs, ar pelēkām acīm — Sinčenko bija dzimis Kazahstānā kādā no krievu sādžām, bērnību pavadījis zirga mugurā tāpat kā kazahu bērneļi un brīvi runāja kazahu valodā. Pēc visa, ko bijām pārcietuši, arī šis veselīgais

vīrs bija sakrities miesās; sārtums, kas parasti klāja vaigus, tagad turējās tikai vaigu galos. Tomēr no izmirkušās ausenes apakšas pelēkās acis raudzījās manī žirgti un jautri.

Es uzmetu plecos tumšzaļo gumijoto audumu, uz tā lietus tūlīt atstāja melnas svītras.

—   Kur atrodas bataljona štābs? — es jautāju.

—    Rau, tur, biedri kombat. . . Otrā ieliņa pa labi.

—          Skaidrs. Pats aiziešu. Bet tu laidies skriešus. Pasaki, lai izsauc pie manis visus rotu komandierus un politvadītājus.

—   Visi jau ir sapulcēti. Gaida štābā, biedri kombāt.

—   Kas pavēlēja?

—   Leitnants Rahimovs.

Sinčenko pēkšņi pasmaidīja.

—   Kāpēc tu smaidi? Vai tu kaut ko zini?

—   Zinu. Bataljons rezervē. Dienu atpūtīsimies un…

—   Un kas vēl? Kāpēc aprāvies?

—   Un ģenerālis ar mums ir apmierināts.

—   Zaldātu telefons darbojas?

—   Tieši tā, biedri kombat.

Es neturpināju sarunu par šo tematu.

—   Vai munīcija mums ir piegādāta?

—          Atveda, biedri kombat. Un produktus arī atveda. Un piecas kastes degvīna. Stāsta, ģenerālis esot pavēlējis mums šodien izsniegt divkāršu porciju.

—   Vai komandieri sapulcējušies šai sakarībā?

—          Jā . .. — Sinčenko atkal smaida. — Komandieri domā, ka jūs šodien sarīkosiet pusdienas ar lūgtiem viesiem.

; — Pusdienas? Kam tas ienāca prātā?

—   Politvadītājs Bozžanovs pats apņēmās gatavot.

—   Kopā ar tevi?

—   Taisni tā, biedri kombat!

—          Jūs abi dabūsiet no manis brāzienu. Likšu saplūkt nātres un.. .

Sinčenko zina, ka pašlāik bardzība nav īsta. Viņš šķelmīgi skatās uz mani.

3

Bataljona štābs bija iekārtojies neapmestā baļķu namiņā, kur pie ieejas dežurēja sargkareivis, bet no atvērtā vēdlodziņa jau stiepās lauka telefona melnie vadi. Sacietējusī, gluži nomelnējusī un izmirkuši teltene kareivi netraucēja veikli mani sveici-

nāt — ar «godam sveikt». Es pazinu sīko strupdegunaino Garkušu — ložmetējnieku divriču braucēju.

—    Sveiks, Garkuša . .. Vai tu nesnaud?

Garkuša visā bataljonā bija slavens ar dažādien nedarbiem, kaut gan reti izpelnījās sodu. Kareivji viņu mīlēja tāpēc, ka viņš vienmēr bija biedrisks, nebaidījās ne apšaudes, ne priekšniecības, viņam viegli piedeva dažādus trikus, ar kuriem viņš atviegloja savu zaldāta dzīvi.

—   Ko jūs, biedri kombat! — viņš droši atbild. — Jums nevajadzētu par mani tā .. .

Man šobrīd it īpaši patīk mazais izdarīgais braucējs. Viņa teltenes kapuce ir atbīdīta nost. Es varu labi saskatīt viņa valšķīgo seju, pa kuru plūst lietus straumītes.

—   Labi, Garkuša . . . Pacieties . . . Kad nomainīsies, varēsi sasildīties.

—   Vai no iekšpuses? — viņš tūlīt jautā.

Es izliekos nedzirdējis šo nebēdnīgo jautājumu un ieeju mājā.

4

Izgājis cauri priekšnamam un atvēris durvis, kas ved istabā, es apstājos uz sliekšņa.

Ieraudzīju interesantu skatu. Istabā visi gulēja. Rotu komandieri un politvadītāji, kurus Rahimovs bija izsaucis uz štābu, daudzajās kauju dienās un pēdējā nakts pārgājienā pārguruši, mani gaidīdami, bija atlaidušies un droši vien tūlīt iemiguši. Acīm redzot, pirmais bija apgūlies rotas komandieris Paņukovs — vismaz viņš ir ieņēmis labāko vietu, — izstiepies pie sienas uz vienīgās gultas kailajiem dēļiem. Pats jaunākais un pats izveicīgākais no rotu komandieriem, viņš paspējis jau noskūties un pārmainīt formas blūzi.

Tomēr, kā liekas, visi ir noskuvušies. Kaut vēdlodziņš vaļā, gaiss istabā sjnacīgs un tur jūtams ne vien blindāžas «aromāts» no kājautiem, bet arī odekolona smarža. Acīm redzot, tuvumā atrodas karavīru tirgotava un komandieri jau ir to apmeklējuši.

Paņukovam blakus gultas malā piespiedies tās pašas rotas politvadītājs Dordija. Viņš guļ bez formas blūzes, tikai zils triko krekliņš mugurā. Droši vien ir palūdzis, lai kāds — varbūt mans Sinčenko? — iešuj tīru apkaklīti (Dordijam pašam šinī ziņā nebija nekādu spēju) un, nespēdams to sagaidīt, iemidzis.

Pārējie gulēja uz grīdas, noklājuši apakšā šineļus, palikuši pagalvī gāzmasku somas. Rotas komandieris Fiļimonovs, kas parasti atšķīrās no citiem ar veselīgu, ķieģeļsarkanu, stūrainu seju, miegā kļuvis bāls. Pelēcīgi bāla likās arī Rahimova melnīgsnējā, kalsenā seja. Bet Bozžanovam vaigi kvēloja. Viņš, sadalītās ložmetēju rotas politvadītājs, gulēja saritinājies un šņāca kā mazulis. Mierīgais, cienīgais propagandas instruktors Tolstunovs pirms gulētiešanas noāvis kājas un, pēc zaldātu paraduma, izklājis mitros autus uz zābaku stulmiem.

Vissliktākajā vietā, pie paša sliekšņa, gulēja otrās rotas komandieris Zajevs. Viņš palicis dūri zem galvas, nav novilcis pat vateni, ne arī noņēmis atraisīto auseni. Vienīgais no visiem viņš nebija papūlējies noskūt tumši brūnos bārdas rugājus, kas šķita asi no skata vien.

Pie sienas atspiedies, snauda arī sakarnieks kareivis Tkačuks. Lauka telefona aparāts viņam pie kājām. Telefona klausule izkritusi no rokām uz grīdas.

Negribēdams nevienu modināt, es sameklēju papirosu un aizsmēķēju.

—    Atpakaļ! Uz vietas nokniebšu! — Zajevs pa miegam pēkšņi iekliedzās. Atvēris acis, viņš ieraudzīja mani un izbrīnījies blisināja.

—   Zajev, uz ko tu tā kliedzi?

—   Uz tiem pašiem … no aplenkuma, biedri kombat. Atkal gandrīz izklīda . ..

Es iesmējos. Zajevs tikai tagad galīgi pamodās. Pielēcis kājās, viņš izstiepās pamatstājā, piemeta roku pie cepures un negaidot iebrēcās:

—   Celties! Mierā! Oficieru kungi!

Es ierunājos:

—   Nu, Zajev, nu gan izgāzies . .. Dziedi vai raudi. . .

Kāpēc Zajevam ienāca prātā kliegt «oficieru kungi», to droši vien arī viņš pats nevarētu pateikt.

Tagad viņš stāvēja manā priekšā mitrā'Vatenī, no kura apakšas spraucās ārā formas blūzes mala, dubļainos zābakos, ar slapju auseni galvā. Ausis bija izslējušās uz augšu un kopā ar saitītēm noliekušās uz abām pusēm. Viņa seju ar platiem vaigu kauliem, ar iedobēm deniņos un uz vaigiem, ar pīles degunu, neviens nesauktu par piemīlīgu. Reizumis man likās, ka trīsdesmit gadus vecais Zajevs vēl nav pilnīgi nobriedis, ka viņam kādas skrūvītes, kā saka, vēl ir vaļīgas. Un tomēr sirds dziļumos viņš man patika: garš, lempīgs, visādā ziņā straujš — gaitā, lēmumos, pat dīvainībās. Viņš man šķita līdzīgs kādreiz slavenajam Patam. Vai jūs atceraties šo vienmēr nopietno kinoaktieri komiķi — garu, kā mietu, kurš, spēlēdams pārī ar mazo resnīti Patašonu, vienmēr izdarīja kaut ko tā, kā nevajag? Ne vienu reizi vien pēc Zajeva kārtējās izdarības es nodomāju: «Pats kas Pats!»

Norādījis uz viņa nobristajiem zābakiem, uz nevīžīgi saņurcīto cepuri, es pavēlēju:

—   Sakārtojies!

—   Klausos, biedri kombat, sakārtoties.

Viņš norāva cepuri, paraudzījās uz to un aizbāza aiz jostas, pie pistoles maksts. Tad izvilka no kabatas garu atvāžamo nazi — Zajevs nezin kādēļ to sauca par «bocmaņa» nazi, — atvāza, noplēsa skaliņu no pagales, kas bija nomesta uz grīdas, un ņēmās kasīt nost no zābakiem dubļus.

5

Zajeva uzkliedziena pamodinātie komandieri ātri piecēlās, savāca pa grīdu izklātos šineļus. Vienīgi Tolstunovs nesteidzās. Veikli tīdams kājautus, viņš vēroja notiekošo.

—   Nu, oficieru kungi, — es teicu, — kādā sakarībā esat sapulcējušies? Rahimov, kāpēc esi aicinājis komandierus?

Rahimovs stāvēja, izslējies pamatstājā, rokas gar sāniem, bet viņam, alpīnistam, kalnu sporta instruktoram, šī poza šķita it kā brīva, nepiespiesta. Viņš ziņoja, ka pienākusi pavēle, saskaņā ar kuru bataljons nodots divīzijas komandiera rezervē. Pēc tam paziņoja par munīcijas un pārtikas saņemšanu.

—   Es izsaucu, biedri kombat, ;— viņš turpināja, — uz jūsu ierašanās laiku rotu komandierus un politvadītājus. Ārkārtēju notikumu bataljonā nav. Pašreiz bataljons atpūšas.

—   Kādēļ atpūšas? — es jautāju. — Vai ieroči iztīrīti? Dordija! Tu esi iekārtojies šeit ar visām ērtībām. Pat formas blūzi atļāvies novilkt… Vai tavā rotā kareivji tīrīja ieročus? . ..

Dordija pfetvīka. Viņa āriene bija neparasti īpatnēja: gaišbrūni, pat blondi mati, bet no tēva gruzīna viņš bija mantojis melnas acis. Šobrīd viņam pietvīka pat piere. Pietvīka arī kakls gaišzilā sporta krekla izgriezumā, kas apņēma pavājos plecus.

—   Liekas, — viņš ierunājās stomīdamies. — Liekas, tīrīja … To jau rotas komandieris … Es nezinu, biedri kombat.

Saņemdams aizrādījumus, Dordija parasti apmulsa. Bataljonā viņu uzskatīja par tūļu. Šinī brīdī, acīm redzot, viņam bija grūti

nenovērst skatienu, nenolaist acis. Tomēr viņš sevi pārvarēja: melnās acis raudzījās tieši manī.

—    Nē, Dordija … Komandieris ir komandieris, bet kareivja ierocis — tā ir arī tava darīšana. Nu labi, ka teici taisnību. Bet ko teiks rotas komandieris?

Es paskatījos uz Paņukovu. Iznesīgs, stāja tāda, ka nav kur piesieties. Izslējies, drusku atmetis melnmataino galvu, viņš ziņoja:

—    Pavēlēts iztīrīt, biedri kombat.

—   Bet vai pārbaudīts?

—    Man ir pārbaudīts, — Zajevs norūca.

Droši vien es būtu viņu apsaucis, bet te iejaucās vēl viena balss.

—    Kombat, — Tolstunovs smaidīdams teica, — kaut jele šodien nedīdi.

6

Tolstunovs bija vienīgais cilvēks bataljonā, kas mani sauca vienkārši par «kombatu». Pēc dienesta pakāpes viņš bija vienu pakāpi augstāk par mani. Es, vecākais leitnants, valkāju uz uzšuvēm trīs «kubikus», Tolstunovs — «ķieģeli». Viņš skaitījās pulka štāba propagandas instruktors: viņa «ķieģelis» nozīmēja vecākā politvadītāja dienesta pakāpi.

Vilkdams kājās zābakus, viņš vēl arvien sēdēja uz zemē noklātā šineļa.

— Kombat, — viņš atkārtoja, — es apstaigāju rotas. Viss ir kārtībā. Kareivji dzīvokļos, jērgaļa katlos, smēķējamais izsniegts. Ieročus iztīrīs. Vadu komandieri šinī ziņā nedos mieru. Bet mēs sapulcējāmies tādēļ, ka tu uzaicināji mūs pusdienās. Tā arī katram tika pateikts: «Kombats lūdz pusdienās.» Tad nu pacienā ar!

Es atkal paskatījos uz tiem, kas te bija sapulcējušies. Visi bija izturējuši kaujas pārbaudi, izturējuši pārbaudījumu, ugunskristības. Tā vismaz man tobrīd likās.

Sava tautieša kazaha Bozžanova apaļajā, jauneklīgajā sejā pamanīju smaidu. Viņš šķielēja uz durvīm, kas veda uz otru istabu. Pa tām ielūkojās Sinčenko pietvīkusi seja. Viņi — Bozžanovs un Sinčenko — bija draugi. Bozžanovs vienmēr pamieloja mūsu jājamos zirgus, it īpaši manu Lisanku, ar maizes garoziņu, bet reizumis arī ar cukura graudiņu. Izdevīgā gadījumā Sinčenko viņam atļāva padrasēt, paauļot. Bozžanovs neprata saglabāt šos mazos noslēpumus. Visu izpauda viņa šaurās, spožās acis. Arī tagad nebija grūti uzminēt, kālab viņš saskatās ar Sinčenko: acīm redzot, aiz durvīm gaidīja cienasts, ko droši vien bija sarīkojuši viņi abi — zirgu uzraugs un politvadītājs, kurš mīlēja gatavot un labi paēst.

Sastapis manu skatienu, Sinčenko acumirklī aizvēra durvis. Bozžanovs nolaida acis, bet turpināja smaidīt. Lai notiek, Bozžančik, tu tiešām esi to labi izdomājis.

Logā klauvēja lietus, reizumis atskanēja lielgabalu duna, bet mēs atzīmējām sevišķu dienu — bataljona atpūtu. Šinī istabā es sastapu daudz smaidu. Bija jūtams, komandieri ir atnesuši sev līdzi smaidus arī no kareivjiem, kuri beidzot varēja pie krāsns noaut kājas, aizsmēķēt siltumā papirosu vai resnu paštītu mahorkas smēķi.

Es jautāju:

—   Bozžanov, bet vai bišbarmaks pusdienās būs?

Bišbarmaks ir kazahu nacionālais ēdiens.

—          Nē, biedri kombat, — Bozžanovs jautri atbildēja. — Būs jērgāļas plovs.

Viņš nošmaukstināja lūpas, un visi iesmējās.

—          Atļausiet, — Rahimovs ierunājās, ar vieglu mājienu parādīdams uz durvīm, aiz kurām bija sagatavots gaidītais mielasts.

—          Ir jau atļauts! — Tolstunovs iejaucās. — Vai tad tu neredzi? Biedri, kombats jūs lūdz.

Un pirmais devās uz durvīm.

—          Pagaidi, Tolstunov, — es teicu. — Vispirms, biedri, ir jāizpilda viens ģenerāļa rīkojums. Sēdieties. Atļauju smēķēt.

—   Kur tad lai sēžas? — Zajevs noburkšķēja.

Nevienam nejautādams, viņš izgāja priekšnamā, ienesa uz pleca solu un nolika vai, pareizāk sakot, nosvieda to uz grīdas.

Māju, acīm redzot, tikai nesen bija pametuši tās saimnieki. No istabām vēl nebija izgaisis kādas citas dzīves siltums. Uz palodzes sērdlenīgi gulēja aizmirsta lelle.

Es gribēju sākt runāt, bet atskanēja lauka tālruņa pīkstiens. Pulka komisārs izsauca vecāko politvadītāju Tolstunovu.

—          Droši vien tūlīt sados brāzienu, — tas skaļi nopūtās. — Jau sen vajadzēja ierasties ar ziņojumu.

Viņš paņēma klausuli.

—          Klausos, biedri komisār . . . Pēc desmit minūtēm eju. Lūdzu atļaut desmit minūtes.

Membrānā ieguldzas nikna balss — acīm redzot, Tolstunovs saņēma brāzienu.

—   Klausos! Klausos! — vecākais politvadītājs noskaldīja. — Klausos, biedri komisār! Biedri komisār, nekavējoties!

Guldzieni membrānā kļuva rāmāki, pieklusa. Un pēkšņi Tolstunovs pavisam vienkārši teica klausulē:

—   Nu atļauj taču, Pjotr Vasiļjevič. Vienīgo reizi esam sanākuši kopā kā cilvēki. Kombats atnāca no ģenerāļa. Ko? Jā, iespējams, ka iemetīsim pa vienai. Neuztraucies. Visi staigās kā pa diedziņu, pie viņa jau nevar izlaisties. Atļauj gan, Pjotr Vasiļjevič . . . Piecpadsmit minūtes? Klausos, iziešu pēc piecpadsmit minūtēm. Pateicos, biedri komisār!

Atdevis klausuli telefonistam, Tolstunovs atlieca piedurkni, paskatījās pulkstenī.

—    Cik rāda? — kāds jautāja.

—   Četrpadsmit četrdesmit… Vēl kādas divas stundas būs gaišs.

Aizsardzības kauju laikā mums bija izveidojies ieradums īpaši ievērot gaišās stundas, apsvērt, cik vēl ilgi līdz krēslai. Pretinieks uzbruka dažādā laikā, bet vienmēr tikai gaismā. Katra krēsla nozīmēja, ka šinī kaujā, stāvot pretim skaita ziņā stiprākam ienaidniekam, kuram turklāt vēl bija pārsvars tankos, mēs esam tam atņēmuši un sev ieguvuši vēl vienu dienu.

Istabā kļuva ļoti kluss. Klusumā mēs dzirdējām, kā pēkšņi tālumā pastiprinājās lielgabalu būkšķi. Droši vien tur nāca uzbrukumā tanki.

—   Klausieties mani! — es griezos pie klātesošajiem. — Mūsu bataljons atrodas divīzijas komandiera rezervē.

īsi atstāstījis sarunu ar ģenerāli, to, cik viņš rūpīgi iztaujāja visus sīkumus par kauju, es paziņoju Panfilova pavēli: šodien pat iesniegt viņam labāko kaujinieku sarakstu, lai tos ieteiktu apbalvošanai.

—   Tas ir ļoti svarīgi, liels gods, — es turpināju. — Vajag nosaukt bataljona varoņu vārdus. Padomājiet biedri, apsveriet! Pēc stundas risināsim šo jautājumu tālāk, prasīšu ziņas par karavīriem, kuri būtu cienīgi saņemt apbalvojumus. Bet tagad . . . Es nelikšu jums ilgāk ciest badu. Un Tolstunovu arī nekur nelaidīšu bez pusdienām, neapkaunošu mūsu māju. Bozžanov, komandē! Aicini.

Bozžanovs svinīgi atvēra durvis uz otru istabu.

Nē,-mūsu mielasta galds nebija apklāts ar galdautu. Saimnieku pamestajā mājā kopā ar mums ienāca blindāžu dzīves apstākļi. Galds bija nosegts ar avīzēm. Žāvētā sausā desa sagriezta lielos gabalos un nolikta kaudzē tieši uz avīzes. Turpat novietotas atgrieztas gaļas konservu kārbas ar atliektiem vākiem. Skābi gurķi tika pasniegti uz galda katliņā. Bozžanova apsolīto plovu vēl gatavoja virtuvē, kur valdīja vecais pavārs Vahitovs. Trauki bija salasīti šādi tādi: dažāda lieluma krūzītes un lētas šķautnainas glāzes. Pudeles nebija uzdrošinājušies likt galdā bez manas atļaujas.

—   Bozžanov, kur degvīns? — es jautāju.

Viņš tūlīt atbildēja.

—    Zem galda.

Visapkārt iesmējās. Es atļāvu ieliet pa pusglāzei.

—   Par maz! — Zajevs noburkšķēja.

Viņš pievilka sev klāt skārda krūzīti, pamirkšķināja ar aci Bozžanovam. Tas lēja, atskanēja dažādi izsaucieni un asprātības. Tad kāds jautāja:

—   Biedri, kurš uzsauks tostu?

Tūlīt pieteicās Paņukovs un pacēla glāzi. Bataljonā viņš skaitījās meistars tostu jautājumos. Daudz nedomādams, viņš uzsauca:

—          Pasaules balsts ir uzticīga draudzība! Biedri, izdzersim par draudzību! Par kaujas draudzību!

Tostu uzņēma atsaucīgi. Man tomēr tas šķita nozelēts, pie pudeles daudzreiz atkārtots. Gribējās dzirdēt citus vārdus, kas ietu pie sirds. Galu galā labi, iztiksim ar to pašu. Bet tad atskanēja Zajeva balss.

—   Biedri kombat, atļaujiet papildināt!

Es pamāju ar galvu. Slapjā ausene rēgojās Zajevam aiz jostas. Gludi noskūtā pumpainā galva bija kaila. No stipri izliekto uzacu loka apakšas Zajevs aplūkoja sēdētājus, kas atradās pie galda. Kā tas parasti notiek ar skaidras sirds cilvēkiem, smaids pēkšņi padarīja mūsu Patu pievilcīgu. Viņš pacēla krūzīti.

—    Biedri, uzdzersim par šautenīti!

—   Par šautenīti? — Tolstunovs pārvaicāja.

—   Kā tad, — Zajevs apliecināja. — Par to pašu …

Vēlēdamies paskaidrot savu tostu, viņš pēkšņi pavēza dūri un drūmi nodziedāja vai, pareizāk sakot, dziedoši norunāja rečitatīvā:

Mums cita ceļa vairāk nav, Jo šautene mums rokās!

Tie bija visiem pazīstamas dziesmas vārdi, kura šķita uzpeldējusi no bērnības dienām, no revolūcijas pirmajiem gadiem.

Tosts patika. Mēs izdzērām.

8

Uz ātru roku iekodis gabalu desas, ar nožēlu palūkojies uz virtuves pusi, kur tika gatavots plovs, Tolstunovs piecēlās no galda un, pateicis: «Piedod, kombat. Es eju. Citādi dabūšu brāzienu no komisāra,» — izgāja no istabas.

Visiem tika ieliets vēl pa pusglāzei. Atradās krūzīte arī priekš Sinčenko.

Es piecēlos, gribēdams uzsaukt tostu, bet pēkšņi dežurējošais telefonists pieskārās manam plecam.

—   Biedri kombat, jūs sauc pie tālruņa. Divīzijas štābs.

Es paņēmu klausuli. Pie galda visi apklusa.

—    Klausos, — es teicu.

—    Momiš-Uli?

—    Es.

—           Runā Dorfmanis. Nododu divīzijas komandiera pavēli: izziņot bataljonā trauksmi un nekavējoties ierasties divīzijas štāba rajonā. Pēc tam virzīsieties tālāk.

—    Ar artilēriju?

—    Jā, ar visiem kaujas līdzekļiem.

—    Klausos, biedri kapteini. Saprotu.

—          Jūs personiski, biedri Momiš-Uli, nekavējoties ierodieties pie ģenerāļa.

Acīm redzot, kaut kas bija noticis. Kapteinis Dorfmanis runāja atturīgi, taču bija skaidrs, ka viņš ar nolūku divreiz atkārtoja vārdu «nekavējoties». Un, lūk, beigas mūsu pusdienām, beigas mūsu atpūtai.

—    Sinčenko, zirgu!

Šis sauciens, ko mans štābs labi pazina, gandrīz vienmēr nozīmēja trauksmi.

—    Biedri, klausieties pavēli!

Visi piecēlās. Es turpināju:

—   Divīzijas komandieris pavēlēja: izziņot trauksmi, sapulcēt bataljonu. Es tieku izsaukts uz divīzijas štābu. Bez manis kolonu vedīs leitnants Rahimovs. Izklīst pa rotām! Sapulcējiet, nostādiet cilvēkus!

Atvērās durvis. Pavārs Vahitovs svinīgi ienesa kastroli ar kūpošu plovu. Klātesošie centās to nepamanīt. Zajevs uzsauca:

—   Nu tad iedzersim uz otru kāju!

Viņš ātri ielēja savas krūzītes saturu mutē. Tad devās uz durvīm, skraukšķīgi grauzdams gurķi. Iedams viņš uzgrūda galvā auseni. Nesasietās ausis atkal izslējās gaisā, saitītes nokarājās gar abām pusēm kā iepriekš.

Es uzkliedzu:

—   Zajev, sasien saitītes!

—   Klausos, biedri kombat, sasiet saitītes!

DIVĪZIJAS ŠTĀBA

1

Pie mūra nama, kur atradās divīzijas štābs, vairāki apsegloti zirgi mirka lietū. Es apturēju Lisanku. No tās slapjās spalvas kūpēja garaiņi. Pa peļķēm, pa nebruģēto šķērsielu dubļiem viņa mani dažās minūtēs atnesa šurp, uz Volokolamskas šosejas asfaltu, kas šķērsoja pilsētu.

Nemitīgais, ilgstošais lietus, zemās melnpelēkās debesis padarīja dienu drūmu. Caur neaizklāto logu bija redzama gaisma — štābā dega elektrība. Tanī pašā ielā netālu atradās namiņš, kurā dzīvoja ģenerālis Panfilovs. Starp vaļējiem -aizvirtņiem blāvi spīdēja logu rūtis — Panfilovs droši vien bija aizgājis uz štābu.

Šodien es jau biju pie ģenerāļa šinī namiņā. īsi atkārtošu: mans bataljons, no divīzijas nogriezts, vairākas dienas nedeva par sevi neķādas ziņas, ar zalvju uguni izcirta ceļu caur vāciešu ieņemto apvidu un ieradās Volokolamskā. Ģenerālis bija ieraudzījis pa logu mūsu bataljona kolonu un tūlīt, izsūtījis adjutantu, izsauca mani pie sevis. Ziņodams es izdarīju atzīmes ģenerāļa kartē. Šī karte atainoja divīzijas kauju vēsturi. Pretinieks lauzās uz Volokolamsku. Tumšzilās bultas, kas rādīja vāciešu uzbrukuma gaitu, gandrīz jau pieskārās Volokolamskas stacijas ēkām un ceļiem.

—          Lūk, mūsu ceļš. Mēs, biedri ģenerāli, šinī vietā pienaglojām vāciešu kolonu.

—          Pagaidiet… Kad tas bija? Cikos? Tagad man šis tas kļūst skaidrs.

Viņš apmainījās ar mani domām.

—          Jūs sagādājāt vāciešiem pārsteigumu, — Panfilovs teica. — Ar tādiem pārsteigumiem viņi sastopas jau vairākas reizes. Un dārgi par tiem samaksā, noasiņo, zaudē uzbrucēju spēku. Un droši vien nezina, ka jūsu pārsteigums bija tikai nejaušība …

Vēl kādu laiku viņš mani iztaujāja, tad sacīja:

—          Bet attiecībā uz jūsu bataljonu… Savu rezervi es aizsūtīju turp, kur mums pašlaik klājas grūti. Jūsu bataljons stāsies tās vietā, kļūs par manu rezervi. Cerēsim, ka varēšu ļaut jums vienu dienu atpūsties. Vai jūs mani sapratāt?

—   Jā, biedri ģenerāli.

—   Bet tagad ejiet atpūtieties.

2

«Cerēsim, ka varēšu ļaut jums vienu dienu atpūsties.» Taču bija apritējušas tikai divarpus stundas, kopš izgāju no ģenerāļa namiņa, un, lūk, atkal tieku izsaukts pie viņa. Kas tad ir noticis?

Man garām štābā ieskrēja oficieris, ar garajiem nospodrinātajiem zābakiem šķiezdams dubļus un ūdeni. Šī nervozā steiga, ko es agrāk nebiju manījis Panfilova štābā, lika saprast, ka stāvoklis ir saspīlēts.

Lielgabalu duna nez kādēļ bija apklususi. Pār pilsētu it kā nolaidies klusums.

Ar sirmo, drusku pasmago ķēvi pieauļoja Sinčenko, kurš bija atpalicis par pussimt soļiem. Es nolēcu, pasviedu viņam pavadu un, piespiezdams sevi nesteigties, noglaudīju Lisankas silto purnu, it kā mierinādams viņu vai ari pats sevi. Viņa apmierināta paskatījās uz mani ar lielu, miklu aci.

Pie ieejas ceļu šķērsoja sargkareivis. Tika izsaukts štāba dežurants.

—          Ziņojiet, — es teicu. — Vecākais leitnants Momiš-Uli. Ieradies saskaņā ar …

Dežurants pārtrauca:

—   Jā, jā … Ģenerālis jūs gaida. Nāciet līdzi!

Divās priekšējās istabās sēdēja un stāvēja štāba komandieri, daži ģērbušies šineļos, ar visu uzkabi, gatavi tūlīt doties uzdevumā. Es gandrīz visus pazinu jau kopš Alma-Atas, kopš divīzijas formēšanas laika.

Uz galdiem atradās trīs vai četri tālruņi; pa diviem aparātiem runāja. Kurējās krāsns. Iepretim atvērtajām krāsns durvtiņām, pastiepis kājas uz uguns pusi, sēdēja garais pulkvedis Arsenjevs, divīzijas artilērijas priekšnieks. Šinīs dienās man bija izdevība binoklī novērot, kā viņš atkāpjoties gāja kopā ar lielgabaliem. Simtiem trasējošo ložu lidoja pāri kareivjiem, pāri lielgabaliem un reizumis starp tiem, bet vecais pulkvedis, dzimis armijnieks, apstājās, palūkojās atpakaļ, izvilka un atvēra etviju, paņēma papirosu, uzrāva sērkociņu, aizsmēķēja, izdarīja to visu pasvītroti mierīgi, apturēja vienu lielgabalu, pavēlēja atšaudīties.

Tagad viņš atgāzies sēdēja pītā krēslā pie uguns, ērti izstiepis kājas, sildīdams arī iesarkanās rokas ar gariem, locītavās drusku mezglainiem pirkstiem. Pie artilērijas sakaru telefoniem viņa tuvumā bija novietojušies štāba artilēristi.

Pulkvedis man uzsauca:

—• Momiš-Uli?! Ar visu bataljonu?

—   Jā, biedri pulkvedi.

—   Būs darbs … Nu, ej vien …

Otrā istabā kapteinis Dorfmanis runāja pa telefonu. Jauneklīgs, vienmēr žirgts un laipns — viņš arī tagad man ar acīm uzsmaidīja. Viņa priekšā atradās karte, izraibināta ar sarkanām un tumšzilām atzīmēm.

—   Bet vai mežā mūsējie? — Dorf manis kādu izprašņāja. — Jā, jā, kvadrātveida mežā? Ložmetējnieki turas? Acīm redzot? Nu sūtiet tačū izlūkus, nodrošiniet sakarus… Pārmijas būdu noturējāt?

Sarunu nepārtraukdams, Dorfmanis man parādīja uz pievērtajām durvīm. Žests nozīmēja: «Ejiet.» Es tomēr vilcinājos, neuzdrošinādamies ieiet pie ģenerāļa bez pieteikuma.

Pa istabu staigāja divīzijas politdaļas priekšnieks pulka komisārs Galuško ar cepuri galvā, apjoztu šineli mugurā un it kā gaidīdams raudzījās uz tām pašām durvīm. Parasti dzīvespriecīgs un skaļš, šoreiz viņš mani nesagaidīja ar joku.

—   Bataljons? Ģenerāļa rezerve? — viņš strupi noprasīja.

—   Jā.

—   Ejiet pie viņa!

Tā gadījās, ka, atvērdams durvis, es uztvēru frāzi, kas noteikti nebija domāta manām ausīm:

—   Kauns! Bet mēs jums uzticējāmies . . .

Tanī pašā mirklī es ieraudzīju Panfilovu. Viņa seja bija drūma. Skarbie vārdi, kurus es nejauši dzirdēju, bija domāti viņam.

Netālu stāvēja padrukns cilvēks ar karakula cepuri, kādas valkāja ģenerāļi, melnā ādas mētelī bez zīmotnēm.

—   Biedri ģenerāli… — es griezos pie Panfilova.

—           Biedri Momiš-Uli, — Panfilovs mani apturēja. — Šeit ir ģenerālleitnants Zvjagins, armijas pavēlnieka vietnieks.

Es pagriezos ar seju pret cilvēku ādas mētelī.

—           Biedri ģenerālleitnanti Atļaujiet griezties pie divīzijas komandiera. Bataljona komandieris vecākais leitnants Momiš-Uli.

—          Kas tā par partizāņu būšanu? — tas saviebās. — Kāpēc zobens?

Es atbildēju:

—          Esmu artilērists un līdz šim laikam neesmu pāratestēts. Valkāju zobenu pēc reglamenta.

Zvjagins neapmierināts palocīja galvu, neapmierināts palūkojās uz Panfilovu.

—          Kāpēc jūs esat nodibinājuši tādu kārtību, ka bataljona komandieris ierodas tieši pie jums, divīzijas komandiera.

Panfilovs pietvīka. Viņa ļoti melnīgsnējā sejā, ar grumbiņām pie acīm un dziļām rievām ap muti, iesitās tumši sārti plankumi. Mēs zinājām, ka Panfilovs tā pietvīkst, kad viņš nervozē. Tomēr tas ātri pārgāja.

Zvjaginam, bez šaubām, bija pamats to pārmest. Panfilovs tiešām šinī ziņā grēkoja: viņš parasti izturējās tik nepriekšnieciski, tik atklāti izvairījās no dienesta pakāpju ievērošanas, ka reizumis pie viņa griezās, pretēji reglamentam, ne tikai bataljonu komandieri, bet arī vadu komandieri un pat ierindnieki, kurus viņš vai nu neprata, vai negribēja apsaukt.

Šoreiz viņš paskaidroja, ka es komandēju viņa rezerves bataljonu. Panfilova sēcošā balss skanēja klusu. Likās, Panfilovs jūtas par kaut ko vainīgs, mulst priekšnieka priekšā.

—          A, rezerves komandieris… — Zvjagins teica. — Cik durkļu?

Es ziņoju:

—   Sešsimt durkļu, četri balsta ložmetēji, astoņi lielgabali.

Zvjagina dzeltenīgā, drusku uztūkuši seja atplauka. Es pēkšņi pamanīju, ka viņam ir lielas, veselīgas lūpas, kas iepriekš bija it kā sakniebtas.

—   Apšaudīti? Kaujās bijāt?

—   Jā, — es strupi atbildēju.

Iejaucās Panfilovs. No viņa iedegušajiem vaigiem nozuda plankumi. Dažos vārdos viņš pastāstīja par bataljonu, par to, kā mēs, vāciešu nogriezti, savukārt nosprostojuši ceļu krusto-, jumu vāciešiem aizmugurē un veselu diennakti turējuši uz vietas hitleriešus, kas lauzās uz Volokolamsku un uz Maskavu.

—   Viņš darbojās tur bez pavēles, — Panfilovs turpināja, raudzīdamies uz mani.

Viņa mazajās acīs es pamanīju ne vien satraukumu un apmulsumu, bet arī sasprindzinājuma pilnas domas. Viņam laikam gribējās kaut ko sev noskaidrot, skaļi paprātot. Rokas pastiepās uz īsi ar mašīnu nodzīto melno, iesirmo matu pusi — grūtos brīžos Panfilovs mīlēja pakasīt pakausi, — bet attapies viņš nolaida roku.

—   Darbojās bez pavēles, — Panfilovs atkārtoja. — Patiesību sakot, viņam bija cita pavēle: atiet, pievienoties divīzijai. Bet viņš apstājās, ieņēma ceļu mezglu. Nekārtība? Protams, nekārtība … Un tomēr … Un tomēr tāds nu viņš ir, šis partizānis ar zobenu.

Ar man pazīstamo vieglo smaidu Panfilovs it kā stādīja mani priekšā. Bija skaidri redzams, ka viņam gribējās atgūt savu parasto vienkāršo, dažkārt humora pilno toni. Bet smaids tikai pavīdēja. Seja atkal kļuva satraukta, drūma, vecāka. It kā taisnā leņķī saliektās, uzkrītoši melnās uzacis, kurās nebija neviena sirma pavediena, atkal uzraucās.

Tomēr Zvjagins jau bija kļuvis laipnāks.

—   Ak tad tāds! — viņš noteica. — Kazahs?

—   Jā.

—   Labi.

Es gaidīju, kЈ Zvjagins turpinās: «Labi, ka bataljonu komandē kazahs.» Tādu atzinību man nācās dzirdēt no krieviem — viņi nesaprata, ka tādējādi, to pat neiedomājoties, aizskar manu nacionālo lepnumu. Tomēr Zvjagins, acīm redzot, šinī ziņā bija smalkjūtīgs.

—   Labi, — viņš atkārtoja. — Ģenerālis tūlīt jums dos uzdevumu. Es pateikšu tikai dažus vārdus. Pretinieks ir pārrāvis labajā flangā divīzijas fronti. Jums vajadzēs iet pretuzbrukumā tumsā, atsviest vāciešus, atjaunot fronti un nostiprināties. Nostiprināties un neatkāpties. Vai skaidrs, biedri bataljona komandieri?

—    Skaidrs, biedri ģenerālleitnant, — es teicu.

—    Šodien, rīt, — turpināja Zvjagins, — notiks izšķirošās kaujas par Maskavu. Pretinieks ir novājināts, noasiņojis, viņš uzbrūk, ar pēdējiem spēkiem, mēs varam un mums vajag viņu šeit apturēt. Mēs varam un mums vajag, lai arī mums visiem, visiem politiskajiem darbiniekiem un komandieriem būtu jādodas ar šautenēm uz kaujas lauku. Kauns, ka mēs vēl arvien atkāpjamies! Kauns, ka mēs atkal atļāvām pārraut divīzijas aizsardzības līniju.

Panfilovs stāvēja, galvu drusku nodūris, sakumpis.

Sīvajās, negantajās kaujās, kas ilga kopš sešpadsmitā oktobra, vācieši divas vai trīs reizes pārrāva divīzijas aizsardzības līniju; likās, fronte ir sairusi; taču mūsu kaujas vienības, pat izsvaidītas un izolētas, turpināja cīnīties, uzbruka, noturēja ceļus, vācieši izlauzās, bet to priekšā atkal parādījās rotas, baterijas, bataljoni; fronte atkal noslēdzās.

Tagad mūsu aizsardzības pozīcijas atkal bija pārrautas, nule Panfilovam vajadzēja noklausīties pārmetumu: «Kauns, ka mēs atkal atļāvām pārraut divīzijas aizsardzības līniju.»

Likās, šinī brīdī bija sadragāta ne tikai fronte, bija satriektas arī Panfilova domas.

5

—   Dodiet uzdevumu, ģenerāli, — Zvjagins teica. — Es jūs netraucēšu.

Viņš sāka staigāt pa istabu, salicis rokas aiz muguras. Panfilovs atvēra durvis.

—    Biedri Dorfmani, palūgšu jūs ar karti.

Zvjagins klusu noburkšķēja:

—    «Palūgšu» … Nevis «palūgšu», bet «nāciet šurp ar karti».

Panfilovs klusēja. Sejā no jauna iesitās tumši sārtuma plankumi. Nolaidis acis, viņš atkal drusku nolieca galvu. Tagad šī kustība man likās iecirtīga.

Kādreiz mani pārsteidza Panfilova maniere, kurā it kā pavisam trūka komandiera stingrības un valdonības, viņa tieksme apspriesties, skaļi domāt. Padotos viņš uzrunāja nemilitāri: «biedri Momiš-Uli», «biedri Dorfmani». Viņam bija_ paklusa, sēcoša balss, kā jau vecam smēķētājam, viņš nemīlēja, neatļāva, ka viņa priekšā pārlieku stiepjas pamatstājā, un it kā neprata runāt pavēloši. Mēs drīz vien pie tā pieradām. Tomēr tagad es it kā ieraudzīju Panfilovu ar Zvjagina acīm.

Jā, mūsu ģenerālis no ārienes bija neizskatīgs, it īpaši šinī brīdī. Mazs, sakumpis, ar iekritušām krūtīm, ar dziļām rievām uz kalsenā kakla — viņš, bez šaubām, neizskatījās brašs, atgādināja «provinces ģenerāli», kā vienreiz pa jokam bija pats sevi nosaucis. Un, protams, no malas raugoties, bija grūti saprast, kā viņš varēja komandēt divīziju, pakļaut savai pavēlei, savai gribai vairākus tūkstošus cilvēku.

Dorfmanis iesteidzās ar lielu, melnu mapi.

— Palūgšu pie gaismas, pie galda, — Panfilovs aicināja. — Un arī jūs, biedri Momiš-Uli, palūgšu šurp.

Viņš iecirtīgi atkārtoja «palūgšu». Zvjagins klusēja. Viņš arī pienāca pie galda. Dorfmanis atvēra mapi. Mūsu priekšā atradās divīzijas štāba operatīvā karte.

Domāju, ka nekad nevarēšu aizmirst šo karti. Tā bija apstrādāta ar gumiju, dzēšot zilās un sarkanās līnijas. Vairākās vietās bija drusku nodzēsts pat iespiedums, it īpaši gar vāciešu galvenā trieciena asi, gar šoseju, kas veda no dienvidiem uz Volokolamsku. Tur sīvās kaujās stāvoklis mainījās reizumis pa divas trīs reizes dienā. Ar sarkano zīmuli iezīmētā pašreizējā divīzijas aizsardzības līnija, kas izliekta lokā vai puscilpā ap Volokolamsku, bija pārrauta divās vietās — dienvidos un ziemeļos. Dienvidos stāvoklis nebija sevišķi izmainījies kopš brīža, kad tas bija atzīmēts kartē, kuru vēl dienā Panfilovs man rādīja savā namiņā. Sašķeltie, nošķirtie sarkanie posmi vai, pareizāk sakot, posmiņi, vietumis arī tagad vēl turējās, ar ložmetējiem un lielgabaliem stājoties pretī vāciešiem, kas lauzās uz mūsu aizmugures daļām.

Bet ziemeļos, divīzijas labajā flangā, kā redzams, bija noticis kaut kas negaidīts, briesmīgs. Tur rēgojās frontes pārrāvums vairākus kilometrus platā joslā. Kartē šai spraugai izdūrās cauri plata zila bulta ar divās daļās sašķeltu dzeloni. Šķeltā smaile bija iezīmēta ar punktētu līniju, kas nozīmēja, ka šinī virzienā par pretiniekā pārvietošanos nav precīzu ziņu, un tā attēlota aptuveni. Starp vāciešiem, kas bija izlauzušies ziemeļos no pilsētas, un pašu pilsētu nebija nekādas aizsardzības, nekādu mūsu aizsprostu, vienīgi dārzos pie pilsētas robežām ar sarkanu bija atzīmētas zenītlielgabalu pozīcijas.

Atzīstos, mani pārņēma satraukums. Varbūt vācieši, nesastapdami pretestību, jau nāk šurp, uz Panfilova štābu, uz Volokolamsku?

Ar acīm pamezdams uz šo pārrāvumu, Panfilovs jautāja:

—    Nu, biedri Dorfmani, kādas jaunas ziņas jums ir?

Atbilde nebija iepriecinoša:

—    Sakari, biedri ģenerāli, nav atjaunoti.

Tanī brīdī ienāca štāba dežurants.

6

—    Biedri ģenerālleitnant. — viņš sacīja, — atļaujiet ziņot.

Zvjagins pamāja. Dežurants ziņoja, ka pēc Zvjagina izsaukuma ieradies majors Kondratjevs, apvienotā pulka komandieris. Es nesen dzirdēju, ka tāds pulks ticis formēts Volokolamskā un ieņēmis aizsardzības iecirkni kaut kur kaimiņos mūsu divīzijai.

—   Kondratjevs? Kur viņš ir? — Zvjagins jautāja.

—    Šeit. Otrā istabā.

Pasmagiem, stingriem soļiem Zvjagins devās uz durvīm, atvēra tās un neaizvēris gāja tālāk. Panfilovs viņam sekoja.

Sākumā es neklausījos sarunu, kas tur notika. Neskaidri bija dzirdami tikai atnācēja vārdi. Likās, viņš par kaut ko taisnojas. Un pēkšņi pār visu māju nogranda Zvjagina balss:

—    Pārbijāties?

Es piegāju tuvāk atvērtajām durvīm. Zvjagina priekšā stāvēja kalsens majors ar pietvīkušu seju, acīm redzot, satraukts, slapju, dubļainu šineli mugurā. Pār vaigu, no deniņiem līdz zodam, stiepās uztūkuši skramba. Turēdams rokas gar sāniem, izslējies, Kondratjevs stāvēja un klusēja. Uz vaiga gar skrambu kustējās muskuļu puniņš.

Tanī pašā pērkonīgajā balsī Zvjagins turpināja:

—    Kas atļāva atkāpties bez pavēles?

Istabā valdīja dziļš klusums. Štāba komandieri stāvēja, darbu pārtraukuši. Pa pretējām durvīm skatījās štāba artilēristi. Katrs vārds klusumā bija skaidri dzirdams.

Zvjagins gaidīja atbildi. Kondratjevs klusēja. Varēja saklausīt Zvjagina smago, ātro elpošanu.

—           Atbildiet! — viņš kliedza. — Vai jums ir zināma pavēle, kas kategoriski aizliedz patvaļīgi atkāpties no ieņemtajām pozīcijām?

Kondratjevs norija siekalas, asi izspiedies gāmurs pacēlās uz augšu un noslīdēja uz leju.

—   Es biju spiests to darīt, — viņš noteica.

—    Bēgt?

Atkal mirkli klusums.

—           Mums visiem pavēlēts, — Zvjagins atkal ierunājās, likdams saprast, ka šie vārdi domāti ne tikai Kondratjevam vien, — pavēlēts: tagad, izšķirošo kauju dienās par Maskavu, patvarīga pozīciju atstāšana ir pielīdzināma nodevībai un Dzimtenes nodošanai! Jūs esat rīkojies kā nodevējs…

—   Ko tad es varēju, ja …

—   Klusēt! — Zvjagins ierēcās. — Ieroci uz galda!

Majors nobālēja. Uztūkusī skramba, kas uz sarkanīgās ādas nebija tik skaidri saredzama, pēkšņi iezīmējās ļoti asi kā sarkana josla. It kā viņam būtu kāds iesitis pa seju. Paraudzījies apkārt, kā meklēdams kādu atbalstu, majors noņēma v'idusjostu ar tai piesprādzēto pistoles maksti un nolika uz galda.

—   Zvaigzni nost!

Mirkli vilcinājies, Kondratjevs noņēma slapjo cepuri un norāva sarkano zvaigzni.

Zvjagins nepielūdzami turpināja:

—          Arestēt! Nodot tiesai! Šodien pat sodīt… Rītdien paziņosim pavēli visai armijai. .. Aizvest!

Divīzijas štāba komandants, jauns leitnantiņš, drūmi noteica:

—   Ejam …

Kondratjevs gāja pirmais, komandants aiz viņa. Zvjagins pagriezās pret Panfilovu.

—           Ģenerāli, es uz kādu laiku paņemšu no jums dažus politdarbiniekus un štāba komandierus. Brauksim uz šo pulku. Palīdzēsim savākt tos, kas ir izklīduši, sagrupēsim un vedīsim pretuzbrukumā.

—          Zvaniet savējiem, — Zvjagins pavēlēja politdaļas priekšniekam. — Lai jūsu darbinieki sēžas zirgos. Tūlīt dosimies ceļā.

Pēc dažām minūtēm, paņēmis līdzi viņam sagatavotu jaunu karti, kurā atzīmēts pašreizējais stāvoklis, Zvjagins izgāja no divīzijas štāba.

»

7

Panfilovs atgriezās savā istabā, kur vēl arvien atrados arī es. Ienāca garais artilērijas pulkvedis. Drusku familiāri, it kā pasvītrodams nevērīgo toni, viņš izmeta:

—   Pretuzbrukums … Asaras birst par tādu pretuzbrukumu .. „

Panfilovs asi pagriezās.

—   Vai jums nav vajadzīgs lakatiņš? — viņš jautāja.

Tas bija Panfilovam raksturīgi. Viņš neaizsvilās, nekliedza: «Neaizmirstieties!» vai: «Ko tad jūs tā nokāruši degunus!» — neteica skaļus vārdus, bet aprobežojās ar ironisku jautājumu.

Pulkvedis Arsenjevs saprata ironiju, izslējās, nolaida rokas gar sāniem.

—   Atļausiet iet? — viņš sacīja.

—   Ejiet, — Panfilovs atbildēja.

Mēs palikām divatā. Kāds no ārpuses aizvēra aizvirtņus. Panfilovs palūkojās kartē, kas atradās uz viņa galda, pastaigāja pa istabu. Un pēkšņi sacīja:

—           Jūs brīnāties par nekārtību? Jā, ir daudz nekārtību, biedri Momiš-Uli.

Pēc tam, risinādams kādu domu, viņš jautāja:

—          Vai jūs, biedri Momiš-Uli, esat lasījis Engelsa militāros darbus?

—    Nē, biedri ģenerāli.

—           Ieteicu izlasīt… Šķiet, tieši Engelss vienā vietā raksta, ka militārajos jautājumos reizumis nekārtība esot jauna kārtība.

Viņam varbūt .gribējās pastaigāt, skaļi paprātot. Bet viņš izvilka kabatas pulksteni, atsprādzēja, nolika uz galda.

—    Nāciet šurp, biedri Momiš-Uli… Pie kartes.

8

Kādu mirkli Panfilovs klusēdams raudzījās kartē. Zilā bulta, kas pavērsās pret pilsētu no ziemeļiem, joprojām palika iezīmēta ar viegli punktētu līniju. Kā ziņoja Dorfmanis, sakari ar pulku, kura iecirknī vācieši bija izlauzušies, vēl arvien nav atjaunoti. Vai pretinieks tuvojas no turienes? Vai šie draudi ir nopietni? Varbūt tas ir tikai demonstratīvs viltus trieciens, kas domāts rezerves atvilkšanai? Vai Panfilovam ir tiesības sūtīt naktī uz turieni, uz nezināmu vietu, savu pēdējo rezerves bataljonu? Un vai ir tiesības nesūtīt, ja aizsardzības līnija pārrauta, ja ceļš uz pilsētu vaļā?

Uz galda tikšķēja pulkstenis. Laiks gāja. Vajadzēja izlemt.

-— Lūk, biedri Momiš-Uli, te ir Volokolamskas nocietinājuma līnija, — Panfilovs griezās pie manis.

Ar zīmuļa trulo galu viņš vilka pa Volokolamskas nocietinātā rajona ziemeļu galu, kur gar Lamas un Grodņas upēm jau laikus, pirms divīzijas ierašanās, bija sagatavota aizsardzības līnija.

— Bet šeit jūs nenostiprinieties, — Panfilovs turpināja. — Redzat, no pretējā krasta var pārskatīt.. . Nocietinājums izdarīts pēc šablona: upe — tātad ņem zīmuli, novelc līniju . . .

Liekas, es jau reiz stāstīju par kādu žestu, kas Panfilovam bija raksturīgs šaubu brīžos, ja kaut kas nebija skaidrs, — tādās reizēs viņš neviļus drusku paplēta pirkstus. Lūk, ari šoreiz viņš pagrozīja gaisā izplestos piecus pirkstus, droši vien pats to pat nepamanīdams.

—   Jūsu uzdevums, — viņš teica, — pāriet uz otru krastu, ieņemt, lūk, šīs augstienes — Ivankovas sādžu un aizturēt pretinieku. Ja sadursieties ātrāk, uzsāciet satikšanās kauju. Sapratāt?

—   Saprotu, biedri ģenerāli!

—   Ejiet… Štābā paņemiet kartes!

—   Klausos, biedri ģenerāli.

Raudzīdamies Panfilovam acīs, es teicu «klausos», bet pats nodomāju: «Tu neesi pārliecināts, tu šaubies, nezini, kā izlemt. Kādēļ tad sūti mani?» Pirmo reizi pa visu šo laiku, kopš man iznāca ar Panfilovu satikties, man radās pret viņu īgnums.

Kā jau teicu, es raudzījos ģenerālim taisni acīs. Un pēkšņi, it kā manas domas uzminēdams, viņš piebilda:

—   Es šaubos, es neesmu pārliecināts, biedri Momiš-Uli. Es neesmu izlēmis, bet nav arī laika.

Vienā mirklī niknums pret Panfilovu pārvērtās sirsnībā un mīlestībā. Viņš taču pret mani ir taisnīgs, godīgs, viņš neizliekas manā priekšā par viszini.

—   Atzīstos, — viņš turpināja, — es biju domājis likt jums cīnīties pilsētā. Domāju tā: pēc tam kad mēs būsim novārdzinājuši pretinieku šeit. — Panfilovs parādīja ar zīmuli pozīcijas, kur notika kaujas pret vāciešu galveno grupējumu, — es uzticēšu jums aizsardzības pozīcijas pašā pilsētā. Varbūt parādīt raksturu un nesūtīt jūs?

Panfilovs vērīgi paskatījās man acīs, pat pieliecās uz manu pusi, acīm redzot, gaidīdams, ko es teikšu, kādu padomu došu. Bet ko es varēju ieteikt ģenerālim?

—   Kas tur īsti notiek, — viņš atkal ierunājās, pieskardamies ar zīmuli pārrāvumam ziemeļos, — es nezinu. Iespējams, ka jums vajadzēs izlemt pašam. Droši dariet to, es jums uzticos. Iespējams, ka aizsūtīšu pēcāk vēl kādu ziņu. Nu, biedri MomišUli … — viņš sniedza man roku, spēcīgi paspieda manējo. — Es jums ticu, biedri Momiš-Uli. Jūs nekad nebūsiet negodīgs.

—   Nekad! — es stingri atbildēju.

Es jau pagriezos, lai ietu, tomēr Panfilovs mani vēl aizturēja.

—         Vēl kaut kas: esiet uzmanīgs. Lai vispirms kaujā iesaistās avangards. Jūs paskatieties, apsveriet — un ar saviem galvenajiem spēkiem no sāniņiem, no sāniņiem… Var gadīties, ka tiekat galā bez lieliem zaudējumiem. Vai jūs mani sapratāt?

—    Sapratu, biedri ģenerāli.

—    Nu, ejiet, ejiet… Uz redzēšanos. Viņa skatiens bija sirsnīgs un satraukts.

BATALJONS TUMSA

1

Izgājis no štāba, es tūlīt skatījos, kur ir Lisanka. Pat krēslā to nevarēja sajaukt ar citiem zirgiem: pierē liels balts plankums, stiegrainajās, tievajās kājās baltas zeķes līdz ceļiem. Tagad lietū bērā likās melna.

Sinčenko mani gaidīja. Turēdams Lisanku un savu Sivku pie pavadas, viņš steidzās man pretī.

Drīz vien mēs pieauļojām pie bataljona, kas bija novietojies šķērsielā blakus šosejai. Es iztālēm ieraudzīju uz ielas melnojam lielgabalu aizjūgus, divričus ar ložmetējiem, vezumniekus, virtuves uz riteņiem. Mani gaidīdams, bataljons bija apmeties atpūtā. Izplūdušās grupās ar lietū smagi piemirkušiem šineļiem — kareivji bija cieši saspiedušies uz māju lieveņu kāpnēm vai arī atbalstījušies pret sētām. Tālu aizstiepās gruzdošo smēķu oglīšu zvaigznājs, kas iekvēlojās, dūmu ievelkot.

Pilsēta bija tumša, klusa, logos — nevienas uguntiņas. Tikai stacijā vēl plosījās ugunsgrēks. Debesis tanī pusē blāvi sārtojās.

2

Mani pazina iztālēm. Rahimovs nokomandēja:

—    Celties! Mierā!

Es uzsaucu:

—    Atlikt! Brīvi!

Rahimovs ziņoja, ka vienu māju viņš aizņēmis, kur štābam strādāt, norīkojis tur ziņnešus. Mans mazrunīgais, klusais štāba priekšnieks vienmēr bija tālredzīgs. Katru reizi, kad es redzēju Rahimovu, es bez iztaujāšanas zināju: bataljona vadības aparāts darbojas precīzi, gandrīz bez trokšņa, nezinātājam gandrīz nemanāmi. Pasniedzis Rahimovam rullītī saritinātās topogrāfiskās kartes, kuras Sinčenko bija rūpīgi ietinis teltenē, es pavēlēju:

—   Nodot pa kolonu: trešās rotas komandieris pie manis!

Rahimovs pavadīja mani uz māju, ko viņš bija izvēlējies štābam. Tūlīt tur piesteidzās arī Fiļimonovs.

—   Biedri kombat, pēc jūsu pavēles stājos jūsu rīcībā!

—          Rahimov, dod Fiļimonovam karti. Ņem, Jefim Jefimovič. Taisi vaļā.

Tepat uz lieveņa, paslēpušies no lietus zem jumtiņa, mēs apskatījām jauno karti, kura vēl nebija locīta. Rahimovs to apgaismoja ar kabatas lukturīti. Es parādīju Fiļimonovam Ivankovo sādžu.

—          Redzi? Šeit tuvojas labajā flangā izlauzies pretinieks. Nav zināms, cik lieli tā spēki. Bataljona uzdevums — aizsprostot ceļu uz pilsētu. Tu, Jefim Jefimovič, iesi priekšējā apsardzības grupā. Tavs uzdevums: sasniegt Ivankovu, pirms tur ir ieradušies vācieši, ķerties pie darba, uzspiest viņiem kauju, saistīt pie sevis. Bet pēc tam es ar galvenajiem spēkiem došu triecienu no flanga vai aizmugures. Dodu tev pusi no ugunslīdzekļiem — divus ložmetējus un četrus lielgabalus. Ja satiksi vāciešus tuvāk, nosprosto ceļu, neatdod to. Sakarus pagaidām uzturēsim ar ziņnešiem. Saprati, Jefimič?

—   Sapratu, biedri kombat… Atsperšos — un ne soli atpakaļ.

—          Nē. Vari ar viņiem paspēlēties. Vari drusku atiet. Ievelc viņus kaujā. Tikai neizlaid grožus no rokām.

—   Labāk es, biedri kombat, atsperšos vienā vietā.

Kara viltības nebija Fiļimonova dabā. Viņš bija pieradis izpildīt precīzas, pilnīgi skaidras pavēles.

—          Labi, — es teicu, — atsperies. Vēlāk viss būs labāk redzams. Nu, cel kājās ļaudis un pasteidzies! Es došos ceļā pēc divdesmit minūtēm. Maršējiet veikli, kā suvorovieši.

Noskrējis no lieveņa, Fiļimonovs spalgi nokliedza:

—   Trešā rota, stāties!

Atskanēja atkārtotās komandas: «Pirmais vads, stāties!», «Otrais vads, stāties!».

Zemās blāzmas fonā parādījās melnais durkļu biezoknis. Rota nostājās. Es piegāju pie Fiļimonova.

—          Komandierim un kareivjiem izskaidro uzdevumu pa ceļam. Ej! Nezaudē laiku.

Veicīgi aizbāzis aiz jostas šineļa stūrus, Fiļimonovs, būdams žiglām kājām, nostājās rotas priekšā. Atskanēja viņa komanda: «Marš!» Rota devās ceļā Četri lielgabali, divi divriči ar ložmetējiem to pavadīja.

Nosūtījis priekšējo apsardzi, es devos uz štābu. Gribējās smēķēt. Bet kabatas bija tukšas.

—    Sinčenko!

—    Es, biedri kombat.

—    Dod paciņu «Belomora».

Tanī pašā brīdī manā priekšā tikpat kā no zemes izauga pamazs kareivis ar šauteni.

—    Biedri kombat, vai pacienāsiet ar smēķi?

Es saskatīju Garkušas šķelmīgo seju.

—    Ahā, kareivis Garkuša … Kas tā par vaļību?

—    Dūmi nosmaržoja, biedri kombat.

—           Skaties tik … Es vēl neesmu aizsmēķējis, bet Garkuša jau saodis dūmus.

—          Esmu modrs, biedri kombat. Mani tēvs tā mācīja: kamēr tūļa noauj kājas, veiklais jau izpēries.

Vairāki kareivji jau bija pievienojušies Garkušam, apstājušies man apkārt. Paruna izraisīja smieklus. Sinčenko pasniedza man «Belomora» paciņu. Es to atplēsu, piedāvāju kareivjiem.

—    Uzsmēķējiet.

Protams, neviens neatteicās. Es ievēroju, ka Garkuša pamanījās uzreiz paķert divus papirosus. Pēc tam viņš, par spīti vējam un lietum, veikli uzrāva sērkociņu, pasniedza man uguni.

Es iegāju štābā, Tur mani gaidīja Rahimova izsauktie komandieri un politvadītāji. Es izskaidroju stāvokli, izskaidroju bataljona uzdevumu.

—           Ejiet, biedri, pie kareivjiem, — es teicu. — Izskaidrojiet: mūs gaida satikšanās kauja, kauja naktī, tumsā. Vajadzēs cīnīties gandrīz vai tuvcīņā. Panākumus izlems granātas, durkļi. Pēc piecpadsmit minūtēm dosimies ceļā. Paēdīsim pārgājiena laikā. Apstāsimies aiz pilsētas. Jautājumu nav? Ejiet!

Komandieri aizgāja. Palika tikai politvadītājs Dordija. Ne visai veikli piemetis roku pie cepures, viņš sacīja:

—    Atļaujiet, biedri kombat, noturēt rotā pārrunu.

—    Ko tad tu teiksi ļaudīm?

—           Domāju runāt par to, ka tuvojas Oktobra gadadiena … Un, lūk … Kā boļševiki cīnījās pagrīdē. Bet vēl pirms tam revolucionārie demokrāti… Piemēram, Černiševskis …

—   E, Dordija, kur nu tik tālu aizbrauci…

Dordija apjuka, apklusa.

—    Esi gan izdomājis! … Kādēļ tas tagad vajadzīgs?

—   Kādēļ? — Dordija pārjautāja. — Bet Ļeņins?

—   Ko Ļeņins?

—    Viņš iemīlēja Černiševski jaunekļa gados. Un mīlēja visu mūžu. Černiševskis radīja revolucionāra tēlu, kuram par visu augstāks ir pienākums . ..

Dordija iekaisa. Viņš bija iejuties savā lomā, sāka» runāt par tematu, kas viņam tuvs.

—   Dordija, tagad nav laika tevi klausīties, — es teicu. — Ej uz rotu. Un runā ar kareivjiem vienkāršāk.

Dordija nosarka. Pat kakls pietvīka.

—   Ej! Es pats, izvadot kareivjus ceļā, teikšu kādu vārdu.

Nekā neatbildējis, Dordija piemeta roku pie cepures, neveikli

pagriezās un aizgāja.

4

Drīz vien kareivji bija nostādīti.

Lēnām jādams gar ierindu, es pustumsā saskatīju pazīstamās sejas.

Lūk, otrā rota, skaita ziņā pati mazākā, paplucināta slavenajā pretuzbrukumā pie Novļanskas. Ienāca prātā atvēztais rokas ložmetēja milzu spals, kuru, mezdamies uz ienaidnieku, Tolstunovs pacēla virs galvas kā vāli. Iešāvās prātā viņa niknais sauciens: «Komunāri!»

2ēl, Tolstunova pie mums tagad nav. Zajevs cēlās triecienā gandrīz vienā laikā ar viņu — viņi veda rotu sev līdzi. Lūk, tur jau viņš ir, Semjons Zajevs, stāv labajā flangā — sakumpis, garš, neizskatīgs. Pie vidusjostas karājas pistole makstī, otra pistole — parabellums, kas paņemts no nošauta vācieša pie Novļanskas, — rēgojas aiz šineļa azotē. Cepure uzmaukta dziļi galvā, tās ausis beidzot ir gan sasietas.

Pavīd arī Polzunova jauneklīgā seja. Viņš nav ierāvis kaklu apkaklē, lai paglābtos no lietus, viņš raugās ar uzticību, nopietni. Šodien es stāstīju par viņu mūsu ģenerālim. Stāstīju, kā šis jaunais zaldāts, sažņaudzis prettanku granātas kātu, uzmanīgi vēroja, kad tuvojās melnie tanki, kas šāva, nākdami mums virsū. Un par smagi ievainoto otrās rotas komandieri Sevrjukovu, par varonīgo leitnantu Donskihu, par mazdūšīgo Brudniju, kurš pēc tam kļuva drosmīgs. Lūk, tur viņš stāv ar saviem izlūkiem, — mazais melnīgsnējais Brudnijs. Un, re, kur ložmetēju divriči! Blakus ložmetēja apkalpe: briļļainais Murins drusku pastiepis garo kaklu uz manu pusi, garš kā sklanda pār

visu ierindu izslienas bijušais krāvējs Galiuļins un blakus tam stāv mazais Bloha ar baltām, krēslā neredzamām uzacīm.

Ko lai es saku saviem karavīriem pirms jaunas kaujas?

Apturējis zirgu, es uzrunāju ierindu:

—           Biedri! Mums gribēja ļaut atpūsties, bet nekas neiznāca. Nevar atpūsties, kamēr ienaidnieks ir pie Maskavas. Mēs ejam kaujā, ejam uz priekšu, par spīti visām grūtībām. Nākotnē par mums centīsies izdibināt: kas tie bija par cilvēkiem, kuri tik drošsirdīgi cīnījās pie Maskavas? Atbildēsim viņiem tagad: tie bija padomju ļaudis, kuri aizstāvēja savu Dzimteni!

Pēc pauzes es pavēlēju:

—    Rahimov, vediet bataljonu!

5

Mēs devāmies ceļā, gājām ārā no pilsētas.

Jāatzīstas: es biju neapmierināts ar savu runu. Mēle teica pierastos, nodrāztos vārdus: padomju ļaudis un tā tālāk… Bet kas tad ir? Vai padomju cilvēks nav tāds pats kā visi citi?

Es noskaitos uz sevi. Kādēļ vajadzēja runāt nozelētas frāzes, atkārtot apnikušas vispārējas domas? Vai tiešām es nespēju atrast paša izlolotus, sirsnīgus vārdus?

Kāds pienāca tuvāk, sāka soļot blakus Lisankai. A, lamzaks, Zajevs…

—          Spēcīgi pateicāt, biedri kombat, — viņš noburkšķēja. — Pamatīgi! Aizgāja līdz sirds dziļumiem.

Zajevs nekad man neglaimoja. Glaimošana nebija viņa dabā. Kas tad bija manos vārdos tāds, kas aizgājis līdz sirdij? Kādu lielu patiesību tad esmu pateicis ar šiem parastajiem vārdiem — padomju ļaudis, padomju cilvēks, ja tie spējuši aizkustināt Zajeva sirdi, karavīra sirdi.

6

Rotas gāja pa lauku ceļu, brizdamas pa dubļiem. Aiz muguras ugunsgrēka blāzmas fonā melnoja baznīcu kupoli, zvanu torņi. Drīz vien arī tie izgaisa tumsā.

Vējš pieņēmās. Bet lietus sāka piestāt. Noklusa arī šaušana. Ne tuvumā, ne tālumā nebija dzirdami pat atsevišķi šautenes šāvieni. Likās, Volokolamskas apkārtne bija norimusi.

Tomēr mēs, pašlaik iedami tumsā pretī nezināmajam, saprotam: priekšā atrodas pārrauta aizsardzības līnija; lauku ceļus,

kas no ziemeļiem ved uz Volokolamsku, — pa vienu no tiem mēs soļojam, — vairs nenosedz mūsu karaspēks; kaut kur tumsā mūsu priekšā atrodas pretinieks.

Lisanka soļoja raiti, it kā dubļi nemaz nebūtu lipīgi, nesdama mani blakus kolonai. Domās iegrimis, es smagi sēdēju seglos. Un pēkšņi aizmugurē atskanēja zirgu pakavu duna. Uz mirkli šī duna apklusa. Kāds izgrūda jautājumu:

—   Kur bataljona komandieris?

Un kāds atbildēja:

—    Priekšā.

Pēc mirkļa, divu kareivju pavadīts, mani panāca majors no divīzijas štāba.

—           Fu tu . . . Cik tālu esat aizgājuši, — viņš mani uzrunāja. — Būs jāgriežas atpakaļ. Es jums, biedri vecāko leitnant, atvedu jaunu pavēli. Dodiet bataljonam komandu: stāt!

—    Kas noticis? Kādēļ?

Pajājis kopā ar mani sānis, majors paskaidroja: beidzot izdevies nodibināt sakarus ar tā pulka štābu, kura iecirknī vācieši ielauzušies. Pēc ģenerāļa pavēles mans bataljons operatīvajā ziņā stājas šā pulka komandiera apakšpulkveža Hrimova rīcībā. Man pavēlēts mainīt bataljona maršrutu — doties nevis uz Ivankovu, bet uz Timkovu. Uzdevums: ieņemt Timkovu, Timkovas kalnu un turēties tur.

Es jautāju:

—   Bet kādēļ tā, biedri major?

—   Nezinu … Mans uzdevums nodot jums pavēli.

—   Vai jūs pats runājāt ar Hrimovu?

—    Nē. Štāba priekšnieks runāja.

—   Varējāt viņam pajautāt.

Majors jutās aizskarts.

—          Neesmu paradis uzdot jautājumus vecākajiem priekšniekiem.

Es nenocietos:

—    Veltīgi?

Un, pēc visiem likumiem pielicis roku pie cepures, saucu:

—    Sinčenko! .. .

—    Es, biedri kombat!

—    Paziņo Rahimovam: apturēt bataljonu!

Pievērsies majoram, es atkal piemetu roku pie cepures.

—   Uz redzēšanos, biedri major!

Viņš sausi atbildēja:

—    Uz redzēšanos … Rīkojieties ātrāk!

Pavēlējis apstāties, es izsaucu pie sevis komandierus.

Kareivji apsēdās ceļmalā uz slapjās, salnas nokostās zāles. Slēpdami smēķu uguntiņas, viņi steigšus aizsmēķēja. Kļuva krietni vēsāks. Turpināja smidzināt sīks, kā caur sietu izsijāts lietus. Šo smalko lietu uztvēra nikns ziemeļu vējš, triekdams to pret šineļiem, teltenēm un ausenēm.

Tāpat kā Volokolamskā, Rahimovs atkal ar kabatas lukturīti apgaismoja kartes četrstūri, kas bija redzams caur planšetes caurspīdīgo vāku. Es paziņoju komandieriem jauno pavēli: pagriezties uz Timkovu, ieņemt šo sādžu, noturēt Timkovas kalnu, no kura, kā rādīja karte, varēja pārskatīt Volokolamsku. Izskaidrojis uzdevumu, es pavēlēju:

—   Rahimov, dod Bozžanovam zirgu. Bozžanov, dzenies pakaļ Fiļimonovam, pasaki, lai griežas atpakaļ.

Šķiet, es jau teicu, ka Bozžanovs, tāpat kā daudzi mani tautieši — kazahi, mīlēja jāt. Kara laikā viņam ne visai bieži uzsmaidīja laime ielikt kāju kāpslī, pievilkt pavadu. Tādēļ pat tagad, šinī trauksmes pilnajā mirklī, viņš bija apmierināts par uzdevumu. Viņa jauneklīgā, platā, lietus aprasotā seja bija nopietna. Bet atbilde skanēja jautri, ātri:

—   Klausos, biedri kombat!

Bozžanova tonis izraisa smaidus. Lukturīša atblāzmā es redzu: smaida Dordija, lietū salīgi ierāvis galvu plecos, smaida atturīgais Rahimovs. Es pavēlu:

—   Izpildi!

Piemetis roku pie cepures, Bozžanovs pagriežas un aiziet tumsā. Lūk, nu jau var redzēt tikai viņa muguru — spēcīgu, drusku saliektu uz priekšu, it kā arī tā, tāpat kā viss viņa augums, trauktos uz mērķi. «Bulta!» — ienāk prātā vajadzīgais salīdzinājums. Es turpinu rīkoties:

—   Paņukov!

Pirmās rotas komandieris Paņukovs — tas pats, kurš pie mūsu pārtraukto, nenotikušo pusdienu galda uzsauca tostu par draudzību, — pasper soli uz priekšu, par spīti dubļiem, stingri pieliek kāju, papēdi pie papēža. Vidus josta cieši aptver labi pieguļošo, tagad slapjo šineli. Sarkanīgā puskrēsla, tālā ugunsgrēka atspīdums, neskaidri apgaismo viņa kalseno seju.

—    Paņukov! — es saku. — Pabaro cilvēkus. Pēc piecpadsmit minūtēm dodies ceļā kā pārgājiena priekšējās apsardzes grupa. Ieņem Timkovu. Vai redzi? — Es parādu Timkovu uz kartes.

Paņukovs salīdzina ar savu karti. — Nostiprinies tur. Pēc tam; es pievienošos ar pārējiem spēkiem.

—   Biedri kombat, bet kur ir pretinieks?

—   Piķis viņu zina … Cerēsim, ka viņš liks sevi manīt.

Te ierunājās Dordija:

—   Biedri kombat, atļaujiet.

—   Nu…

—          Biedri kombat, — viņš saka nedroši. — Varbūt labāk pagaidīsim rītu?

Neuzdrošinādamies skaļi atbalstīt politvadītāju, Paņukovs jautājoši un, kā es pamanu, ar slēptu cerību raugās uz mani.. Atcērtu:

—          Kas tās par runām? Pavēlēts pagriezties uz Timkovu — tātad nav ko prātot. Ej uz Timkovu! Ieņem sādžu! Paņukov,. saprati?'

—   Jā, biedri kombat.

—          Atdodu tev visu artilēriju, cik ir… Nu, pabaro cilvēkus. Ponomarjovs tūlīt piebrauks virtuves. Ponomarjov, pie manis!.

Ponomarjovs izstiepjas manā priekšā.

—   Klausos, biedri kombat.

—   Ponomarjov, gādā šurp virtuves.

Neskaidri redzu Ponomarjova seju. Liekas, viņš ir apmulsis. Jā, tā tas tiešām ir. Dzirdu atbildi:

—   Virtuvju nav, biedri kombat.

—   Tas ir, kā nav? Kur tad šīs palika?

—          Divīzijas štāba majors pavēlēja: visu transportu virzīt . atpakaļ uz pilsētu, pašiem iet bez kravas.

—   Visu transportu! Un tu nosūtīji?

—   Jā, biedri kombat. Uz vietas izpildīju.

Nevaru nociesties nelamājies.

—          Tu taču, stulbeni, zināji, ka ļaudis nav ēduši. Kāpēc neziņoji man?

Ponomarjovs klusē.

—          Lai velns tevi parautu! Ej uz Volokolamsku! Atved kaut sausiņus! Bez sausiņiem nerādies!

8

—          Paņukov, vajadzēs iet neēdušiem, — es noteicu. — Varbūt pie vāciešiem kaut ko sadabūsi… Nostādi rotu un ved.

Paņukovs pavēloši nokliedza tumsā: — Ziņnesi, pie manis!

Tūlīt parādijas mazais Muratovs.

—    Es!

—    Ejam!

Brizdams pa lipīgajiem dubļiem, Paņukovs steidzās uz savu rotu. Es noskatījos viņam pakaļ. It kā viss būtu izdarīts; pavēle nodota; padotais atbildēja «klausos», devās izpildīt. Bet raugies uz viņa pleciem, uz viņa muguru: ko tie sacīs? Man pēkšņi likās: Paņukova mugura, kas vienmēr bija stalta, taisna, tagad izskatījās nomākta, nedroša. Šis acumirklīgais iespaids it ka iebelza man pa pieri. Gribējās uzkliegt: «Stāt, tu neiesi!» Bet tūlīt sevi apsaucu. Acīm redzot, biju sabeidzis nervus. Juceklis, tumsa, neziņa ar mani taisa jokus.

Lūk, vēl viena mugura — ziņnesis Muratovs. Viņš uzticīgi sofo blakus komandierim. Un, visbeidzot, trešā mugura — tumsā slikti redzošā, nedroši ejošā politvadītāja Dordija mugura.

Jā, nervi dumpojas. Nejūtos īsti labi, arī drudzis krata. Velns parāvis, tā tikai vēl trūka, ka es sasirgtu! Nē, nepadošos, gan tikšu galā.

Dzirdu komandas, troksni, kas ceļas rotai nostājoties, tad smagus, vienmērīgus soļus. Paņukova rota aizgāja.

Es paliku lauka vidū kopā ar Zajeva rotu.

9

Pie manis pienāca Zajevs. No viņa azotes, tāpat kā iepriekš, rēgojas parabelluma spals.

—           Biedri kombat, vatenis droši vien ir izmircis. Nebūtu par ļaunu jums uzvilkt šineli.

—    Pacietīsim. Tad arī citi nenokārs degunu.

—           Neviens jau nenokar, — Zajevs sēkdams norūc. — Kamēr mums ir tāds kombats.

—          Kamēr … — es ironiski atkārtoju. — Pietaupi laipnību citai reizei. Labāk iesim izlocīt kājas,.

Kādu brīdi mēs ar Zajevu klusēdami staigājam pa ceļu, attālināmies no kareivjiem, kuri sēž grāvmalā, pagriezuši muguras pret vēju. Piesmakušā basā Zajevs drūmi saka:

—          Nav kārtības! Dzenā uz priekšu un atpakaļ… Bataljonu saraustīja trīs daļās … Juceklis!

Zajeva vārdos es samanu it kā atspoguļotas savas domas. Un skarbi apsaucu:

—   Biedri leitnant, es neesmu jūsu domas prasījis.

Zajevs drūmi atbild: ,

—   Klausos!

Mēs griežamies atpakaļ, tuvojamies kareivjiem. Pie manis atkal droši piesteidzas Garkuša.

—          Biedri kombat, atļaujiet iekurt uguntiņu … Gribas pasildīties.

—   Uguni nedrīkst kurt. Sildīsimies ar smēķiem.

—   Biedri kombat, papirosu nav.

—   Nu še, smēķē …

Izvilcis «Belomora» paciņu, pacienāju Garkušu ar papirosiem. Tūlīt apkārt salasās kareivji. Pār Garkušas plecu stiepj garo kaklu Murins. Viņš arī tiek pacienāts no manas paciņas. Es jautāju:

—   Nu, kā ir, Murin, neesi sašļucis?

Murins atbild:

—   Esam miecēti. . . Tāds miecē jums neļaus šļūkt…

Oho, kādus vārdus te apguvis Murins, bijušais konservatorijas aspirants! Miecē jums . .. Vai viņš agrāk, pirms armijas, zināja šo vārdiņu?

Otrā rota … Mīļotā, pati stiprākā, kas trieca vāciešus, kad tie nepieņēma izaicinājumu tuvcīņai. . . Otrā rota . . . Neaizmirstamā pirmā trieciena svelmē pie tās ir piekausēta kombata sirds.

Es, protams, zināju no galvas reglamenta punktu, kas prasīja, lai komandieris pastāvīgi būtu saskarē ar padotajiem. Ne ikreiz man šī saskare padevās viegli. Tomēr šobrīd es nedomāju tikai par reglamenta punktu vien.

—   Šodien, biedri, es biju pie ģenerāļa, — es paklusām saku.

Tie, kas mani dzird, saspiežas ciešāk. No slapjās zemes piecēlušies, tuvojas arī citi kareivji.

—          Ģenerālis Panfilovs man lika, — es turpināju, — nodot sveicienu leitnantam Brudnijam … Brudnij, kur tu esi?

—   Šeit, biedri kombat.

Pūlis pašķiras, es neskaidri redzu kustīgo, kalseno Brudniju. Tagad viņš stāv kā sastindzis, nekustas. Nesen es viņu sodīju ierindas priekšā, sodīju nevis ar lodi, bet negodu.

Es jūtu, Brudnijs gaida, ko es vēl sacīšu. Un turpat liekas, viņam negribas to dzirdēt, kauns.

Es saku:

—          Gatavojos tevi, Brudnij, ieteikt apbalvojumam, bet redzi… Vajadzēs vēlreiz sadot vāciešiem pa ādu, lai ļauj mierīgi uzrakstīt.

Brudnijs klusē. Neredzamas strāvas atnes man viņa saviļņojumu. Saņēmies, viņš braši atbild:

—   Gādāsim par to, biedri kombat!

Atbilde patīk, kareivji smejas. Nu, pietiek tev, Brudnij. Es turpinu:

—   Un arī tev, Polzunov, no ģenerāļa sveiciens. Dzirdi?

No tumsas atskan:

—   Kalpoju Padomju Savienībai, biedri kombat!

—          Biedri kombat, es paņēmu viņu ložmetējniekos, — Zajevs bez atļaujas iejaucas. — Nekas, saprātīgs puisis. Pats viņu apmācu.

Tādā brīdī negribas nevienam aizrādīt, bet pastāv komandiera likums, viņa sodība: nekad neko nelaid gar ausīm!

—          Vajadzēja, biedri leitnant, — es saku Zajevam, — vispirms griezties pie manis: «Atļaujiet sacīt…»

—   Atvainojos, — Zajevs norūc.

—          Rotas komandieris tevi slavē, Polzunov. Veltīgi jau viņš to neteiktu. Tikai nepaliec lepns. Citādi likšu saplūkt nātres…

Kareivji smejas par manu parasto joku.

Karavīru smiekli vienmēr ir patīkami. Noguruši, ilgi neēduši, palikuši vieni šeit, lietū, tumšā laukā, neziņā, viņi paši, to nezinādami, māca man, savam kombatam, saglabāt mieru.

10

Vēl kādu brīdi pakavējies pie kareivjiem, es atkal bridu pa lipīgajiem dubļiem gar nedaudzajiem šeit palikušajiem pajūgiem.

Lūk, tumšā, ar mitrumu piesūkusies sanitāro ratu platā brezenta kulba. Kaut kur šeit es tūdaļ droši vien ieraudzīšu mūsu bataljona ārstu medicīniskā dienesta kapteini Beļenkovu. Laikam gan reizumis, kauju saspīlējuma brīžos, es biju pret viņu netaisns, n& vienu reizi vien tikpat kā ar pātagu uzšāvu skarbus vārdus par lieku steigu, par bailību. Vajadzētu tagad kaut kā izlabot, atlīdzināt sarūgtinājumu, pustumsā uztvert smaidu arī viņa garajā un vienmēr bālajā sejā.

Kulbas pakaļējais borts nolaists. Vairāki saninstruktori un pavecais feldšeris Kirejevs, kurš vēl arvien, par spīti visiem pārbaudījumiem un grūtībām, nav zaudējis savu tuklumu, cieši kopā sasēdušies uz dēļu grīdas, nokāruši kājas pār malu.

— Kirejev, tu?

Sanitāri nolec no ratiem. Krekstēdams noraušas arī Kirejevs..

—   Sēdi, sēdi, — es saku.

Bet vecais feldšeris to sev neatļaujas. Smagi nolēcis, viņš. saka:

—   Snaužam … Atvainojiet, biedri kombat.

—   Kādēļ tu atvainojies? Kad tad lai nosnaustos, ja ne tagad? Kur dakters?

—   Guļ, — Kirejevs atbild pusbalsī, baidīdamies uzmodināt ārstu. — Ierīkojām viņam ratos guļas vietu, biedri kombat. Bija aizmidzis, kājās stāvot. Modināt?

—   Nevajag … Gan jau uzmodinās bez mums.

Un pēkšņi, it kā manus vārdus apliecinot, kaut kur tālumā — tur, kurp aizgāja Paņukova rota, — dobji iesprakstējās šauteņu šāvieni. Pēc tam ietarkšķējās ložmetējs.

Velns parāvis, tur jau kaujas! Bet Fiļimonova rotas vēl nav! Un arī Bozžanovs kā ūdenī iekritis!

No sanitārās ores es steidzos uz rotu. Sinčenko jau nāca man pretī ar zirgiem. Vienā lēcienā iemeties seglos, es pierikšoju pie Rahimova un Zajeva, kuri stāvēja uz ceļa.

—   Zajev! Nostādi rotu! Rahimov, ved kolonu uz Timkovu! Sinčenko, aiz manis!

Neuzkavējies vairs ne minūti, atpakaļ neskatīdamies, es. triecu Lisanku uz šāvienu pusi — tur, kur Paņukova rota bija uzsākusi kauju.

NAKTS

1

Divatā — es pa priekšu, Sinčenko aiz manis — mēs auļojam pa tumsu. Lai atrastu ceļu, pa kuru bija gājusi Paņukova rota, kartē gandrīz nav ko lūkoties. Krustcelēs mēs vienkārši pagriežamies uz šāvienu pusi. Par orientieri noder arī sliede, kuru lielgabalu smagie riteņi iegriezuši dubļos. Te pēkšņi debesīs uzšāvās raķetes, kas it kā apstājās gaisā, izstarodamas tālu blāvu gaismu. Paņukovam raķešu nebija. Tur vācieši apgaismo apkārtni.

Ceļš veda nokalnis. Lietus ūdens te vairs nekrājas grambās,, sliedēs un grāvjos, bet tek lejup pa nogāzi. Jo dziļāk ieplakā, jo tumšāks. No šejienes jau vairs nevar redzēt raķetes, tās, aizsedz kalns. Vēl tikai ugunsgrēka blāzmas mala blāvo , pār mums. Var saskatīt mājiņas ar dārziņiem, kas atrodas gar ceļu Neviens mūs neuzrunā, tikai suņi rej. Uz mirkli blakus redzams plašs klajums: debesīs iezīmējas melni zari, kurus agrais sals jau padarījis kailus. Acis uztver, fiksē katru sīkumu — no šejienes jau ir tuvu tā vieta, kur notiek kauja.

Drīz vien Lisanka sāk ausīties un iet lēnāk. Kaut kur dzird urdzam tekošu ūdeni. Vēl kādu minūti mēs jājam nokalnis. Lisanka apstājas. Mēs esam pie strauta, kas pārplūdis no ilgā lietus. Uz kartes šis strauts apzīmēts ar tievu, zilu svītriņu. Sausā laikā tam droši vien var pārkļūt, nepiesmeļot Zābakus. Bet pašlaik, skaties tikai, cik tas draudīgs! Straume putodama urdz ap trauslajiem koka balstiem, kas satur šauro, nomelnējušo tilta pārsegu, kuru gandrīz nevar saredzēt. Lielgabali netiks pāri šim nedrošajam tiltiņam. Kur pārcēlušies braucēji? Negaidīdams jautājumu, acīgais Sinčenko uzmeklē grambu un parāda man. Pagriežu Lisanku pa lielgabalu sliedi. Tā aizved mani pār šalcošu, šļakatainu krāci otrā krastā. Trakojošā straume nomazgā dubļus no Lisankas baltajām kājām, tās tumsā kļūst atkal samanāmas. Mana vieglā Lisanka un lielā, spēcīgā Sivka, kurai, dzirdu, Sinčenko uzšauj ar pātagu, kāpj stāvā nogāzē pa lipīgiem melniem dubļiem.

Pēkšņi no tumsas atskan sauciens:

—   Kas nāk? Stāt!

Pazīstu pēc balss baterijas komandieri Kubarenko. Viņš jau pazinis arī Lisanku.

—   Biedri kombat, jūs?

—   Kubarenko, kāpēc tu atrodies šeit? Kur tavi lielgabali?

—   Iestiga, biedri kombat… Lūk, skatieties!

Viņš rāda uz priekšu. Es pakustinu pavadu, jāju uz to pusi un gandrīz tai pašā brīdī uzduros iestigušajiem lielgabaliem. Redzu pakrituša zirga siluetu. Citi zirgi stāv pārguruši, galvas nodūruši. Artilēristi atspiedušies pret lielgabaliem.

Kubarenko ziņo:

—   Kā pārbraucām pāri, tā iestigām.. . Kopā ar kājniekiem stiepām lielgabalus uz rokām, bet laiks gāja, un kājnieki devās tālāk.

Aiz augstienes kores, kuru no šejienes nevar redzēt, šauj divi vai trīs ložmetēji Pēc trokšņa pazīstu, ka tie ir vācu. Paretam . atskan arī dobji mīnu sprādzieni. Arī tie ir vācieši, kas tur šauj no mīnmetējiem. Mums nav mīnmetēju līdz. Es jautāju:

—   Vai no šejienes varēsi šaut? ,

—   Nē, biedri kombat. Velnišķi stāvs. Pārāk liels leņķis. 282

—          Nu tad, Kubarenko, tā… Pienāks Fiļimonovs, un tevi izvilksim. Bet Zajevs lai nekavējas. Pasaki viņam, lai jo ātrāk ved rotu augšup.

Iecirtis piešus Lisankai sānos, saucu:

—   Sinčenko, aiz manis! Un triecos kalnā.

2

Slīdēdama, pietupdama krustos, ar mokām izvilkdama iestigušās kājas, Lisanka pārvar pacēlumu. Ar plaukstu papliķēju brašā zirdziņa kaklu. Mitrā spalva ir karsta.

Augšā, bālganās, blāvās mirgoņas fonā, iezīmējās kore. Pēc tam skatienam atklājās kores nošķeltās uzlidojošo un gaisā uzliesmojošo raķešu trajektorijas. Panāku dažus kareivjus, kuri kāpj kalnā.

—   Stāt! Kas jūs esat?

—   Savējie, biedri kombat.

—   Uzvārds? No kādas rotas?

—   Kareivis Berezanskis, biedri kombat. No pirmās rotas.

Berezanski rotā sauc par vecīti. Viņu mūžīgi mocīja ieildzis

smēķētāja klepus ar aizsmakumu, ar atkrēpošanu. Laikam gan vienīgais no kareivjiem viņš audzēja ūsas — garas, drusku noļukušas, virs lūpas piesūkušās ar tabakas dūmiem, bet galos gaišas kā kvieši. Nereti viņš mani kaitināja ar savu gausumu. Lūk, arī tagad viņš tik tikko velkas.

—   Uz kurieni ejat? Kur rotas komandieris?

—   Nezinām. Paši meklējam. Noklīdām, biedri kombat.

Klusībā nolādējies, jāju tālāk. Lietus ir mitējies, bet no kalna

vēl joprojām tek ūdens. Lisanka beidzot tikusi augšā. Tūlīt sitās, pretī ass, ledains vējš, cirzdams sejā un pa rokām.

Skaidrs: vācieši ir atnākuši šeit ātrāk par mums, ieņēmuši augstieni un sādžu. Lūk, uz paugura raķetes gaismā neskaidri pavīd jumti. No turienes, no sādžas, lido trasējošo ložu spīguņi, uzvijas gaisā raķetes. Bet kāpēc mūsējie klusē? Dzirdu tikai atsevišķus šauteņu šāvienus.

Palūkojos apkārt, pagriežos atpakaļ. Velns parāvis, mēs esam uzkūlušies augstāk par blāzmu! Dziestoša un blāva tā sārto tālumā, plok pie zemes. Var redzēt arī ugunsgrēka vietu, kas no» -šejienes šķiet kā plēnējošu ogļu kaudze. Tā ir Volokolamskas. stacija. Tur ierīkota mūsu aizsardzības pozīcija. Drusku pa

kreisi atrodas pilsēta, ko tagad ietinusi tumsa. Kaut kur austrumu nomalē ir Panfilova štābs.

Šeit, kalnā, vējā, kas velk līdz kauliem, es pēkšņi jutos pamests. Domās griežos pie Panfilova: «Biedri ģenerāli, bataljons ir sašķelts, saraustīts vairākās daļās; lielgabali iestiguši; transports ar visiem sakaru un sazināšanās līdzekļiem ir atgriezies Volokolamskā; mēs esam novēlojuši, vācieši ir ieņēmuši augstieni ātrāk par mums; biedri ģenerāli, kā rīkoties? Ko darīt?»

Nē, Baurdžan, ģenerālis neatbildēs. Negaidi! Bet viņš taču tev teica: «Es jums uzticos.» Ko tad tu pinkšķi? Tev ir pavēle: «Ieņemt Timkovu!» Nu tad pie velna melanholiju! Ieņem! Izpildi pavēli!

3

Lisanka mani lēnām nes bez ceļa, pa lauku. Blakus pamanu :siena kaudzi, pagriežos uz turieni.

—   Ei, vai te kāds ir?

—   Mēs, biedri kombat.

—    Kāpēc jūs atrodaties šeit? Kur vada komandieris?

—   Nezinām, biedri kombat.

Ar raksturīgu sarkanu uzliesmojumu netālu dubļos izsprāgst mīna. Es nolecu no segliem.

—   Sinčenko, ved zirgus aizsegā.

—   Uz kurieni tad jūs, biedri kombat.

—   Tepat pastaigāšu, mēģināšu noskaidrot.

Eju meklēt Paņukovu. Sabozies asajā vējā, brienu pa uzartu tīrumu. Zābaki uzreiz kļūst pudu smagi, lipīgā zeme tos it kā piesūc klāt, grib novilkt. Tepat pa lauku klīst savus komandierus pazaudējušie kareivji. Kur tad, kur meklēt Paņukovu? Velns parāvis, rota kā izjukusi, izšķīdusi šajos dubļos!

Pēkšņi dzirdu spēcīgu krievu lamu vārdu. Balss ir enerģiska, pavēloša.

—    Gulstigs! Gulsties ķēdē, kam es to saku!

—    Kur tad lai gulstas? Dubļos, vai?

—           Gulsties! Nelieniet barā! Ar vienu mīnu visus apsitīs! Izklīst ķēdē!

Pavēli atkal izrotā lamas. Kam tad pieder šī rupjā, valdonīgā balss? Pirmajā brīdī nevaru pateikt, nepazīstu. Man nezināmais komandieris turpina:

—   Džilbajev! Procenko! Vediet šurp ļaudis!

—   Klausos, biedri politvadītāj, vest šurp ļaudis!

Politvadītājs? Kurš tad? Vai tiešām lempīgais Dordija? Nē, tas nav viņa tonis, nav viņa balss. Dzirdu jaunu komandu:

—   Gluškov!

—   Es!

—          Tu pagaidām komandēsi vadu. Pirmais vads — pie Gluškova! Pieņemt pa labi! Nu nedrūzmējieties taču!

Un atkal piparots vārdiņš. Nē, no kautrīgā, viegli sarkstošā Dordija es neesmu tādus vārdus dzirdējis. Un pēkšņi tā pati balss saka pavisam citā tonī:

—   Muratov, vai kaut kur nemani manu cepuri?

—   Nemanu, biedri politvadītāj.

—   Nu tad pameklē. Es to esmu tepat pametis.

Man palika mute vaļā. Tas tomēr bija viņš — neveiklais, tuvredzīgais JDordija! Paspējis pazaudēt cepuri. Bet kur tad viņam radusies tāda valdonība un enerģija? Kāds brīnums vienā stundā viņu tā pārvērtis?

Es piegāju tuvāk. Lēnām lejup krītošās raķetes saltajā gaismā ieraudzīju gaišmataino politvadītāju. Negantais vējš it kā ar suku bija sasukājis atpakaļ, izslējis gaisā viņa īsi apcirptos matus.

—   Dordija, kur ir rotas komandieris?

—   Nezinu, biedri kombat. Nevarēju viņu atrast.

—   Uzņemies rotas komandēšanu.

—    Klausos! Es jau esmu uzņēmies, biedri kombat.

Aizmugurē ar dobju krakšķi izsprāga mīna. Mēs ar Dordiju

nogūlāmies. Zem elkoņiem pašķīda pretīgā uzartās, uzrūgušās zemes java.

Te šur, te tur laukā paretam pazib sprādzienu sarkanīgie uzliesmojumi. No tumsas iznirst Muratovs, pasniedz politvadītājam viņa auseni. Es jautāju:

—   Muratov, kādēļ pazaudēji rotas komandieri? Kā tas notika?

Mazais sakarnieks atbild:

—          Biedri kombat, es turējos blakus politvadītājam. Visu laiku gājām kopā: leitnants, politvadītājs un es. Pēc tam pēkšņi paskatos apkārt — rotas komandiera nav … Laikam aizgājis uz priekšu. Bet mēs atpalikām.

Muratova vārdos skan sirdi aizkustinoša ticība savam komandierim. Arī es ticu Paņukovam. Protams, nepiegriezdams vērību atpalikušajiem, viņš ar karavīru saujiņu ir izrāvies uz priekšu, nogulies kaut kur pie sādžas.

Uzlikdams auseni, Dordija pieskaras saviem izpūrušajiem matiem.

—   Sāk piesalt, biedri kombat. Kniebj! — viņš iesaucas.

Ja, vējš ir kļuvis vēl asāks. Dordija atkal sūta kareivjus pulcēt izklīdušos. Bet pulcēšanās notiek gausi. Pie Dordijas pagaidām sanākuši tikai kādi trīsdesmit vai četrdesmit cilvēki.

Gulēdams vēroju pretinieka uguni. Mīnas vēl joprojām sprāgst reti — acīm redzot, darbojas tikai divi vai trīs mīnmetēji. Pārcērtot nakti ar krāsainām pātagām, no sādžas izšaujas trasējošo ložu vēdeklis. Var novērot, kā negantais vējš lodes novirza nedaudz sānis. Lielgabalu pretiniekam nav. Droši vien mums pretī stāv vācu priekšējā apsardzes grupa, apmēram tāda pati, kādu Paņukova vadībā arī es izsūtīju uz šejieni. Apgaismotājas raķetes pretinieks lieto skopi, taupīgi: izšauj pa divām vai trim un nogaida, kamēr tas, lēnām krītot, satumst, nodziest. Reizumis izšauj arī krāsainās signālraķetes: droši vien vācieši signalizē, ka ir satikušies, sadūrušies ar mums, izsauc papildinājumu. Iespējams, ka viņiem jau steidzas palīgā. Vajadzētu ātrāk uzbrukt, apslāpēt pretinieka uguni, pietuvoties granātas sviediena attālumā un, kamēr to spēki nav lieli, izsist vāciešus no sādžas. Bet ar ko lai iet triecienā? Dordija vēl nav sapulcinājis ne pusi rotas. Zajev, Zajev, pasteidzies! Ak, kā tu tagad esi vajadzīgs!

Kāds aizelsies skrien šurp. Vēl īsti sev neticēdams, pazīstu salīkušo augumu, garo roku vēzienu, šineļa atkārušos azoti.

—   Zajev! — es saucu.

Smagi elsdams, Zajevs ziņo:

—   Atvedu rotu, biedri kombat!

—   Vai ložmetēji arī ir?

—    Uzvilkām, biedri kombat…

—   Labi, Semjon . . . Vācieši jāiztriec no sādžas.

—   Iztrieksim, biedri kombat! — Zajevs atbild piesmakušā basā.

Kādu brīdi es klusēju. Zajevs gaida pavēli. Ko lai viņam saka? Šinīs minūtēs, kad vajag pieņemt lēmumu, nodot kaujas pavēli, galvā»drūzmējas tūkstoš domu un cīnās tūkstoš pretrunu. Panfilovs atvadoties teica: «Sitiet no sāniem, no sāniem … Un varbūt izsitīsiet bez lieliem zaudējumiem …» Bet, ja sūtīšu Zajeva r6tu apiet sādžu, zaudēšu daudz laika. No Timkovas atkal uzvijās gaisā signālraķešu sērija. Nav šaubu — vācieši aicina, steidzina palīgus. Ja varētu atlikt triecienu uz divām vai trim stundām — tik daudz laika Zajevam vajag, lai apietu Timkovu, — bet pretinieks pa to laiku pievilks jaunus spēkus, artilēriju un citus ugunslīdzekļus. Kā rīkoties? Ko pavēlēt? Atkal ienāca prātā Panfilovs: «Es šaubos, biedri Momiš-Uli, man nav lēmuma, bet nav ari laika …» Nav laika! Šī doma it kā knaiblēs saspiež galvu, sažņaudz krūtis. Es pavēlu Zajevam:

—          Izvērs rotu! Atklāj uguni! Un ved uzbrukumā. Tuvojies pārskrējieniem. Piekļūsim granātas sviediena attālumā un ar granātām izsitīsim!

—   Saprotu, biedri kombat!

—          No šejienes tevi atbalstīs Dordija. Dordija — vai tu dzirdi? Tiklīdz otrā rota celsies triecienā, cel arī savējos. Nu, Zajev, rīkojies ātrāk, ātrāk! Skaties, nepalaid grožus vaļā! …

—   Nepalaidīšu! Es jokus nepazīstu …

Zajevs smagi skrien pa dubļiem uz savu no šejienes neredzamo rotu.

4

Gāju Zajeva pēdās. Ir nu gan ķeza: man nav ne gaismas signālu, ne telefona. Kā vadīt kauju? Skraidi kaut vai pats no komandiera uz komandieri.

Tumsā atskan paklusas komandas, dzirdama zābaku žļurkstēšana dubļos — otrā rota ieņem kaujas sakārtojumu pirms trieciena, izklīst ķēdē. Vācieši, acīm redzot, ir pamanījuši pienākušo rotu — bieži un tuvu sprāgst mīnas. Kāds iekliedzās, ievaidējās.

Soļodams pamanu nākam pretī pāri: smagnējais feldšeris Kirejevs atbalsta, gandrīz nēšus nes ievainoto, laipni tam uzrūkdams:

—   Nu ej, ej ar kājiņām . . . Negulsties, brālīt! Ej, ej kājiņām.

Atkal atskan kliedziens. Nokļūstu pie Zajeva. Nometies uz

vienu celi, viņš kārto rokas ložmetēju. Pār galvu pārmesta balta grīste, kas, cik var saprast, izgatavota no marles saites. Šajā grīstē Zajevs iestiprina rokas ložmetēja stobru, pielaiko to. Es saku:

—   Zajev, ko gaidi? Bez jēgas zaudē cilvēkus. Celies!

Viņš pielec kājās. Ložmetēja stobrs ērti atbalstās uz baltās grīstes. Masīvais spals cieši piespiests pie vēdera.

—   Klausīt mani! — Zajevs aizsmacis rēc. •— Uz priekšu!

Šaudams viņš skrien uz sādžu.

Acumirklī piecēlās visa ķēde. Es to nevaru tumsā saskatīt, bet jūtu ar komandiera nojautu.

Sprakšķ mūsu šauteņu šāvieni, nakts tumsā pazib liesmiņas. Brienu pa staigno lauku rotai pakaļ. Redzu, kā pārskrien karavīri. Daži šauj gulēdami, citi — no ceļgala, tad atkal pieceļas, virzās uz priekšu. Skrien ložmetējnieki; garais Galiuļins saliecies nes uz pleca ložmetēja korpusu, Murins velk balstu, Bloha apkrāvies ar lentām. Lūk, viņi apstājas, ātri nostiprina ieroci, šauj garām kārtām. Vācieši atbildot arī sāk šaut niknāk. Biežāk sprāgst mīnas. Pār lauku izkārtās raķetes lej blāvu gaismu, kurā mēs izskatāmies kā spoki, bez ēnas.

Un pēkšņi mūsu uguns it kā pati no sevis noklust. Saprotu, pats redzu iemeslu. Kad mīnas sprāgst tuvumā, kareivji noguļas, iespiežas dubļos. Pagaidījuši viņi ātri pieceļas, ņem šautenes, taču tagad tās ir nevis šaujamais ierocis, bet tikai smagi mieti ar piestiprinātiem durkļiem. Stobrs vienos dubļos, aizslēgs dubļos! Šaut nevar! Apklusa arī rokas ložmetējs, ar kuru pret vāciešiem devās Zajevs. Kļuva netīrs un pārstāja darboties Blohas ložmetējs.

Dubļi noslāpēja mūsu uguni, visi ložmetēji un šautenes pakāpeniski apklusa.

Piespiedušies pie lipīgās, saltās zemes, kareivji nogula te šur, te tur. Sadrūmis es bridu tālāk. Zajevs pienāca pie manis apjucis, galvu nodūris.

—   Redzat, biedri kombat, kas par lietu, — viņš neskaidri noburkšķēja.

Viņam uz krūtīm joprojām kulstījās marles grīste, kas dubļos bija kļuvusi melna. Rokas ložmetējs bija pārsviests pār plecu kā boze ar laidi mugurpusē. Es pavēlēju iznest no kaujas lauka ložmetējus, iet ar tiem uz šķirnes lopaudzētavu, kas atradās tepat netālu aiz kalna, iztīrīt, ieziest un atgriezties.

—   Cilvēkus savāc kaut kur aizsegā. Bet neļauj gulēt, kamēr nav iztīrījuši šautenes: noliec apsardzi. Saprati?

Zajevs izslējās. Pavēle viņā bija atgriezusi rosību un enerģiju.

—   Aha! — viņš nosēca. — Var izpildīt?

—    Izpildi.

Zajevs arī šoreiz neiztika bez dīvainībām. Precīzi izdarīdams visus paņēmienus, viņš paņēma ložmetēju godam sveikt, pastāvēja tā, it kā atdodams godu, tad nozuda tumsā.

5

Laukā pie Timkovas drīz vien viss noklusa. Mēs nešāvām. Arī vācieši pārtrauca uguni. Raķetes uzlidoja arvien retāk un retāk. Tad iestājās tumsa. Ne šāviena, ne uzliesmojuma, ne kliedziena. Nodzisa arī tālā ugunsgrēka blāzma.

Klusums. Tikai vējš auro un svilpo. Esmu izmircis līdz beidzamai vīlei. Salst. Trīcu. Zobi klab. Domāju par Paņukovu. Kur viņš ir? Droši vien priekšā. Vajag viņu atrast.

Pēc kompasa nolūkoju virzienu uz rietumiem, eju pa lauku uz sādžu, kas paslēpusies tumsā. Zābaki iespiež uzsalušo zemes kārtiņu, atstājot dziļas pēdas, kur tūlīt ieplūst ūdens. Slapjās bikses, slapjais vatenis pamazām kļūst cieti, sasalst. Stingstu, krata drudzis, no sastingušajām lūpām visu laiku drebuļu taktī izlaužas: «U-u-u-u …»

Izgāju cauri otrās rotas apsardzībai. Cilvēki arī trīc, klabina zobus. Neviens pie manis negriezās, neviens nekā nejautāja. Un es arī nekā neteicu. Viss bija skaidrs bez vārdiem: briesmīga nakts!

Ilgi klejoju pa lauku. Man nebija līdzi ne adjutanta, ne sakarnieka: visi norīkoti kur kurais. Sinčenko palika pie zirgiem. Eju, un tumsā pēkšņi kāja aizķeras aiz kaut kā mīksta, gandrīz nokritu. Pieskaros: kritušais. Droši vien no pirmās rotas. Tātad mūsējie ir kaut kur tepat. Paņukova vadībā, iedami triecienā, viņi ir atkūlušies līdz šejienei. Sastingušiem pirkstiem aptaustu līķi. Samanu šaurus uzplečus. Vācietis? Jā gan, vācietis. Kur tad es atrodos, vāciešu daļā, vai? Bet varbūt Paņukovs ir te apsitis vāciešus un nostiprinājies augstienītē? Lēnām velkos tālāk. Pēkšņi soļi. Pa labi iet cilvēks, pa kreisi otrs. Drebuļi, kas mani kratīja, norima vienā mirklī. Tuvojas no divām pusēm. Iespējams, ka vācieši. Iespējams, ka nāk no divām pusēm, lai mani sagūstītu. Izvelku pistoli. Ielaižu lodi stobrā. No gaiļa jau noņemts drošinātājs. Eju uz priekšu, it kā nepiegriezdams nekam vērības. Ja uzsauks vāciski, šaušu tieši virsū. Pienāca. Apstājās. Es pagāju garām. Neviens neteica ne vārda. Tumsā baidījās sevi atklāt. Tā arī pagājām viens otram garām.

Kur tad atrodas Paņukovs, kur viņa kareivji? Nekā nenoskaidroju. Pagriezos atpakaļ.

Eju, eju atpakaļ pie savējiem. Zābaki joprojām stieg lietus izmiekšķētajos arumos, ar pūlēm velku kājas. Paraugos pulksteņa spīdīgajos rādītājos: vajadzētu jau būt pie savējiem. Vai tikai neesmu pagājis garām mūsu posteņiem? Eju tālāk. Jūtu, ka sākas nogāze. Velns parāvis! Kur tad es esmu aizblandījies? Vai tiešām esmu apmaldījies, pazaudējis savu bataljonu? Šī doma pēkšņi aizžņaudza rīkli, man sāka trūkt elpas. Esmu pazaudējis savu bataljonu! Maldīšos visu nakti un no rīta būšu aizklīdis prom . . .

Klaiņoju izmisis. Beidzot liktenis par mani apžēlojas. Tumsā uzduros šķūnim. Iekšā skan balsis. Ieklausos. Runā krieviski, mūsējie. Lūk, durvju aile. Ieeju. Ļaudis sēž un guļ salmos.

—   Kas tur nāk?

—   Bet kas jūs tādi esat?

Noskaidrojās, ka šķūnī sapulcējušies kādi trīsdesmit cilvēki, gandrīz vesels Paņukova rotas vads. Starp tiem divi ievainotie. Šeit atrodas arī vada komandieris jaunākais leitnants Ageikins. Viņš nostājās manā priekšā pamatstājā. Es iededzu kabatas lukturīti. Pie Ageikina cepures un šineļa baloja pielipušie salmiņi.

—   Ageikin, kur rotas komandieris?

—   Nezinu, biedri kombat. Pazaudējām.

—   Vai ar politvadītāju ir sakari?

—   Nezinu, kur viņš atrodas, biedri kombat.

—          Protams, kamēr vārtīsies pa salmiem, tu nekā nezināsi. Nosūti divus kareivjus pie politvadītāja. Es paskaidrošu, kā viņu atrast.

Man vēl pietiek spēka sarunāties ar kareivjiem, kurus Ageikins sūta pie Dordijas. Es viņiem pavēlu:

—   Paziņojiet, ka "atrodos šeit.

Un smagi nolaižos salmos, nokritu gandrīz kā maiss. Kas ar mani noticis? Vai tiešām esmu zaudējis gribu? Vai tiešām esmu slims? Drebu. Drudzis krata arvien stiprāk. Uz siltumu nav ko cerēt. Cauri spraugām svilpo vējš. Vajadzētu novilkt zābakus, izliet no tiem ūdeni, izgriezt autus, pāraut kājas, bet nav spēka. Aizveru acis, cieši satveru ar rokām plecus, lai apvaldītu drebuļus. Ilgi neesmu baudījis ne kumosa, bet ēst negribas. Gribas tikai viena: siltuma, siltuma.

Laikam kādu brīdi biju gulējis pusnemaņā. Mani atgriež pie dzīvības Rahimova balss.

—   Vai kombats šeit?

—   Rahimov, tu? Nāc šurp!

No sirds'noveļas smagums. Ir ieradies precīzais, izpildīgais Rahimovs — tātad būs viss: sakari, štābs, kārtība. Nē, šoreiz tā nenotika.

—   Kur ir Fiļimonovs?

—   Vēl nav mūs panācis, biedri kombat.

—   Paņukovs?

—   Nav zināms. Nav atrasts.

—   Kas notiek pirmajā rotā?

—          Komandē politvadītājs Dordija. Gandrīz visus ir savācis. Ļaudis pa vadiem atrodas šķūņos.

—    Vai telefons ir? Transports vēl nav ieradies?

—   Nē, biedri kombat, nav.

—    Kaimiņi ir?

—   Neesmu noskaidrojis. Nosūtīju ļaudis skaidrot. Es klusēju. Cenšos apvaldīt drebuļus. Rahimovs jautā:

—   Vai esat slims, biedri kombat?

—   Ej, rīkojies.

Brīdi pastāvējis, viņš klusu pagriežas, klusu aiziet.

7

Es atkal drebu, gulēdams salmos. Tik nepanesami mokošu aukstumu vēl nekad nebiju izjutis. Salst kājas, rokas, ausis, seja, salst visas maliņas. Domas pārņem ilgas pēc drudža, pēc drudža karstuma. Gulēt tā un drebēt, kamēr piere, seja, viss augums sāks kvēlot karstumā.

Beidzot es iegrimstu nemaņā, nevaru saprast, kas īstenība, kas murgi. Murgos redzu tālruņa aparātu, piespiežu pie auss klausuli, savienojos ar Panfilovu.

«Biedri ģenerāli, esmu atnācis līdz Timkovai. To jau ir ieņēmis pretinieks. Nekā nevaru tagad izdarīt.»

«Tā nav nekāda nelaime, biedri Momiš-Uli. Saudzējiet cilvēkus. No rīta vedīsiet kaujā.»

«Ieroči nedarbojas, biedri ģenerāli. Dubļi atņēma mums ieročus.»

«Nekas, iztīrīsiet… Tagad parūpējieties par cilvēkiem, biedri Momiš-Uli. Lai paguļ.»

«Es pats gribu gulēt.»

«Nedrīkst, biedri Momiš-Uli. Jūs nedrīkstat gulēt.»

Šie vārdi neatkāpās. «Jūs nedrīkstat gulēt, biedri Momiš-Uli.» Bet es nespēju piecelties. Trīcēju un murgoju. Pusmiegā dzirdēju, ka atkal kāds ienāca šķūnī. Un nevis viens, bet trīs vai četri. Ar kādu pārmija dažus vārdus, apsēdās salmos, sāka noaut kājas. Dzirdu krekstēšanu, labsirdīgu lamāšanos pusbalsī, vecisku klepu.

Šo klepu es pazīstu.

— Berezanskis?

Ilgi nav atbildes. Nu ir gan viņš garā diena, velns parāvis!

Vispirms viņš nokrekstas, nopūšas — šinī nopūta jūtams atklāts īgnums: sak, atkal uzrāvies uz kombata, — pēc tam saka:

—   Es . ..

Klusēju… Šis gausais, ūsainais zaldāts taču jau sen varēja ielīst kaut kur siltumā, piespiesties pie jebkuras^salmu kaudzes, bet viņš ir gājis, bridis visu nakti, meklējis savējos, kamēr atbridis pie sava vada šinī šķūnī.

Atkal iegrimstu nemaņā. Mirkļiem sajūtu īstu svētlaimi. Ir pārņēmis ilgotais karstums. Bet arī murgos, drudzī nemitīgi nomāc domas par kareivjiem, par bataljonu. Ja nepiecelšos, nepārvarēšu gurdumu, kā mēs sagaidīsim rītu, kas ar mums notiks? Bet piecelties nevaru. Snaudā jūtu: mani saudzīgi apsedz ar šineli. Mēģinu atvērt acis. Kāds ir noliecies pār mani; paceļu roku, pieskaros pie apcirptajiem, cietajiem matiem, pazīstu Bozžanovu.

—   Bozžanov, kur trešā rota?

—   Tuvojas, biedri kombat.

—          Labi… Ej pie Zajeva, uz šķirnes lopu audzētavu. Palīdzi tur sakārtot ložmetējus.

—   Klausos, eju.

Atkal zaudēju īstenības sajūtu, laika sajūtu. Mirkli ausīs skanēja vienmērīga, iemidzinoša skaņa: zirgi ēd sienu. Apritēja vēl, kā man likās, viens mirklis. Kādas spēcīgas, gādīgas rokas novelk man zābakus. Jautāju:

—   Bozžanov, kādēļ tu vēl šeit?

Nē, es esmu maldījies. Bozžanovs man atbild ar Sinčenko balsi:

—   Biedri kombat, tas esmu es.

Viņš novelk manus izmirkušos, nepaklausīgos zābakus, noberzē manas ledus aukstās kājas ar kaut ko sausu, patīkamu, veikli aptin tīrus autus, tad sāk rīkoties ap plakanpudeli, pasniedz glāzi. Nāsīs iesitas spirta aromāts. Es izdzeru vienā rāvienā. Degvīns iedzen asaras acīs, patīkami apsvilina. Sinčenko apsedz mam ar vēl vienu šineli. Ar to neapmierinādamies, viņš droši paveļ mani kā mazu bērnu un apbāž visapkārt šineļa malas. Es saku:

—   Pietiek! Lasies prom!

Bet viņš tomēr mani satin. Tad apmierināts nosaka:

—   Tagad ir labi… Ko vēl jums vajadzētu, biedri kombat?

—   Tēju! Tēju, karstu kā elli!

Domās pasmejos. Kur te lai rauj tēju?!

Taču pagāja dažas minūtes, bet varbūt arī stundas, un es dzirdu:

—   Lūk, biedri kombat, karsta . . .

Kad atkal pavēru acis, nakts jau bija pagājusi. Caur pusvirus pievērtām durvīm, caur sienu spraugām iespiedās blāva gaisma. Šķūnī bijām tikai mēs ar Sinčenko. Zirgu uzraugs apmierināts smaida, sniedz man glāzi un ietilpīgu termosu, kas bija spilgti izkrāsots oranžā un zilā krāsā.

—   Kur tu to dabūji?

—          Pie daktera, biedri kombat. Aizlaidu ar Sivku uz sanitāro vadu. Atļausiet, biedri kombat, es jums ieliešu.

Satvēris glāzi ar abām plaukstām, es ar labpatiku lēniem malkiem dzēru silto, saldo tēju.

—   Kur sanvads novietojies?

—   Pie mūsu štāba . . . Lopaudzētavā, biedri kombat. Pajumtē.

—   Vai ievainoto daudz?

—          Kādi divdesmit cilvēki. . . Smago, rādās, nav. Visi aizgāja uz aizmuguri paši savām kājām.

—   Kur Fiļimonovs? Vai ir klāt?

— Ir klāt, biedri kombat. . . Rotu pagaidām atstāja tai pusē, ciematā.

—   Vai Paņukovs ir rādījies?

—   Nav, pazudis.

Es noliku iztukšoto glāzi.

—   Dod papirosus.

—          Te būs, biedri kombat, smēķējiet. Tikai ziniet: vēl palikušas divas paciņas. Pārlieku necienājiet, nedižojieties, citādi pavisam nocienāsimies.

—   Labi. Apnicis klausīties tavās pamācībās.

Aizdedzinu papirosu. Līdz ar pirmo dūmu saprotu: slimība vēl nav no manis atkāpusies. Tabakas dūmi šķiet pretīgi, rūgtums paliek mutē. Turpinu iztaujāt:

—   Uz kurieni ļaudis no šejienes aizgāja?

—          Pie politvadītāja Dordijas. Viņš izsauca visus jau naktī ieņemt pozīcijas.

—   Tā . .. Dod zābakus.

Uzvilcis zābakus, kas vēl joprojām bija mitri, piecēlos, pastaipījos. Locītavās lauž. Vājums atkal velk apgulties. Nekas, pārvarēšu! Sakārtoju savu naktī saburzīto apģērbu, cieši sajozu siksnu.

—   Uz kurieni, biedri kombat? Uz štābu?

—   Nē, vispirms pie Dordijas. Apskatīšu pozīcijas.

Rīta mijkrēslis nemanot kļuva gaišāks. Vējš bija norimis. Kluss. Briesmīgā nakts ir aizvadīta. Iesākās jauna kauju diena — tūkstoš deviņsimt četrdesmit pirmā gada divdesmit septītais oktobris.

RĪTA MIGLA

1

Lauku klāja viegla migla, kas aizplīvuroja vēlo oktobra rītausmu. Naktī bija piesalis. Peļķēm pārvilkusies bālgana ledus kārtiņa, kas lūzdama skraukšķēja zem zābakiem. Tomēr zem ledus garoziņas dubļi nav sacietējuši, tie vēl nav sasaluši. Velns parāvis, atkal dubļi neļaus mums šaut. Ko tad darīt?

Iedams pie Dordijas, es pēkšņi, vārda tiešā nozīmē, uzgrūdos virsū atbildei. Miglā es ieraudzīju mūsu priekšējo līniju, tās rotas fronti, ko tagad komandēja Dordija. Kareivji gulēja uz seklos ierakumos piemīdītiem salmu klēpjiem. Salmu gaišais, tīrais dzeltenīgums sedza dubļus arī ap ierakumiem, klāja brustvērus: Maskēšanās nolūkā salmi bija izkaisīti arī pa visu lauku, cik vien tālu sniedza skatiens. Tas viss bija izdarīts bez manis, bez manas pavēles, naktī, kad es, nokritis no kājām, pārsalis, padevies slimībai, šķūnī svaidījos murgos. Tagad, izmantodami īso atelpu karavīru nebeidzamajā darbā, kareivji visi kā viens gulēja. Katram kareivim blakus uz salmiem nolikta šautene. Ieeļļoto aizslēgu tumšais tērauds spīd. Pagalvjos granātu un gāzmasku somas, patukšās mantu somas. Turpat pa rokai arī karavīra pārējā vienkāršā mantība: viņa uzticamā aizstāve mazā sapieru lāpstiņa, patronas brezenta somās.

Dordija steidzas man pretī. Jau iztālēm viņš pieliek roku pie ausenes, atdodams godu; izdara to neveikli, tāpat kā agrāk. Es neviļus ielūkojos viņā: redzu raibumiņus ,viņa bālganajā ādā, kas gandrīz nemaz neiedeg, gaišās, paretās skropstas. Tomēr kaut kas ir izmainījies arī ārēji. Izvelbtās melnās acis raugās tieši manī, tanīs nozudis parastais biklums.

— Biedri kombat, rota atrodas kaujas sakārtojumā. Ieroči visiem pilnīgā kārtībā. Kareivjiem un komandieriem es atļāvu gulēt.

Dordija ziņo, ne vienmēr ievērodams reglamenta noteiktos terminus, taču runā skaidri, nestostās, neminstinās. Viņš ziņo par zaudējumiem. Bez kritušajiem un ievainotajiem vairāki cilvēki ir pazuduši bez vēsts. To skaitā rotas komandieris Paņukovs. Es jautāju:

—   Kas iedomājās stiept šurp salmus?

Man pašam negaidot, balss skan skarbi. Velns parāvis, nekādi nesaprotu, nevaru atrast laipnāku toni. Dordija uztver manā skarbajā valodā neapmierinātību. Viņa vaigi,, kakls, piere acumirklī pietvīkst. Tomēr, acis nenolaizdams, viņš atbild skaidri:

—   Es pavēlēju, biedri kombat.

—   Labi, — es īsi saku.

Dordija atkal pietvīkst — tagad no uzslavas.

Mēs ejam gar ierakumiem, kas izklāti ar salmiem, uz kuriem kāri — es nevaru atrast citu vārdu — guļ zaldāti. Apskatīdams pozīciju, es atkal un atkal raugos Dordijā. Kāds spēks tomēr bija piespiedis viņu, tik neveiklu, tūļīgu, savākt ap sevi komandieri pazaudējušo, izšķīdušo rotu? Kāds spēks? Kā to lai nosauc?

Nāk prātā vārdi, kurus vakar teica Dordija: «Par visu augstāk pienākums.» Bet no kurienes rodas pienākuma jūtas? Uz ko pamatojas? Atkal iešaujas prātā vakardiena: kas tas ir — padomju cilvēks?

Gribētos par to aprunāties ar Dordiju. Nē, nav īstais laiks un vieta tādām sarunām. Gan jau kādreiz atradīsies piemērots brīdis.

Migla kļuva retāka. Kaut kur iztālēm nogranda lielgabala šāviens. Vēl viens, vēl… Te šur, te tur — pa labi un kreisi jau nogranda lielgabali. Beidzot arī pāri mums, gaisu urbdams, nošalca šāviņš, izsprāga attālāk.

—   Brizantais, — es konstatēju. — Pievilkuši artilēriju.

Gaisā atkal dūc šāviņš, ar blīkšķi izsprāgst aiz mums. Mērķi

neredzēdami, vācieši sāka no Timkovas metodiski šaut pa laukumiem.

—   Nu redz, Dordija, tas ir modinātājs signāls, — es saku.

2

Aizgājis ar Dordiju līdz rotas flangam, kur atradās ar salmiem izklātā ložmetēja ligzda, es pasaucu Sinčenko, kurš man sekoja ar zirgiem, sēdos Lisankai mugurā un teicu zirgu uzraugam: — Tagad uz štābu … Rādi ceļu.

Mans štābs bija apmeties kalna piekājē, plašā, garā šķūnī, kas celts no laukakmeņiem. Netālu varēja redzēt tādas pašas garas mūra celtnes, kas agrāk kalpojušas par lopaudzētavas zirgu staļļiem, kā arī dažādām citām saimniecības vajadzībām.

Pie ieejas štābā dežurēja sargkareivis. Mierīgi grauza sienu divričos iejūgts neliels balts zirgs no Urālu maštaku sugas. Briļļainais zaldāts, kas snauda divričos, bija Murins.

—   Murin, ko tu te slaisties?

Samiegojies Murins uzrāvās sēdus, mēģināja piecelties, zirgs to saprata pa savai vīzei, negribīgi pakustējās, riteņi sāka griezties. Murins sagrīļojās, ieķērās ratu malā un, saukdams «tprū!», pīdamies šineļa stūros, kaut kā norausās zemē. Sajutis beidzot zem kājām cietu pamatu, viņš izslējās, kā karavīram pienākas.

—          Visu nakti nomocījāmies ar ložmetēju, biedri kombat. Tā arī nesalabojām. Tagad rotas komandieris pats ķērās klāt.

—   Bet kur citi ložmetējnieki, tavi biedri? Guļ?

—   Rok ierakumu, biedri kombat. Bet tikai…

—   Kas vēl? Kas tikai?

Šineļa apkakle neapsedza Murina tievo, izstiepto kaklu. Viņa brillēm viens aploks bija pārlūzis un sastiprināts ar stiepli.

—   Vai nelamāsiet?

—   Nelamāšu. Runā.

—   Vai tikai mēs šeit noturēsimies, biedri kombat?

Neuzdrošinādamies turpināt, Murins pašķielēja uz balto zirgu,

uz divričiem, no kuriem tik tikko nebija nožāvies zemē. Ar šo savu skatienu viņš it kā sacīja: «Nedroša pozīcija.»

E-ē, tad redz ko tagad karavīri bataljonā domā! Bet vai tad es pats domāju citādi? Tomēr manas drūmās domas ir mans noslēpums. Es atbildēju:

—          Kas tev teica, ka mēs grasāmies te turēties, kamēr mums gāzīs ar cirvi pa galvu? Pacentīsimies paši sadot pretī.

Es nolēcu no Lisankas, pasviedu pavadu Sinčenko un sargkareivim garām iegāju pa šķūņa durvīm štābā.

Šķūnī, acīm redzot, nesen bija strādājuši galdnieki. Uz akmens klona mētājās ēveļskaidu rullīši, kas vēl nebija paspējuši palikt tumši. Vieglo ēvelēta priedes koka sveķu aromātu vēl nebija pārmākusi mahorkas, slapju zābaku, mitru šineļu smaka. Pie sienas baloja vairāki nekrāsoti gatavi logu rāmji, divi bija nogāzti, neviens, vairs nepūlējās tos pacelt, tiem staigāja pāri, uz svaigā koka redzamas zābaku pēdas.

Pie durvīm sēdēja un gulēja sakaru vada zaldāti. Šī vada komandieris, jaunākais leitnants Timošins — gandrīz vēl zēns, kuru es vienmēr biju pieradis redzēt uz kājām, vienmēr darbā, tagad sēdēja atspiedies pret sienu, ar bezdarbībā saliktām rokām. Tiklīdz es iegāju, viņš pirmais pielēca kājās. Mans skatiens meklēja lauka telefona kastīti — tās nebija. Tūlīt sapratu: vezumnieki vēl *nav ieradušies no Volokolamskas. Es sevī atkal nolamājos, atcerējies majoru.

No šķūņa otra gala atskanēja Rahimova paklusā komanda:

—   Piecelties! Mierā!

Es piegāju viņam klāt.

Šķūņa vidū sakrautā nelielā dēļu kaudze pārvērsta par galdu. Uz tā izklātas divas kopā salīmētas topogrāfiskās kartes lapas, nolikti Rahimova smaili noasinātie zīmuļi, viņa lauka piezīmju grāmata. Uz ēvelsola pie viena no logiem novietots izjauktais ložmetējs. Bozžanovs un Zajevs nodarbojās ar tā salikšanu. Abi tagad izslējās manā priekšā. Zajevs bez šineļa, bez cepures; uz viņa drusku ieliektās pieres bija melns eļļas traips, garo roku delnas spīdēja gluži melnas, noziestas ar eļļu. Blakus stāvošā Bozžanova pirksti arī melni, kā ar zābaksmēru noviksēti. Es zināju: viņiem abiem ar Zajevu ir viena vājība — nedod kaut ēst, bet ļauj padarboties ar šaujamiem rīkiem, īpaši ar nepazīstamiem, trofeju ieročiem, vai arī, kā šoreiz, ar mūsu niķīgo ložmetēju, ļauj atrast vainu, salabot, savest kārtībā nepaklausīgo mehānismu.

—   Brīvi! — es teicu.

Zajevs un Bozžanovs tūlīt pievērsās ložmetējam.

—    Atļaujiet ziņot, — Rahimovs teica.

—    Ziņojiet.

Rahimovs jau paspējis atzīmēt kartē stāvokli, rūpīgi ievilcis līniju, kur mēs esam ierakušies. Naktī iestigušie lielgabali arī izvilkti ārā, novietoti ugunspozīcijās kalna kores aizsegā. Fiļimonova rota, Rahimovs ziņoja tālāk, ieradusies pirms rītausmas, novietojusies ciematā strauta otrā pusē.

—   Es pavēlēju Fiļimonovam, — Rahimovs ziņoja, — ļaut cilvēkiem četras stundas pagulēt, pēc tam nākt šurp.

Viņš jautājoši palūkojās uz mani, gaidīdams piekrišanu, bet es nekā neteicu, nenovērsu skatienu no kartes. Ar Rahimova roku tur bija atzīmēti kaimiņu daļu flangi — pārrāvums starp mūsu kaimiņiem pa labi un pa kreisi bija apmēram seši kilometri plats. Mums, Panfilova rezerves bataljonam, vajadzēja aizsprostot, nosegt šo spraugu. Protams, ar divām rotām mēs to nebijām aizsegusi. Mūsu flangi bija pliki, neaizsargāti. Abās pusēs, pa labi un pa kreisi, rēgojās kilometru vai pusotra kilometra plati tukšumi. Divīzijas fronte tur palika pārrauta. Pretinieks drīz vien to pamanīs, atradīs šos tukšumus un iedzīsies tur, apejot mūsu flangus. Kā tad lai atjauno pārrauto līniju? Vēl izstiept, vēl pavājināt mūsu jau tā izstiepto ķēdi? «Vai tikai mēs šeit noturēsimies, biedri kombat?» es atcerējos Murina vārdus.

Pie ēvelsola Bozžanovs un Zajevs vēl arvien rīkojās ap ložmetēju. No turienes atskanēja sitieni, čaboņa, nereti arī sēcošā balsī iesaucās Zajevs, kurš veltīgi centās runāt čukstus. Viņš, acīm redzot, atkal bija pateicis kādu aplamu joku. Bozžanovs iespurdzās. Es nervozi pagriezos.

Zajevs, it kā nekas nebūtu noticis, ar uzmanīgu, gandrīz vai glāstošu kustību, kas šķita neparasta viņa lielajām, kaulainajām rokām, grozīja uz serdītes uzlikto saspiesto atsperi, cenzdamies nostādīt to vajadzīgajā stāvoklī. Šo stāvokli viņš meklēja, taustīdams ar aprepējušo pirkstu galiem. Acis piemiegtas. Es ar izbrīnu pamanīju, ka viņa stūrainā seja ar iedobumiem deniņos un uz vaigiem šinī brīdī izskatījās skaista. Nebūt nepiederēdams pie noslēgtiem vai atturīgiem raksturiem, Zajevs parasti nekavējoties izklāstīja skaļi visu, kas vien iešāvās prātā vai aizkustināja sirdi. Mūsu tautai, kazahiem, par tādiem cilvēkiem ir paruna: kad paver muti, var redzēt vēderu. Šobrīd viņa sejā skaidri bija lasāma aizraušanās darbā, izveicīga meistara apmierinātība. Darbā iegrimis, nelikdamies zinis par to, kas notika apkārt, viņš mehāniski aplaizīja sausās, sasprēgājušās lūpas un smaidīja. Acīm redzot, darbs veicās.

Es atkal pievērsos kartei, sāku klausīties Rahimova ziņojumu.

—   Pagaidām es pavēlēju rotu komandieriem, — teica Rahimovs un atkal jautājoši palūkojās uz mani, — pavēlēju: nostiprināt pozīcijas, sagatavoties uzbrukuma atvairīšanai.

Uz viņa mēmo jautājumu es paliku atbildi parādā. Man pašam nebija skaidrības, nebija lēmuma. Vācieši no Timkovas paretam šaudīja; šāviņi un mīnas lāgiem sprāga pavisam tuvu. Iztālēm līdz mums atlidoja dobji dārdi.

4

Pie ēvelsola vēl arvien bija dzirdama Zajeva neskaidrā ņurdēšana, apvaldīti smiekli, sačukstēšanās. Beidzot es neizturēju:

—   Zajev!

—   Uhu …

—    Kas par «uhu»? Kā tu atbildi dienestā vecākajam?

—   Es jūs klausos, biedri kombat.

—           Izlaidies … Esi te atnācis pļāpāt… Vai ilgi tu vēl tur pindzelēsies?

—          Vēl tikai mazlietiņ, biedri kombat. Kā saka, beidzamais otas vilciens. Pēc piecām minūtēm mašīnīte darbosies.

Tiešām, pēc dažām minūtēm viņš ar ēveļskaidām ātri noslaucīja rokas, uzvēla plecā spīdošo tērauda korpusu, nokrekstējās un platiem soļiem devās uz durvīm. Atkal viņš neievēroja militāro kārtību — pirms iziešanas ārā negriezās pie manis. Bozžanovs pasteidzās jautāt:

—    Atļausiet izmēģināt, biedri kombat?

Es klusēdams pamāju. Bozžanovs skriešus pasteidzās Zajevam garām, atvēra durvis. Drīz vien arī es izgāju ārā.

Stāvēdams ar muguru pret šķūni un mani neredzēdams, Zajevs strostoja Murinu:

—   Vai tu vēl ilgi te pindzelēsies? Izlaidies. Ātrāk! Aiziet!

Es pavīpsnāju, pazīdams dažus savus izteicienus, savas intonācijas. Bozžanovs ar acīm lika draugam manīt, ka es klausos. Atgriezies Zajevs noburkšķēja:

—   Stingrībai, biedri kombat, jābūt.

It kā nejuzdams aukstumu, drēgno miglu, mitrumu, viņš stāvēja ģērbies tikai formas blūzē ar kailu galvu, turēdams uz pleca pudu smago ložmetēju.

Murins atvilka balstu. Vēl minūte — un ložmetējs bija novietots, nostiprināts. Bozžanovs izkārtoja lentu, Zajevs nogūlās uz sasalušās zemes, izpleta savas garās kājas, kā tas pienākas ložmetēja pirmajam numuram, un… ložmetējs nobēra kārtu, pazibēja stobra uzgaļa pa pusei nosegtās liesmas smaile.

—   Labs ir! — Zajevs nosēcās un viegli pielēca kājās.

Tad viņš ar zābaka papēdi ielauza ledu tuvākajā peļķē, iesmēla saujā ūdeni un dubļus, ņēmās berzt no rokām nost ieēdušos eļļu. Atri nomazgājies un, gaužām vienkāršā veidā noslaucījis rokas, paberzēdams tās zem padusēm, Zajevs ieskrēja šķūnī pēc vateņa un cepures.

Bozžanovs un Murins iecēla ložmetēju divričos.

No šķūņa izskrējušais Zajevs lēkšus ielēca ratos, satvēra grožus un paskubināja rikšos spēcīgo balto zirdziņu.

VOLOKOLAMSKA KRITUSI

1

No šīs dienas, divdesmit septītā oktobra, man palikušas atmiņā atsevišķas ainas.

. .. Jāju pa nokalni. Galvu nodūris, smagi sēžu seglos. Mana nomāktība pielīp arī Lisankai. Uzmanīgi laipodama pa slideno, balti nosarmojušo zāli, tā iet, nodūrusi galvu tāpat kā es.

Atsevišķas mīnas krīt te šur, te tur. Palūk, aiz muguras kaut kas noblīkšķēja. Lisanka salēcās, satrūkās arī Sivka, ar kuru man pa pēdām jāja Sinčenko.

Uzkliedzu:

—   Sinčenko, vai dzīvs?

—   Dzīvs.

… Atkal jājam klusēdami. Es atkal ieklausos vāciešu mūzikā, dienas ievadījumā. Velns parāvB, šeit, kalnā, nelielā iecirknī, mēs esam ieslēgti uguns lokā! Lejā, kur miglas aizsegā atrodas Volokolamska, būkšķina lielgabali — daudzi desmiti, bet varbūt arī simtiem stobru. Timkovas kraujai abās pusēs arī šauj lielgabali.

Bet mēs, divas kalnā ierakušās rotas un Fiļimonova rota aizmugurē, — mēs esam vieni mūs aptvērušā ugunsloka vidū. Mums nav sakaru, mēs esam atrauti no savas divīzijas.

Taču tūlīt iešaujas prātā cita doma: nē, mēs neesam atrauti, te visur mūsējie cīnās pret ienaidnieku, visur atbild ar uguni uz uguni.

Izslienies-taisni seglos, Baurdžan! Pretinieks grib tevi iebiedēt, jau pirms kaujas salauzt tavu garu, — tāpēc tavs uzdevums ir saglabāt prātu, vēsu, skaidru prātu.

Lisankas pakavi nodipēja uz tilta. Pēc mirkļa ieklabējās arī Sivkas soļi. Naktī pārplūdušais strauts ir norimis, vienīgi tumša josla uz balstu baļķiem, kas šur tur klāti ar caurspīdīgu apledojumu, liecina, cik stipri ūdens bija sadumpojies.

Pa taciņu, kas iemīta cauri sakņu dārziem, nokļūstu ciematā. Rotai, kas pēc nakts pārgājiena dažas stundas gulējusi, jau dota komanda celties. Pie akas aiz dārziņa kareivji mazgājas. Kādam lej ūdeni tieši no spaiņa uz muguras; cilvēks izslienas, no piesarkušajām muskuļainajām krūtīm straumītēm plūst ūdens; es pazīstu Kurbatovu.

Piejāju pie mājas, kur apmeties rotas komandieris. Fiļimonovs izskrien man pretī. Viņa iedegusī seja spīd nule noskūta.

Es nokāpju no zirga, Fiļimonovs ziņo:

—   Biedri kombat, trešā rota . . .

—    Labi.. . Iesim iekšā, Jefim Jefimič, aprunāsimies.

Istabā tiek kurināta krāsns. Gribas apsēsties jo ērtāk, atspiesties pie sienas, uz mirkli aizvērt acis. Es to sev neatļauju.

—    Sēdies, Fiļimonov. Sameklē karti.

Parādu, atzīmēju kartē bataljona pozīcijas, mūsu kailos flangus, pusotra līdz divi kilometri platās spraugas, kas mūs šķir no kaimiņiem un nav ne ar ko nosegtas.

Fiļimonovs sadrūmis klausās. Vajadzētu viņu iepazīstināt ar manām komandiera iecerēm, plāniem. Taču man vēl arvien nav nekādu plānu.

—          Pagaidām izvācies no ciemata, — es saku. — Izstiep rotu pa kalna kori, ierocies.

Šinī brīdī no kalna atskan steidzīgi lielgabalu šāvieni. Mēs abi saausījāmies. Jā, tur sāka šaut mūsu lielgabali. Šauj ar skrejuguni. Dzirdam arī ložmetēju tarkšķus. Fiļimonovs nogaidīdams raugās uz mani.

—           Novieto rotu pa krastu, pa kori, — es atkārtoju. — Saliec flangus, raugies uz visām četrām pusēm. Kauja sākas. Vācieši var parādīties šeit pēkšņi un dot tev negaidītu triecienu.

—   Saprotu, biedri kombat.

Fiļimonovs pieceļas, mīņājas no vienas kājas uz otru.

—   Kas tev vēl uz sirds?

—   Nu tas pats vien . . . Cilvēki taču nav ēduši.

—          Lai šauj, tad nebūs jādomā par vēderu. Izvēlies orientierus un piešauj visu joslu frontes priekšā.

Augšā mūsu lielgabali turpina šaut. Tur notiek kaut kas nopietns. Sirds nemierīga.

—   Esi nomodā katru brīdi… Saproti?

—   Saprotu, biedri kombat. Nebēgsim.

—           Bet skaties — apjukuma brīdī nesāc šaut pa savējiem. —• Un es atkārtoju to, ko teicu sev: — Nezaudē galvu, saprātu. Iestāsti kareivjiem: bez komandas nešaut. Nesteidzies nospiest gaili, nogaidi.

Augšā grand un grand mūsu lielgabali. Nu, tagad uz turieni!

Pagalmā jau gaida Sinčenko ar zirgiem. Ielecu seglos. Gribētos laist Lisanku auļos. Nē, nevar modināt karavīros apjukumu. Un, tīšām pieturēdams zirgu, ārēji mierīgs es jāju rikšos pa ielu.

Atkal pakavi noklaudz uz tiltiņa. Tikai pēc tam pamudinu Lisanku. Auļos, auļos pa krauju!

3

Augšā migla jau izklīdusi. Debesis vēl klāj blāva dūmaka, bet kalna nogāze jau ir skaidri pārskatāma.

Pieauļoju pie mālaina nogruvuma. Šeit, augšā, ierīkots artilēristu novērošanas punkts.

Noliecies pie lauka tālruņa (artilēristiem bija pašiem savi sakari), kāri smēķēdams, stāv pietvīkušais Kubarenko. Šinelis noziests ar māliem, sēja kā nosēta mālu graudiņiem. Pārtraucis sarunu, viņš kliedz:

—   Sadevām viņiem sutu, atsitām, biedri kombat!

Nostiepis rokas gar sāniem — tās gan neklausa, viņam gribas

žestikulēt, — Kubarenko ziņo. Vācieši nākuši uzbrukumā pret Dordijas rotu. Kareivji gāzuši tiem virsū uguni. Vācieši sākuši apiet flangu. Mūsu lielgabalu uguns aizsprostojusi tiem ceļu. Vācieši laidušies atpakaļ.

Es pārvaicāju:

—   Viņi ir atklājuši mūsu flangu?

—   Ir atklājuši, biedri kombat.

Šinī brīdī it kā kāds būtu atvēris dūmakaino aizkaru, kas klāja debesis. Vienā mirklī debesis noskaidrojās. Tālumā kļuva redzami mitrie jumti, kupoli. It kā atmodies es saprotu: tā ir Volokolamska. Mēs šeit aizsprostojam ceļu uz turieni. Šodien mēs cīnāmies par to. Saņem visus spēkus, saglabā skaidru galvu, kombat.

Spīd melnā, slapjā asfalta josla, kas stiepjas caur pilsētu. Tā ir. šoseja, Volokolamskas šoseja, kas ved taisni uz Maskavu.

… Debesīs parādījās lidmašīnas, vācu bombardētāju melnie silueti.

Tie iet viļņiem uz Volokolamsku. Pilsētas dažādās malās sāka šaut mūsu zenītlielgabali. Sarkanīgie sprādzieni augšā, saules gaismā, kas spiež taisni acīs, gandrīz nav redzami.

Stāvēdams man blakus, Sinčenko skaita lidmašīnas.

—   Trīsdesmit četri… trīsdesmit pieci… trīsdesmit seši…

Atveļas smagie, dobjie nomesto bumbu belzieni. Pāri jumtiem

te vienā, te otrā vietā uzšāvās un izplūda vējā tumši dūmi. Ielas ir tukšas, vienīgi tālākajā nomalē kaut kur aizdrāžas rati. Pie dzelzceļa stacijas artilērijas šāvieni ir apklusuši. Ko tas nozīmē? Kā lai to saprot?

. .. Bezdarbībā velkas minūtes … Pusguļus atlaidies, noklausos ziņnešu ziņojumus. Pretinieks joprojām apšauda bataljona reto ķēdi, tomēr vairs nemēģina uzbrukt. No Dordijas atskrējušais Muratovs dedzīgi vāvuļo. Cīnos ar drudzi, ar mokām piespiežu sevi ieklausīties. Pēkšņi Muratovs apklust. Viņa dīvaini ieplestās acis blenž uz Volokolamsku. Pielecu kājās un arī skatos uz to pašu pusi.

4

Pa asfaltu, kas šķērso pilsētu, it kā nesteigdamies, lēnām lien divi tanki, lien uz to pusi, kur atrodas Panfilova štābs.

No lielgabala izšaujas dūmi. Tanks šauj pa pilsētu. Vai tiešām tie būtu vācieši? Vai tiešām viņi ir iebrukuši Volokolamskā?

Atri pielieku pie acīm binokli, skaidri saskatu fašistu baltos krustus uz melnajām bruņām.

Es zinu: pilsētā nav mūsu karaspēka. Mans bataljons, kas tagad guļ ierakumos uz kalna un pie kalna, bija Panfilova vienīgā rezerve. Tagad vācieši ieņem ielu pēc ielas, bet mēs — sešsimt kareivju ar ložmetējiem un lielgabaliem — esam palikuši malā.

… Guļu, mokos bezdarbībā, doma vajā domu.

Kādēļ es dzīvoju? Kādēļ es karoju? Kādēļ esmu gatavs atdot savu dzīvību par šo lietū izmērcēto Piemaskavas zemi? Tālu tālo stepju dēls, Kazahstānas dēls, aziāts — kādēļ es cīnos šeit par Maskavu, sargāju šo zemi; kur nekad nav spēris kāju mans tēvs, mans vectēvs un vecvectēvs? Cīnos ar tādu kaisli, kādu agrāk nebiju izjutis, kādu neviena mīļotā nespētu manī pamodināt. No kurienes gan rodas šī kaisle?

Kazahi saka: «Cilvēks ir laimīgs tur, kur viņam tic, kur viņu mīl.»

Iešaujas prātā vēl viena kazahu paruna: «Labāk būt sava dzimtā par pazoli nekā svešā dzimtā par sultānu.» Padomju zeme man ir paša dzimta, paša Dzimtene.

Es, kazahs, kurš lepojas ar savu stepes tautu, tās teiksmām, dziesmām, vēsturi, tagad lepojos ar Sarkanās Armijas oficiera nosaukumu, komandēju padomju karavīru — krievu, ukraiņu, kazahu bataljonu.

Mani kareivji, kuru pienākums bez ierunām izpildīt katru manu pavēli, tomēr ir man līdzīgi ļaudis. Priekš viņiem es neesmu kungs, neesmu valdošās šķiras cilvēks. Mūsu bērni kopā skrien uz skolu, mūsu tēvi dzīvo kaimiņos, kopīgi paciešot grūtā laika nedienas.

Lūk, kādēļ es cīnos pie Maskavas, uz šīs zemes, kur mans tēvs, mans vectēvs un vecvectēvs nav savu kāju spēruši!

Bet kādēļ, kādēļ mēs tagad atrodamies malā? Neciešamas ir šīs bezdarbībā pavadītās minūtes, stundas.

5

Nikns kliedziens pēkšņi pārtrauc manas domas:

—    Ugunspozīcija! Ugunspozīcija!

Korē nogūlis, Kubarenko rēc pilnā balsī, it kā gribētu vienkārši ar balsi, nevis pa telefonu sakliegt lielgabalus.

—   Ugunspozīcija! Leitnantu Obuškovu! Ātrāk!

Es pielecu kājās.

—   Kas tur notiek, Kubarenko?

—   Vācieši, biedri kombat… Kādi simt cilvēki.

—   Kur?

—          Pa labi, biedri kombat. Ielejā,.. Ugunspozīcija! Ko jūs tur darāt? Kur leitnants? Obuškov, vai tu? Vācieši iet lejā pa gravu. Jā, jā, tā pati grava …

Viņš satraukts nosauc orientierus, mērķa koordinātes, kliedz:

—    Pielādēt un ziņot!

Es binoklī meklēju neaizsargātajā joslā iespiedušos vāciešus. Lūk, tur jau tie ir. Netīri zaļganie šineļi gandrīz pilnīgi saplūst ar nodzeltējušās, rudenīgās zāles krāsu. Iet saulītē taisni kā pastaigādamies. Pa priekšu jauns virsnieks, ģērbies tikai mundierī. Viņš soļo bez cepures, turēdams to rokā, savu gaišmataino galvu pievērsis saulei. Iedams garām mežrožu krūmam, viņš nolauž zariņu,piesprauž sev pogcaurumā. Un kāpēc gan ne! Šodien vāciešiem ir veiksmīga diena: viņi iebrukuši Volokolamskā …

Aiz oficiera brīvā ierindā, brīvā solī ātri seko zaldāti. Viņiem ir viegli iet no kalna lejup; automāti un šautenes uzmesti plecos; par mums viņi neceļ ne ausu, zina: mēs viņus ar lodēm nevaram aizsniegt.

Iekļuvuši dziļāk nenosegtajā joslā, viņi iet netraucēti uz mūsu aizmuguri.. .JBet mūsu lielgabali vēl arvien klusē.

—    Ātrāk! Ātrāk!

To kliedz Kubarenko. Ari es to pašu atkārtoju sevi.

Beidzot divu lielgabala šāvienu blīkšķis iesit pa bungādiņām. Gravā līdzās vāciešiem, kas soļo tik uz priekšu, uzšaujas divi zemes stabi.

Nu, tagad mēs piespiedīsim viņus nogulties! Tagad viņus apturēsim! Ierunājās visi astoņi mūsu lielgabali. Vācieši metas sānis, izklīst, nogulstas . . . Redzu: oficieris pagriežas pret saviem zaldātiem, kaut ko uzkliedz un aicinādams māj ar cepuri, skrien pa zālaino nogāzi uz priekšu. Aiz viņa, izraudamies no apšaudes joslas, steidzas zaldāti.

Mēs, stāvēdami aizsardzībā, esam saistīti pie savām pozīcijām. Bet uzbrucējam ir iespējams izvēlēties: viņš dod triecienu tur, kur atrod par izdevīgu, pats izvēlas virzienu. Tomēr arī mums, tiem, kas aizsargājamies, ir savas priekšrocības. Pretinieks nepazīst apkārtni, nepārzina tālāko aizmuguri, kas atrodas aiz manas priekšējās līnijas, vadās tikai pēc kartes. Toties man zināmas gan pieejas, gan savas pozīcijas, gan reljefs aiz tām. Aizsargājoties ar maziem spēkiem pret lieliem, es ņemu sev par sabiedroto reljefu, piespiežu karot pat zemi.

Komandēju uguni, koriģēju tēmējumu. Mūsu šāviņi atkal aizsniedz vāciešus. Viņi iegriežas aiz līkuma, kas no šejienes tik tikko redzams, nozūd skatienam, paslēpjas no mūsu uguns.

Nu, Fiļimonov, turies! Tūlīt viņi uzskries taisni tev virsū! Turies, Jefim Jefimič!

… No dažādām pusēm atskan artilērijas kaujas troksnis, kas grand tuvu un tālu.

Auss uztver, atšķir šīs skaņas, šķiro tās, un tai pašā laikā, lai arī cik tas dīvaini, man liekas, it kā viss apkārt būtu norimis, noklusis. Šinī šķietamajā klusumā es gaidu un nevaru sagaidīt izšāvienus lejā, ielejā, uz kuriem skriešus pagriezās vācieši. Vai tiešām viņi pārsteigs Fiļimonovu nesagatavotu? Vai tiešām samals miltos rotu?

Ietarkšķējās ložmetējs. Nē, tas nebija lejā, tas ir Zajeva rotas flangā. Droši vien arī tur vācieši mūs apiet.

Bet ielejā valda klusums.

Un pēkšņi tur it kā ar milzīgām rokām kāds būtu sācis plest linu audeklu. Tas ir šauteņu zalves sprakšķis, simtiem šauteņu šāviens reizē — sprakšķis, kuru es ar ilgošanos gaidīju, kuru mana auss nesajauks ne ar vienu citu.

Vēlreiz lejā nosprakstēja zalve. Man liekas: es dzirdu apjukušo, apšaudē nokļuvušo vāciešu klaigas. Še, jums Volokolamska, še, jums veiksmīgā diena!

Lejā jau sāka tarkšķēt ari mūsu ložmetēji, cits caur citu sprakstēja šauteņu šāvieni.

Klusībā es saucu kareivjiem: «Nesaudzējiet ienaidniekus! Lai neviens no viņiem nepaliek dzīvs! Lai samaksā mums par Volokolamsku!»

6

Atkal pielieku pie acīm binokli, atkal pametu skatienu uz Volokolamsku.

Grambās gāzelēdamās, pa ielām jau brauc garās vāciešu kravas mašīnas, kas nav līdzīgas mūsējām. Braukā arī tik tikko manāmās, aizsargkrāsā nokrāsotās vieglās mašīnas.

Nomalē, tanī pusē, kur atradās Panfilova štābs, vēl turpinās kauja. Tur grand hitleriešu tanku lielgabali, būkšķina mūsu prettanku ieroči, it kā ar klabekļiem sit lielkalibra ložmetēji.

Pavīd doma: nenoturējis Volokolamsku, Panfilovs sīksti aizstāvas pilsētas nomalē, neatdod šoseju, iegūst minūtes, stundas, lai sadrumstalotā, saskaldītā divīzija paspētu pārkārtoties, saslēgties, radīt jaunu fronti aiz Volokolamskas.

Uzdevums man ir skaidrs: nelaist vāciešus uz priekšu, neļaut pretiniekam pastiprināt savu spiedienu uz mūsu karaspēka saujiņu, kas turas šosejas galā pie izejas no pilsētas, atņemt vāciešiem laiku, atbalstīt, atbalstīt Panfilova ieceri.

… Iegriezies savā štābā, jāju uz ieleju. Strauts vēl nav redzams, bet Lisanka jau stājas, purina galvu, grib pagriezties sānis. Savelku ciešāk pavadu, nomierinu Lisanku. Es zinu tās vājību: Lisanka ir ātra, izturīga, paklausīga, jau pieradusi pie šāvieniem, bet viņa necieš asins smaku. To sajuzdama, viņa katru reizi, tāpat kā šobrīd, kļūst tramīga, tiecas lēkšot prom.

Nojāju zemāk. Neviļus apturu zirgu. Krūmājs, kas klāj staigno krastu, no vienas vietas ložu nopļauts. Visur guļ skrējienā nāves pārsteigtie ļaudis zaļganajos šineļos. Te šur, te tur redzamas sarkanas asins straumītes, kas līčloču tek uz strautu.

Tagad arī es ar savu trulo cilvēka ožu sajūtu smagu asins tvanu.

Lielā, smagnējā Sivka, kurai mugurā sēž Sinčenko, rāmi stāv aiz mums, bet Lisanka ir nemierīga, rausta pavadu. Lēnām jāju starp līķiem. Ar seju pret debesīm guļ gaišmatainais, jaunais vācietis. Oficiera cepure ar sudraba diegu izšūtu ģerboni noripojusi lejā. Mežrozīšu zars ar dažām sarkanām ogu pērlītēm vēl

turas pogcaurumā. Uz augstās, nāvē nobālušās pieres redzams plankums — lodes izsists caurums.

Manā sirdī neiezogas žēlums. Jums visiem, kas esat nākuši mūsu zemē, lai mūs paverdzinātu, mēs atmaksāsim ar lodi, ar nāvi! Pierodi, pierodi pie asins smakas, mana labā Lisanka!

Lēnām jādams starp līķiem, glaudīdams Lisankas saboztās krēpes, es sāku saprast: mums palīdzēja nejaušība. Tā ienaidniekam pārvērta šo staigno paleju par īstām uguns lamatām.

Apvidus kroka, graviņa, kas pagadījās blakus mūsu lielgabalu apšaudē iekļuvušajiem vāciešiem, izveda viņus šurp — tieši Fiļimonova rotas kinžalugunī un šauteņu zalvēs.

Ko šai ziņā esmu darījis es, bataljona komandieris?

Nekā. Vai arī gandrīz nekā. Vienīgi teicu Fiļimonovam: «Piešauj katru vietu rotas frontes priekšā. Lai ļaudis šauj, tad nebūs jādomā par vēderu.»

Vai tad es šeit uzvarēju ar prātu? Nē, vienkārši laimējās . . . Laimējās, un mēs sagādājām vāciešiem pārsteigumu.

«Pārsteigums»… Šo vārdu lietoja Panfilovs, sarunādamies ar mani savā mājiņā, savā pagaidu mītnē Volokolamskas nomalē. «Ar tādiem pārsteigumiem pretinieks jau sadūries ne vienu reizi vien,» teica mūsu ģenerālis. «Un samaksā par tiem ar asinīm.» Jā, hitleriešu izlases armija, tuvodamās Maskavai, nepārtraukti zaudē savus spēkus.

Ienāca prātā mūsu kaujas uz ceļiem, mūsu zalves no slēpņiem, mūsu izrāviens pārgājienā caur apstulbušo vāciešu autokolonu. Bet vai tad mūsu bataljons vien cīnās pie Maskavas? Vai tad šī paleja vien ir piesūkusies ar ienaidnieka asinīm?

7

Vēl divas trīs kauju stundas. Vācieši apšauda mūsu ierakumus. Pavēlu Zajevam mainīt pozīcijas, atkāpties aiz strauta, nosegt mūs no Volokolamskas puses.

Zajeva rotas kareivji skrien lejup pa krauju, šķērso paleju, pārlaižas braslā pāri strautam, aizskrien līdz ārpilsētas kapsētai, nogulst tur starp kapu kopiņām.

… Mūsu bataljons ir izliekts lokā, un pa labi un kreisi no tā arī_verd kauja.

Ārpus pilsētas, lauku vidū, paceļas lauksaimniecības tehnikuma garā mūra ēka. Apakšējo stāvu aizsedz apvidus nelīdzenais reljefs: redzamas tikai augšējo logu ailes un jumts. Laiku

pa laikam pār to uzšaujas gaisā smagi sarkanīgu putekļu mutuļi. Vācieši gāž uz ēku šāviņu pēc šāviņa, drupina ķieģeļu sienas, bet mūsējie ir ieķērušies šinī mūra redutē, šauj no tās aizsega ar ložmetējiem un lielgabaliem, pātago ar šauteņu uguni.

Mēs zinām, tur aizsargājas Hrimova pulks. Mūs šķir apmēram divus kilometrus plata sprauga. Pa šo starpposmu, pa citām spraugām vācieši pakāpeniski iespiežas mūsu aizmugurē.

… Šaušana aizmugurē; tur ietarkšķējās vāciešu automāti. Nosūtu uz turieni savu rezervi — izlūkus leitnanta Brudnija vadībā.

Vads tikko bija paspējis izskriet ārā, kad turpat aizmugurē negaidīti sāka rībināt zenītložmetējs. Vāciešu automātu sprakstoņa gandrīz tūlīt apklusa.

Kas tad tik savlaicīgi, īstā brīdī, bija nācis mums palīgā? No kurienes bija radies šis palīgs? Atcerējos ceļmalas krūmājā paslēpto zenītnieku pozīciju.

No visiem atrauti, palikuši vieni, pusotra vai divi desmiti zenītnieku nebija pametuši savus ieročus, nebija aizgājuši, bet tagad, iesaistījušies kaujā, šauj un šauj pa virszemes mērķiem, mūs nosegdami.

. . . Pār tehnikuma jumtu vairs neceļas putekļu mākoņi.

Kas tur noticis? Vai esam atgājuši no šī ķieģeļu cietokšņa, kas apšaudāms no visām pusēm? Vai tik nav atkāpies mans kaimiņš, Hrimova pulks, kuram es esmu dots palīgā — dots tādēļ, lai aizvērtu pārrāvumu viņa iecirknī?

. . . Sūtu uz Hrimova štābu Brudniju. Atjautīgais, izveicīgais Brudnijs noteikti aizkļūs līdz turienei, nodos kaujas ziņojumu, atnesīs jaunas ziņas, atnesīs pavēli.

. . . Mēs joprojām turamies, šaujam, rādām zobus, neļaujam vāciešiem virzīties uz priekšu.

Pār zemi jau nolaidusies vakara ēna, saule iegrimusi mākoņos.

. . . Brudnifs atgriezās. Tanī vietā, kur no rīta atradusies Hrimova štāba blindāža, tagad neviena neesot. Tehnikuma ēku ieņēmuši vācieši. No turienes jau sākuši šaut viņu ložmetēji.

Daudzām izjūtām, kas mani pārņem, vēl pievienojas sašutums par Hrimovu. Kā viņš drīkstēja, mūs nebrīdinājis, atiet; pamest viņam piekomandēto bataljonu?

Nolemju atiet. Ar šo pavēli nosūtu ziņnešus uz rotām. Nozīmēju sapulcēšanās vietu: priežu mežu, kas atrodas klajuma vidū.

. . . Tādas ir šīs saraustītās ainas — iespējams, ka tās ir tikpat saraustītas kā pati kauja, kuru mēs, saskaldītais, sadalītais Panfilova karaspēks, izcīnījām tanī dienā, kad krita Volokolamska.

ATKĀPŠANĀS. PĒDĒJĀ «BELOMORA» PACIŅA

1

Nodota pavēle atkāpties.

No laukakmeņiem celtais šķūnis, kas mums noderēja par štāba mītni, jau ir tukšs, vienīgi Rahimovs vēl vāc kopā savus papīrus, un es sēžu uz dēļu kaudzes.

Ierakstījis beidzamo atzīmi lauka piezīmju grāmatā, Rahimovs rūpīgi noglabā to planšetē, sakārto portupeju, uzvelk ciešāk cepuri galvā un, paskatījies uz mani, liek saprast: «Gatavs!»

— Ejam, — es saku.

Mēs izejam no šķūņa.

Arā atkal kļuvis vēsāks; aizvien stiprāk pūš vējš; aizklādami debess zilgmi, peld tumši mākoņi. Visapkārt dzirdama šaušana. Nomaldījušās lodes atlido arī šurp, lidojumā svilpdamas: «Fit! Fit!»

Netālu no garās zirgu stallim līdzīgas majas — tur agrāk ir atradusies lopu audzētavas veterinārā ambulance — sanitārais vads iekrauj savas mantas un gatavojas doties ceļā., Smagi ievainotie ir jau iznesti ārā, novietoti orē zem kulbas. Viegli ievainotie, kuri spēj turēties kājās, pacietīgi gaida komandu, kad varēs doties ceļā; daži ir apsēdušies aizvējā pie mājas un paklusu sarunājas, bet vairāk gan klusē, ieklausīdamies vai nu ložu svilpšanā, vai arī sevī, savās sāpēs.

Ap ori nervozi staigā mūsu ārsts Beļenkovs. Viņš ir salīgi sabozies; šineļa apkakle uzslieta, ar lakatiņu viņš slauka degunu, uz kura uzsprausta pensneja. Pie sāniem karājas ietilpīga soma ar Sarkanā Krusta zīmi. Nesen tā bija vēl gluži jauna — tāda tā man palikusi prātā no bataljona mācību pārgājieniem, — tagad šī daktera soma jau ir apvalkāta. Uz brezenta starp apmazgātiem plankumiem melno nenomazgājams izlietā joda traips. Tā ir zīme no pagājušās nakts, kad dakterim vajadzēja strādāt petrolejas lampas skopajā gaismā. Protams, viņš nav izgulējies, ir noguris, nervi dumpojas.

Ieraudzījis mani un Rahimovu, Beļenkovs strauji pagriežas uz veterinārā punkta vaļējām durvīm un uzkliedz:

—    Kirejev, ko jūs tur kasieties? Ātrāk! Štābs jau aiziet.

Uz sliekšņa parādās druknais, izblīdušais Kirejevs. Drusku sievišķīgi piespiedis pie vēdera, viņš stiepj lielu, baltu emaljētu bļodu, kas piekrauta ar kaut kādām pudelēm un paketēm. Viņam līdzi iznāk sanitārs, arī apkrāvies; tas stiepj paunu ar auklu šķeterēm un tievām jēlādas siksnām.

Dakters atkal rāj Kirejevu:

—    Beidziet stiept dažādus krāmus! Stājieties! Ejam!

—          Kas tad tie, Jakov Vasiļjevič, par krāmiem! Pārgājienā siksniņa visnepieciešamākā lieta.

—    Kāpēc ņēmāt tik daudz sodu? Kur jūs to visu liksiet?

—    Nu kaut vai mazgāšanai, — Kirejevs mierīgi paskaidro.

—          Tagad nav laika par to domāt… Beidziet! Mūs neviens negaidīs!

—          Dakter, mierīgāk, — es iejaucos. — Bez jums neaiziesim. Kirejev, kāpēc neklausāt pavēles?

Mana stingrība nebaida veco feldšeri.

—    Biedri kombat, grēks atstāt tādu mantu.

—    Nu, kāda manta tad tur ir?

Kopā ar Kirejevu ieeju mājā. Tā ir šķirnes lopu audzētavas aptieka, kuru veterināri steigā pametuši. Visapkārt izsvaidīti papīri: vecas avīzes un žurnāli, samīdītas ar mašīnu un roku aprakstītas lapas. No pārplēstām paciņām izbiris dažādu krāsu pulveris, ar zābakiem tas izbradāts pa grīdu. Uz balti krāsotajiem plauktiem rindā stāv burkas ar uzrakstiem latīņu valodā. Palodze nokrauta ar platkaklainām, aizlakotām pudelēm, kurās ir brūns, gandrīz melns šķidrums.

Kirejevs pieved mani pie pudelēm.

—          Vērtīga manta, biedri kombat… Opija tinktūra … Lielisks līdzeklis pret caureju …

Viņš grasās izrādīt arī citus dārgumus, kas atrodas pamestajā aptiekā, bet es pārtraucu:

—          Ņem tās vēderzāles! Un pietiek! Tikai uz priekšdienām nerunā pretī dSkterim.

Kirejevs rūpīgi satver savos apkampienos dārgās pudeles. Vienu tomēr nevar paņemt. Viņš griežas pie manis:

—    Biedri kombat, uzlieciet virsū.

Izpildu gādīgā feldšera lūgumu. Pārlaidis vēl pēdējo skatienu piekrautajiem plauktiem, skumji pagrozījis galvu, Kirejevs ar savu nesamo atstāj sanitārā vada pagaidu mītni.

Pēc mirkļa viņš atkal tā tēvišķi saka braucējam:

—    Nu tad — ar dieva palīgu! .. i Kusties pamazām …

Lēnām velkas sanitārā ore. Saspiedušies barā, tai seko ievainotie — šinī brīdī neviens neuzdrošinās atpalikt.

Mēs jau esam iznākuši no ielejas, no aizsegtām vietām, esam pagājuši garām ciemata mājiņām. Priekšā ar zāli apaudzis klajums, ko var apšaudīt no trim pusēm. To vajag šķērsot, lai sasniegtu meža puduri — rotu komandieriem noteikto sapulcēšanās vietu, līdz kurai ir apmēram kilometrs.

Rotas vēl nav sākušas atkāpties. Sukādams izmīdīto, lopu apgrauzto zāli, klajumā plosās vējš. Brīžam spēcīgākā vēja brāzmā zāles puduri noliecas zemāk, tad it kā vieglas ēnas pārskrien tukšajām ganībām. Turp, taisni uz mežu, pagriežas sanitārā ore, rati viegli ripo pa neizbraukto velēnu.

Es uz mirkli apstājos, apskatu klajumu. Būtu laiks, būtu laiks atkāpties arī rotām.

It kā atbildot uz šo domu, no kapsētas pļaviņā izveļas otrā rota. Ļaudis skrien barā, daži ir izrāvušies uz priekšu, starp tiem vispirms es pamanu Zajevu. Noliecies, piespiedis elkoņus pie sāniem, viņš jož, atpakaļ neskatīdamies. Pistole aizbāzta aiz jostas, šineļa kabatas nokārušās uz leju, izspiedušās uz āru, tajās droši vien ir sabērtas patronas. Cenzdamies panākt priekšējos, atpalikušie skrien, cik jaudas. Ar viņiem kopā drāžas arī Bozžanovs. Viņš skrienot ir nosvīdis, vaigi spīd vien. Dažādu krāsu — sarkanu, dzeltenu, zaļu ložu spiets vajā bēgošos. Šīs spīguļojošās pātadziņas it kā dzīšus dzen kareivjus. Man liekas, es dzirdu, kā pukst pār pļaviņu skrienošo cilvēku sirdis, redzu viņu trakā skrējienā aizmiglotās acis.

Bet kas notiks, ja vācieši metīsies viņiem pakaļ, iebruks šeit mūsējiem pa pēdām? Nē, tā tas neiet!

Triecu . Lisanku auļos, pusminūtē aizsteidzos skrējējiem priekšā. Apturējis zirgu, pagriežos tiem pretī. Priekšējie tuvojas, smagi elsdami.

—   Stāt! — es skarbi uzkliedzu.

Ierastais disciplīnas reflekss darbojas nekļūdīgi. Pavēlei paklausīgie kareivji apstājas.

—   Nebēgt! Atkāpsimies, kā zaldātiem pienākas. Zajev, kāpēc pieļāvi tādu jezgu?

Zajevs nāk pie manis. Skaļi atelsdamies, viņš saka:

—   Mūs, biedri kombat, nosedz ložmetējnieki… Es domāju, ka …

—          Kas tā par domāšanu, ja pats skrien kā aizsvilies! Atkāpies pa vadiem! Rīkojies!

—    Klausos! — Zajevs nobrēc.

Un tūlīt komandē:

—           Visiem sadalīties! Pirmais vads, stāties! Otrais un trešais, nosegt atkāpšanos! Izretināties! Plašāk … Vēl plašāk …

Pacēlis stiegraino dūri, Zajevs bargi komandē:

—    Soļos . ..

Un nobrēc:

—    Marš!

Kur mana vieta tādā brīdī? Ja iešu pa priekšu — pēkšņi aizmugurē var neizturēt, atkal sāks skriet, samulsinās pārējos … Atjāju uz nelielu pakalniņu, nolecu no segliem, pavēlu Sinčenko vest zirgus uz mežu, uzkāpju paugurā. Tagad mani var redzēt no visām pusēm.

Simtiem krāsainu spīguņu joprojām lido pāri divām ķēdītēm, ložņā starp karavīriem, kas ātri attālinās. Pēkšņi man kļūst baigi: droši vien vācieši tūlīt nopļaus pusvadu. Nē, visi sveiki un veseli iet, pagaidām lode nav nevienu skārusi.

Piecēlās un gāja vēl viena rinda.

Zajevs arī ir nolūkojis priekš sevis pauguriņu, uzskrējis tajā un, bargi iespiedis sažņaugtās dūres sānos — krieviski tas saucas «rokas sānos», — klusēdams vēro, kā rota atkāpjas.

Beidzot arī viņš, paraudzījies uz mani, pamet savu paaugstinājumu, aiziet, soļodams ar savām garajām kājām, kopā ar rotas beidzamo ķēdi.

3

Pie manis aizkavējās vienīgi Bozžanovs. Dzirdu viņa balsi:

—    Biedri kombat, nāciet lejā. Te ir ļoti bīstami.

Es atbildu:

—    Vari iet* prom … Tev neviens nav licis te palikt.

Nē, Bozžanovs mani nepamet vienu. Pār plato seju pārlaižas sarūgtinājuma ēna, bet viņš tūlīt aizmirst aizskarto patmīlību; šaurās ačeles uzmanīgi vēro apvidu.

Mēs redzam: ganībās no viņas malas izmetas Fiļimonova rota. Tā arī skrien barā, pazaudējusi kārtību. Daži kareivji ir aizsteigušies tālu priekšā komandierim. Redz, tur jau ir arī staltais. kalsenais Fiļimonovs, viņš skrien kareivju barā viegli, it

kā bez piepūles. Pamanījis mani, vienā rāvienā apstājas. Kareivji iet viņam apkārt, plūst garām. Taču jau ir pamanījuši kombatu.

Tie, kas iekaisuši un izrāvušies priekšā, sāk skriet lēnāk. Fiļimonovs pavēloši komandē, rota gandrīz tūlīt nogulstas; kareivji pārskrējieniem ieņem vietas savās nodaļās, vados, pagriežas ar sejām uz to pusi, no kurienes šauj.

… Pa ganībām aiz Zajeva rotas atkāpjas ievainotie. Šāvieni, ložu svilpoņa, braucēju nervozie uzsaucieni tracina zirgus; piejūga zirgs laiku pa laikam raujas rikšos.

Ievainotie vairs nespiežas pie ores, iet izstieptā neizlīdzinātā rindā, daži nedaudz klibo un ir atpalikuši.

Dakteris Beļenkovs ir aizgājis tālu uz priekšu. Pāri lidojošie ložu spīguņi spiež viņu noliekties, ieraut galvu šineļa uzslietajā apkaklē. Lūk, viņš atskatās uz ori, kas velkas simt soļu iepakaļ, apstājas, piespiež sevi gaidīt vadu, gaidīt ievainotos. Bet zibošās čūskas, kas var kuru katru brīdi sadzelt, tomēr dzen viņu mežā. Pieturēdams savu daktera somu, Beļenkovs sāk iet ātrāk un nu jau vairs neskatās atpakaļ.

Palaidusi sev pa priekšu ievainotos, tiem steidzas pakaļ Fiļimonova rota, sakārtojusies pa vadiem. Pats komandieris iet pēdējā ķēdē. Nonācis man pretī, viņš pagriež galvu uz šo pusi un tā, nenovērsdams acis no bataljona komandiera, paiet garām pauguram. Sirdi atkal pārņem prieks: lūk, tie ir mani varoņi…

Rikšos aizsteidzas artilērija; lielgabalu riteņi griež velēnu. No kaut kurienes izauļo ložmetēju divriči, kurus velk spēcīgs zirģelis pinkainām kājām. Ratos sasēdušies ložmetējnieki.

Beidzamā aiziet Dordijas rota. Pretinieks joprojām riekšavām gāž virsū zibošās drumslas. Lūk, lode atrod sev upuri. Kāds ķēdē saļimst pie zemes un nepieceļas. Viņu paņem uz rokām, stiepj sev līdzi.

Pašās beigās kūņojas Dordija. Blakus divi viņa ziņneši — mazais Muratovs un garais, brašais Savickis. Pēkšņi Muratovs satver plecu. Dordija metas pie lodes sadzeltā ziņneša, bet es kliedzu:

— Neatpalikt! Uz priekšu!

Sažņaudzis šineļa piedurkni, ievainotais Muratovs arī pieliek soli. Noslēdzošais trijnieks ātri attālinās.

Mēs ar Bozžanovu aizejam no klajuma pēdējie. Soļojam uz mežu. Bozžanovs nemierīgi skatās apkārt.

—    Biedri kombat, vajag skriešus. Vācieši var mūs panākt.

Ar mokām velku kājas, ar varu piespiežu sevi iet ātrāk.

Nervu saspīlējums, spēcīgie pārdzīvojumi, kas izjusti šinī ātri aizlidojušā stundā, mainās ar nogurumu, trulumu. Nav gribas, nav spēka skriet. Ienaidnieka ugunī es blakus Bozžanovam vienkārši velkos uz priekšu. Tagad jau tā vairs nav savaldīšanās un drosme, bet vienkārši spēku izsīkums.

—   Kādēļ jūs tā riskējāt? Kādēļ stāvējāt redzamā vietā.

—          Tas, Džalmuhamed, nav tukšs risks. Tas ir pienākums … Mans profesionālais pienākums.

Domās es piebilstu: «Mēs abi esam armijnieki, augstas profesijas cilvēki. Dzīvības zaudēšana — mūsu amata dabiskas sekas.» Tomēr kādēļ par to runāt? Saku:

—          Vai tad es varēju aiziet pirmais? Ja komandieris sāks bēgt, kareivji aizsteigsies viņam piecus kilometrus priekšā.

—          Aksakal, šo cilvēku dēļ jums vajag sevi saudzēt. Kas notiks ar bataljonu, ja jūs iesiet bojā.

Atbildei es iesmējos:

—           Tu taču zini, šonakt es nogāzos no kājām, gāju bojā bataljonam. Un atradās cilvēki, kas mani pilnīgi aizvietoja.

Bozžanovs atkal paskatās apkārt, atkal steidzina:

—    Iesim taču ātrāk!

5

Beidzot mēs esam mežā. Kareivji, kas noguruši sēdēja starp kokiem, bez komandas pielēca kājās.

—   Atpūtieties. Brīvi, — es saku.

Kāds pieceļas no celma, ļaudams man apsēsties. Smagi nolaižos uz tā. Caur stumbriem var redzēt mūsu pamesto lauku. Tas atkal ir tukšs, kā izmiris. Tikai vējš ķemmē īso zāli. Debess pamalē, zilgmē starp mākoņiem, ielīst agra rudens saulrieta blāvās krāsas. Sinčenko pieved zirgus. Lisanka stiepj purnu uz manas rokas pusi.

—   Sinčenko, vai cukura graudiņu neesi pataupījis.

—• Nē, biedri kombat.

Es noglaudu Lisankas samtaino purnu.

—          Ļisanuška, maizes ari mums nav. Paši esam bez pusdienām. Sinčenko, bet vai ko uzsmēķēt ir?

Sinčenko pasniedz «Belomora» paciņu.

—   Beidzamā, biedri kombat.

Pie manis pienāk ložmetējnieki Bloha, Murins, Galiuļins. Kopā ar viņiem arī Garkuša. Visi novārtījušies ar dubļiem. Mazā Blohas bālganās uzacis kļuvušas tumšākas, tanīs aizķērušies sprādzienu melnie putekļi un kapsētas melnā zeme, pie kuras droši vien šodien ložmetējnieki pieplaka ne vienu reizi vien.

Izslējies Bloha saka:

—    Biedri kombat, atļaujiet ziņot. Ložmetējs sasists.

Gurdi atbildu:

—   Labi… Ja sasists, tad sasists.

No visām pusēm kareivji sastājas ap manu celmu, klausās mūsu sarunu. Atplēšu «Belomora» paciņu, piedāvāju.

—    Nu labi, biedri, uzsmēķēsim.

Taču neviena roka nepaceļas, neviens nepieskaras papirosiem. Bloha atteikdamies papurina galvu. Murins arī klusu atsakās, grozīdams savu tievo kaklu. Pat šķelmīgais strupdegunainais Garkuša tagad raugās kaut kur sānis.

—    Nu smēķējiet taču! Garkuša, uzsmēķē!

Jūtu, ka Garkuša šaubās. Bet, lūk, viņš paskatās man tieši acīs.

—          Nē, biedri kombat. Smēķējiet pats. Mūsu ir daudz, visiem nepietiks.

—   Kādēļ nepietiks? Pa dūmam — arī tas labi.

—    Nē, biedri kombat.

Pagriežos, ieraugu Berezanska gaišās no tabakas dūmiem apsarkušās ūsas.

—   Berezanski, velc ārā papirosu.

—    Nē, biedri kombat.

Es izbrīnījies raugos uz kareivjiem. Nē, izbrīns šeit nav īstais vārds.

Kad piedāvā papirosu, karavīram ir grūti pateikt «nē». Tomēr mani karavīri atteicās. Es viņus dīdīju, biju nesaudzīgs, nedevu laika atpūtai, neļāvu pakļauties nogurumam, aizliedzu bēgt no lodēm, bet viņi… Viņi tagad negribēja atņemt man nevienu papirosu.

—    Nu, kā vēlaties.

Es pats iespraudu zobos papirosu, uzrāvu sērkociņu, pavēroju uguntiņu. Mazā liesmiņa aizvilkās līdz pirkstiem, apdedzinaja tos, es aizmetu prom sērkociņu. Zobos iekostais papiross atgriezās paciņā savā vietā. Tanī brīdī arī es nevarēju aizsmēķēt. Vēl drusku pasēdēju. Dziļi nopūtos, uzsaucu:

—    Rotu komandieri, pie manis!

Komandieri pieskrēja. Es teicu:

—    Iesim tālāk .. . Nostādiet ļaudis.

Momiš-Uli brīdi klusēja.

—   Nē, tas nebija izbrīns, — viņš atkal noteica, atgriezdamies pie teiktā. — Dvēselei ir daudz stīgu. Nogurums, grūtsirdība, rūgtums, prieks, lepnums, mīlestība uz saviem kareivjiem — viss savijās kopā … Ko vēl lai saka? Mazais notikums mežā, notikums ar beidzamo «Belomora» paciņu, ir iespiedies atmiņā kā viens no spilgtākajiem pārdzīvojumiem karā. Tas ari ir viens no kulminācijas punktiem, viena no mūsu stāsta virsotnēm . .. Liksim šeit lielo punktu.

PĒC LIELA PUNKTA

1

—   Liksim lielo punktu, — Baurdžans Momiš-Uli atkārtoja.

Viņš sēdēja man blakus uz celma. Nereti klusuma dienās, kas

nāca pēc kaujām, mēs nerunājāmies vis blindāžā, bet šeit — sūnām apaugušā smilšainā paugurā Kaļiņinas frontes drūmajā mežā. Piemaskavas lauki un mežiņi, kur pērn grandīja kauja, bija palikuši vairākus simt kilometrus aizmugurē.

Holmas un Stara ja Rūsas apkaimes vasaras skopā saule spīdēja pār cirsmu. Es visu laiku situ odus, pliķēdams sev pa pieri un kaklu, bet Momiš-Uli likās nejūtīgs pret to dzēlieniem. Viņš sēdēja, salicis abas rokas uz sava sūnās atbalstītā zobena, no kura viņš nekad nešķīrās. Viņa rokas, tāpat kā seja, šķita izkaltas no bronzas vai izgrebtas ozolā. Kalseno roku pirksti locītavās bija smalki veidoti. Skaidri iezīmējās arī drusku uztūkušās vēnas plaukstas virspusē.

Pēkšņi Momiš-Uli iedziedājās. Vārdus es nesapratu — viņš dziedāja kazahu valodā, — motīvs bija stiepts, grūtsirdīgs.

—   Atkal atgriezti, — viņš teica apklusis. — Bez sakariem, bez maizes, bez patronām. Ar vienu paciņu papirosu uz visu bataljonu. Un ejam, ejam . ..

Mums blakus dega ugunskuriņš, kas atgaiņāja odus. Piesviedu skuju zariņu, tas sāka dūmot, tad spilgti uzliesmoja. Pa pusei pievēris melnās acis, viegli šūpodamies uz celma, Baurdžans atkal iedziedājās. Tagad viņš dziedaja krieviski. Sapratu vārdus: «Ivan, Ivan, es tavā ugunskurā iedegos …»

—   Par ko jūs dziedat? — es saņēmies jautāju.

—    Ienāca prātā stepe, — Momiš-Uli atbildēja. — Kad beigsies karš, atgriezīšos uz turieni. Stepe ir plašuma, brīvības simbols. Pilsētā ir jūtas sasaistītas. Bet stepē jāj, jāj . .. Ja patīk — vari uzdziedāt. Es biju piedzimis brīvībai, biju piedzimis stepē, bet, kā redzat, kļuvu par karavīru, virsnieku. Karavīrs ir disciplīnas simbols. Vai jūs spēsiet to pateikt savā grāmatā: nebrīve brīvības vārdā?

Tomēr atrastie formulējumi, acīm redzot, viņu neapmierināja.

—   Mēs abi esam pārlieku mazi, — viņš turpināja, — lai runātu ar cilvēci. Bet tomēr riskēsim. Pasaule grib zināt, kas mēs tādi esam. Austrumi un Rietumi jautā: kas tu tāds esi, padomju cilvēk? Mēs to pateicām kara laikā. Pateicām nevis ar šo pļāpīgo mēli, kas viegli var arī samelot, bet ar disciplīnas valodu, kaujas valodu, uguns valodu. Nekad mēs par sevi neesam runājuši tik daiļrunīgi, kā runājam kara laukos, kaujas laukos .. . Atgriezīsimies pie Volokolamskas … Ejam un ejam …

Atgriezdamies pagātnē, Baurdžans Momiš-Uli atkal stiepti iedziedājās kazahu valodā.

2

Es atkal pārtraucu grūtsirdīgo dziesmu.

—   Baurdžan, bet kas notika ar rotas komandieri Paņukovu? Kur viņš pazuda? Jūs par to nekā nepateicāt.

—    Paņukovs? — Baurdžana plaksti pacēlās. — Ilgu laiku mēs par viņu nekā nezinājām. Reizumis mani mocīja doma: vai tikai viņš nebija ar kroplu sirdsapziņu? Varbūt tanī briesmīgajā naktī viņš nošķīrās no mums ar nolūku un pameta savu rotu? Izdomājos gan šā, gan tā .. . Mūsu pēdējā saruna, pēdējais brīdis . .. Jau tanī brīdī man pēkšņi iešāvās prātā doma, ka viņš baidās. Es gandrīz iesaucos: «Stāt, tu neiesi!» Nē, es veltīgi biju grēkojis, tā domādams par Paņukovu. Cauri vāciešu novietnei pie mums atkūlās viens kareivis no viņa rotas. Un pastāstīja, kā Paņukovs bija nolicis savu galvu pie Timkovas. Aizsteidzies priekšā rotas kolonai, kas bija izstiepusies, viņš kopā ar vairākiem kareivjiem tumsā gājis taisni uz sādžu. Pēkšņi uzsauciens vācu valodā . . . Šāvieni tieši virsū. Kliedzieni. . . Klusums . . .

Kareivis ilgi gulējis nekustēdamies. Pēc tam rāpus uzmeklējis komandieri. Tas vairs nav elpojis. Visi, kas kopā ar Paņukovu pietuvojušies sādžai, krituši. Tikai vienam laimējies izglābties …

3

Momiš-Uli brīdi klusēja.

—    Un tā es zaudēju, — viņš turpināja, — cits pēc cita savus kauju biedrus. Bet mani pagaidām lode neņem. Vienreiz pieskārās, bet laimīgi. Laikam jau liktenis sargā, lai mēs abi varētu pastāstīt citiem par bataljonu.

Pārlaižot skatienu manai burtnīcai, viņa acis bija sirsnīgas. Bet, kā vienmēr, sirsnību viņš paslēpa aiz parupja joka.

—   Nu, ko jūs gribējāt man jautāt?

Juzdams, ka Baurdžans ir ar mieru parunāties, ka šodien viņš laikam ir noskaņots atkāpties no iemīļotās kara tēmas, es teicu:

—   Jūs lietojāt tādu dīvainu izteicienu: «kropla sirdsapziņa». Ko tas nozīmē.

Momiš-Uli tūlīt neatbildēja. Viņš pasmaidīja, kaut ko atcerējies. Ar kaltu izkaltie vaibsti vērtās maigāki. Man likās, it kā kļūtu redzams Baurdžans jaunieša, Baurdžans zēna gados.

—    Kādreiz, pirms daudziem gadiem, — viņš sāka stāstīt, — mans tēvs pirmo reizi aizveda mani uz pilsētu. Mēs jājām garām tirgum. Un pēkšņi es ieraudzīju kropli. Viņš ar grūtībām uz saviem kāju stumbeņiem rāpās uz priekšu. Kādas briesmīgas traumas dēļ viņa kakls nespēja noturēt galvu. Milzīgā pinkainā galva ļodzījās, atbalstīta ar kaut ko līdzīgu koka apkaklei, kas bija nostiprināta ar siksnām. Galva ļodzījās un sitās pie apkakles. Izbijies es piespiedos tēvam klāt un sāku skaļi raudāt. Tēvs nocēla mani no zirga, paņēma pie rokas, pieveda pie sakropļotā. «Baurdžan, nebaidies no kropļa. Viņš nav briesmīgs. Pats briesmīgākais ^pasaulē ir cilvēks ar kroplu sirdsapziņu.»

Momiš-Uli atkal par kaut ko pasmaidīja. Man vēlreiz likās, ka aiz nopietnā karavīra ārienes es saskatu mazu kazahēnu, kas, piekļāvies pie tēva, platām acīm raugās nepazīstamajā, brīnumainajā pasaulē.

—    Mans tēvs, — Baurdžans turpināja, — dzimtā bija vecākais, ja neskaita vecmāmiņu. Visi, sākot ar paša brāli, viņu pazemīgi godāja par «tētiņu», par «ata», par «žake». Viņš_ bija kalsens, maziņš. Ada melna, vēnas uztūkušas, izspiedušās uz āru. To es esmu mantojis no viņa. Acis šauras, paslēptas dziļos acu dobumos. Reta, iesirma bārdiņa.

Agrāk Momiš-Uli vienmēr atvairīja manus jautājumus, ja tie nebija par karu, bataljona kauju ceļu. Tagad viņš pirmo reizi sāka stāstīt par savu tēvu. Baurdžana rokas joprojām viegli balstījās pret zemē atspiesto zobenu, viņš raudzījās kaut kur sānis, acīm redzot, padodamies savam noskaņojumam.

4

—   Tēvam, — Baurdžans turpināja, — bija iemīļots, jauns, paša iejāts zirgs. Tēvs bija sīks, kalsens un zirgu bija izvēlējies tādu pašu — strauju, kaulainu. Reiz tas sāka klibot, pakaļējā kājā bija savilktas cīpslas. Es tolaik jau biju jauns puisietis, strādāju rajona padomē. Tēvs atveda zirgu pie veterinārārsta, drošības dēļ paķēra līdzi arī mani gadījumam, ja ievajadzēsies palīdzības. Veterinārā punkta plašajā pagalmā sarkanmatains, resns veterinārārsts, ģērbies baltā virsvalkā, apskatīja atvestos zirgus. Aulos viņš skaitījās speciālists zirgu kaitēs. Kazahi, kas gaidīja savu kārtu, deva vecajam Momišam ceļu — viņam tolaik bija jau ap astoņdesmit.

—   Ejiet, ejiet, ata, pie daktera …

Veterinārārsts apskatīja zirgu.

—   Ved prom. Tur nekā nevar līdzēt. Tavs zirgs ir pagalam.

Tēvs sāka lūgt, izvilka naudu. Dakteris noskaitās:

—   Kas ir, vai tu krievu valodu nesaproti? Tulk, saki, ka šo zirgu nevar izārstēt. Bezcerīgs gadījums.

Kaut kā meklēdams krievu vārdus, tēvs sāka iebilst un pārliecināt dakteri. Tas uzkliedza tulkam:

—   Saki šim ahmakam (muļķim), lai atdod savu zirgu priekš mahan.

«Mahan» — tas nozīmēja gaļai, nokaušanai. Tēvs apmulsa, nekā neatbildējis, uzsēdās mugurā klibajam zirgam un aizjāja. No manis viņš pat neatvadījās. Viņu, ģimenes galvu, cienījamo žake, publiski, dēlam dzirdot, nosauca par ahmaku, apsmēja. Un dēls neprata aizstāvēt, klusēja … Pagāja kādi divi mēneši. Tēvs nozuda stepē. Aulā no viņa nebija nekādu ziņu. Kādu rītu, kad es sēdēju savā darba vietā, ieradās viņa sūtnis.

—   Ata lūdz, lai tu aizejot tūlīt uz veterināro punktu.

Es noliku papīrus, aizgāju. Pazīstamajā plašajā pagalmā daudz zirgu, daudz ļaužu. Resnais dakteris izvēlas zirgus armijai.

Paskatos apkārt, manu veco nekur neredz. Un pēkšņi pilnos auļos, tā, ka no pakaviem zeme vien griežas, tanī pašā zirgā, kuru dakteris bija sūtījis priekš «mahan», pagalmā iedrāžas tēvs, jaunā bešmetā, ar karakula cepuri galvā — viņam vienmēr patika labi ģērbties. Pilnos auļos viņš apturēja zirgu, izslēja stāvus, lika dejot. Zirgu pieņemšana tika pārtraukta. Visi skatījās uz tēvu. Tas ar skatienu uzmeklēja mani — laikam, gan gribēja redzēt, vai viņa dēls atrodas šeit. Tad pierikšoja pie veterinārārsta, atkal pacēla zirgu pakaļkājās un uzkliedza:

—   Tulk, saki šim ahmakam, ka nevis zirgu, bet viņu pašu vajag atdot priekš «mahan»!

Uzvaroši paskatījies uz mani, pagrieza zirgu, pārlēca pār ariku un aizauļoja.

Izrādījās, ka divus mēnešus viņu bija pārņēmusi viena vienīga doma: kā izārstēt zirgu. Izdarījis iegriezumus, nolaidis asinis, masējis, pavadījis pie zirga dienu un nakti. Un izbaudīja triumfa prieku.

No veterinārā punkta es atgriezos darbā. Večuks atkal nozuda, nerādījās. Dienas nogalē pie manis iegriežas dakteris.

—   Kur ir jūsu tēvs? Es gribu viņam atvainoties. Viņam taču bija taisnība.

Tēvu atradām tirgū citu veču sabiedrībā. Viņš iecirtās, negribēja iet pie daktera, bet viņu tomēr tur aizvilka. Dakteris izdarīja atvainošanos pēc visiem likumiem. Uz viņa mājas terases parādījās dažādi ēdieni, verdošs patvāris, vīns. Vecais Momišs tika nosēdināts goda vietā-, viņš jutās aizkustināts, salīga mieru ar dakteri. Visu vakaru, dzerdami vīnu, viņi sprieda par zirgiem.

Tēvs prata sacerēt dzejas. Šo notikumu viņš vēlāk izteica dzejā, kurā pauda savus pārdzīvojumus un beidzot slavēja dakteri, kas nav bijis lepns.

5

Es ar prieku ierakstīju burtnīcā šo Baurdžana stāstu. Likās, bataljona komandieris man atklāja vēl vienu savas dvēseles pusi, es vēl labāk sapratu Momiša dēlu.

Joprojām ar smaidu sejā, kurš to padarīja puicisku, Baurdžans turpināja pārcilāt un pārstāstīt atmiņas par pagātni.

—   Māti es gandrīz neatceros. Palicis prātā tikai tas, kā viņa slimoja un nomira. Slaida, gara, ar lielām acīm, baltu ādu. Esot bijusi skaista. Par viņu man stāstīja vecmāmiņa, mana tēva pamāte. Viņa nekad nesauca manu māti vārdā, bet vienmēr

teica: «Mana skaistule.» Priecājās par mums, mazdēliem: «Manas skaistules acis …» Bet tēvu neieredzēja. Ja viņai kaut kas manī nepatika, viņa sacīja: «Tas no tēva.» Tēvam teica: «Viņa tev atstāja skaistus bērnus. Nevar saprast, kā tas gadījies. No tāda skaistuļa kā tu var dzemdēt tikai mērkaķi.» Tēvs izturējās pret viņu ar cienību, nekad neapvainoja, visas viņas dzēlīgās piezīmes laida gar ausīm. Krievus vecmāmiņa sauca par dzeltenajiem, dzeltenmatainajiem…

Vēja pūsma pakustināja manas burtnīcas lapiņu, Baurdžans paraudzījās uz mani, uz zīmuli manā rokā.

—   Tikām līdz vecmāmiņai, — viņš dusmīgi noteica un skaļi piebilda. — Tas viss ir lieki! Varat izstrīpot! Kur mēs pārtraucām?

—   Jūs kaut ko dziedājāt… Liekas, par kādu Ivanu . ..

—   Ko? . . . Atveriet tīru lappusi. Sāksim jaunu nodaļu.

PARUNĀSIM TRIJATĀ

1

Sameklējis etviju un aizsmēķējis, Baurdžans Momiš-Uli teica:

—    Tās dienas pēc Volokolamskas krišanas, kad mēs, vāciešu nogriezti, lauzāmies pie savējiem, man likās traģiskas. Sevišķi smagi ķērās pie sirds viens gadījums.

Tomēr ģenerālis Panfilovs, kuram es pēc dienesta pienākuma par to ziņoju, mana stāsta visdramatiskākajā brīdī pēkšņi sāka skaļi smieties. Smiedamies viņš pat slaucīja asaras. Un visu laiku atkārtoja:

—   Tā arī teicāt — «augstākā medicīniskā izglītība»?

2

—    Gribas pastāstīt par katru -gadījumu, — teica Momiš-Uli, — kad man bija izdevība tikties ar Ivanu Vasiļjeviču Panfilovu.

Es atgriezos piecas dienas pēc tam, kad viņš bija nosūtījis mani, savu vienīgo rezerves bataljonu, pretī vāciešiem, kas bija izlauzušies ziemeļos no Volokolamskas.

Palikuši tālu sānis no Volokolamskas šosejas, mēs četras diennaktis klaiņojām, daudz pārcietām. Kad izvedu bataljonu pie mūsu daļām, kas bija atkal ierakušās un aizsegušas Maskavu, man vajadzēja ierasties pie ģenerāļa, ziņot par bataljona darbību.

Bija pagājusi diennakts, kopš bijām iznākuši pie savējiem. Laiks gadījās saulains, skaidrs. Drusku piesala. Frontē, kā likās, bija iestājies klusums. Tikai retumis — te tuvāk, te tālāk — izšāva kāds lielgabals.

Divīzijas štābs bija apmeties Šiškina sādžā, apmēram piecpadsmit kilometrus no Volokolamskas. Pazīstamie štāba virsnieki saņēma mani kā no miroņiem augšāmcēlušos. Vairākas dienas par bataljonu nebija nekādu ziņu — gribot negribot sāka pieminēt kā mirušos.

Panfilovs mitinājās no baļķiem būvētā stingrā mājā ar skārda jumtu, uz turieni stiepās trīs vai četri lauka telefona vadi. Pie ieejas mani apturēja sargkareivis. Drīz vien uz lieveņa izskrēja sargkareivja izsauktais Panfilova adjutants jauniņais leitnants Uško.

—   Mēs, biedri vecāko leitnant, gan vairs necerējām, — viņš smaidīdams ierunājās, — ka jūs vēl redzēsim. Bet jūs . .. Jūs atkal tikpat kā no dzīvības ūdens izkāpis. Iesim, iesim, biedri vecāko leitnant. Ģenerālis jūs tūdaļ pieņems.

Priekšnamā es gandrīz saskrējos krūtīs ar pretī nākošo apakšpulkvedi Hrimovu. Vai tiešām viņš? Pamazs un, kā vienmēr, īdzīgs. Sāka vārīties niknums, kas sakrājies pret viņu. Tieši viņam kauju gaitā, pēc Panfilova pavēles, tika pakļauts mans bataljons. Un divas reizes šinīs dienās Hrimovs pameta mani likteņa varā, nepaziņodams par savas daļas atiešanu. Atkāpdamies mēs uzdūrāmies viņa komandpunktam — slietnim, kur vēl dega lampa. «Nebija laika par jums domāt. Piedod, Momiš-Uli,» — tā uz maniem pārmetumiem atbildēja vēlāk Hrimova vietnieks majors Belopegovs. Mani aizkustināja šī atklātā, godīgā atzīšanās. Bet ko man tagad pateiks pats Hrimovs? Es izslējos pamatstājā.

—   Esat sveiks, biedri apakšpulkvedi!

Hrimovs apstājās. Viņa dzeltenīgais plikais pakausis acumirklī pietvīka. Tomēr viņš ātri pārvarēja apmulsumu.

—   A-ā, Klomiš-Uli… Priecājos tevi redzēt. Kā klājas tavam bataljonam?

—   Par to, biedri apakšpulkvedi, jums vajadzēja interesēties toreiz, kad jūs atstājāt pozīcijas, nepaziņojot par to man.

—    Vispirms, biedri vecāko leitnant, ņemiet pustoni zemāk …

—   Klausos, biedri apakšpulkvedi. Tomēr es labāk būtu vēlējies dzirdēt jūsu pavēles kaujas laikā.

Hrimova plikais pakausis pamazām ieguva savu parasto krāsu. Viņš bargi sarauca uzacis, tomēr izvairījās no mana skatiena. Dienesta pakāpes nepalīdz raudzīties acīs padotajam, ja priekšnieks ir noziedzies pret goda likumiem.

—          Otrkārt, pacentieties, — Hrimovs pacēla balsi, — mani nemācīt .. . Starp citu, kāpēc jūs esat šeit?

—   Eju pie ģenerāļa.

—          Pie ģenerāļa? Skaties .. . Bataljona komandieris iet tieši pie ģenerāļa!

Pēkšņi pavērās istabas durvis. Uz sliekšņa mēs ieraudzījām Panfilovu.

—          Jā, biedri Hrimov, — parastajā, drusku sēcošajā balsī noteica ģenerālis, — biedrs Momiš-Uli nāk pie manis. Viņš ir manas rezerves komandieris. Jums, biedri Hrimov, to vajadzēja atcerēties. Ja jūs būtu labi karojis, man nenāktos sūtīt jums palīgā savu rezervi.

Kā parasts, Panfilovs izteica piezīmes nelamādamies, nekliegdams, bet ar aplinkiem. Es uzskatīju par vajadzīgu ģenerāļa klātbūtnē atkārtot manu pārmetumu Hrimovam.

—          Atkāpjoties apakšpulkvedis mani pameta, biedri ģenerāli. Atstāja pozīcijas un aizgāja, man nepaziņojot.

Hrimovs mēģināja tēlot izbrīnu.

—   Biedri ģenerāli, kā jūs viņam atļaujat? -

Raudzīdamies uz apakšpulkvedi, Panfilovs piemiedza mazās,

gudrās acis.

'— Es ar jums parunāšu zem četrām acīm, biedri Hrimov. Domāju, ka arī jūs to uzskatīsiet par labāku … Vai ne?

Hrimovs klusēja.

—   Varat iet, — Panfilovs teica. — Biedri Momiš-Uli, nāciet.

3

Istabā Panfilovs vēlreiz laipni noskatīja mani un paspieda man roku.

Mūsujnazais, neizskatīgais ģenerālis bija svaigi skuvies, apcirpies. Ūsas, kas bija nekārtīgi izpūrušas, kad vācieši no visām pusēm uzmācās Volokolamskai, tagad, kā parasti, melnoja divos akurātos kvadrātiņos. Ģenerālim mugurā bija gluži jauni, acīm redzot, tikko pašūti formas svārki. Tajos Panfilova sakumpumu gandrīz nevarēja manīt: viņš izslējās, it kā nometis no pašaurajiem pleciem kādus desmit gadus.

Kas man palicis prātā no Panfilova istabas? Ilgos gados nomelnējušas neapmestas baļķu sienas. Pie griestiem karājās

parasta lieluma elektriskā spuldzīte, kas, acīmredzot, vairs nesaņēma strāvu, bet tai blakus atradās maza savītā melnā auklā iekārta pārvietojamā lampa, kas tika pieslēgta akumulatoram. Stūrī gulta, apklāta ar pelēku zaldātu segu. Trimo, uz kura plauktiņa bija novietots lauka telefons. Divi galdi — viens liels, otrs drusku mazāks. Uz lielā bija noklāta topogrāfiskā karte ar krāsainu zīmuļu atzīmēm. Uz mazākā — patvāris, balta fajansa tējkanna, cukura trauks, atvāzts spalvu nazītis, neizdzerta atdzisušas stipras tējas glāze.

Panfilovs pasauca adjutantu.

—   Biedri Uško, rīkojieties . . . Pagādājiet mums patvārīti. . . Mums tagad, biedri Momiš-Uli, ir daudz laika . . . Varam atļauties pasēdēt pie patvāra. Izkarojām priekš sevis laiciņu.

Panfilovs pastaigājās pa istabu, pie blāvā spoguļa sāka soļot lēnāk, iedams apskatīja sevi, pasita knipi un braši pagriezās uz viena papēža. Acīm redzot, viņš jutās lieliski, bija neparasti žirgts.

Piegājis pie telefona, viņš runāja ar divīzijas štāba priekšnieku pulkvedi Serebrjakovu.

—    Ivan Ivanovič, es taisos pastrādāt… Neko darīt, to visu uzņemieties jūs. Vakarā satiksimies, parunāsim. Bet tagad es ķēros pie saviem tiešajiem pienākumiem: dzeršu tēju un prātošu par nākotni. Nē, viens ne . . . Pie manis atrodas manas rezerves komandieris .. . Nezinu, varbūt nāksies vienu otru reizi uzkarsēt patvāri… Tātad Ivan Ivanovič, lūdzu, ņemiet to vērā …

Tālāk telefoniskās sarunas raksturs izmainījās, tika runāts par lietu. Pabeidzis, nolicis klausuli, Panfilovs teica:

—   Šodien, biedri Momiš-Uli, mūs neviens netraucēs. Mierīgi parunāsimies trijatā. Iekārtojieties ērtāk. Mēs jūs paklausīsimies.

Es neviļus paraudzījos apkārt. «Parunāsimies trijatā. Mēs jūs paklausīsimies.» Kas tie tādi — mēs? Istabā atradās tikai Panfilovs. *

—   Mēs, mēs, — Panfilovs atkārtoja. — Es un mana karte. Tai arī ir vērts jūs uzklausīt. Paraugieties uz to, paklanieties tai.

Es piegāju pie kartes, kas bija noklāta uz galda. Paskatījos — un neviļus atrāvos. Tas, ko stāstīja karte, nekādi nesaskanēja ar ģenerāļa apmierinātību.

Tāpat kā pirms dažām dienām, kad biju pie Panfilova, mani pārsteidza salauzītā, sadrumstalotā fronte. Šur tur bija it kā izkliedēti sarkani spuraini loki, rombiņi, aplīši, kas apzīmēja

mūsu karaspēka daļas. Tukšumi, pārrāvumi starp tām sasniedza kilometru un vairāk. Šie tukšumi bija atklāti pretiniekam.

Atgriezies, es satraukts lūkojos Panfilovā. Viņš smaidīja — zem šaurajām acīm sazaroja krunciņas.

—          Biedri ģenerāli, es nesaprotu . . . Kur tad atrodas mūsu fronte?

—   Nu tur jau ir mūsu fronte, biedri Momiš-Uli.

—    Bet šeit taču … Kur šeit ir mūsu līnija?

Atgādinu, ka tanī laikā es fronti vienmēr iedomājos kā līniju.

—• Līnija? — Panfilovs iesmējās. Gandrīz vai pirmo reizi Maskavas kauju dienās es dzirdēju viņa smieklus. — Bet kālab mums vajadzīga līnija? Domājiet, biedri Momiš-Uli, pretinieka vietā. Ieskatieties: tie ir mūsu aizsardzības atbalsta punkti, mezgli. Starpjoslas ir cauršaujamas. Te viņš nelīdīs. Bet, ja līdīs, — lai lien! Ne mašīnas, ne lielgabalus cauri neizvilks.

Piebīdījis man krēslu, Panfilovs nenocietās, nepapriecājies par karti.

—          Vakar, biedri Momiš-Uli, atbrauca Rokosovskis, visam piekrita. Zināt, biedrs Rokosovskis ar mani rēķinās . . .

Tā mūsu ģenerālis drusku dižojās.

Istabā iepīkstējās telefons. Panfilovs paņēma klausuli.

—   Sveiki… Jā, jā, pazinu! Kā lai nepazīst!

Acīm redzot, Panfilovam kāds izteica atzinību.

—    Paldies . . . Kalpoju Padomju Savienībai!

Pēkšņi Panfilova melnīgsnējā seja kļuva šķelmīga, viņš man pamirkšķināja, it kā aicinādams piedalīties sarunā, un vientiesīgi atbildēja:

—    Bet es iedomājos, ka jūs atkal mani rāsiet par nekārtību.

Ahā, lūk, ar ko viņš runā! Es sapratu, ka ar Zvjaginū. Atcerējos Volokolamsku, trauksmes atmosfēru divīzijas štāba istabās un padrukno armijas pavēlnieka vietnieku ar nelieliem uztūkumiem zem pelēkajām valdonīgajām acīm, kurš bargi strostoja Panfilovu par nekārtību. Atcerējos arī Panfilova drūmo seju, viņa spītīgi noliekto, grumbu izvagoto kaklu.

Tagad viss bija citādi. Membrāna trīcēja no Zvjagina skaļajiem smiekliem. Arī Panfilovs iesmējās.

Es sapratu, ka tālākā sarunas gaitā Zvjagins pavēlēja sūtīt vēl kādu sapieru grupu, lai divīzijas iecirknī ātrāk uzbūvētu mežā brīvdabas teātri. Pēc tam tika runāts par divīzijas orķestri un sarkanarmiešu pašdarbības ansambli.

—   Klausos, visu iekārtosim, — Panfilovs teica.

Pabeidzis sarunu, viņš atgāja no telefona. Man likās, ka

Panfilovs ir satraukts. Kad viņš atkal uzrunāja mani, aizsmakums viņa balsi bija jūtams vairāk nekā parasti.

—    Redziet, biedri Momiš-Uli, par ko domājam. . . Par ansambli, par teātri! Tas viss frontē vajadzīgs. Vajadzīgs, lai līdz sirds dziļumiem saprastu, ka tomēr apturējām! Apturējām vāciešus pie Maskavas visā frontē.

—    Es, biedri ģenerāli, neuzdrošinājos tam noticēt.

—    Apturējām! — Panfilovs atkārtoja. — Lai sagatavotos jaunam triecienam, viņiem tagad būs vajadzīgas kādas divas nedēļiņas. Bet arī mēs taču pa to laiku nesnaudīsim.

Atvainojies viņš piezvanīja inženierdaļas priekšniekam, pavēlēja nosūtīt sapieru vadu teātra būvei, tad runāja ar politdaļas priekšnieku, apjautājās par ansambli. Beidzot, nolicis klausuli, Panfilovs atgriezās pie kartes, palūkojās uz krāsaino atzīmju klāstu.

—    Nekārtība! — viņš noteica. — Gadās, ka nekārtība, biedri Momiš-Uli, ir jauna kārtība.

Šos vārdus man gadījās dzirdēt no Panfilova jau Volokolamskā. Toreiz viņš tos izrunāja ne visai pārliecināti, it kā šaubīdamies, it kā pats sev jautādams. Tagad tie skanēja kā pārdomāta, nostiprinājusies pārliecība. Tomēr man viņa doma vēl nebija skaidra. Viņš piebilda:

—    To mēs vēl abi apspriedīsim. — Bija jūtams, ka Panfilovam tiešām interesanti apspriest ar mani, vidējo komandieri, jautājumus, kas viņu nodarbināja. — Bet pagaidām stāstiet, biedri Momiš-Uli. Pastāstiet par bataljonu.

Pa to laiku ienesa verdošo patvāri. Panfilovs pats uzlēja tēju, sameklēja bufetē vairākus lielus Alma-Atas ābolus, kūpinātas zivis, ievārījuma burku.

Ar nazīti viņš veikli saskaldīja cukura gabalu, paņēmis cukura graudiņu mutē, sāka dzert.

Es stāstīju par baigo nakti pie Timkovas, par to, kā dubļi noslāpēja mūsu uguni, mūsu triecienu. Vajadzēja stāstīt arī par savu slimībiЈ par to, kā bezdarbībā noslaistījos visu nakti. Panfilovs iztaujāja par bataljonu, par cilvēkiem, kas šinī naktī bija palikuši bez komandiera. Viņš neļāva steigties, izlaist sīkumus, visu laiku pielēja man karstu, stipru tēju, it kā mani kratītu drudzis arī tagad . . . Ielēja un piebilda.

—   Dzeriet… Neaizmirstiet tēju. Un smēķējiet, smēķējiet, nekautrējieties.

Kad es stāstīju, kā skatījos binoklī uz Volokolamskā iebrukušajiem vācu tankiem un kājniekiem, Panfilovs jautāja:

—    Cikos jūs, biedri Momiš-Uli, to redzējāt?

—    Ap vieniem dienā.

Panfilovs iesmējās.

Tieši tanī brīdī es biju nolēmis skūties. Tas tikai bija stāvoklītis, biedri Momiš-Uli. . . Vajadzēja, — Panfilovs norādīja ar savu īsi apcirpto iesirmo galvu nenosakāmā virzienā, atkal man pamirkšķinādams, — vajadzēja nomierināt manus štābistus. Izsaucu frizieri. Bet ārā — bāc, bāc … Frizieris nosvieda nazi, otiņu un aizmuka. Es saucu: «Biedri Dorfman, frizieris aizmuka, esat tik laipni, pabeidziet skūt. . .» Un — nekas, vēl kādas trīs stundiņas noturējāmies.

—    Biedri ģenerāli, kādēļ jūs sevi nesaudzējat.

—           Nekas . . . Pārlieku, steigdamies var tikai uzjautrināt pretinieku . . . Bet turpiniet, turpiniet, biedri Momiš-Uli.

Es pastāstīju, kā nejaušība kaujas laikā iedzina vāciešus uguns lamatās. Panfilovs ieinteresēts klausījās, lūdza parādīt uz kartes bataljona pozīcijas, vāciešu ceļu, ieleju, kur mēs viņiem bijām sarīkojuši slaktiņu. Tad pienāca kārta stāstīt par mūsu atkāpšanos.

—          Pati pēdējā atgāja Dordijas rota, biedri ģenerāli. Un Dordija soļoja pats beidzamais. -

Jau vairākas reizes es tiku ieminējies ģenerālim par Dordiju.

—          Dordija? — Panfilovs pārjautāja. — Tāds gaišmatis? Ar izvelbtām acīm?

—    Jā, biedri ģenerāli.

—    Un kur viņš tagad atrodas? Lielisks komandieris?

—    Viņš tika ievainots … Un ievainots pamests.

—    Pamests?

Panfilova melnās uzacis uzraucās, mirkli to izliekums kļuva vēl asāks.

—   Jā .. . Tas, biedri ģenerāli, notika tā …

Bataljona klaiņojuma drūmās ainas atkal iznira man atmiņā. Es stāstīju tās Panfilovam.

NAKTS PIE TILTA

1

— Drūmas ainas, — Momiš-Uli atkārtoja. — Ejam pa mežu « noguruši, izsalkuši, galvas nodūruši. Klusējam, attālināmies no Sarkanās Armijas atstātās Volokolamskas. Meža ceļš ir šaurs; lielgabalu riteņi reizumis plēš eglēm mizu; uz saknēm kratās ar

brezenta kulbu segtā sanitārā ore; reizumis no turienes atskan klusināti vaidi; ievainotie velkas arī aiz ores; viņu gurdajiem soļiem piemērojas visa tālu izstiepusies kolona. Šur tur gadās klajumi, noriņas, kur iespīd uz rietu slīdošās saules stari. Bet tālāk atkal valda puskrēsla. Egļu smagie zari nokārušies pār nomaļo, gandrīz nemaz nebraukto ceļu. Tas izveda mūs klajā laukā pie šķembām segtā platākā ceļa. Krēslā mēs to šķērsojām un virzījāmies tālāk pa aizaugušu lauku, cenzdamies neattālināties no mežmalas.

Apmēram pēc pusotrām stundām, jau tumsā, mēs sasniedzām Biku sādžu. Sādžā sastapām mūsējos, uz šejieni bija atkāpies Hrimova pulks. Es satiku šā pulka štāba priekšnieka palīgu.

—    A, labi gan, ka panācāt, — viņš tūlīt iesaucās. — Es tieši jāju jūs meklēt.

—   Paldies par to pašu, — es atbildēju. — Atļaujiet sazināties ar divīzijas štābu?

—   Kāpēc? Jūs esat piedoti mums. Darbosieties kopā ar mūsu pulku.

—   Es ar jums jau darbojos. Jūsu rīcība nebija visai godīga. Kur ir pulka komandieris?

—    Mežā. Rīt varēsiet ar viņu aprunāties. Bet tagad ieņemiet savu aizsardzības rajonu. Pulcējiet ļaudis kopā un dodieties ceļā.

Man tika norādītas pozīcijas. Es saņēmu uzdevumu: nosargāt tiltu un nosprostot šoseju Volokolamska — Biki. Vajadzēja griezties atpakaļ uz šoseju, kuru mēs šķērsojām, un ieņemt tur aizsardzības pozīcijas. Tas notika divdesmit septītā oktobra vakarā, bet bataljons kopš divdesmit trešā nebija gulējis nevienu nakti. Pēdējās diennaktis mēs nebijām arī ēduši, mums trūka tabakas, arī patronas bija izsīkušas. Es palūdzu:

—   Pavēliet pabarot manu bataljonu. Te jums ir pulka apgādes daļa. Lai mums izsniedz katram kaut vai pa divsimt gramu maizes. »

Tomēr štāba priekšnieka palīgs neiedrošinājās iejaukties viņam nepadotajās apgādes lietās.

— Vispirms izpildiet uzdevumu! Mēs jums visu piesūtīsim. Un, ja būs vajadzīgs, dosim papildu rīkojumus.

Es jautāju, kādi būs mani tuvākie kaimiņi.

—   Mūsu pirmais bataljons būs jūsu kaimiņš pa labi. Kreisā flanga kaimiņu mēs vēl neesam noskaidrojuši.

—   Tas nozīmē, ka pa kreisi nav nekā?

—    Par to ziņosim. Nekavējieties, ejiet!

—   Ja tā, tad klausos.

Es pasaucu zirgu uzraugu. Sinčenko pieveda zirgus. Viņa Sivkai bija uzkrauts mugurā pamatīgs auzu maiss.

—          Dabūju, biedri kombat, no braucējiem, — Sinčenko priecīgi ierunājās. — Pabarosim mūsu zirgus.

Lisanka stiepa savu garo purnu uz maisa pusi. Es uzliku tai roku uz krēpēm. Lisanka acumirklī nostājās mierīgi, plānās ausis kustējās, it kā manī ieklausoties. Ielēcis seglos, es ar smagu sirdi jāju uz bataljonu, kas bija apmeties atpūtā netālu no sādžas.

2

Ceļš gāja nokalnis. Jādams garām tumšajām mājām, es satiku mūsu sanitāro ori. Sarkanīgā mēness gaismā bija neskaidri redzami pāris novājējušu, pārgurušu zirgu. Tie lēnām vilka kalnā lielos riteņus, kuru apkalums, uz šķembām noberzts, spīdēja.

Pa priekšu orei enerģiski soļoja kara ārsts Beļenkovs. Uz krūtīm krustojās planšetes un daktera lauka somas siksnas. Es nobrīnījos par Beļenkova sparīgo gaitu un domās viņu paslavēju:

—   Doktor, uz kurieni jūs?

—    Evakuēju ievainotos, biedri kombat.

—          To izdarīs arī bez jums. Evakuāciju nokārtos Kirejevs. Kur viņš ir?

Dakteris vilcinādamies atbildēja:

—   Liekas, aizmugurē.

Viņa balss diezin kādēļ aprāvās. Es uzsaucu:

—    Kirejev!

Ore jau bija aizbraukusi garām. Aiz tās gāja viegli ievainotie: tumsā neskaidri baloja pārsaitētās galvas, pārsaitētās, marles uzsējos iekārtās rokas. Visiem aiz muguras gurdi vilkās Kirejevs. Viņš jfieskrēja pie manis, cīnīdamies <ar aizdusu. Tagad viņi stāvēja blakus — slaidais ārsts ar gareno seju un aizkusušais padruknais feldšeris.

—          Kirejev, — es teicu, — nododiet šeit ievainotos, evakuējiet tos. Ņemiet sev līdzi divus sanitārus. Pārējie lai nāk atpakaļ. Pabarojiet šeit zirgus. Bet no rīta, tiklīdz aust gaismiņa, atgriezieties bataljonā. Mūs atradīsiet uz šī ceļa pie tilta. Skaidrs?

—   Skaidrs … Viss būs kārtībā, biedri kombat.

—    Izpildiet.

Kirejevs, smagi skriedams, metās pakaļ orei. Beļenkovs jautāja:

—    Un es?

—           Atgriezieties bataljonā. Mēs saņēmām aizsardzības rajonu un kaujas uzdevumu. Tūlīt sakārtosimies un iesim…

—          Bet kā tad tā? Kā tad? … — Uztraukumā Beļenkovs aizķērās pie šī «kā tad». — Biedri kombat, es cerēju kaut vai cilvēciski nomazgāties, kaut rokas nomazgāt.

—          Nu, rokas jau varēsiet nomazgāt. Tur taisni upīte tek garām.

Pēkšņi dakteris sāka činkstēt:

—   Es esmu noguris … Es nevarēšu aiziet…

Gribējās uzkliegt, ar uzkliedzienu atgriezt viņā vīrišķību, stāju. Bet tai pašā brīdī nodomāju: viņš taču tiešām ir godam izpildījis savu pienākumu, klausījies vaidus, redzējis asinis, operējis, pārsējis, laikus izvedis ievainotos. Nē, nedrīkst ietekmēt tikai ar uzkliedzieniem vien. Es nolēcu no segliem.

—           Dakter, sēdieties Lisankai mugurā. Bet es iešu kājām. Atļaujiet, es pieturēšu jums kāpsli.

—          Pieturēt kāpsli — tas pēc mūsu, kazahu nacionālās parašas nozīmē cieņas parādīšanu, pagodinājumu. Beļenkovs bija dzimis Kazahstānā, dzīvojis Alma-Atā, zināja šo parašu. Apkaunējies viņš. nomurmināj a:

—   Kāpēc, kāpēc?

Bet es goddevīgi noliecu galvu viņa priekšā. Dakteris padevās, ielika kāju kāpslī, uzkāpa Lisankai mugurā.

—   Es jums pateicos, — viņš sacīja.

Viņa balss atkal skanēja stingri.

3

Minūti vēlāk, soļodams pakaļ jātniekiem, kuri attālinājās, un vēl varēdams mēnesnīcā atšķirt Sivkas sirmo muguru un Lisankas baltās kājas, es pēkšņi dzirdēju:

—    Skaties … Liekas, vecais!

Es pazinu Garkušas ātro runu. Skaties tikai, viņš jau godā mani par veco. Tūlīt atskanēja atbilde:

—   Tas ir viņš! Viņa zirģelis!

Kas tad tur bija kopā ar Garkušu? Pēc balss, pēc izrunas es sapratu: tas ir mans tautietis, kazahs. Bet kurš tieši? Kazahs turpināja:

—    Laižamies uz rotu! Ka šie neaiziet!

—           Pagaidi. Pieklauvēsim pie šitās mājas. Varbūt vēl ko dabūsim.

Es uzsaucu:

—   Garkuša! Ar ko tu tur esi kopā?

Iestājās klusums. Atskanēja smaga nopūta. Pēc tam divi stāvi ar šautenēm plecos, ar katliņiem rokā, rātni pienāca pie manis. Es uzreiz pazinu Galiuļina vareno augumu. Tagad viņš stāvēja, galvu nodūris, it kā gribētu kļūt mazāks, kaut kā saīsināt savu milzīgo augumu. Bet arī tā viņš bija galvas tiesu garāks par Garkušu.

—   Kas atļāva staigāt pa mājām?

Galiuļins apjucis klusēja, bet Garkuša nezaudēja savu sparīgumu.

—          Biedri kombat, tas ļaundaris vēders vainīgs. Vakarējo labumu aizmirsis.

—          Klusēt! Marš uz bataljonu! Redzu, leitnants Zajevs jūs ir izlaidis. Ziņojiet viņam, ka okšķerējāt pa mājām. Lai viņš jūs nostrostē!

—          Biedri kombat, atļaujiet neziņot, — Garkuša lūdza.-— Tikai katliņu biezpiena vien dabūjām. Un druscīt kartupeļus.

Galiuļins bikli piebilda:

—   Vai tad mēs tikai priekš sevis? Biedriem nesam.

—    Bez ierunām! Skriešus!

Laikam domādami, ka viņiem ir piedots, Garkuša un Galiuļins laidās skriešus.

4

Drīz vien es sasniedzu bataljonu, kas bija apmeties pie kāda kalniņa atpūsties. Mēnesnīcas apspīdētajā laukā sēdēja un gulēja karavīri. Jāpiebilst, sēdēja tikai nedaudzi: nogurums un piekusums bija noguldījis gandrīz visus.

Mani sagaidīja Rahimovs. Viņš piesteidzās klāt viegliem soļiem, it kā sasprindzinājums kaujā, bezmiega naktis un ilgie pārgājieni viņu nemaz nebūtu nomocījuši. Pierastā komanda noskanēja pār lauku:

— Celties! Mierā!

Es neteicu: «Atlikt!» Bet, kā redzams, šo vārdu gaidīja. Pagāja minūte. Vispirms piecēlās komandieri, pēc tam, negribīgi atraudami no zemes smeldzošos, pārgurušos ķermeņus, ar nopūtu, krekstēdami cēlās kareivji. Rahimovs raportēja: bataljons atpūšas, ārkārtēju notikumu nav. Es paziņoju saņemto pavēli, liku vest bataljonu uz tiltu. Nekavējoties, tuvāk neiztaujādams, Rahimovs nokliedza komandu, kura, bez šaubām, visiem tagad riebās:

.— Stāties!

Tomēr disciplīnas atspere darbojās. Tūlīt atskanēja atkārtotās komandas. Pats pirmais sēcoši nokliedza Zajevs:

—   Otrā rota, stāties!

Viņa aizsmakušajam basam pievienojās Dordijas skanīgais tenors.

—   Pirmā rota, stāties!

Kubarenko nokliedza komandu saviem artilēristiem, Fiļimonovs — trešajai rotai. Balsis saplūda. Kareivji lēnām nostājās Pār tumšajām rindām atkal izslējās draudīgie durkļu sari.

—    Līdzināties!

Sirds kļuva drusku vieglāka. Bataljons dzīvoja, līdzinājās, turējās par spīti negulētajām naktīm, badam, nogurumam, kas gāja gandrīz pāri cilvēka spēkam. Armijas goda, disciplīnas, karavīra pienākuma neredzamais karogs plīvoja pār mums. Es teicu:

—    Rahimov, vediet bataljonu!

5

Pēc stundas mēs sasniedzām tiltiņu, kas šķērsoja dažus soļus platu upīti. Debesīs joprojām peldēja mēness, kuru reizumis aizsedza ātri slīdošie mākoņi. Krasts uz pretinieka pusi bija drusku augstāks, veidoja augstieni vai, pareizāk sakot, pauguru grēdiņu. Dziļā upes grava bija aizaugusi ar krūmiem. Klajumā rēgojās siena kaudžu tumšās cepures. Tam visapkārt slējās meži, kuri vietumis pilnīgi noklāja ar zaļu krāsu šī Piemaskavas rajona topogrāfiskās kartes.

Es izsaucu rotu komandierus, norādīju aizsardzības iecirkņus.

— Novietojiet kareivjus aizsardzībā. Un lai guļ. Sargkareivjus nelikt. Jūs paši būsiet par sargkareivjiem.

Rahimovs pa to laiku meklēja ielejā vietu štābam. Tur ātri uzcēla slieteni. Sinčenko turpat netālu piesēja Sivku un Lisanku. Lisanka, kas bija atnesusi uz šejieni, uz pozīcijām, mūsu dakteri, bija laimīgāka par mums: tā jau mala zobos garšīgo sienu, ko Sinčenko bija devīgi atstiepis no tuvējās kaudzes; kad es gāju garām, tā pacēla galvu un pastiepa purnu uz manu pusi. Es viegli pieskāros tās samtainajām lūpām.

Slietenī jau rīkojās mans nelielais štābs: Rahimovs, Bozžanovs un Timošins. Es viņiem teicu:

—   Biedri, mēs dežurēsim, apstaigāsim rotas.

Nosūtījis Bozžanovu uz vienu pusi, es pats gāju uz pretējo, kurp aizsoļoja otrā rota. Šī pārbaudītā rota Zajeva vadībā tika nosūtīta uz bīstamāko vietu, kur visdrīzāk varēja gaidīt triecienu, kur nebija kaimiņu, kur bataljona fronte it kā notrūka tukšumā, atklātajā flangā. Otrā malā, kur blakus atradās Biku sādža un kaimiņos it kā bija jūtams Hrimova pulks, aizsardzību ieņēma Fiļimonova rota. Dordijas rota apmetās pozīciju vidus daļā, tieši pie tilta.

Es gāju pa krasta kori gar upi. Krūmājs iezīmēja tās līkumus. Pēkšņi mēnesnīcas spokainajā gaismā es ieraudzīju dīvainu skatu. Kā miets garais Zajevs sēdēja tā paša mazā baltā zirģeļa mugurā, kuru parasti jūdza ložmetēja divričos. Viņš bija uzsēdies bez segliem; kājas bez kāpšļiem sniedzās gandrīz līdz zemej. Turēdamies diezgan taisni, kaut arī noliecis galvu uz krūtīm, Zajevs miegaini grīļojās. Zirģelis mierīgi plūca salnas skarto, cieto zāli, pacietīgi turēdams mugurā lielo jātnieku. Uņ, lūk, zirgs palēcās ar sapītajām priekškājām — pasvieda atpakaļ Zajevu; tik tikko nenogāzies, viņš ieķērās krēpēs. Es neizturēju un iesmējos. Zajevs bargi nosēca:

—   Stāt? Kas nāk?

—          Nu, Zajev, — es teicu, — es te stāvu un priecājos par tevi. Pielāgojis zirģeli par palīgu.

Manāmi samulsis, viņš neveikli norausās no zirga, nāca man preti.

—          Tikai tam mugurā varu glābties. Briesmīgi nāk miegs. Ļaudis, biedri kombat, ir uz vietas . . . Sūt…

Mēs piegājām pie pozīcijām, kuras bija ieņēmusi rota. Ķēdē izkliedētie kareivji gulēja. Neviens pat nepakustējās. Varētu likties, ka ti® ir miruši, ja visapkārt nebūtu dzirdama skaļa krākšana.

—   Nu, par ko sapņoji, Semjon? — es jautāju.

Zajevs negaidot atbildēja ar jautājumu:

—   Vai jums, biedri kombat, ir balti cimdi?

—   Balti cimdi? Kam tie vajadzīgi?

—   Bet man ir.

—   Ko tu ar tiem iesāksi?

—   Taupu Berlīnei, — Zajevs vaļsirdīgi norūca.

No šineļa iekškabatas viņš izvilka pāri jaunu baltu cimdu.

—   Kur tu tos dabūji?

—          Volokolamskā, karavīru veikalā. Neviens neņēma, bet es nopirku. Ieiesim Berlīnē — tur uz mums skatīsies. Nu ir gan rus! Baltos cimdos!

Pār klajumu nogranda viņa skaļie smiekli, saraustīti, aizsmakuši, tāpat kā viņa valoda. Zajeva mēle atraisījās.

—          Noderēs. Pastaigāšu divas dienas pa Berlīni un metīšu prom. Priekš Alma-Atas jau tos netaupīšu. Tur mani sauktu par jokupēteri. ..

—    Nu, Zajev, tevi tā sauks arī bez pirkstaiņiem.

Zajevs paliecās uz manu pusi.

—          Biedri kombat, kā jūs domājat, — viņš nosēca, — vai mēs vēl krietni pastrādāsim uz šīs lodītes?

Tieši šinī brīdī mēs gājām garām ložmetējam, kas bija nostādīts ar aptverē ieliktu lentu. Ložmetējnieki arī gulēja. Neviļus sāku skatīties, kur ir Galiuļins. Nē, Blohas ložmetējs taču ir sasists, tagad gan Bloha, gan visa viņa mazā apkalpe saņēma šautenes, kļuva par strēlniekiem Zajeva rotā.

—          Disciplīna tev klibo, Zajev. Dievs vien zina, kas tev pašam prātā, bet ļaudis pavisam izlaidušies.

—   Kā tad tā? Pie manis nevar blēņas darīt!

—          Slikti uzmani. Darīja gan blēņas. Vai tad Garkuša un Galiuļins tev nekā neziņoja?

—   Bet ko tad tie ir nodarījuši?

—   Vazājās pa sādžu diedelēdami.

—   Vazājās? Es viņiem tūlīt sadošu brāzienu!

Zajevam patika stingrība, viņš mīlēja sadot brāzienu, šinī ziņā varbūt atdarinādams mani. Nevienu pārkāpumu viņš nepalaida bez rājiena. Uzzinājis par divu kareivju patvaļību, viņš nekavējoties sāka tos meklēt starp guļošajiem. Drīz vien mēs atradām Galiuļinu. Tas gulēja, pievērsis debesīm spīdīgi tumšo seju, rokas atmetis, kā beigts.

—   Galiuļin! — Zajevs sēcoši uzkliedza.

Par atbildi atskanēja tikai vienmērīga krākšana. Zajevs pieliecās, iekliedza gandrīz ausī:

—    Galiuļin!

Tas nepakustējās, krākdams gulēja tālāk.

Zajevs apskāva zaldāta raženo augumu un, visus spēkus saņēmis, pacēla, un nostatīja uz kājām. Milža plaksti atvērās. Mirkli viņš attapās, ieraudzījis Zajevu, ieraudzījis mani, lūdzoši salika plaukstas un rātni nočukstēja:

—    Es atvainojos . . .

Un tūlīt uz vietas atkal iemiga. Tā nu viņš krāca, kājās stāvēdams, piespiedies Zajevam. Tas aizkustināja pat manu cieto sirdi.

—    Labi, — es noteicu. — Nostrostēsi viņu rīt. Zajevs noguldīja zaldātu zemē. Tas nepamodās. Tik dziļā miegā gulēja bataljons.

6

No rotas es atgriezos komandpunktā. Rahimovs sēdēja slietenī uz tukšas patronkastes.

—   Neguli?

—   Ar pusaci guļu, biedri kombat, ar pusausi klausos.

It kā no zemes izlīdis, slietenī parādījās Sinčenko. Acīm redzot, mani gaidīdams, mans uzticamais zirgu uzraugs arī bija gulējis tikai ar pusausi.

—          Biedri kombat, rau, es jums te noklāju sviedreni… Un te būs jūsu šinelītis. Vai zābakus arī, biedri kombat, vilksiet nost?

—   Nē. Ej gulēt. Liec mieru.

Apgulies, es paliku zem galvas lauka somu. Atcerējos Zajeva baltos cimdus, pasmaidīju. Ek, Zajev, lielais jokupēteri Vēl kādu minūti dzirdēju, kā turpat tuvumā ēd zirgi — hrup-hrup … Nāca atmiņā bērnība, stepe … Tur kulbā vai jurtā es nereti iemigu šā mājīgā zirgu «hrup-hrup» ieaijāts. Un drīz vien iegrimu miega patīkamajā, vilinošajā tumsā.

Atmodos no kāda pieskāriena. Slietenī jau dega ugunskurs, ugunī sprakstēja žagari. Dūmi krājās zem griestiem, iziedami caur zariem un slieteņa jumta spraugu. Mani pamodināja Rahimovs. Vārgā liesma apgaismoja divus svešus cilvēkus. Ieraudzīju pavecu, tuklu kapteini ar drusku sievišķu, izplūdušu seju un jaunu leitnantu.

—          Biedri kombat, pie jums, — Rahimovs ziņoja. — No apakšpulkveža Hrimova štāba.

Piecēlos sēdus savā guļamvietā.

—          Jūs esat bataljona komandieris? — kapteinis jautāja nesasveicinājies.

—   Es.

—   Kādēļ pieļāvāt tadu nejēdzību? Jums visi guļ.

—   Labi, ka guļ. Es pavēlēju gulēt.

—           Tas ir nepieļaujami… Tā ir reglamenta pārkāpšana! Tas ir noziegums!

Un ņemas mani bārt. Vēlāk es tuvāk iepazinu šo kapteini. Viņš bija lādzīgs, godīgs, kaut arī aprobežots oficieris, bet tanī naktī gan mūsu iepazīšanās nebija laba.

Es klausījos, klausījos un teicu:

—          Rahimov, es nosnaudīšos. Kad kaptenis pabeigs savas pamācības, tad pamodini.

Kapteinis apvainojās.

—    Kādēļ jūs tik nekaunīgi atbildat?

—          Nespēju klausīties tukšas pļāpas. Man ir apriebies jūsu sprediķis. Un kas jūs galu galā tāds esat?

—    Kapteinis Siņicins. Pulka ķīmiskā dienesta priekšnieks.

—    Tāpēc jūs tik jauki smaržojat. .. Ko jūs te meklējat?

—          Mani sūtīja pulka komandieris, lai apstiprinātu jums doto uzdevumu un pārbaudītu bataljona kaujas gatavību.

—    Un tas ir viss? Bet kur ziņas par stāvokli, par kaimiņiem?

—          Es jums jau teicu: stāvoklis ir tāds pats, kā bija, uzdevums arī tas pats.

Tagad es noskaitos pa īstam.

—          Tas, ko jūs pateicāt, nav vērts tā zirga sviedru, ar kuru jūs jājāt šurp. Pasakiet to savam komandierim.

Kapteinis aizvainots saknieba lūpas. Bet es vairs nemaz necentos savaldīties. Lamājos par to, ka daži komandieri rīkojas negodīgi un draņķīgi, ar vieglu sirdi atstādami bez patronām un maizes citus karavīrus, kas nav no viņu rotas, no viņu pulka.

—          Jūsu komandieris neliekas ne zinis par cita bataljona likteni, — es kliedzu, — viņam nospļauties par to, ka mani ļaudis ir badā! Kaut jele patronas būtu atsūtījuši! Ja rītdien mūs te apsitīs kā vistas, jūsu komandierim par to nebūs ne silts, ne auksts.

Siņicina seja arvien vairāk satumsa, uzacis saraucās. Beidzot viņš mēģināja mani apsaukt:

—   Jums nav tiesības tā runāt par priekšniecību …

Es atcirtu:

—          Vācieties prom no bataljona novietnes! Pasakiet savam komandierim, ka es uzdevumu izpildīšu. Noliksim galvas uz šī lauka, bet izpildīsim. Vairāk es nevēlos ar jums runāt. Rahimov, pavadi viesus!

Neatsveicinājies es apgūlos, apsedzos ar šineli un pagriezos pret slieteņa sienu.

Protams, es nedrīkstēju tik asi runāt. Vajadzēja uzvesties citādi. Bet nesavaldība ir mana vājība. Man nav ko teikt sev par attaisnojumu. Vai arī varbūt sacīšu tā: ja jūs meklējat cilvēku bez vājībām, kļūdām, trūkumiem, cilvēku bez asām šķautnēm un stūriem, tad ar mani tērējat veltīgi laiku.

…Nervu saspīlējums vēl arvien nebija atslābis, kad zirgu pakavu dipoņa liecināja, ka apakšpulkveža Hrimova sūtņi aizjāj. Pamazām niknums norima, nogurums pieveica mani, es atkal iemigu.

7

Uz rīta pusi no Hrimova pulka pie mums atbrauca vezums. Pulka štābs atsūtīja dažas kastes patronu un divus spaiņus vārītas gaļas. Par patronām es priecājos, bet satriekts skatījos uz gaļas gabaliem. Divi spaiņi! Un tas uz bataljonu, piecsimt izsalkušām mutēm!

—  Sinčenko, — es pavēlēju, — noklāj telteni. Rahimov, tev ir laba acs. Dali.

Rahimovs sameklēja nazīti, apskatīja uz teltenes izlikto gaļu un bez vārda runas sāka dalīt. Es sūtīju ziņnešus pēc rotu komandieriem.

Pirmie ieradās Zajevs un Bozžanovs. Vēlāk es uzzināju, ka Bozžanovs bija pavadījis pie Zajeva gandrīz pusi nakts un ļāvis viņam pagulēties, pats uzņemdamies sarga pienākumus.

Atnākušie nesapratnē raudzījās uz gaļas gabaliem.

—   Zajev, — es teicu, — lūk, tas ir uz visu tavu rotu.

—    Uz rotu? Es viens pats to noēdīšu.

Es uzkliedzu:

—   Pietiek ērmoties! Izsniedz kareivjiem un paskaidro: kombatam vairāk nekā nav. Izstāsti, kā Rahimovs uz teltenes dalīja gaļu. Ej modini ļaudis! Tuvojas rīts! Ir laiks! Sāc ierakties, ierocies* labi dziļi. Un sūti pēc patronām. Būs karsta dieniņa.

—   Klausos, biedri kombat. Dieniņa būs karsta, — Zajevs nosēcās.

Es pagrozīju galvu: atkal viņš ērmojas. Kas varēja paredzēt, cik briesmīga un liktenīga būs šī diena viņam, leitnantam

Zajevam?

DIVDESMIT ASTOTAIS OKTOBRIS

1

Divdesmit astotais oktobris — nākamā diena pēc Volokolamskas krišanas — man palikusi prātā šāda.

… Es guļu krūmos uz paugura — tas ir mans novērošanas punkts. Telefonu man nav, es vadu rotas ar ziņnešu starpniecību. Paugurs nav augsts, es redzu tikai pozīciju centrālo daļu, Dordijas rotas pozīciju. Atsevišķo ierakumu brustvēri, kas aplikti ar svaigām velēnām un saplūst ar nodzeltējušo pļavas zāli, šķiet it kā apauguši ciņi. Šo ciņu līnija nosedz tiltu.

Te šur, te tur gar ierakumiem uzsitas gaisā zeme; vācieši jau ir izlūkojuši mūsu priekšējo līniju un dauza to vienā gabalā.

Uzmanība ir saspringta . . . Pretinieks kuru katru brīdi var dot kādā vietā triecienu. Bet kur tieši? Vai taisni te — uz tiltu? Vai arī pa kreisi, kur man nav kaimiņu, kur lokā ierakusies Zajeva rota?

.. . Zāle pozīcijās jau zaudējusi savu bāli zaļgano krāsu, to sedz putekļi un kvēpi. Visapkārt kā bakurētas melno šāviņu izrautās bedres.

Pretinieks šauj un šauj. Kareivjiem atsevišķajās strēlnieku bedrēs tagad klājas grūti. Mēs jau esam saņēmuši ugunskristības: no tuvumā izsprāgušā šāviņa kareivis vairs nesamulst, kareivis prot novērtēt savu ierakumu, savu šauteni, un tomēr mūs nepamet nomāktība, kas ir raksturīga karaspēkam atkāpjoties. Neredzams vilnis it kā atnes man karavīra skumjas, viņa bailes, viņa drūmās nojautas.

Mani arī nomāc un urda bailes par maniem kareivjiem, par bataljona likteni, kremt trieciena gaidas.

… Kas tad tas? No ciņa uz cini kāds skrien. Tūlīt pazīstu Bozžanovu. Šinelītis nevainojami sakārtots, viduklis paresns: viņa dzimtā visi ir resnīši. Pārskrien prasmīgi, neapmulsdams. Te paskrien līčloču, te atkal zemu pieliecas . .. Pieskrēja! Ievēlās ierakumā kā akmens, nozuda, tikpat kā ūdenī iekritis.

Pēc kāda brītiņa divas ausenes — kareivja un politvadītāja Bozžanova drusku paceļas pār ierakuma malu. Jautrais, sabiedriskais Bozžanovs ienes sev līdzi ierakumos jokus, vīrišķību. Drusku pakustējās uz paaugstinājuma novietotā šautene, laide piekļauta pie pleca; kāds mērķis, varbūt tikai iedomāts, tiek ņemts uz grauda. Zinu, Bozžanovs tūlīt vairākas reizes izšaus. Tā ir viņa vājība, viņam patīk šaudīt.

Drīz vien viņš ieradīsies pie manis ar sīkām ziņām par Dordijas rotu; ziņos par zaudējumiem, par to, kas pamanīts, novērots rotas frontes priekšā.

Pēc tam Rahimovs (viņš nekustas ārā no štāba slieteņa) to visu fiksēs vai nu uz kartes, vai arī lauka piezīmju grāmatā. Būtībā viņi abi ir mani štāba priekšnieki: Rahimovs — sēdošais, bet Bozžanovs — staigājošais, kas ceļo no rotas uz rotu un tad pie manis.

. .. Vāciešu uguns pastiprinājās. Vai tā neliecināja, ka tuvojas trieciens?

Jā! No meža izskrēja zaldātu ķēde ar vasaras zaļajām laiviņām galvā, ar zaļiem šineļiem mugurā. Skrien uz mūsu ierakumiem . . . Vācu lielgabali un mīnmetēji aprimst. Klusums. Zaļie šineļi tuvojas. Pie vēderiem piespiesti uz priekšu pavērstie melnie automāti. Mūsējie sāk šaut. Vācieši virzās pārskrējieniem, tuvojas. Vai tiešām, vai tiešām mēs nenoturēsimies? Pretinieks, bez šaubām, to ņem vērā: krievs pašaus un laidīs ļekas vaļā. Ar automātu uguni, ar trasējošo ložu strūklām vācieši cērt sev ceļu. Jūtu: lūk, tas ir kritisks brīdis kaujā. Trūkst elpas, krūtis saspiestas kā knaiblēs.

Un pēkšņi nogrand četri pie tilta paslēptie lielgabali. Karteča deva triecienu uzbrucējiem. Vēl! Vēl!

Vācieši nogula, sāka velties atpakaļ.

. . . Trieciens atsists. Bet par to vajadzēja samaksāt. Lielgabali, kas bija sevi atklājuši, nepaspēja pārmainīt pozīciju. Ienaidnieka stobri tagad gāza uguni uz tiem.

Drīz vien no artilēristiem ieradās ziņnesis: divi lielgabali sasisti, artilēristi cietuši zaudējumus, kritis baterijas komandieris leitnants Kubarenko.

Ardievu, Kubarenko! Ardievu, ieroču biedri!

. .. Fiļimonova vēstnesis ziņoja: vācieši mēģinājuši iet uzbrukumā arī viņa iecirknī. Un arī atsisti.

Pretinieks pagaidām lika mieru tikai Zajevam.

… Es joprpjām guļu uz paugura, redzu tiltu, tālo mežu, Dordijas rotas ierakumus.

Atkal kāds skrien pa pozīcijām. Pistoles maksts nokarājas vaļīgajā vidusjostā; šinelis ir par lielu, malas pinas pa kājām. Un tomēr viņš — es pazinu, tas bija vārgulīgais Dordija, — tomēr viņš uzticīgi pilda savu pienākumu, skrien pa pozīcijām, kur visapkārt sitas gaisā zemes fontāni, uzliesmo un dārd sprādzieni, lai uzmundrinātu zemei pieplakušos karavīrus, izkliedētu viņu nomāktību un bailes.

. . . Slēpdamies pa krūmiem, pie manis uz pauguru ir atnācis Timošins.

—   Ierados no Zajeva, biedri kombat.

Viņš elpoja, it kā drusku aizkusis. Jauneklīgi atklātajā iedegušajā sejā es neredzēju satraukumu. Tomēr neparasti cieši sakniebtās lūpas un man pievērstās pelēkās acis nesolīja nekā laba.

—   Ko stāvi? Gulsties. Kas tur ir? Ziņo.

Timošins ziņoja, ka vācieši esot apgājuši Zajeva pozīciju, apņēmuši mūs puscilpā. Zajevs esot izstiepis saliekto flangu, bet vācieši ejot aizvien tālāk. Es gaidīju šo ziņu, paredzēju, ka tā būs. Tagad trieciena draudi, sajūta, ka pār galvu pacelts cirvis, kļuva vēl asāka.

Es paskatījos uz priekšu. Ap Dordijas rotas pozīcijām vēl arvien sitās gaisā zemes stabi. Pa nogāzi uz upīti līda ievainotais.

Es teicu Timošinam:

—          Ej pie Rahimova. Ziņo par stāvokli. Pasaki, ka es varbūt no šejienes iešu pie Zajeva.

Timošins piecēlās, pielika roku pie ausenes. Tanī mirklī blakus viņa galvai nožvinkstēja lode. Tievs, kails zariņš, kas pieskārās viņa cepurei, nokrita tikpat kā nocirsts. Es parāvu Timošinu zemē. Viņš nepaspēja pat nobālēt.

—   Nestiepies, kad nevajag! — es uzkliedzu. — Ej!

Pieliecies viņš sāka spraukties cauri krūmājam. Kas tad tas

bija? Vai kāda noklīdusi lode? Vai arī snaiperis ir pamanījis manu novērošanas punktu?

Pie manis no aizmugures pielīda Sinčenko.

—   Ko tev vajag?

—   Neko. Esmu jūsu rīcībā.

Brīdi klusējis, Sinčenko piebilda:

—          Jūs it kā teicāt, ka iešot pie Zajeva. Zirgi, biedri kombat, ir pilnā gatavībā.

Es nekā neatbildēju.

—   Es gaidu jūsu rīkojumu, — Sinčenko turpināja.

—   Nelien, kamēr neesi saukts, — es viņu pārtraucu.

Mans zirgu uzraugs apvainoti nosēcās.

—   Es iešu pa gravu. Tu ar zirgiem paliec tepat!

—   Jūsu darīšana … Jums labāk zināt. ..

Sinčenko mīlēja vienmēr pēdējo vārdu paturēt sev. Es uzkliedzu:

—   Pietiek pļāpāt!

• .. . Kopā ar Bozžanovu un ziņnesi Tkačuku soļoju gar upīti uz Zajeva rotu. Dūņainais krasts ir uzsalis, ciets. Paejam garām diviem vai trim ievainotajiem, kuri velkas uz pārsiešanas punktu. Lūk, vēl viens. Tas spiež pie sejas ar asinīm piesūkušos lupatu, asinis pilieniem rit pār šineli zālē, iezīmējot katru viņa soli. Viņš spēj pats iet, bet divi kareivji, paņēmuši šautenes siksnā, tomēr viņu atbalsta.

—   Stāt! No kādas rotas? Vai Fiļimonova?

—   Jā, biedri kombat.

—   Kāpēc pamētāt ierakumus?

—    Pavadām ievainoto, biedri kombat.

—    Pats aizkulsies!

Laikam gan vajadzēja piebilst: «Viņš izpildīja karavīra pienākumu. Bet jūs? Jūs to izmantojāt, lai neizpildītu savējo!» Taču mans skatiens, šķiet, to jau bija pateicis. Kliedzu:

—   Marš — savās vietās! Skriešus!

Payēlei paklausīgie kareivji laidās atpakaļ.

Skatos uz ievainoto. Viņa dīvaini ieplestajās acīs ar neparasti lieliem baltumiem vēl joprojām lasāmas šausmas, kas izjustas tanī mirklī, kad viņa asinis izšļāca no ievainojuma un sāka plūst uz zemi, uz šineli, uz rokām.

—          Dakteris atrodas tepat blakus, — Bozžanovs nomierina. — Tūlīt palīdzēs, pārsies, un iesi uz aizmuguri kā varonis. Pasveicini no mums meitenes.

. .. Soļoju tālāk. Lūk, telts, kur iekārtojies mūsu medpunkts. Ar gaisā izslietu dīsteli tepat stāv no nakts brauciena atgriezusies sanitārā ore, kas jau rūpīgi nomazgāta upē.

Teltī kāds vaid. Ārā iekurts ugunskurs. Pie ugunskura sēž un guļ kādi divdesmit ievainotie. Daudziem šineļi uzmesti plecos, skaidri redzamas nekustīgās, uz marles uzsējiem atbalstītās pārsaitētās rokas. Diezgan daudz ievainojumu galvā, sejā. Viens otrs reizumis atkrēpo asinis.

Un pēkšņi — it kā nebūtu nemaz kara — atskan mājīgi rāmā feldšera Kirejeva balss ar vecisku patīkamu, sēcošu pieskaņu:

—    Biedri kombat, vai nepadzersiet tējiņu? Cukuriņš arī ir…

—   Nav laika, Kirejev … Paldies. Kā klājas?

—   Pošu komandu ceļam.

—   Kādu komandu? Uz kurieni?

—   Biedrs Rahimovs pavēlēja, lai visi viegli ievainotie, kas varot paši kustēties, pamazām palēnām ejot uz sādžu . .. Tūlīt pacienāšu zēnus, un ies .. .

Zēnus … Es nemīlēju šo vārdu, bet labsirdīgajam feldšerim ar sudrabainiem bārdas rugājiem tas likās pieļaujams. Viņš purpināja tēvišķi, nesteigdamies. Es iedomājos arī par Rahimovu. Šinīs smagajās, varbūt pat bataljonam liktenīgajās stundās, sēdēdams slietenī bez telefona, Rahimovs rīkojās ar parasto precizitāti un apdomību. Mans mazais štābs darbojās, vadīja.

Pamājis ar galvu, es apstiprinu Rahimova lēmumu, eju gar upīti tālāk. Man joprojām seko Bozžanovs un sakarnieks Tkačuks.

Rau, kādu nes uz šineļa uz pārsiešanas punktu.

Pagriezis ceļu, es ieraudzīju uz šineļa šūpojamies gaišmatainu galvu bez cepures, ļoti bālu seju ar aizmiegtiem plakstiņiem. Lūpas likās nedzīvas, tās it kā būtu noziestas ar baltu krāsu. Satikuši mani, kareivji, kas nesa ievainoto, apstājās. Viņš atvēra acis — drusku izvelbtas, melnas, austrumnieciskas. Dordija!

Pamanījis mani,viņš sagrozījās, piere pietvīka. Lūpas sakniebis, viņš gribēja piecelties, bet es neļāvu.

—    Labi, Dordija, labi…

—          Biedri kombat… Esmu ievainots krūtīs. Pārsējums izdarīts. Rotu nodevu vada komandierim jaunākajam leitnantam Terehinam.

—          Guli… Nesiet viņu uz medpunktu. Tūlīt ar sanitāru nosūtīsim tevi uz Bikiem.

Dordija pacēla galvu. Melnās acis lūkojās manī lūdzoši. Bet varbūt tās bija tikai sāpes?

—   Biedri kombat, man lūgums.

—   Nu saki. . . Solos izpildīt.

Viņš vilcinājās.

—          Es varu . .. Pilnīgi varu.. . Biedri kombat, nevajag mani nekur sūtīt.. . Tāds brīdis …

Nevarīgais, ievainotais Dordija gribēja šinī bargajā dienā palikt kopā ar mums, ar tiem, ko bija iepazinis kaujā. Droši vien viņš uzminēja, ka manī pavīdēja doma par viņa nevarību, un viņš piespieda sevi vēlreiz izrunāt:

—   Varu vēl noderēt.

Un atkal paskatījās lūdzoši.

—   Jūs taču . .. Jūs taču, biedri kombat, mani nepametīsiet…

—          Nekad nepametīšu, — es teicu. — Labi, Dordija, lai notiek pēc tava prāta.

Viņš pievēra acis. Viņu satvēra, noguldīja uz šineļa. Lūpas vairs nebija bālas kā mironim; kāds it kā būtu noslaucījis no tām gaišo ziedi.

Kāds … Ras tad to izdarīja, kas atgrieza dvēseles mieru ievainotajam Dordijam? Atbildu: tā bija ticība. TICĪBA! Rakstiet šo vārdu ar lielajiem burtiem.

3

Es teicu Bozžanovam:

—   Ej uz Dordijas rotu. Pagaidām paliec par komandieri.

—          Klausos! Pakomandēšu, — Bozžanovs nekavējoties atbildēja.

Kaujas sasprindzinājums, ievainotie, asinis — tas viss, protams, iedarbojās arī uz viņu, bet arī tagad viņš saglabāja neizsīkstošo dzīvot prieku un pavēle uzņemties rotas komandēšanu viņā izraisīja skaidri redzamu labpatiku.

Izkļuvis no gravas, viņš devās augšup pa lēzeno nogāzi. Pēkšņi no kāda paugura Bozžanovam pretī traucās bēgošo zaldātu bars. Bozžanovs iekliedzās:

—   Uz kurieni! Stāt! Stāt!

Neviens nelikās ne zinis, neviens pat nepagrieza galvu, neapstājās. Barā — nevarēja pat atšķirt, kas īsti skrien pa priekšu, — apkārt neskatīdamies, vesels vads smagiem soļiem lēkšoja lejup. Parastais karavīru nesamais — lāpstas, mantu somas, patronsomas bija paķerts steigā. Šautenes kā kuram — citam aiz muguras, citam uz rokas. Starp bēgošajiem es ierau-. dzīju jauno, garo Savicki, kurš bija rotas komandiera ziņnesis, pazinu kalseno Džilbajevu ar sīko sejiņu, ūsaino Berezanski, citus. Viņi lēkšoja man garām.

Vai tiešām visam beigas? Vai tiešām viņus trenc ienaidnieks?

Es metos pūlim pakaļ, panācu, aizskrēju priekšā. Ievilku dziļi elpu, norēcu, c^k jaudas:

—    Stāt!

Apstājās, saspiedās barā.

—    Kas noticis? Kādēļ bēgāt?

Atbildes nav.

—   Savicki, kāpēc tu bēdz?

—          Visi aizgāja, biedri kombat… Aizgāja, kad ievainoja rotas komandieri. Mēs tur palikām vieni paši.

—   Melo! Kur ir vada komandieris?

—    Ievainots. Aizgāja pārsieties.

Es pavēlēju nostāties.

—    Mierā! Pēc kārtas skaities.

Saskaitījās. Izrādījās, trīsdesmit trīs cilvēki. Iekšēji drebēju kā drudzī. Es teicu:

Zaķapastalas! Visa padomju tauta cīnās par Dzimteni! Bet jūs, trīsdesmit trīs nodevēji, pamētāt ierakumus, atklājāt ienaidniekam fronti.

Kāds pēdējā rindā norūca:

—    Mums ir tikai šautenes.

—    Klusēt!

Es kliedzu gandrīz vai histēriski. Tanī mirklī man likās: viss, kur slēpās mana bataljona spēks, viss, kas man bija svēts — karavīra gods, uzticība zvērestam un pienākumam, disciplīna, bataljona kaujas tradīcija, — tas viss sabrūk, iet bojā.

Raudzīdamies uz ierindā nostādītajiem, viņus ienīzdams, par sevi nevaldīdams, es izgrūdu:

—           Jā, jūsu rotas komandieris ievainots. Tās baterijas komandieris, kas visu laiku karoja ar jums kopā, ir kritis. Ievainoto vārdā, kritušo vārdā, visu to vārdā, kas godīgi cīnās ierakumos, es jūs visus tūlīt nošaušu. Bozžanov, liec atnest rokas ložmetēju.

Bozžanovs pielika roku pie cepures un lēnām devās pie ziņneša Tkačuka, _ ^

—    Kāpēc velcies tik lēni? Ātrāk!

Ierindā visi stāvēja bāli, nopietni. Es piegāju pie viena no karavīriem, spēcīga lauku puiša Prohorova.

—   Kāpēc bēgi?

Viņš neatbildēja. Viņa resnie, spēcīgie pirksti, kas turēja pie kājas ņemto šauteni, bija balti, it kā bez asinīm, — tik cieši viņš sažņaudza stobru. Par ko viņš tagad domā? Es jautāju:

—   Vai esi precējies?

Sakniebtās lūpas pakustējās.

—   Jā.

—    Dod dokumentus.

Ar brīvo roku viņš parāva šineļa āķus, iebāza roku formas, blūzes krūšu kabatā.

—    Izņem visu, kas ir kabatā.

Viņš izvilka sarkanarmieša grāmatiņu un mazu fotokartīti. Fotokartītē bija redzama smaidoša jaunas sievietes seja.

—          Vai tā ir tava sieva? Paskaties uz viņu pēdīgo reizi, tu vairs viņu neredzēsi.

Puisis pēkšņi ieraudājās pilnā balsī, kā jau vīrietis, un metās man pie kājām. To es nekad vēl nebiju redzējis; kazahiem nav tāda paraduma — mesties pie kājām.

—    Prohorov, celies!

Vēl arvien skaļi raudādams, viņš piecēlās. Es paskatījos uz kareivjiem. Labajā flangā Savickis slaucīja asaras.

—          Savicki, iznāc no ierindas! Džilbajev, iznāc! Tu arī iznāc! Un tu …

Visus, kuriem acīs redzēju asaras, es izsaucu no ierindas.

—   Kāpēc raudat?

Klusums.

—   Abil, kāpēc apraudājies?

Džilbajevs ierunājās:

—   Lai nogalina vācietis, bet no jūsu rokas …

Un nepateica līdz galam. Patiesību sakot, vārdi vairs nebija vajadzīgi. Džilbajevs, tāpat kā es, bija cēlies no karavīru dzimtas. «Gods stiprāks par nāvi.» Šī kazahu paruna mums bija likums. Uz mirkli iedomājos sevi viņa vietā: zaudējis godu, aizbēdzis no kaujas lauka, es stāvu šeit pie kraujas, notiesāts uz nošaušanu. Mani nopļaus nevis ienaidnieka lodes, bet savējās, ko raidījušas Dzimtenei uzticamo dēlu rokas, spriežot nesaudzīgu kara lauka tiesu. Es nodrebēju, vēl arvien juzdamies Džilbajeva lomā. Nē, nē, lai notiek ar mani kas notikdams, tikai ne to!

—           Ejiet! — es teicu. — Es jums piedodu. Še, Prohorov, ņem fotogrāfiju, lai tava sieva paliek pie tevis. Jūsu asaru dēļ piedodu jūsu kaunu.

Griežos pie citiem:

—   Bet ko lai dara ar jums?

Berezanskis atbildēja par visiem:

—    Mēs arī karosim.

—    Kādi mēs? Tu?

—   Visi karos.

Man aiz muguras stāvēja Bozžanovs. Pametis uz viņu acis, es nopratu no viņa sejas, cik ļoti viņš uztraucas, cik ļoti viņam ķeras pie sirds šī drāma. Līdz šim pašam brīdim viņš neuzdrošinājās iejaukties, izpildīja pavēli, nosūtīja pēc ložmetēja, bet tagad bez manas atļaujas nokomandēja:

—    Kas grib godīgi mirt kaujā, lai iznāk no ierindas!

Visi kā viens panāca uz priekšu. Es paskatījos uz Berezanski, atcerējos, kā šis, četrdesmit piecus gadus vecais, ūsainais zaldāts Timkovas kalnā naktī maldīdamies brida pa dubļiem, meklēdams savu vadu, kā no rīta ieņēma savu vietu kaujas ķēdē, ar salmiem noklātu ierakumu ķēdītē, aizmiga tur ar tīru sirdsapziņu.

—   Berezanski, — es teicu, — tu sacīji «mēs», atbildēji par visiem. Ej komandē šo vadu. Bet tu, Bozžanov, uzņemies rotas komandēšanu. Nu, ejiet uz pozīcijām!

It kā baidīdamies, ka es vēl varu ko pārdomāt, Bozžanovs, ne mirkli nevilcinādamies, uzsauca:

—   Biedri, aiz manis!

Skriedams augšup nelielajā kraujā, viņš steidzās uz pamesto ierakumu līniju. Norāvuši no pleciem šautenes, pastiepuši tās uz priekšu kaujas gatavībā, kareivji devās viņam pakaļ.

4

… Eju tālāk. Upīte sāk līkumot. Pagriežos prom no krasta. Dodos pie Zajeva taisni pār pļavu. Šur tur rēgojas siena kaudzes. Pie vienas apstājos, ieklausos.

Vācieši nebeidz slānīt, neļauj mums atvilkt elpu. Klusums valda tikai tanī pusē, kur atrodas Fiļimonova rota. Fiļimonovam kaimiņos, kā jau teicu, Biku sādžu aizsargāja Hrimova pulka bataljons. Šaušana bija norimusi arī tur, pie sādžas. Par šo flangu es biju vairāk vai mazāk drošs. Vācieši laikam triecās pret nenosegto, neaizsargāto joslu, apejot Zajevu. No turienes, no tās puses tad arī vajag gaidīt triecienu.

Turpinu iet pa lauku. Kāds iztālēm dodas man pretī. Kāds nāk no meža, kas aizmugurē piekļaujas mūsu pozīcijām. Dīvaini — nenāk viens, bet ar zirgu; ved to pie pavadas: seglos kaut kas uzkrauts. Pagriežos nācēja virzienā. A, tas jau Timošins!

Redzu — uz liela, labi kopta bēra zirga ar apcirptām krēpēm uzkrauti divi vācu telefona aparāti, divas vadu saivas. Timošins ir satraukts: cepure nošļukusi uz sāniem, pats pietvīcis, ne no šā ne no tā pavīd un atkal nozūd smaids.

—   Timošin, no kurienes tad tu? Kas tev tur ir?

—    Trofejas, biedri kombat.

—   Kur ķēri?

Timošins paskaidro: gājis pa mežmalu, saticis divus vāciešus, kuri vilkuši pa mežu telefona līniju, abus nošāvis, paņēmis trofejas.

—< Tagad, biedri kombat, steidzos pie jums.

Vai viņš, vēl atrazdamies karstā cīņas brīža iespaidā, saprata, cik ļaunu vēsti man paziņoja? Savām ausīm neticēdams, es atkal jautāju:

—    Kur tad viņi tev uzskrēja virsū?

Timošins ar plašu žestu parādīja atpakaļ.

—    Nu, lūk, tur, mežā.

—   Mūsu aizmugurē? Fiļimonovam ziņoji?

—   Vispirms paziņoju viņam, biedri kombat.

Es klusēju. Divus balsta ložmetējus, kas bija bataljonā, es atdevu Zajevam, kurš aizstāvēja, kā man likās, visvairāk apdraudēto iecirkni. Bet, lūk, tagad… Tagad briesmas tuvojās no aizmugures. Draudīgi tumsa netālā meža siena. Tātad vācieši jau no abām pusēm bija sasnieguši šo mežu… Vajadzēja vēl vismaz minūti, lai es aptvertu un saprastu šo negaidīto jaunumu.

Timošinam es pavēlēju:

—           Nokrauj savas trofejas šeit. Sēdies zirgā. Auļo, cik jaudas, pie Zajeva. Paskaidro, kas noticis. Lai ņem ložmetēju un nosedz .aizmuguri. Skaidrs?

—    Skaidrs, biedri kombat.

Timošins aizauļoja. Es steidzos atpakaļ uz savu štābu.

Debesīs aiz mākoņu auta bija manāms saules bālganais aplītis. Velns parāvis, cik lēni velkas šī nolādētā diena! Bet pašas lielākās briesmas bija vēl priekšā.

5

Tās mums uzbruka pēc ceturtdaļstundas. Tieši uzbruka — es nepaspēju nekā izdarīt, nepaguvu pat iekliegties.

Nepaspējis aiziet līdz ielejai, kur pie kraujas bija piespiedies mūsu štāba slietenis, es ieraudzīju pa lauku auļojam divričus, bet tajos Zajevu. Divričus vilka spēcīgais, baltais zirģelis, tas pats, kuram Zajfevs pagājušajā naktī sēdēja mugurā. Tagad viņš stāvēja ratos, vienā rokā turēdams grožus, otrā — garu rīksti. Trīs vai četri ložmetējnieki bija apmetušies Zajevam blakus. Zirģelis skrēja ātri, divriči svaidījās nelīdzenajā laukā. Zajevs ar grūtībām turējās, kājas izpletis, nikni kliedza un vicināja rīksti.

Es sapratu, ka Zajevs ir paķēris sev līdzi ložmetēju un steidzas uz štābu; viņš laikam turēja par vajadzīgu ierasties pie manis vai Rahimova, lai noskaidrotu stāvokli un uzdevumu.

Tālākais, kā man likās, norisa vienā mirklī. Vācieši, acīm redzot, jau sen bija pamanījuši manu novērošanas punktu uz krūmiem apaugušā paugura un pamazītiņām izdarīja piešaudi. Šinī brīdī viņi nogāza pa novērošanas punktu ar sešstobru mīnmetēju. Ar šo jauno vācu ieroci mēs vēl nebijām iepazinušies. Debesīs atskanēja dīvaina, baiga rūkoņa. Ar sprādzienu apdullinādamas, blīvi nokrita sešas smagās mīnas.

Vēl nebija putekļi izklīduši, kad vācieši palaida otru tādu pašu zalvi pa to pašu vietu. Atkal norībēja un nozibsnīja seši sprādzieni. Pirmo reizi redzēdams šīs zalves, es tomēr jau sapratu, kā iedarbojas tik koncentrēta masveida uguns: tā satriec ne vien ķermeni, bet arī psihi, garu.

No putekļu mākoņa, no paugura, kur sprāga mīnas, pēkšņi izauļoja satracinātā Lisanka. Ceļu nemeklēdama, tā pārlēca pār upi un auļoja pa lauku. Sinčenko sēdēja tai mugurā, pieplacis pie krēpēm. Šķita, ka Lisanka auļo tieši uz mani. Es ieraudzīju tās purnu, dzeltenos atņirgtos zobus. Baltā zīmīte pierē bija asiņaina. Arī Sinčenko izskatījās kā prātu zaudējis, auss un vaigs asinīs, ar vienu roku viņš vilka sev klāt pavadu, ar otru bija ieķēries krēpēs.

Nākamajā brīdī Lisanka jau bija gabalā, varēja saredzēt tikai tās auļojošo siluetu, tievo kāju vēzienus …

To manīja arī citi. Zajevs, apturējis zirģeli, stāvēja kā apstulbis savos divričos. Viņa skatiens bija pievērsts manam mežonīgi auļojošajam zirgam. Pēkšņi viņš pacēla vicu, un es nepaspēju ne attapties, kad divriči jau auļoja pakaļ Lisankai. Lisanka nozuda mežā. Es stāvēju kā sastindzis, raudzīdamies uz Zajevu, kurš nikni darbojās ar vicu. Un, lūk, arī divriči pazuda mežā.

Tā manu acu priekšā rotas komandieris Zajevs ar ložmetēju un vairākiem ložmetējniekiem bēga no kaujas lauka.

Ne velti saka: nelaime nenāk viena. Karā tas ir sevišķi pareizi. Pie siena kaudzēm aizsegā atradās leitnanta Obuškova komandētie lielgabali. Viņam bija dots uzdevums: atbalstīt Zajeva rotu. Ieraudzījis, kā aizauļo Lisanka, bet tai pakaļ divričos aizdrāžas rotas komandieris, Obuškovs, daudz nedomādams, bija nokomandējis: «Lielgabalus uz priekšratiem!» Un artilērijas aizjūgi iedrāzās mežā, ko nagi nes.

Un, lūk, sāka bēgt arī kājnieki, Zajeva rota. Vai tiešām tā bija otrā rota, pati stiprākā, pati varonīgākā? Vai tiešām aizsardzība bija sabrukusi?

Vai tiešām aizsardzība bija sabrukusi un bataljons gājis bojā?

Nezin kādēļ atcerējos apvienotā pulka komandiera Kondratjeva seju, — seju, pa kuru it kā būtu iecirsts ar pātagu: uz vaiga sārtoja uztūkuši skramba. Viņa pulks bija bēdzis. Bet viņam, komandierim, par to bija jāatbild.

Nē, ja man būs lemts redzēt bataljona bēgšanu, sabrukumu, bojā eju, tad es nebūšu tas, kas par to ziņos. Es pats pratīšu sev pasludināt spriedumu, pats to izpildīšu.

6

Timošins trofeju ērzelī panāca un aizsteidzās priekšā bēgošajai otrajai rotai, apturēja to pļavas vidū.

Es steidzos turp. Kareivji stāvēja aiz siena kaudzes. Pēkšņi rindas sakustējās: droši vien tikai tagad kareivji bija mani pamanījuši un pazinuši. Kāds izelsa:

—    Kombats!

Jau nokāpis no zirga, kaut ko bargi runādams, Timošins pagriezās un, priecīgi iesaucies, apklusa. Es tuvojos, apskatīju visus.

Sastapis manu skatienu, briļļainais Murins ierāva kaklu, nodūra galvu. Novērsa acis arī priekšzīmīgais karavīrs nodaļas komandieris gaišmatainais Bloha.

—   Jā, te ir jūsu kombats, — es teicu.

Visi klusēja. Es sacīju Timošinam, kas stāvēja ar trofeju automātu plecā:

—    Timošin, komandē rotu.

—    Klausos, biedri kombat.

—    Automāts pielādēts?

—    Pielādēts.

—          Tūlīt ierādīšu tev jaunas pozīcijas. Un, ja kāds ne vien grasās bēgt, bet paskatās kaut vai atpakaļ, šauj nost gļēvuli. Skaidrs?

—    Skaidrs, biedri kombat.

Es atkal griezos pie ierindas:

—          Vācieši mums ir visapkārt. Tūlīt ieņemsim riņķa aizsardzību. Pēc tam vai nu visi iziesim, apbedījuši kritušos un paņemdami līdzi ievainotos, kā pienākas godīgiem karavīriem, vai arī visi šeit noliksim galvas.

—   Pareizi, — kāds no ierindas basā norūca.

—          Jūsu piekrišanu es neprasīju. Tā man nav vajadzīga. Timošin, saņem uzdevumu…

Debesis joprojām klāja oktobra migla. Mākoņi kļuvuši it kā smagāki, nolaidušies zemāk. Caur tiem vairs nav redzams saules bālganais aplītis. Bet līdz krēslai vēl palikušas kādas divas stundas. Kaut jele ātrāk satumstu. Tagad vāciešu acu priekšā nevaram aiziet nemanīti.

Viņi turpina mūs apšaudīt, reizumis nelielām grupām mēģina tuvoties, bet mēs viņus atsitam ar uguni. Droši vien viņi domā: krievs pašaudīs, pašaudīs — un pacels rokas. Nē, to jūs nesagaidīsiet. Tomēr kaut jel ātrāk, kaut ātrāk pienāktu vakars!

Štāba slietenī, savilcis kājas kliņģerītī, sēdēja Rahimovs. Uz apgāztas patronu kastes bija noklāta topogrāfiskā karte.

Mani ieraudzījis, Rahimovs ātri piecēlās.

—    Biedri kombat, atļaujiet ziņot.

—   Ziņojiet.

Mans nosvērtais štāba priekšnieks jau visu zināja: gan to, kā pazuda Zajevs, gan to, ka Obuškovs ar mūsu beidzamajiem lielgabaliem iedrāzās mežā. Uz kartes jau atveidots stāvoklis: krāsaino zīmuļu atzīmes rādīja, kurp virzās Biku sādžu ieņēmušie vācieši, tās parādīja stipri saliekto Fiļimonova rotas flangu, kas, gluži kā ezis, bija sacēlis adatas pret šo sādžu, tās ļāva pārredzēt visu mūsu riņķa aizsardzību.

Nesteigdamies, pat it kā pavisam mierīgi Rahimovs ziņoja par cilpu, kas bija savilkusies ap bataljonu. Viņa melnīgsnējā seja gan bija kļuvusi pelēka. Protams, tādā dienā jau nevar saglabāt diez cik možu izskatu.

No Rahimova es uzzināju par Lisanku, par to, kāpēc tā bija sākusi trakot, neviļus kļūdama par nelaimes vaininieci. Sešstobru mīnmetēja zalves, kas likās tik briesmīgas, nebija nogalinājušas nevienu cilvēku. Vienīgais upuris bijusi Sivka. Šķemba pārcirtusi tai kakla artēriju. Asins strūkla iesitusies purnā un acīs blakus piesietajai Lisankai. Tā rāvusies prom, sākusi trakot. Bet Sinčenko nav ienācis prātā to nošaut.

—    Ari zaudēja galvu, — Rahimovs piebilda.

8

Tiklīdz sāka krēslot, pļavā dažādās vietās vācieši ar deglodēm aizdedzināja vairākas siena kaudzes. Šie kvēlojošie ugunskuri apgaismoja apkārtni, neļaudami mums aiziet. Palika vienīgais nosegtais ceļš — pa ieleju pie tilta.

Šī ieleja veda vēl vairāk prom no Volokolamskas, prom no Volokolamskas šosejas, uz attālāku mežu masīvu. Rotas slepus atlīda pie upes, ūdens likās sarkanīgs, tanī atspoguļojās šūpojošā blāzma, plīvojošās liesmas.

Mēs klusām nostājāmies. Izlūki Brudnija vadībā virzījās kā priekšējā patruļa. Visi atlikušie divriči, visi zirgi tika atdoti ievainotajiem. Šie rati un sanitārā ore novietojās starp kaujas apakšvienībām. Vietumis krūmājs spieda riteņus ūdenī, zirgi brida pa seklo strautu.

Beidzot bataljona pēdīgās rindas izlīda pa tiltapakšu. Pats pēdējais soļoja Fiļimonovs, noslēdzošās rotas komandieris. Netālu degošās siena kaudzes gaismā, kas vienā rāvienā bija kļuvusi par ugunīgu torni, skaidri iezīmējās viņa neskūtie, novājējušie, iekritušie vaigi. Pistole iebāzta azotī, kā to parasti darīja Zajevs.

Man uz mirkli pat likās, ka te soļo garkājainais Zajevs. Viņš tūlīt kaut ko norūks, pamēļos. Nē, Zajevs nekad vairs neies mūsu rindās. Viņš mūs nodeva, bēga, uz visiem laikiem izsvītroja sevi no godīgu karavīru sabiedrības.

. . . Tikko jaušami pavīdēja sasista lielgabala sašķiebtais ritenis. Šeit mēs zaudējām Kubarenko. Viens no ugunspozīcijas ierakumiem kļuva viņam par kapu. Tikai uz ātru roku notēsts dēlītis, uz kura ar ķīmisko zīmuli uzrakstīti uzvārdi, un, lūk, šie sasistie lielgabali paliek šeit par kapa pieminekli.

Mēs virzāmies pa strauta graviņu, ieejam tumsā. Uguns loks paliek liesmojam mums aiz muguras.

Šis mūsu slepenais, gandrīz pilnīgi klusais pārgājiens pa upes līčiem ilga gandrīz divas stundas. Nevienu nesatikuši, mēs iegājām mežā.

9

Tumsā ejam pa klusu meža ceļu. Rahimovs ved kolonu: viņš tumsā redz tikpat labi kā kaķis.

Piepeši uzduramies zemnīcai. Ieejam tur abi ar Rahimovu. Zemnīcā nav nevienas dzīvas dvēseles. Deg petrolejas lampa. Kāds nometis un aizmirsis lielu emaljētu plakanpudeli. Uz klona noklāti egļu zari, tie liecas zem kājām. Šur tur balo steigā pamesti papīri.

Paceļu aprakstītās lapiņas. Tie ir kaut kādi rīkojumi un aptaujas, kas adresēti apakšpulkveža Hrimova štābam. Tātad šeit ir mitinājies viņa štābs. Gan jau mēs vēl tiksimies, apakšpulk

vedi! Paskatīsimies, vai jums pietiks drosmes raudzīties man taisni acīs. Atri gan laidusies, ja nav savākuši pat papīrus, ne arī nodzēsuši lampu. Aizlaidušies, nepaziņodami mums, pametot manu bataljonu klajā laukā.

Ar smagu sirdi apsēžos uz platas, zemē iedzītas lāvas, kas uz ātru roku sanaglota no rupji aptēstām šķilām. Pavēlu Rahimovam:

—   Novieto rotas pārnakšņošanai. Gaismiņai svīstot, iesim tālāk. Liec nostādīt posteņus. Rotu komandierus aicini pie manis.

. . . Komandieri ieradās. Bozžanovs jau bija pārmeklējis nosistās Sivkas seglus, atradis tur plakanpudeli, kurā vēl guldzēja degvīns.

—    Sēdieties, — es teicu.

Vīri novietojās kur kurais. Rahimovs apsēdās skujās uz grīdas, austrumnieciski pavilcis sev apakšā kājas. Blakus piemetās kalsenais Fiļimonovs; pa šodienu viņš ir vēl vairāk novājējis gan miesās, gan sejā, acis tā iegrimušas, ka paretās uzacis šķiet it kā uz visiem laikiem saraukušās; nezaudēdams stāju, viņš brīvi atspiedās ar plecu pret zemnīcas kakta balstu. Timošins, kurš vēl nebija pieradis pie rotas komandiera amata, bikli apmetās uz lāviņas malas, košļādams egles zariņu. Vienīgi Bozžanovs, par spīti visām mūsu nedienām, centās saglabāt humoru. Viņš rūpīgi kā kausu ar abām rokām turēja plakanpudeli.

—   Biedri, goda mielastu es jums nevaru piedāvāt, — es teicu. — Bet degvīns ir.

«Goda mielasts,» es domās atkārtoju. Vai tiešām tikai divas dienas šķir mūs no tām pusdienām, uz kurām bijām sapulcējušies Volokolamskā?! Tikai divas dienas … Mūsu vidū vairs nav iznesīgā melnīgsnējā Paņukova, kurš uzaicināja iedzert par draudzību. Nav lempīgā, brūnacainā Dordijas, viņu mēs vedam līdzi sanitārajā orē. Nav Kubarenko, kas apbedīts pie tilta. Nav Tolstunova, kas tika izsaukts pie pulka komisāra un pēc tam ceļā izmainījies ar mums. Nav Zajeva …

Bozžanovs pasniedza man plakanpudeli.

—   Biedri kombat, pirmais malks jums!

Atkal prātā iešāvās Zajevs, mūsu bataljona Pats. Atcerējos, kā, pacēlis skārda krūzi, viņš tosta vietā sēcoši, dziedoši norunāja: «Mums cita ceļa vairāk nav, jo šautene mums rokās!» Ek, Zajev, Zajev …

Paņēmis pudeli, es pirmais pieliku to pie lūpām. Šķidrums apsvilināja rīkli, pa ķermeni izskrēja siltas straumītes, galva

uzreiz patīkami apreiba. Es laidu pudeli apkārt. Visi brālīgi dzēra no kakliņa.

Nobeidzās arī šī dieniņa, četrpadsmitā mūsu kauju diena pie Maskavas.

AUGSTĀKĀ MEDICĪNISKĀ IZGLĪTĪBA

1

Rītausma vēl nebija iespiedusies mežā, pret debesīm tik tikko jaušami iezīmējās kailie zari, bet mēs jau nostājāmies un sākām iet. Visapkārt miglaini baloja sarma, zeme bija uzsalusi, pārvilkta ar garoziņu, kurā iespiedušās ar skujām un nobirušajām lapām pa pusei aizklātās zirgu pakavu pēdas, ratu sliedes, meža ceļa grambas. Reizumis zem zābakiem krakšķēdams lūza ledus.

Kara likteņa untumi atsvieda manu noasiņojušo bataljonu tālu sānis no Volokolamskas šosejas asfalta lentas. Kur tagad vācieši? Kur mūsu divīzija? To mēs nezinājām. Parasti mēs ar nepacietību gaidījām, kad beidzot satumsīs, bet tagad gribējās — kaut ātrāk uzaustu gaisma! Kaut ātrāk iesāktos Piemaskavas frontē jauna kauju diena! Es cerēju pēc lielgabalu šāvieniem aptuveni noteikt, cik tālu aizvirzījusies divīzijas aizsardzības līnija.

Taču pienāca rīts, uzlecošā saule apspīdēja egļu galotņu smailes, bet lielgabaliem it kā vēl nebija dots celšanās signāls.

Lūk, beidzot nogranda lielgabals kaut kur sānis, uz Volokolamskas šosejas pusi. Pēc minūtes atkal atskanēja šāviens no tās pašas puses, pēc tam trešais, iesākās reta apšaude.

Lūk, nogrāva priekšā, tur, uz kurieni mēs gājām. Kas tur ir — mūsējie vai vācieši? Sasprindzinātā dzirde ilgi, pārlieku ilgi gaida sprādzienu. Beidzot nodun neskaidrs rībiens. Nav šaubu: šāviņš aizlidoja uz Maskavas pusi, uz Sarkanās Armijas pusi. Lūk, vēl vieng tiek sūtīts tanī pašā virzienā. Jā, vāciešu lielgabali, kas piekabināti pie kravas mašīnām, ir aizsteigušies pa lielajiem ceļiem mums priekšā; mēs atradāmies aizmugurē vāciešu pirmajai līnijai, kas bija aizplūdusi pāri šim mežam, pāri mūsu galvām.

Lielgabali pamodās un ierunājās arī citās vietās. Šāvieni atskanēja reti. Lāgiem aiz muguras nogranda vācu lielie kalibri. Mūsu artilērija, kas bija nocietinājusies kaut kur jaunās pozīcijās, gandrīz neatbildēja.

Mēs gurdi soļojām, ieklausīdamies šajā it kā nogurušajā, rāmajā apšaudē. Iedams kolonas priekšgalā blakus Rahimovam, es izvairījos no stigām, izvēlējos līkumainus klusus ceļus, kurus bija iebraukuši sādžinieki.

Sals nemanot pielaidās. Zeme sāka atkust. No kailajiem zariem, kas liecās pār mums, no sažuvušajām, nodzeltējušām lapām, no egļu zaru smagajām ķetnām, kas pirms stundas vēl bija nosirmojušas sarmā, krita smagas lāses. Ar dubļiem aplipušie zābaki kļuva smagāki.

Bataljons sāka soļot lēnāk. Reizumis es apstājos, palaidu garām izstiepušos kolonu, raudzījos uz rindām, kuras šā tā vilkās uz priekšu. Karavīri vairs negāja ierindās. Daži slidinādamies tomēr soļoja pa ceļu, citi vilkās gar malu pa reto ataugu. Katrs stiepa savu karavīra nesamo. Aiz muguras pie mantu somām bija piestiprināti katliņi, kuros jau vairākas dienas nebija ielūkojusies karavīra karotē.

Es raudzījos uz saviem kareivjiem, arī viņi skatījās uz mani. Neviens neatlieca plecus, nemēģināja izlikties mundrāks. Es uztvēru skatienos kaut kādu vienu, sirdi plosošu izteiksmi. Kā lai to nosauc?

Vilkdami ārā kājas no dubļu javas, soļo divi karavīri, bataljona priekšdziedātāji — spēcīgais Golubcovs un brašais, muskuļainais Kurbatovs. Golubcovs ir nodūris galvu. Iedams man garām, viņš to nepaceļ. Bet Kurbatovs, pašķielējis uz mani, pēc paraduma izslienas taisni. Taču arī viņam ir skumjas acis.

Jā, karavīru acīs, kuri atkāpās, bija bezgalīgas skumjas. Apjukums, grūtsirdība, skumjas valdīja bataljonā.

2

Es atkal aizsteidzos garām gurdi ejošai kolonai un soļoju pa priekšu blakus Rahimovam.

Mani nomāca drūmas domas. Kādēļ, kādēļ mēs atkāpjamies? Kādēļ mums karš sākās tik smagi, tik neveiksmīgi?

Vēl nesen, vēl šā traģiskā gada maijā un jūnijā visur karājās plakāti: «Ja mums uzbruks, mēs karosim ienaidnieka teritorijā.»

Uzbrukums, uzbrukums, uz priekšu, tikai uz priekšu — tāds bija mūsu armijas gars, pirmskara piecgadu gars, paaudzes gars. Par atkāpšanās kaujām mēs pat nedomājām, ar atkāpšanās taktiku, teoriju nekad — vismaz manā virsnieka mūžā — nenodarbojāmies. Pats vārds «atkāpšanās» bija izsvītrots no mūsu armijas kaujas reglamenta.

Kādēļ, kādēļ tad mēs atkāpjamies?

Mūs sit… Bet taču ari mēs — lūk, šie karavīri, kas grūtsirdīgā rindā soļo aiz manis, — mēs taču ari sitām ienaidnieku, esam redzējuši bēgošo vāciešu muguras, esam dzirdējuši viņu pirmsnāves kliedzienus.

Mūs sit… Bet Padomju valsts nav sakauta. Nav sakauta arī mūsu mazā valstiņa, kurā pašlaik skaitās četri ar pusi simta apbruņotu padomju ļaužu, mūsu mazā valstiņa — mans bataljons, Panfilova rezerve. Mēs nesam sev līdzi ne tikai acīm redzamo karavīra nastu, bet arī visus mūsu neredzamos svētumus: uzticību savam karogam, uzticību revolūcijas novēlējumiem, karavīra pienākumiem, savus tikumus un savu godu, visus mūsu likumus.

Atmiņā nezin kādēļ atkal ienāca Zajeva sēcošā balss, viņa tosts Volokolamskā: «Mums cita ceļa vairāk nav, jo šautene mums rokās.»

Ek, Zajev, Zajev!

3

Soļojot es biju tā iegrimis domās, ka uzreiz pat nedzirdēju, ko teica Rahimovs:

—   Biedri kombat! Biedri kombat!

—Nu? Ko vēlies?

—         Biedri kombat, saule rāda pusdienas laiku. Atļaujiet stundu atpūsties.

—   Jā, ir laiks … Vari komandēt.

Piemetis roku pie cepures, Rahimovs precīzi un reizē brīvi pagriezās un paklusu uzsauca:

—   Bataljons, stāt!

Laikam gan tikai Rahimovs — kalnos kāpējs, alpīnists — viens pats visā bataljonā bija palicis nenogurdināms. Nē, ne tikai viņš viens pats. Arī Timošins, kurš veda priekšējo rotu, gandrīz tūlīt iesaucās jauneklīgi skanīgā balsī:

—   Otrā rota, stāt! Sakārtoties! Līdzināties!

Drusku vēlāk atskanēja komandas arī no citām rotām, kas līdzinājās pēc tās, kura jau bija nostājusies. Šai mazajā valstiņā, kas varēja novietoties uz izmiekšķētā vientuļā ceļa gabala meža salā vāciešu ieņemtajā zemē, vēl turējās mūsu militārā, mūsu padomju iekārta un kārtība.

Pēkšņi es sevi pieķēru domās sakām šos vārdus: «vēl turējās». Vai tiešām arī es pats — bataljona komandieris! — domās biju pateicis nedrošo, stomīgo «vēl»?! Vai arī es biju garīgi sagumis, paguris? Kā tad es komandēšu bataljonu, kā izvadīšu savus zaldātus cauri nedienām?

Bataljons apmetās atpūtā. Rahimovs man teica «Saule pusdienā». Tiešām, cauri vēl nenobirušajām lapām spīdēja saule, kas ap pusdienas laiku neskopojās ar savu spožumu, bet nekādas pusdienas nebija paredzētas. Uz slapjās zemes sāka sprēgāt ugunskuri, no bedrēm, kas tika izraktas uz ātru roku, kareivji smēla ūdeni, lika katliņus uz uguns, lai kaut tikai ar vārītu ūdeni sasildītu, apmānītu vēderu.

Joprojām iegrimis domās, es apsēdos uz celma. Kāds pienāca pie manis. Es pacēlu acis. Man priekšā stāvēja Murins. Šineļa apkakle vaļā, malas aplipušas ar dubļu pinkuļiem. Smailais smakrs noaudzis ar tumšiem sariem. Plānais, drusku kumpainais deguns arī kļuvis asāks. Salauzto briļļu rāmis sasiets ar stiepli. Pēc paraduma izstiepis garo kaklu, Murins raudzījās uz mani caur pieri. Dīvainas dzirkstis, kuru nozīmi es sākumā nesapratu, sprēgāja viņa acīs. Es gaidīju, ka viņš izstiepsies pamatstājā, atdos godu, bet viņš to nedarīja.

Kādu brīdi mēs klusējām.

—   Ko tu gribi? — es jautāju.

Viņš atbildēja:

—    Est gribu.

Es piecēlos.

•— Kā tu tuvojies bataljona komandierim? Paej nost desmit soļus, sakārtojies un tad atkal nāc šurp.

Murins gribēja vēl ko sacīt, bet paklausīgi pagriezās, atgāja nost. Pēc dažām minūtēm viņš atgriezās, nomazgājis peļķē zābakus, sakārtojies pēc formas, nostājās, kā zaldātam pienākas, izrieza plecus, pacēla galvu.

—   Biedri kombat, atļaujiet runāt.

—    Runā.

—   Biedri kombat, mēs gribam ēst.

—    Mēs … Vai tu esi izvēlēts par pārstāvi?

—          Neesmu pārstāvis, bet mēs visi… Nevaram izturēt, visi ir izbadējušies.

—          Tad pasaki visiem: šodien man nav ar ko pabarot cilvēkus, grieziet kaut vai mani pašu gabalos — nav ar ko. Skaidrs?

Murins neatbildēja.

—          Grieziet gabalos! — es atkārtoju. — Tas ir vienīgais, ar ko es varu remdināt tavu izsalkumu. Vairāk nekā man nav.

Murins apjuka.

—   Atļaujiet iet? — viņš teica.

—    Ej . . . Pasaki visiem, ko es tev teicu.

Murins aizgāja, bet sirds man kļuva vēl nemierīgāka, vēl smagāka.

Sadrūmušie, pārgurušie karavīri apgulās krustām šķērsām, kur gadījās.

4

Pienāca Bozžanovs.

—          Aksakal, — viņš teica kazahiski, — ir noticis kaut kas nelabs.

Viņa žokļi, kas tuklajos vaigos parasti nebija manāmi, tagad asi iezīmējās zem ādas. Labsirdīgā seja izskatījās apjukusi. Vai tiešām ir uzbrukusi kāda jauna nelaime?

—    Nu … Kas ir?

—    Ievainotie ir pamesti.

—    Kā tā pamesti? Kā tu zini?

—          Nupat runāju ar dakteri. Ore atpalikusi un kaut kur nomaldījusies. Bet viņš un vairāki sanitāri ir nākuši kopā ar bataljonu.

Es pielēcu kājās. Kā? Tā tikai vēl trūka! Mēs, mans bataljons, esam varējuši izdarīt tādu nelietību, nodevuši, pametuši ievainotos!

Garām skumji sprēgājošiem, bet vietumis jau apdzisušiem ugunskuriem, garām sēdošajiem un guļošajiem kareivjiem es steidzos uz kolonas centru, kur atbilstoši pārgājiena kārtībai ieņēma vietu sanitārais vads. Bozžanovs nāca man iīdzi.

Jau iztālēm es ieraudzīju Beļenkovu. Viņš sēdēja zemē, atspiedies pret bērzu. Uz krūtīm saliktās rokas sabāztas dziļi piedurknēs. Likās, ka viņš snauž. Nē, seja bija saspringusi. Viņš, protams, zināja, ka gaidāma izskaidrošanās un droši vien bija mani jau pamanījis, bet izlikās neredzam, neizmainīja pozu. Es viņam uzsaucia:

—   Beļenkov!

Nervu spazma sažņaudza rīkli. Mēle neklausīja nosaukt viņu par «dakteri» vai «biedru». Nepieceldamies Beļenkovs paraudzījās uz manu pusi, pazibēja pensnejas stikli. Beidzot es atguvu balsi, uzbrēcu:

—    Piecelties!

Beļenkovs, kā jums zināms, bija medicīniskā dienesta kapteinis, es tikai vecākais leitnants, bet, acīm redzot, manā balsī ieskanējās kaut kas tāds, kam dakteris turēja par labāku paklausīt. Viņš negribīgi piecēlās, atkozdamies:

—   Es palūgšu uz mani nekliegt.

Viņš tomēr bija nobijies. To liecināja no piedurknēm izvilktās rokas. Pirksti viegli drebēja. Viņš tos sažņaudza.

—   Kur ir ievainotie? — es jautāju. — Kur sanitārā ore?

—   Es neesmu braucējs … Nezinu …

—   Nezināt? Nezināt, kur atrodas jums uzticētie ievainotie?

—          Nezinu … — Beļenkova balss pēkšņi kļuva raudulīga. — Ore atpalika … Mēs nācām kopā ar visiem… Es domāju, ka viņi panāks …

—   Kad tas notika?

—   Pirms kādām divām stundām.

—          Kāpēc neziņojāt? Jūs apkaunojāt sevi, nodevāt biedrus, kas ir lējuši savas asinis …

Kareivji un komandieri pulcējās ap mums un sāka klausīties. Ziņa par pamestajiem ievainotajiem jau aplidoja bataljonu. Nepagriezdamies es jutu: puslokā man aiz muguras stāv jau vairāki desmiti cilvēku. Līdzjūtību meklēdams, Beļenkovs atbildēja:

—          Nevienu es neesmu nodevis… Jūs pats… Jūs pats nezināt, kur jūs mūs vedat. Bet cilvēki jau vairs nespēj tālāk paiet.

Es pēkšņi sajutu kādus četrdesmit piecdesmit dūrienus mugurā. Kareivji urbās manī ar saviem skatieniem. Es atskatījos. Visi raugās uz mani: «Vai tu mūs iedzīsi nāvē vai izvedīsi?» Tas tika pateikts skaidrāk nekā ar vārdiem. Džilbajeva šaurās spraudziņas, pelēkās, jau drusku izbalējušās Berezanska acis, jaunās, nopietnās Polzunova acis, desmitiem acu pāru raudzījās manī, jautāja: «Kāpēc tu mums nekā nepavēli, kāpēc mēs velkamies kā čigānu bars, pūlī, kāpēc neliec būt karavīriem?»

Šinī mirklī es izlēmu:

—          Nodot pa kolonu: leitnantu Rahimovu, pie manis! Rotu komandierus pie manis!

Rahimovs jau arī bez manas pavēles viegliem soļiem tuvojās bērzam. Nepagāja ne minūte, kad visi rotu komandieri — Fiļimonovs, Timošins, Bozžanovs — atradās pie manis. Pienāca arī tie, kuri gribēja paklausīties.

Es teicu:

—           Biedri! Kara ārsts Beļeņkovs pametis ievainotos. Sanitārā ore ir atpalikusi kaut kur mežā. Tūlīt mēs iesim atpakaļ viņus meklēt. Iesim visa kolona, spēkus sadrumstalot nedrīkst. Rotu komandieri, izskaidrojiet kareivjiem, ka mēs ejam palīgā saviem nevarīgajiem, pamestajiem biedriem. Vai leitnants Brudnijs ir šeit?

—   Es!

Brudnijs izspraucas no puslokā nostājušās drūzmas. Viņa melnās dedzīgās acis nebija zaudējušas savu možo spīdumu.

—          Brudnij, ej priekšējā patruļā! Biedri, skriešus, pa rotām! Izpildiet!

5

Atgriežamies pa savām pēdām. Kuru katru brīdi varam uzdurties vāciešiem. Visi to saprot. Kolona ir kļuvusi blīvāka, intervāli skaidrāki.

Debesis atkal apmācās, nolija lietus, mežā kļuva tumšāks.

Sirdi nomāc krēsla, bet mēs ejam un ejam dziļāk mežā, kuru vācieši jau ir atņēmuši mūsu zemei, ar katru soli attālināmies no Sarkanās Armijas. Kaut kur mums pa priekšu soļo izlūki, no tiem pagaidām nav nekādu ziņu.

Tomēr, lūk, pēc kādas pusotras stundas ilga gājiena, mums pretī skrien ziņnesis — spēcīgais Samarovs. Viņa seja ir priecīga.

—           Biedri kombat, — viņš ziņo, — leitnants Brudnijs sūtīja … — Un, nojaucis ziņojuma formu, vienkārši kliedz: — Atradās!

Drīz vien starp alkšņu zariem, starp egļu un bērzu stumbriem es ieraudzīju mūsu ori. Nogriezušies no ceļa, tā stāvēja klajumiņā. Izjūgtie zirgi iebāzuši purnus siena klēpjos. Rāmi dega ugunskurs, milzīga, pusspaini liela tējkanna karājās virs uguns uz mieta, kas atbalstīts uz zemē iedzītiem žuburiem. Ap uguni uz mīkstām skuju cisām sēdēja ievainotie. Nebija jālauza galva par to, kas ir iekārtojis šo nabadzīgo ērtību mežā. No ores uz ugunskuru savā parastajā rāmajā gaitā kāpa Kirejevs ar cirvīti aiz jostas, ar tējas traukiem — skārda krūzītēm, rūpīgi savērtām aiz osiņām uz auklas.

Es pasaucu klāt Kirejevu.

—   Kādēļ atpaliki?

Viņš vainīgi atbildēja:

—   Biedri kombat, zirgi apstājās … Pavisam piekusuši…

—   Un ko tad tu biji nodomājis darīt?

—          Pabarot zirgus .. . Padzirdināt ievainotos. Tējiņa un cukurs, paldies dievam, vēl ir. Un pamazām virzīties tālāk.

—   Bet ja būtu ieskrējis pie vāciešiem?

—          Tas varēja gadīties … Es, biedri kombat, domāju tā: vajag izpildīt dienestu līdz beidzamam ..-. Sirdsapziņa būs tīra, lai notiek kas notikdams. Bet, redz, cik labi viss iznāca …

—   Pagaidām nekāda labuma nav, — es teicu.

Parunājies drusku ar feldšeri, es aizgāju pie ores. Mans skatiens sastapās ar Dordijas melnajām acīm.

—          Biedri kombat, — teica Dordija. — Es zināju … — Viņš atvilka elpu. — Zināju, ka jūs atgriezīsieties.

Man nebija laika aprunāties. Tā arī neradās izdevība pasēdēt un pafilozofēt, kā biju nodomājis, ar Dordiju par to, kas ir padomju cilvēks.

6

Esmu pavēlējis Rahimovam sasaukt kopā visus bataljona vidējos komandierus un nostādīt klajumiņā. Ierindā stāv arī dakteris Beļenkovs. Sagumis viņš caur pieri, caur pensneju, blenž manī, zina: es nepiedošu.

—    Beļenkov, iznāciet no ierindas! — es teicu.

Viņš paskatījās apkārt, acīm redzot, gribēja ko protestēt, bet tomēr panācās uz priekšu, nervozi sakārtoja pie sāniem medicīnisko somu.

Es noskaldīju:

—          Par gļēvulību, par negodīgu rīcību, par to, ka pameta ievainotos, atceļu Beļenkovu no ieņemamā amata. Viņš nav padomju komandiera, padomju kara ārsta nosaukuma cienīgs. Beļenkov! Noņemt zīmotnes, noņemt medicīnisko somu, noņemt uzkabi!

Viņš mēģināja ko iebilst:

—   Jūs … Jūs … Jūs …

—          Klusēt! Kirejev! Nāciet šurp. Atdodiet savu šauteni Beļenkovam. Jūs, Kirejev, komandēsiet sanitāro vadu, bet šis negodīgais cilvēks pats savāks un iznesīs ievainotos kā ierindas sanitārs. Beļenkov, izpildiet pavēli! Noņemt zīmotnes!

Beļenkovs ierunājās:

—          Man … Man ir augstākā medicīniskā izglītība. Jums nav tiesības mani degradēt. Mani var degradēt tikai tautas komisārs.

Tiešām, pēc reglamenta, pēc likuma man nebija tiesību degradēt. Jo vairāk vēl tādēļ, ka uz Beļenkova uzšuvēm spīdēja kapteiņa «ķieģelis», bet man bija tikai vecākā leitnanta «kubiki». Bet es izslējos, ielūkojos Beļenkovam acīs — nemierīgi šaudīgajās gļēvuļa acīs — un stingri atbildēju: — Man ir tādas tiesības. Mēs, četri simti piecdesmit padomju karavīri, esam atrauti no mūsu armijas. Mūsu bataljons ir sala. Padomju sala ienaidnieka ieņemtajā apvidū. Šinī salā augstākā vara pieder man. Es, bataljona komandieris, tagad pārstāvu visu padomju valsts varu. Es šeit… — Un es rāvu vaļā. — Es šeit esmu visu Padomju. Savienības Bruņoto spēku virspavēlnieks. Šinī zemes gabalā, kur priekšā un aiz muguras, pa labi un pa kreisi atrodas ienaidnieks, es šeit… — Es nevarēju atrast vārdu. — Es esmu padomju vara! Lūk, kas esmu es, komandieris bataljonā, kas atgriezts no sava karaspēka. Bet tu, nožēlojamais gļēvuli, saki, ka man nav tiesības. Man ir tiesības ne vien tevi degradēt, ne tikai nošaut par pienākuma neizpildīšanu, bet arī gabalos saplosīt.

7

Uztraukdamies, neviļus piecēlies no krēsla, es noturēju šo runu Panfilovam. Un, lūk, tieši tad, kā likās, visdramatiskākajā brīdī, viņš sāka smieties.

—   Tā ar teici: «Es esmu padomju vara»?

—   Jā, biedri ģenerāli.

—   Un tā ar izgrūdi: «Es esmu virspavēlnieks»?

—   Jā.

—   Ai, biedri Momiš-Uli, ta ir zirga deva …

Es uz mirkli apmulsu. Vai tiešām Panfilovam bija zināms notikums ar zirga devu, kas vēl nav ierakstīta mūsu burtnīcā, notikums, par kuru es viņam nebiju minējis ne vārda?

—   Biedri ģenerāli, vai jūs to jau zināt?

—   Ko tad?

—   Par gadījumu ar zirga devu …

—    Nekā nezinu … Kas tas par gadījumu?

—          Tam nebija lielas nozīmes. Atzīstos, biedri ģenerāli, es pat negribēju jums to stāstīt.

Panfilovs tomēr ieinteresējās.

—          Pastāstiet vien … Bet nesteidzieties. Es jūs neskubinu. Mēs palikām meža klajumiņā … — Viņš atkal iesmējās. — Vai tiesām jūs varētu saplosīt gabalos jūsu dakteri?

Tagad arī es iesmējos.

—   Nē, biedri ģenerāli. . . Nevarētu vis.

Kādu brīdi Panfilovs klusēdams par kaut ko domāja. Tad ieinteresēts jautāja:

—   Un attiecībā uz augstāko medicīnisko izglītību? Kā tad ar to?

—    Par augstāko medicīnisko izglītību, biedri ģenerāli, es viņam atbildēju tā: «Padienēsi par ierindas sanitāru, pavilksi laukā no ugunslīnijas ievainotos, iemācīsies godīgi izpildīt savu pienākumu, tad arī tev būs augstākā medicīniskā izglītība. Noņem «ķieģeli», ej ierindniekos, izpelnies augstāko medicīnisko izglītību.» Un degradēju, biedri ģenerāli.

Panfilovs raudzījās uz mani smaidīdams. Kaut kas, acīm redzot, manā stāstā viņu iepriecināja, atbilda kaut kādām viņa domām. It kā apstiprinādams šo manu nojautu, viņš teica:

—    Iespējams, ka jūs, biedri Momiš-Uli, pats vēl nesaprotat, cik ievērības cienīgs ir šis notikums … Rakstiet ziņojumu! Es no savas puses palūgšu armijas komandieri to apstiprināt. Bet gan paspēsim … Stāstiet, stāstiet tālāk.

Es turpināju savu ziņojumu vai, pareizāk sakot, savu komandiera grēksūdzi.

GORKU SADZiŅA

1

Ierindā stāvošo komandieru acu priekšā Beļenkovs noņēma no uzšuvēm zīmotnes, noņēma planšeti, medicīnas somu un, nodevis to visu Kirejevam, aizvilkās kā sanitārs ar šauteni pie ores, kas atradās laukumiņa otrā pusē.

Es paskaidroju komandieriem, cik grūtā stāvoklī mēs atrodamies, pavēlēju dažādus disciplīnas pārkāpumus sodīt tikai ar nāvi. Kamēr mēs nebūsim izgājuši pie savējiem, visi citi sodīšanas veidi tiek atcelti.

Tad es pavēlēju nostādīt bataljonu.

Klajumā sakārtojās kareivju rindas. Kā tas jau man bija ne vienu reizi vien gadījies, es jutu spēku, kas it kā strāvoja no ierindas.

Es teicu kareivjiem:

— Mēs, četri simti piecdesmit apbruņoti padomju ļaudis, atrodamies ienaidnieka ieņemtajā teritorijā. Mūsu uzdevums — izkļūt pie savējiem. Un ne tikai vienkārši izkļūt, bet iznīcināt pretinieku, kavēt viņa virzīšanos uz priekšu. Bez tam mums vajadzēs arī pacīnīties ar badu. Bads tagad ir briesmīgs ienaidnieks, kas tiecas iedragāt un salauzt mūsu gribu. Tas metas

mums virsū kā traks vilks, mēģinādams satricināt mūsu uzticību pienākumam, zvērestam, lielo padomju tautas novēlējumu: pārvarēt visas grūtības, nepadoties tām. Mūsu galvenais spēks tagad ir disciplīna.

Tālāk es paziņoju, ka esmu degradējis par ierindnieku Beļenkovu. Un turpināju:

—           Biedri kareivji un komandieri! Šinīs apstākļos es pavēlēju katru disciplīnas pārkāpumu sodīt tikai ar nāvi. Nepaklausība komandierim, visāda veida gļēvulības izrādīšana, neizturība tiks sodīti ar nāvi.

Pabeidzis savu runu, es pavēlēju nostāties kolonā pa četri. Pēc tam nokomandēju:

—   Uz labo! Aiz manis soļos . . . marš!

2

Un, lūk, vēl viena diena aizgāja mūžībā. Jau bija aizritējušas četras diennaktis no tā brīža, kad mēs, sapulcēti trauksmes kārtā, iznācām no Volokolamskas. Jau četras dienas mēs nebijām nekā ēduši, tikai niecīgu gaļas gabaliņu.

Pārnakšņojuši mežā, mēs arī trīsdesmitajā oktobrī turpinājām savu klejojumu.

Trīsdesmit pirmajā no rīta mēs beidzot iznācām pie savējiem. Es soļoju blakus Rahimovam, kad pie manis pieskrēja Brudnijs, kuru es vienmēr izsūtīju ar priekšējo patruļu. Brudnijs braši piemeta roku pie cepures.

—   Biedri kombat, atļaujiet nodot pavēli.

—   Kādu pavēli? No kā?

—   No apakšpulkveža Hrimova.

Man likās, ka Brudnijs aizdomīgi ož pēc spirta.

—   Vai tu gadījumā neesi iekampis spirtiņu?

—           Tikai vienu čarku, biedri kombat. Vairāk neatļāvos. Mēs, biedri kombat, jau esam izgājuši divīzijas novietnē. Pusotra kilometra no šejienes atrodas Gorku sādžiņa. Tur ir mūsējie, aizsprosta nodaļa.

—   Tur tad tu arī piesūcies.

—           Nu kur gan citur? No turienes es piezvanīju uz apakšpulkveža Hrimova štābu. Mums pavēlēts iet uz šo sādžu.

Es liku Rahimovam vest bataljonu uz Gorkiem, un pats kopā ar Bozžanovu devos meklēt apakšpulkveža Hrimova stabu.

Nostaigājuši vēl vairākus kilometrus pa dubļainu, izmiekšķētu lauku ceļu, mēs beidzot sasniedzām štābu, kas bija apmeties kādā sādžiņā. Operatīvais dežurants bija tas pats jaunais leitnants, kas ar tuklo kapteini bija apmeklējis naktī mūsu slieteni pie tilta. Tagad leitnants saņēma mūs izbrīnījies. Acīm redzot, viņš vēl nekā nezināja par bataljona atgriešanos un laikam gan nodomāja, ka tikai mēs divi esam palikuši starp dzīvajiem.

Hrimova nebija štābā. Mēs gaidījām pie lieveņa, un pie mums izskrēja pulka štāba priekšnieks, runīgais sārtais majors Belopegovs.

—          Momiš-Uli! Necerēju tevi vēl redzēt. Man ziņoja pa tālruni, bet es neticēju. Iesim, iesim …

Es drūmi sacīju:

—   Dodiet ēst.

—   Tūlīt tevi pabarosim. Nu, ejam …

—          Nevis mani. Pabarojiet bataljonu. Mūsu apgāde ir jūsu ziņā.

—   Un cik cilvēku tu izvedi?

-— Četri simti piecdesmit. Vai jūs esat mūs jau apbedījuši?

-— Jāatzīstas, Momiš-Uli, apbedījām. Un nav ko dot. Jau divas dienas, kopš mēs jūs atskaitījām.

—         Ak, jūs! … Vispirms mūs pamētāt, aizgājāt… Bet tagad, lūdzu, atskaitījāt.

Štāba priekšnieks klusēja. Bet es neatlaidos:

—   Nav ko atbildēt?

—   Nebija laika par jums domāt, Momiš-Uli.

Viņš pateica to atklāti, necenzdamies attaisnoties. Jā, nebija laika par mums domāt, jo aizlaidās taču nenodzēsuši lampu. Patiesība padarīja mani rāmāku. Negribējās vairs lamāties.

Pēc minūti ilga klusuma brīža Belopegovs teica:

—          Momiš-Uli, iesim pusdienās. — Viņš mēģināja atrast Bozžanova atbalstu. — Biedri politvadītāj, iesim .. .

Es atteicos, atkārtojot:

—   Vispirms paēdiniet bataljonu.

—   Nav ar ko, Momiš-Uli.

Bozžanovs lūdzoši raudzījās uz mani. Bet es atcirtu:

—   Ejam! Mums šeit nav ko darīt.

Un izgāju neatsveicinājies.

3

Ar mokām es aizkūlos līdz Gorkiem. Bozžanovs arī bija galīgi pārguris, vilkās aiz muguras, atpalikdams kādus divdesmit soļus.

Sādžas nomalē es satiku Murinu, kas nesa ūdens spaini. Viņš ne sevišķi veikli pārņēma spaiņa osu kreisajā rokā, ūdens lija pāri. Murins piemeta roku pie cepures un jautri piebilda:

—    Būs veiksme, biedri kombat! Sagaidu ar pilnu…

—    Kur nesīsi?

—• Mazgājamies, biedri kombat, peramies pirtī. — Murins pamāja ar galvu uz tuvāko mājiņu. — Jānomazgā visi grēki.

Es nepiebalsoju viņa jautrajam noskaņojumam.

—   Kur bataljona štābs?

To Murins nezināja. Piepeši viņš nolika spaini, izstiepis kaklu, centās nostāties braši. Es nodomāju: tūlīt jautās par pusdienām.

Tā tas arī notika.

—   Biedri kombat, vēderā vāveres danco.

—   Pusdienas būs, — es īsi atbildēju. — Ej!

Sādžas platajā ielā es satiku vēl vairākus savus kareivjus, bet neviens no viņiem nezināja, kur atrodas bataljona štābs. Ļaudis jau ir apmetušies istabās. Šur tur aiz dārziņu žogiem plīvo vējā uz ātru roku izmazgātās zaldātu apakšbikses, krekli, vietumis pat formas blūzes un bikses. Skat, pie šķūņa kāds bez šineļa un cepures skalda malku: jau balo pamatīga pagaļu kaudze, bet kareivis vēl arvien skalda un skalda.

Rau, tur kāds ir iznācis uz lieveņa basām kājām, ar tīru, tikko uzvilktu kreklu mugurā. Viņš sakliedzas ar saimnieci:

—   Māt, vai nevari vēl iedot kartupeļus?

—    Iedošu, draudziņ, iedošu.

Velns parāvis! Apmetušies tā, it kā te nemaz nebūtu fronte, it kā mūsu priekšā neatrastos pretinieks.

Eju. Katru soli speru ar grūtībām. Beidzot ieraugu Rahimovu.

—    Rahimov!

—    Es, biedri kombat.

—          Kāpēc nav nolikta sardze? Kāpēc šeit tāds haoss? Kāpēc ļaudis nav ierakumos?

—          Piedodiet, biedri kombat. Nodarbojos ar štāba iekārtošanu. Izlaidu no acīm.

—          Izlaidāt no acīm, ka šeit ir priekšējā līnija? Vēlaties, lai pretinieks jums to atgādina?

4

Izsalcis, noguris un nikns es kopā ar Rahimovu iegāju mājā, kur bija apmeties štābs. Plašajā istabā, kuru priekštelpa nošķīra no mājas otras puses, uz lielā galda, kas piestumts pie loga, ir nolikti smaili noasināti zīmuļi, tintnīca un spalvaskāts, tīrs paplrs, karte. Platā gulta rūpīgi, bez vienas krokas, pārklāta ar telteni. Paklāja vietā skuju zari bagātīgi nokaisīti pa grīdu. Pie sienas uz naglām karājās mūsu armijas parauga dvieļi. Tas viss liecināja par Rahimova gādīgo roku.

Bet man nebija spēka pat noslaucīt kājas, kā nākas, pie lieveņa. Kaut kā norausis no zābakiem tur pielipušās melnās dubļu pikas, es ievilkos štābā un, šineli nenovilcis, smagi apsēdos uz gultas. Uz grīdas sienmali es ieraudzīju seglus, kas bija noņemti nosistajai Sivkai, — tie ceļoja mums līdzi sanitārajā orē. Pie segliem rindā noliktas šķirnes lopu audzētavā Kirejeva paņemtās sešas aizlakotās pudeles. Blakus — vesela kaudze pakešu, no tās pašas veterinārās aptiekas. Acīm redzot, sanitārais vads aizvedis ievainotos uz aizmuguri, atstājot šeit šīs rezerves.

Es noklausījos Rahimova ziņojumu. Aizsprosta nodaļa, kas pirms mums atradās sādžā, ir aizgājusi. Mēs esam viņus nomainījuši. Ārkārtēju notikumu nav.

— Izsaukt kolhoza priekšsēdētāju! —es pavēlēju. — Pēc tam saaicini šeit rotu komandierus.

Ar kolhoza priekšsēdētāju, kalsenu, gludi skūtu večuku, es runāju īsi. Paskaidroju, ka esam iznākuši no ienaidnieka ieņemtās teritorijas, ka vairākas dienas neesam ēduši.

—    Vajag pabarot cilvēkus. Ko jūs varat dot?

Priekšsēdētājs atbildēja, ka visi kolhoza lopi ir evakuēti, kolhozā ir palikusi tikai viena vienīga tele.

—   Nokaut! — es teicu. — Nokaut un izsniegt gaļu saimniecēm. Lai vāra kareivjiem viru.

Priekšsēdētājs apmulsa.

—   Biedri priekšniek, tā mums ir beidzamā.

Es gribēju uzkliegt: «Izpildīt!» — bet tā vietā teicu:

—   Arī pēdējo vajag atdot. Ir taču Tēvijas karš … Saprotiet, Tēvijas karš!

Vecis ar izbrīnu pablenza uz mani. Es nezinu, vai viņš saprata jūtas, ko es — kazahs, bijušais klejotājs, bijušais ganiņš — izteicu šajos divos vārdos: «Tēvijas karš». Domāju, ka saprāta.

—    Nokaušu, — viņš piekrita.

5

Sāka ierasties rotu komandieri. Pirmais atnāca Fiļimonovs. Viņš bija paspējis noskūties. Šinelis, kas ne reizi vien bija novārtīts un nošļākts ar dubļiem, klaiņojot pa nomaļiem ceļiem, rūpīgi iztīrīts.

Fiļimonovs ienākdams piesita kāju, kā tas ierindas komandierim pienākas.

—   Pēc jūsu pavēles stājos jūsu rīcībā.

—   Sēdies, — es teicu.

Un paskatījos uz saviem nobristajiem zābakiem. Kā tad es tādā izskatā — sagumis, nemazgājies, satraukts, nenovilcis šineli, kura malas apaugušas ar biezu dubļu kraupi, zābakus nenotīrījis, kā es tādā izskatā runāšu ar padotajiem? Es mācīju Murinu, mācīju komandierus un karavīrus: «Ierodies pie kombata kā pie meitenes, kurā tu esi iemīlējies!» Bet ko es pats?

Vērīgais Rahimovs droši vien bija uzminējis manas domas.

—          Biedri kombat, vai'nevēlaties nomazgāties? Roku mazgājamais ir sētā.

—   Paldies, — es teicu. — Atradīšu.

Paņēmis dvieli un ziepes, es izgāju pagalmā. Tur pūta drēgns vējš. No zemajiem mākoņiem, kas klāja debesis, nāca nepatīkams slapjums: krita lietus lāses kopā ar sniega pārslām, kas uz zemes acumirklī izkusa. Br-r-r … Slapjdraņķis dzina atpakaļ siltumā, istabā. Kaut varētu tūlīt nolikt galvu uz spilvena, apsegties ar kažoku, aizvērt acis un pagulēt, kaut tikai uz dažām stundām atgaiņājot prom visas rūpes.

Nē, Baurdžan, nevar! Es ātri izģērbos līdz jostas vietai, palikdams puskails zem īgnajām, saltajām debesīm. Ādā it kā iedūrās adatiņas, uz tās tūlīt uzmetās zosāda. Apvaldīdams trīsas, es pārvilku plaukstas pār ķermeni. Varēja saskaitīt visas ribas, kā nonīkušam vecam kleperim. Vēders bija tā iekrities, it kā būtu piekaltis pie mugurkaula.

Apsējis dvieli ap vidukli, es piegāju pie skārda roku mazgājamā trauka, kas karājās pie žoga. Tanī brīdī no priekšnama iznāca saimniece — paveca sieviete, satinusies siltā lakatā. Aprepējušajās, sastrādātajās rokās viņa nesa kausu un ūdens spaini.

—   Pagaidi r.. Es pati tev uzliešu.

Es noņēmu auseni, pakāru uz sētas mieta.

—   Nu tad lej … Taisni uz galvas, uz muguras.

—   Sasaldēsies. Iesim iekšā.

—   Lej!

Kausiņš pēc kausiņa dedzinoši salta ūdens lija man uz galvas, uz muguras. Kopā ar ūdeni aiztecēja nogurums, kļuva vieglāk elpot, radās, kā saka skrējēji, «otrā elpa».

Pateicies saimniecei, es sāku slaucīties.

-— Tu, puis, esi nobadojies … Būtu tevi pabarojusi, draudziņ, bet pašai ir tikai pliki kāposti. Vai ēdīsi plikus kāpostus?

—          Paldies, ēdīšu… Bet drusku vēlāk. Vispirms ķeršos pie darba.

Savilku jostu ap vateni, ar ķemmīti saglaudu slapjos matus. Sieviete jautāja:

—   No kādas puses tad tu esi? Kirgīzs?

—   Kazahs … No Alma-Atas.

6

Lūk, tāds — sasukājies, nomazgājies, notīrītos zābakos — es atgriezos lielajā istabā, kur jau sēdēja rotu komandieri. Visi vienā mirklī piecēlās, izstiepās manā priekšā. Es piegāju pie kartes, kas bija izklāta uz galda.

—   Nāciet šurp!

Komandieri sastājās ap galdu.

—          Klausieties manu pavēli. Tūlīt izvest ļaudis no mājām, nolikt posteņus.

Uz kartes es norādīju katrai rotai aizsardzības pozīcijas. Priekšnamā noklaudzēja durvis, tur kāds sāka slaucīt kājas. Es turpināju:

—          Kolhoza priekšsēdētājs ir nokāvis mums teli. Gaļa tiks izsniegta saimniecēm, lai izvāra kareivjiem pusdienas. Līdz pusdienām pavēlu rakt ierakumus. Ēdienu saņems tikai tas, kam būs gatavs ierakums šaušanai no ceļgala.

Klusu pavērās durvis, atskanēja pazīstamā, parupjā balss:

—          Kombat, es drusku nokavējos atgriezties uz tavu godamielastu.

Visi pagriezās. Uz sliekšņa stāvēja Tolstunovs, vecākais politvadītājs, propagandas instruktors.

—          Aizgāju uz stundiņu, — viņš turpināja, — bet, skaties, aizskrējušas četras dienas.

Parupjā, balsij atbilstošā Tolstunova seja neizpauda ne mazāko izbrīnu, kad, apskatījis komandierus, viņš starp tiem neatrada vairs ne Zajevu, ne Paņukovu. Droši vien pa ceļam Tolstunovs jau bija uzzinājis visu par bataljonu. Lēnām novilcis šineli, viņš pakāra to uz naglas, apsēdās uz gultas, sāka pāraut kājas.

—   Kombat, šeit ir pavēss, vajadzētu iekurināt.

Likās, it kā viņš nemaz nebūtu bijis prom no bataljona vai ari izgājis tikai uz kādu stundiņu.

Es jau atļāvu komandieriem iet, bet tad iejaucās Tolstunovs.

—          Pagaidi, kombat. Es atstiepu smēķus. Atļauj mums uzsmēķēt. Tu pats arī droši vien neatteiksies.

Viņš lēnām atraisīja mantu somu, izvilka no turienes vairākas paciņas mahorkas, sadalīja tās komandieriem, pēc tam nolika uz galda «Kazbeka» kasti, aicinādams uzsmēķēt papirosus. Nocietušies bez smēķēšanas, mēs labāk ķērāmies pie mahorkas. Paštīto resno smēķu zilganie dūmi cēlās līdz griestiem. Tabaka apreibināja, istaba sāka šūpoties, peldēt, visi svētlaimīgi klusēdami ievilka dūmus.

Durvis atkal atvērās. Istabā ienāca Bozžanovs, novilcis šineli, nomazgājies, kļuvis jautrāks: skaļi, labpatikā iekrākdamies, viņš oda mahorkas dūmu smaržu. Bozžanovs svinīgi turēja rokā skārda bļodu, kurā bagātīgi, ar kaudzi, bija sakrauti dzeltenbalti skābēti kāposti ar sarkanām dzērvenītēm.

—    Biedri kombat, atļaujiet visus pacienāt.

7

«Otrās elpas» man pietika īsam brīdim. Iestrēbis saimnieces piedāvātos kāpostus, drusku ieturējies no Tolstunova sausās devas, es atļāvu sev atpūsties.

Pusmiegā dzirdu, ka priekšnamā Bozžanovs rīkojas ap patvāri. Nometis uz grīdas malkas klēpi, Tolstunovs plēš skalus, kurina krāsni. Rahimovs čirkstina spalvu, raksta kaujas ziņojumu. Reizumis viņu kaut kur izsauc, viņš iziet no istabas, tad klusītiņām atgriežas.

Lūk, atkal noklaudzēja durvis. Bozžanovs pienācis pie gultas un neiet prom. Es jūtu, ka grib un neuzdrošinās kaut ko sacīt.

—   Ko tu vēlies?

—   Biedri kombat… Lisanka atradusies …

Es paceļu galvu.

—    Kur tad tā ir? Kā atradusies?

Bozžanovs diezin kādēļ vilcinājās.

—    Sinčenko atveda …

—    Sinčenko?

Atmiņā pavīdēja mežonīgi auļojošās Lisankas dzeltenie, atņirgtie zobi, seglos Sinčenko, ar pirkstiem ieķēries krēpēs, bēgšana, kas izplatījās kā lavīna. Pieceļos sēdus. Sirds kā akmens.

—    Lai ienāk!

Sinčenko pārkapa pār slieksni. Vaigi bija pelēki kā zeme. Pašķielejis uz mani, viņš nodūra galvu.

—   Kāpēc esi ieradies? — es jautāju.

—          Atvedu … — Viņam trūka elpas, viņš aizrāvās. — Atvedu Lisanku.

—   Kāpēc tu viņu nenošāvi?

—   Kā tā? Kāpēc?

—   Kāpēc bēgi?

—          Es nebēgu .. . Viņa, biedri kombat, sāka trakot. Man pārtrūka pavada … Nekā nevarēju izdarīt.

—   Kāpēc nenošāvi? Pistole tev bija?

—   Bija, biedri kombat.

—   Kāpēc neiešāvi viņai ausī? Kāpēc nenogalināji uz vietas?

Sinčenko klusēja.

—   Kāpēc nenolēci zemē? Kāpēc neatgriezies?

—   Es, biedri kombat… Es nodomāju . ..

—          Ko tad tu nodomāji? Ka esmu kritis? Kāpēc neskaties man acīs?

Sinčenko saņēmās un pacēla galvu.

—          Atbildi: nodomāji, ka es esmu beigts? Kāpēc tad tu neiznesi manu līķi?

Nemitēdamies, gluži kā cirtienus, es vienu pēc otra uzstādīju šos jautājumus. Atbildes vietā bija tikai klusums.

—   Lasies prom, — es teicu. — Lasies prom no bataljona!

—   Uz kurieni tad, biedri kombat?

—          Kur vēlies! Reiz pameti mūs kaujā, neuzdrošinies pie mums atgriezties! Ej prom!

Sinčeko klusēdams pagriezās un izgāja no istabas. Štābā iestājās klusums. Tikai krāsnī sprēgāja degošā malka. Bozžanovs apsēdās pie vaļējās krāsns mutes un raudzījās ugunī. Tolstunovs paburzīja pirkstos papirosu, uzrāva sērkociņu, aizsmēķēja.

Klusu piesitās krāsns durtiņas. Bozžanovs piecēlās, izgāja. Pēc brīža viņš atgriezās.

—   Sēž pagalmā, — viņš teica.

Es neatsaucos. Bozžanovs atkal izgāja, atkal atgriezās.

—          Un Lisanka arī ir piesieta. Vai var, biedri kombat, tai dot sienu?

—   Dod.

Bozžanovs ielūkojas priekšnamā. Ārdurvis, kas veda no priekšnama pagalmā, acīm redzot, bija vaļā. Viņš uzsauca:

—    Sinčenko! Padod Lisankai barību!

Es klusēju. Ne ar vārdu nerunādams man pretī, Bozžanovs cīnījās par Sinčenko likteni.

—    Iešu paskatīšos, kā viņa ēdīs, — Bozžanovs paziņoja.

Viņš atkal uz kādu brīdi nozuda. Atgriezies ierunājās:

—           Novājējusi.. . Mani uzreiz pazina … — Pie manis negriezdamies, viņš turpināja: — Vairākas reizes gribējuši viņam zirgu atņemt, bet viņš tomēr to atvedis šurp.

Pa to laiku Tolstunovs lika uz galda krūzītes, sameklēja savā mantu somā cukuru, tējas kārbiņu. Bozžanovs atkal izmetās priekšnamā.

—    Patvāris gatavs! Biedri kombat, vai var nest iekšā?

—    Var.

Tolstunovs pienaca pie manis.

—          Kombat, kādēļ tu gribi būt par visiem gudrākais? Atļauj, es palīdzēšu tev novilkt zābakus.

Atbildi nenogaidīdams, viņš pieķērās pie mana zābaka un vilka ar izveicīgām, spēcīgām rokām. Uzreiz kļuva vieglāk. Es jau vairs nevarēju atcerēties, cik dienas nebiju noāvis kājas. Tanī brīdī Sinčenko ienesa verdošo patvāri.

—           Noliec, — Tolstunovs teica. Pēc tam uzsauca zirgu uzraugam: — Nikolaša, paņem kombata autus, izžāvē … Zābakus nomazgā . . .

Es klusēdams skatījos, kā Sinčenko paņēma manus autus, kas bija tumši no mitruma tanīs vietās, kur jaudās pēdas nospiedums. Pēc tam viņš iznesa zābakus ārā. Bozžanovs jau drošāk nokliedža viņam pakaļ:

—    Nikolaša, atstiep malciņu!

9

Sinčenko atnesa malku, sāka rušināt krāsni. Viņa vaigi no karstuma kļuva iesārti.

Tolstunovs teica:

—          Sinčenko, vai tad tu neredzi? Kombatam ir basas kājas. Vai siltu zeķu viņam nav?

—   Sameklēšu!

Pēc mirkļa Sinčenko pienesa man zeķes. Es nepastiepu roku. Viņš nolika tās uz gultas, atkal sāka darboties ap krāsni.

Drīz vien ieradās Brudnijs, kuru es biju izsaucis, lai dotu uzdevumu izlūku vadam. Brudnijs braši sasita papēžus, atdeva godu.

Un pēkšņi atcerējos … Es sēžu blindāžā, pie manis noliecas Sinčenko.

«Biedri kombat… Tur ir leitnants Brudnijs … Gaida jūs . . .»

Mans zirgu uzraugs zina, ka es padzinu no bataljona Brudniju par gļēvulību, nosodīdams viņu ierindas priekšā.

«Lai ienāk,» es saku.

«Lai ienāk …» Pirms desmit dienām — vai tiešām tikai desmit dienas? — šie vārdi attiecās uz Brudniju, kas bija sevi apkaunojis kaujā, uz šo pārgalvīgo melnīgsnējo leitnantu, kurš tagad gaida manas pavēles.

Es teicu:

— Sēdies, Brudnij. Saņem paciņu mahorkas .. . Sinčenko, ielej leitnantam tēju …

Bozžanovs tikko dzirdami nopūtās. Tā tika piedoti zirgu uzrauga grēki. To vairāk nepieminējām. Mēs ievērojām bausli: piedoto aizmirst.

10

Tanī pašā dienā, pilnīgi negaidot, bataljonam uzbruka jauna nelaime.

Mēs visi dabūjām ciest par to, ka nebijām savaldīgi pēc četru dienu ilgās badošanās. Ļaudis rāvās čokurā no vēdersāpēm. Bataljons zaudēja kaujas spējas. Sargkareivji, kaujas apsardzība, cilvēki ierakumos, komandieri — visi saslima.

Ko lai dara? Kā par sodību, tuvumā nebija neviena"cilvēka, kas kaut ko sajēgtu medicīnā. Sanvads bija aizņemts ar ievainoto evakuāciju un aizgājis kopā ar Kirejevu, kopā ar degradēto Beļenkovu.

Pēkšņi man kaut kas iešāvās prātā. Acīs krita uz grīdas noliktās pudeles ar opija tinktūru. Velns parāvis, tās taču ir vēderzāles!

Nekavējoties viena pudele tika likta galdā un attaisīta. Es ielēju dziedinošo šķidrumu krūzītē un nogaršoju. Zāļu spirts patīkami dedzināja rīkli. Pēc tam tinktūru nogaršoja Bozžanovs. Viņš izdzēra pāris malku, un arī viņa sejā pavīdēja labpatika. Rahimovs arī ķērās pie zālēm. Tās tiešām izrādījās dziedinošas — sāpes vēderā mitējās.

Es pavēlēju izsniegt pudeles apakšvienību komandieriem.

— Lai kareivji ieņem zāles! Izdalīt brālīgi: katram ceturtdaļu glāzes!

Pabeidzis ārstēšanu, es apgūlos, nemanot iemigu. Pamodos naktī no grūdieniem. Kas ir? Mani bukņīja Kirejevs, kas tikko bija atgriezies.

—    Biedri kombat, ko jūs esat izdarījis?

Miegaino dullumu neizdevās uzreiz pārvarēt. Beidzot sāku saprast, par ko feldšeris runā. Izrādījās, ka es biju izdarījis briesmīgu aplamību. Ļaudīm vajadzēja dot piecpadsmit pilienus tinktūras, bet es viņiem iegrūdu zirga devu, citiem vārdiem, saindēju bataljonu ar opiju-Visi bija apgūlušies, iemiguši, vajadzēja nekavējoties viņus modināt, citādi iespējams, ka viņi vispār nepamodīsies.

Es neaprakstīšu, ko pārdzīvoju tanī naktī. Mēs — vairāki komandieri, feldšeris, sanitāri — modinājām, cēlām zaldātus, tie atkal vēlās no kājām un iemiga.. . Un tomēr no rīta — medicīnā, kā es vēlāk uzzināju, ir tādi gadījumi zināmi — kareivji piecēlās spirgti. Kareivju vēders bija visu izturējis.

Tāds bija šis notikums ar zirga devu, notikums, kas noslēdza mūsu klaiņo jumu. ,

DIVĪZIJAS KOMANDIERIS STRĀDĀ

1

To visu es izstāstīju Panfilovam — protams, ne tā kā jums, ne tik plaši. Ne vienu reizi vien viņš mani pārtrauca ar jautājumiem, iztaujāja sīkumus.

—   Biedri Momiš-Uli, vai jūs paspējāt sastādīt sarakstu par tiem, kas ir kaujās labi cīnījušies?

—    Ir sastādīts, biedri kombat. Šorīt kopš paša rīta ar to nodarbojāmies.

—    Kur tad tas ir? Dodiet šurp!

Es izņēmu no lauka somas to komandieru un kareivju raksturojumus, kurus uzskatīju par cienīgiem apbalvojumam. Panfilovs ātri paķēra lapas un sāka tās pārlasīt.

Pārlaidis acis lappusei, kur tika runāts par politvadītāju Dordiju, Panfilovs vairākas reizes pamāja ar galvu, tad nolasīja skaļi:

—    «Palicis bez rotas komandiera, bez sakariem, uz savu ierosmi uzņēmies komandēšanu, savāca vienkopus tumsā izklīdušo rotu.»

Nolaidis lapu, Panfilovs palūkojās uz mani. Viņš pasmaidīja, acis bija šķelmīgas.

—   Palicis bez komandiera, — viņš atkārtoja, — bez sakariem, uz savu ierosmi… Tur, biedri Momiš-Uli, ir tā nagla. Vai arī, ja vēlaties, nagliņa.

Es zināju krievisko izteicienu «jautājuma nagla». Bet nevarēju saprast, ko Panfilovs ar to domā. Es jautāju:

—   Kāda nagliņa?

—    Lūk šī! — No tējas traukiem apklātā galda, pie kura mēs sēdējām, Panfilovs viegli pagriezās pret otru galdu. — Uz tā pār visu virsu bija noklāta dažādu krāsu atzīmēm izraibinātā karte, tā pati, kura šodien, kad es pirmo reizi pār to noliecos, mani biedēja … — Lūk, šī te nagliņa, — Panfilovs teica vēlreiz, pastiepdams uz karti iedegušo, it kā tumši brūnā ozolmizu uzlējumā iemērkto roku. — Mūsu jaunās taktikas nagla. Jaunās aizsardzības izveidošanas nagla. Vai jūs sapratāt?

—   Nē, biedri ģenerāli, nesapratu.

—   Nesapratāt? Bet jūs taču, biedri Momiš-Uli, visu pats noskaidrojāt.

—   Ko noskaidroju? To?

Es piegāju pie kartes un atkal ieraudzīju it kā daudzās vietās pārrauto fronti, kas likās sadrupusi juceklīgi izsvaidītos posmos. Pārcirzdami, sadrumstalodami divīzijas pozīcijas, vācieši ne vienu reizi vien pārvērta tādā postažā mūsu sagrauto, salauzto aizsardzības pozīciju. Bet kāpēc mums pašiem vajag pretiniekam šinī ziņā palīdzēt? Kādēļ Panfilovs to dara, turklāt vēl pasmiedamies par mani? Jāatzīstas, viņa smīns mani aizskāra.

—   Nu ko, sāksim analizēt, — viņš teica. — Sēdieties! Vai vēl dzersiet glāzi tējas?

Atkal iepīkstējās lauka tālrunis. Panfilovs paņēma klausuli.

—   Jā, Ivan Ivanovič, klausos… Ahā, kapteiņa Dorfmaņa darinājums. Jau šodien vajag nosūtīt? Hm … Hm … Ļoti veiksmīgi. Izlasīšu. Paspēšu, Ivan Ivanovič, tikai pēc stundas. Jā, sakiet biedram Dorfmanim, lai atnāk pēc stundiņas.

Pabeidzis šo īso sarunu, Panfilovs atgriezās pie manis.

—   Es no jums, biedri Momiš-Uli, neko neslēpšu. Mani, upura jēru, sauc tiesas priekšā: kāpēc tika atdota Volokolamska? Nodibināta speciāla komisija. Rakstam paskaidrojumus: varbūt negaiss aizies garām. — Viņš apklusa un jautājoši paraudzījās manī. — Kā jūs domājat, biedri Momiš-Uli? Vai negaiss aizies garām?

—   Esmu par to pārliecināts, biedri ģenerāli.

—    Hm … Paldies par labu vārdu.

Man atkal likās, ka ģenerāļa toni ieskanējās ironiska pieskaņa. Taču Panfilovs kļuva nopietns.

—   Tomēr izanalizēsim, biedri Momiš-Uli, ko jums mācīja šīs dažas dienas.

2

Es jau vienreiz biju dzirdējis no Panfilova: «Vai tad karš neprasa analīzi? Mans karaspēks ir mana akadēmija. Jūsu bataljons — jūsu akadēmija.»

Tagad atkal bija jāizdara bataljona darbības analīze. Es nezin kādēļ nopūtos. Saku «nezin kādēļ», jo tanī brīdī es pats vēl nesapratu, ko nozīmēja mana nopūta. Panfilovs pameta uz mani pētījošu skatienu. Negaidot sacīja:

—   Jūs droši vien domājat: «Es viņam izkratīju savu sirdi, izklāstīju visas savas bēdas, bet viņš grib tikt cauri ar divu vai trīs kauju sīkumainu iztirzājumu.» Vai tā nav?

Panfilovs tiešām bija uzminējis to, ko es pats sev vēl nebiju atzinies. Klusēdams es apliecināju viņa nojautu. Viņš turpināja:

—    Droši vien domājat: «Lai viņš labāk atbild, kāpēc mēs atkāpjamies? Kāpēc vācieši jau tik ilgu laiku mūs triec atpakaļ? Kāpēc mēs viņus pielaidām Maskavas tuvumā? Lai atbild uz to!» Jūs taču tā domājat?

—   Jā, — es atbildēju atklāti.

Panfilovs piecēlās, pieliecās pie manas auss; es atkal pamanīju zem viņa ūsām šķelmīgu smaidu.

—    Es jums teikšu, biedri Momiš-Uli… — Viņš runāja noslēpumaini, un es gaidīju atklājumus. — Es jums teikšu, ka to es nezinu.

Novērodams izteiksmes maiņu manā sejā, Panfilovs iesmējās. Vēl nekad — liekas, es to jau sacīju, — es vēl nekad nebiju redzējis Panfilovu tik jautru.

—   Tomēr tā gluži nav, — Panfilovs sevi izlaboja. — Šo to stipri būtisku mēs abi zinām.

Viņš uzskaitīja virkni mūsu militāro neveiksmju iemeslu. Protams, ari es zināju šos iemeslus: vācu armija uzsāka karu, jau būdama mobilizēta; cīnīdamās Eiropas kauju laukos, tā bija ieguvusi ticību saviem spēkiem, kaujas pieredzi; tai bija pārspēks tanku un aviācijas ziņā.

—    Kas vēl? Pēkšņums? — viņš novilka jautājoši. — Jā, arī pēkšņums. Bet kāpēc mēs to pieļāvām? Kāpēc bijām neuzmanīgi? Kāpēc ignorējām realitāti?

Viņš uzstādīja šos jautājumus pats sev, neskatīdamies uz mani, neprasīdams atbildi. Viņš vienkārši pavēra man savu iekšējo pasauli, atbildēdams ar atklātību pret atklātību. Droši vien viņš varēja vēl daudz ko teikt, bet atturējās. Kādu mirkli viņš klusēja. Tad atkal griezās pie manis:

—          Redzat, biedri Momiš-Uli, kas, manuprāt, bija mūsu nelaime: mēs nevērīgi izturējāmies pret realitāti. Bet šī to nepiedod! Vai jūs mani saprotat?

Paklauvējis ar pirkstiem pa patvāri, kas vairs nesīca, viņš pavēra durvis uz priekštelpu.

—    Biedri Uško! Gādājiet, lai mums uzkarsētu patvārīti.

Un atkal griezās pie manis:

—           Tad tā arī norunāsim, biedri Momiš-Uli… Ko nu mēs abi nezinām, to nezinām. Kādreiz vēsture to visu izpētīs, atklās . .. Bet divīzijas darbība mums ir zināma. Un par to mums ir jābūt savam spriedumam.

Istabā ienāca leitnants Uško.

—          Biedri ģenerāli, jūs, gaida korespondenti no Maskavas. Lūdz pieņemt.

—          Tagad nevaru. Strādāju… Nekādi nevaru. Lai pagaidām brauc uz daļām. Bet vakarā — laipni lūdzu!

—   Daļās viņi, biedri ģenerāli, jau bijuši.

—   Lai atpūšas. Jūs sagādājiet viņiem tādu iespēju.

—Biedri ģenerāli, tur ir arī fotokorespondents. Viņš nekādi nevar gaidīt. Viņam jābrauc prom. Ļoti vēlas ar jums tikties.

Panfilovs pasmīnēja.

—          Droši vien ir jau nofotografējis manu varonīgo adjutantu. Ieguvis aizstāvi. Labi, aiciniet! Es jūs neiegāzīšu, biedri Uško …

Pieiedams pie kartes, Panfilovs pārlieca to uz pusēm, aizsedza ar zīmuli iezīmēto divīzijas izvietojumu.

3

*

Nevērīgi sasukāti gaiši mati, rūpīgi sakārtota formas blūze, tipiska «maskaviešu» izruna, — tāds bija fotokorespondents, kurš ienāca Panfilova istabā.

— Kapteinis Ņefedovs, — viņš stādījās priekšā. — No žurnāla «Frontes ilustrācija».

Ar profesionāļa skatienu Ņefedovs aplūkoja istabu, acis pārslīdēja pār logiem, etažeri, spoguli, lauka tālruni, galdu, uz mirkli pakavējās pie manis:

—           Pie reizes, biedri Ņefedov, iepazīstieties, — Panfilovs teica. — Tas ir manas rezerves komandieris vecākais leitnants Momiš-Uli.

Es piecēlos.

—          Rezerves komandieris? —1 Ņefedovs iesaucās. — Biedri ģenerāli, liekas, te ir sižets!

Bija skaidri redzams, ka Ņefedovs priecājās par kādu prātā iešāvušos plānu. Viņš pat drusku pietvīka, ar visiem pieciem atrausa atpakaļ matus. Panfilovs teica:

—          Bet vai nevar bez sižeta? Būtu nofotografējis vienkārši tāpat. Lūk, tā, kā es stāvu … Un uzdāvinājis man kartīti. Es aizsūtīšu mājniekiem.

—          Iztaisīšu … To es jums, biedri ģenerāli, iztaisīšu. Lūdzu, tuvāk logam.

Panfilovs pieņēma cienīgāku stāju, drusku izslēja galvu. Tādu viņu arī uztvēra aparāta knakšķis.

—          Tagad, biedri ģenerāli, — Ņefedovs teica, — es jūs nofotografēšu žurnālam.

—   Bet vai tad šī nederēs?

—          Nederēs, — Ņefedovs atbildēja ar tādu vaļsirdību, pret ko bija grūti kaut ko iebilst. — Biedri ģenerāli, ir vajadzīgs kaujniecisks sižets, oriģināls, nenovazāts.

—   Hm … Kāds tad jums ir tas sižets?

—           Stāviet, biedri ģenerāli, tanī pašā vietā. Bet vecākais leitnants lai stāv šeit. Rādiet, biedri ģenerāli, ar roku uz logu! Uzņēmumam mēs pievienosim tekstu. Augšā tādu: «Divīzijas komandieris strādā.» Bet apakšā: «Ģenerālis Panfilovs pavēl atsist ienaidnieku ar pretuzbrukumu.»

—   Bet es, biedri Ņefedov, nekad tā nepavēlu.

—   Biedri ģenerāli, es jūs lūdzu… Palīdziet man šai ziņā.

Bija skaidrs, ka atteikšanās apbēdinās korespondentu ne pa

jokam.

—          Uf… — Panfilovs nopūtās. — Nu ko, biedri Momiš-Uli, fotografēsimies.

Es nostājos korespondenta norādītajā vietā. Panfilovs nokrekstējās, drusku pirkstus iepletis, pacēla roku. Es jau reiz stāstīju par šo žestu. Viņš vienmēr tā paplēta pirkstus, ja par kaut ko šaubījās.

—           Nē, biedri ģenerāli, tā nekas neiznāk, —Ņefedovs paziņoja. — Iedomājieties: blakus taču ir izlauzušies vācieši. Jūs pavēlat: «Uz priekšu, pretuzbrukumā!» Vajadzīgs, biedri ģenerāli, ērgļa vēziens.

Panfilovs spēji iebāza roku kabatā, tiepīgi nolieca galvu. Tagad varēja redzēt, ka viņš ir sakumpis, ka viņam iekritušas krūtis.

—          Fotografējiet, kā gribat, — viņš drūmi noteica. — Ar rokām es neplātīšos.

—           Bet ko tad lai dara? Nu kaut vai pagrieziet galvu uz loga pusi, biedri ģenerāli. Un, lūdzu, nedusmojieties uz mani. . . Jūs, biedri vecāko leitnant, arī pagrieziet galvu uz to pašu pusi. Lūk, lūk … Labi!

Ņefedovs vēlreiz vērtējoši mūs noskatīja un pēkšņi, bez profesionālas pieskaņas, ļoti vaļsirdīgi iesaucās:

—           Biedri ģenerāli, jūs ar vecāko leitnantu esat viens otram līdzīgi… Tomēr nē … Līdzības, tiešām, maz. Bet galvas pagrieziens gan līdzīgs.

Pieplacis pie aparāta, viņš divas reizes noknipsēja. Un tomēr neslēpa savu neapmierinātību:

—          Ek, ja jūs, biedri ģenerāli, būtu nokomandējuši tā, kā es gribēju!

—    Pats zinu, ka tā būtu iznācis labāk, — Panfilovs noteica.

Viņš pameta acis uz mani, un es pamanīju skatienā ironijas

dzirksti. Ņefedovs to nemanīja.

—   Kaut vai dūri būtu pacēlis! -— viņš turpināja bēdāties.

—           Bet, redzat, kazahiem, — Panfilovs norādīja uz mani, — ir tāda paruna: «Ar dūri nositīsi vienu, ar prātu nositīsi tūkstoti.»

—           Bet ar kādu sižetu lai to izteic? — Ņefedovs žigli iejautājās. — Nofotografēt jūs pie kartes? Ir jau bijis! Simtiem reižu bijis! Nav oriģināli! Iesakiet kaut ko, biedri ģenerāli.

—   Kaut ko oriģinālāku?

—          Jā. Kaut ko tādu, kas vēl presē nav bijis. Izrauts tieši no dzīves.

—   Tieši no dzīves? To var. Biedri Momiš-Uli, sēdieties!

Ar rokas mājienu viņš aicināja mani pie tējas galda. Tur joprojām stāvēja patvāris, glāzes, balta fajansa tējkanna, cukura trauks, aizsākta kagora pudele. Apsēdies man blakus, Panfilovs jautāja:

—          Vai jūs zināt, biedri Momiš-Uli, ko Ļeņins rakstīja par atkāpšanos?

-Nē, biedri ģenerāli, nezinu.

Panfilovs pagriezās uz korespondenta pusi.

—          Lūdzu!… Taisni no dzīves. Tveriet momentu! Fotografējiet!

Ņefedovs apmulsis sacīja:

—   Bet ko tad te lai fotografē, biedri ģenerāli?

—          Ko lai fotografē? Sēžam ar bataljona komandieri, dzeram tēju, apspriežamies, prātojam.

—   Nezinu . .. Nu, labi. . . Lūdzu!

Viņš vairākas reizes noknipsēja.

—   Bet kā tad to lai nosauc? «Tautu draudzība», vai?

—          Nē, — Panfilovs jautri teica. — Nosauciet: «Divīzijas komandieris strādā».

Ģenerālis vairs neironizēja, neapvainoja viesi, silti no viņa atvadījās.

4

Mēs atkal palikām divi vien.

Piegājis pie kartes, Panfilovs paskatījās uz to, pakasīja pakausi, pagrozīja gaisā pirkstus.

—          Varbūt tomēr šur tur saspiesties ciešāk? — viņš lēnām novilka. — Sablīvēt ciešāk priekšējo līniju? Kā jūs domājat, biedri Momiš-Uli?

Viņa tonis bija tik vienkāršs, viņš ar tādu interesi iztaujāja manas domas, ka es tikpat atklāti atbildēju:

—   Protams, vajag ciešāk! Būs mierīgāka sirds …

Tiklīdz es pateicu šos vārdus, tie man jau likās naivi, smieklīgi. Panfilovs tomēr nesmējās.

—          Mierīgāka sirds? Ar to, biedri Momiš-Uli, vajag rēķināties. Vai jūs zināt, kas ir dvēsele?

Joprojām juzdams, ka saruna rit nepiespiesti, es saņēmos un atbildēju ar humoru:

—          Nevienā no Muhameda simt izteicieniem, nevienā no četrām svētajām grāmatām, biedri ģenerāli, mēs nevaram atrast atbildi uz jūsu jautājumu. Ko tad lai es saku?

—          Nē, nē, biedri Momiš-Uli. Jūs to ļoti labi zināt. . . Zināt kā komandieris, karaspēka daļas priekšnieks. Cilvēka dvēsele ir pats bargākais ierocis kaujā. Vai tā nav?

Izteikdams piekrišanu, es noliecu galvu. Panfilovs atkal paraudzījās uz savu karti un noņurdēja. Acīm redzot, viņš vēl tikai modelēja divīzijas daļu izkārtojumu, tas vēl nebija gatavs un vēl arvien viņam ļāvās modelēties. Modelēt. .. Taisni šis izteiciens man iešāvās prātā tanī brīdī.

Panfilovs teica, domādams pats kādu domu …

—   Un, lūk, mēs atkal atgriezāmies pie jautājuma nagliņas.

Apsēdies viņš kopā ar krēslu pievirzījās man tuvāk. Es sapratu — viņam gribējās izrunāties, viņš gribēja redzēt, kā es klausos: vai iedziļinos, vai prāts un sirds uztver viņa domas?

—   Atgriezāmies pie nagliņas, — viņš atkārtoja. — Pienācām pie tās no otras puses … Ko domāja vācieši — un ne jau vācieši vien — par padomju cilvēku? Viņi domāja: tas ir cilvēks, kas nomākts piespiestības jūgā, cilvēks, kurš pret savu gribu padodas pavēlei, varmācībai. Bet ko rādīja karš?

Šos jautājumus, acīm redzot, Panfilovs uzstādīja pats sev, skaļi domādams. Šodien, ziņodams ģenerālim, es atklāti atzinos, kā mani nomāca un krimta tas, ka es nepratu atrast pats savus, sirsnīgus, nenovazātus vārdus par padomju cilvēku. Panfilovs turpināja:

—    Ko pierādīja karš? Vācieši pārrāva mūsu frontes līnijas. Pārrāva daudzreiz. Tādos gadījumos mūsu daļas, atsevišķas rotas, pat vadi, izrādījās nogriezti — bez sakariem, bez vadības. Daži nometa ieročus, bet pārējie — pretojās! Tāda, it kā neorganizēta, pretošanās nodarījusi pretiniekam tik lielus zaudējumus, ka tie diezin vai ir uzskaitāmi. Būdams atrauts no savas pavēlniecības, atstāts savā ziņā, padomju cilvēks — cilvēks, kuru ir audzinājusi partija, —pats pieņēma lēmumus. Darbojās bez pavēles, tikai savu iekšējo spēku, iekšējās pārliecības ietekmē. Ņemiet kaut vai jūsu bataljonu. Kas pavēlēja politvadītājam Dordijam?

Panfilovs pasniedzās pēc lapiņas, kur ar manu roku bija uzrakstīts Dordijas raksturojums sakarā ar ieteikumu apbalvojumam. Otrreiz šinī dienā ģenerālis paklusu izlasīja:

—   «Palicis bez rotas komandiera, bez sakariem, pēc savas ierosmes…»

Panfilovs pagrozīja papīru, pacēla pirkstu.

—   Varbūt kāds sacīs, — viņš turpināja, — kas tur sevišķs? Jā, ir bijuši tūkstoši, desmiti tūkstoši tādu gadījumu. Bet tā jau ir tā nagla! Atcerieties jūsu Timošinu, kas viens pats ielaidās cīņā ar vāciešiem! Un feldšeris, palicis ar pamestajiem ievainotajiem! Kas viņiem pavēlēja? Kāda spēka ietekmēti viņi tā rīkojās? Tikai iekšējā spēka, iekšējās pavēles. Un jūs pats, biedri Momiš-Uli?

Panfilovs pagrozīja galvu, pasmaidīja.

—   Jūs, protams, sakrāvāt sev virsū dažādus nosaukumus, pasludinājāt sevi gandrīz vai par ģenerālisimu …

Šī garām ejot izmestā piezīme nebūt nebija asa. Panfilovs ļoti saudzīgi, tā sakot, ar mazā pirkstiņa kustību mani mācīja.

Ģenerālis nevarēja nosēdēt uz vietas. Viņš atkal piegāja pie kartes. Es arī piecēlos.

Šoreiz Panfilovs neteica: «Sēdiet, lūdzu, sēdiet!» — bet drusku pavirzījās sānis, aicinādams pievienoties.

—          Tā nu ir iznācis, — viņš teica, — ka nekārtība ir kļuvusi … — Panfilovs tūlīt sevi izlaboja: — kļūst par jaunu kārtību. Vai jūs mani sapratāt?

—   Sapratu, biedri ģenerāli.

Mans strupais «sapratu» Panfilovu neapmierināja. Viņš turpināja mani tirdīt ar jautājumiem:

—         Kur tad meklējama mūsu jaunā kaujas sakārtojuma dzīvotspēja? Kas ir tā pamats?

Es nepaspēju atbildēt, kad adjutants pieteica kapteini Dorfmani.

Panfilovs paraudzījās pulkstenī, pameta acis uz mani.

—          Nē, nē, biedri Momiš-Uli, neejiet prom. Es tūlīt runāšu ar kapteini Dorfmani, bet jūs pasēdiet, piedalieties sarunā. Jo vairāk vēl tādēļ, ka tā drusku skars arī jūs.

—   Mani?

—          Jā. Vajadzēs atbildēt par Volokolamsku. Un daļēji: vai es pareizi izmantoju savu rezervi? … Ko jūs par to domājat? Ko?

—   Man, biedri ģenerāli, ir grūti par to kaut ko sacīt.

—          Grūti? — Panfilovs pēkšņi iesaucās, it kā juzdams manā atbildē kādu slēptu jēgu. — Kas tiesa, tas tiesa… Grūti ko sacīt!

Viņš pagriezās uz ienākušā kapteiņa Dorfmaņa pusi.

—   Lūdzu, lūdzu, biedri Dorfmani!

Atsperīgā, vieglā gaitā Dorfmanis piesoļoja pie galda. Hromādas zābaki spīdēja. Spīdēja arī kastaņbrūnie mati, pāršķirti taisnā celiņā. Tīra, balta lentīte apmaloja mazvalkātās vadmalas formas blūzes atliekto apkakli. Lūk, tādu pašu — drusku švītīgu, jauneklīgu, ar dzirksti brūnajās acīs — es redzēju Dorfmani Volokolamskā trauksmainajā stundā, kad viņš, divīzijas operatīvās daļas priekšnieks, ar neizsīkstošu enerģiju izpildīja savus pienākumus. Viņš ari tagad, tāpat kā tanī vakarā, arī acīm man uzsmaidīja. Padusē viņš turēja savu parasto melno mapi.

—          Sēdieties, sēdieties, — Panfilovs aicināja. — Un dodiet šurp savu sacerējumu.

—   Biedri ģenerāli, es nevaru to nosaukt par savu, — Dorfmanis pieklājīgi iebilda. — Es tikai ietērpu rakstveidā, biedri ģenerāli, jūsu apsvērumus. Bez tam arī štāba priekšnieks…

—          Tā, tā, — Panfilovs pārtrauca. — Etiķeti mēs nu būtu ievē; rojuši. .. Bet tagad pie lietas.

Dorfmanis atvēra mapi, izņēma no turienes vairākas ar rakstāmmašīnu aprakstītas lapas, pasniedza ģenerālim. Panfilovs atkal pamāja ar roku, lūgdams Dorfmani apsēsties, un, pieliecies pie gaismas, pie loga, nogrima lasīšanā.

Cita pēc citas izlasītās lappuses tika noliktas uz galda. Kādā vietā, nepaceldams noliekto galvu, Panfilovs sameklēja uz galda zīmuli, uzvilka uz malas atzīmi. Lūk, smailais grafīts atkal viegli pieskārās papīram. Vēl viena lappuse pāršķirta. Atkal pacēlās | zīmulis. Panfilovs ar aso galiņu pakasīja pakausi un atstāja lappusi bez atzīmes. Pēc tam pilnīgi nolika zīmuli nost.

Beidzamajā lappusē bija tikai dažas rindiņas teksta. Panfilovs ilgi raudzījās uz tām, acīm redzot, pārdomādams izlasīto.

—          Pārliecinoši! — viņš beidzot noteica. — Nav vārdam vietas, pārliecinoši! Jūs, biedri Dorfmani, esat izdarījis man pakalpojumu.

—   Darīju, ko varēju, biedri ģenerāli.

Panfilovs raudzījās logā.

—          Tiešām, un iznāk taču, — viņš turpināja, — ka no mums nav ko prasīt. Volokolamskas pievārtē varonīgi cīnījās … Izrādīja tādu pretestību, ka … — Viņš pievērsās Dorfmanim. — Tas, biedri Dorfmani, jums ir spēcīgi izklāstīts. Visu cienību jūsu spalvai.

Tomēr, neatbilstoši atzinīgajiem vārdiem, ģenerāļa melnās uzacis bija izliektas asāk nekā parasti. Protams, arī Dorfmanis to pamanīja.

—   Jūs taču pats, biedri ģenerāli, vakar izteicāt šīs domas…

Panfilovs neatsaucās; tāpat kā iepriekš, viņš, iegrimis domās,

skaļi prātoja:

—          Pēc pilsētas atdošanas nezaudēja izturību, nelaida vāciešus pa šoseju, atjaunoja fronti dažus kilometrus šaipus Volokolamskas. Par to jūs arī esat uzrakstījis skaidri un spēcīgi. Kāds tad secinājums, biedri Dorfmani?

—   Secinājums, biedri ģenerāli, izriet pats no sevis.

—          Secinājums tāds: nodot lietu arhīvā, atstāt bez sekām. Vai es nemaldos?

Viegli noliekdams galvu, Dorfmanis izteica savu piekrišanu.

—   Kas tad nu iznāk? Tur, — Panfilovs parādīja uz Voloko-

lamskas pusi, — tur mēs, biedri Dorfmani, uzskrējām sēklī, pazaudējām pilsētu . . . Bet tagad uzskrējām sēklī arī šeit. . .

—   Kā? Kur, biedri ģenerāli?

—          Šeit… — Panfilovs pieskārās izlasītajām lappusēm. — Šeit tā pati nenoteiktība, tā pati nedrošība .. .

—   Biedri ģenerāli, es taču gribēju …

—          Zinu, biedri Dorfmani, saprotu. Es jums nepārmetu. Bet sakiet — kāpēc mums visu virzīt tā, lai tikai nedabūtu brāzienu? Kāpēc izvairīties no negaisa? Lai tas nāk!

—    Biedri ģenerāli, es to neizaicinātu . . .

—          Protams, biedri Dorfmani, man būs nepatīkami, ja par kļūdām es tikšu pārvietots vai saņemšu sodu. Bet tomēr, būsim vīrišķīgi, runāsim par tām atklāti. Runāsim tā, lai nevarētu uzlikt rezolūciju: «Arhīvā. Atstāt bez sekām.» Uzsāksim kauju, biedri Dorfmani. Vai jā?

Dorfmanis drusku izslējās, droši pazibinādams brūnās acis.

—   Es esmu gatavs, biedri ģenerāli!

—   Bet es par to nemaz nešaubījos.

6

Panfilovs pagājās pa istabu, padomāja.

—          Kur bija mūsu kļūda kaujās par Volokolamsku? — viņš jautāja. — Kļūda bija tā, ka, par spīti jau iegūtajai pieredzei, es vēl pieturējos pie reglamentā noteiktās līniju taktikas.

—   Tā gluži nav, biedri ģenerāli, — Dorfmanis izlaboja.

—          Jā, jums taisnība. Tā gluži nav . . . Mēs to jau apzināti pārkāpām. To rāda ne mazums piemēru. Ņemsim kaut vai lēmumu par rezerves izlietošanu.

Ģenerālis pievērsās man.

—           Redzat nu, biedri Momiš-Uli, tikām arī līdz jums … Es sūtīju jūsu bataljonu, pavēlējis ieņemt valdošo augstieni. Tā jau bija atkāpšanās no līnijas, no aizsardzības izvietošanas līnijā. Bet nedroša, nepilnīga, nekonsekventa … Jo vajadzēja, par spīti līnijas pārrāvumam, atstāt jūsu bataljonu pilsētā, uzdot jums turēt pilsētu. Domāju, ka jūs arī vēl tagad tur cīnītos . . . Lūk, to tad arī vajag uzrakstīt, biedri Dorfmani.

—   Klausos, biedri ģenerāli.

—          Uzrakstīt asi, kā jūs to protat, biedri Dorfmani. Pateikt skaidri un noteikti: tika pieļauta kļūda. Tās būtība ir tā, ka nepietiekami drosmīgi tika pārkāpts savu laiku pārdzīvojušais,

kaut arī reglamentā ierakstītais karaspēka sakārtojums aizsardzības kaujās. Uzrakstiet tā, lai… Lai lieta nepaliek bez sekām. Protams, nezaudējiet mēra sajūtu, atturību. Bet, kas attiecas uz neatlaidību, varonīgām kaujām — to visu atstājiet. Lai tas paliek savā vietā. Vai jūs mani sapratāt?

—   Sapratu. Sākam kauju.

—   Lūk, lūk… Pietiek atdot pilsētas! Ja esi atdevis, tad arī atbildi: kā un kāpēc. Nenodarbosimies, biedri Dorfmani, ar izvairīgu atbilžu sastādīšanu.

Neierobežojies ar piemēru, kas attiecās uz manu bataljonu, Panfilovs vēl kādu brīdi kopā ar kapteini analizēja neveiksmi kaujā par Volokolamsku.

—   Saprotu, biedri ģenerāli, — Dorfmanis teica. — Līdz vakaram būs gatavs.

—   Nē, ātri taisīt nozīmē pārtaisīt… Labāk pasēdiet arī naksniņu. No rīta atkal ierodieties pie manis. Bet ja mūsu papīriņš nokavēsies par dieniņu . .. Nu ko, par to jau galviņu nenoraus. Nu, biedri Dorfmani, lai jums paveicas!

7

Atlaidis Dorfmani, Panfilovs griezās pie manis:

—    Redziet, biedri Momiš-Uli, uzsākam kauju pret mūsu reglamentu. Jo reglamentus taču rada karš, kara pieredze. Pastāvošais reglaments atspoguļoja iepriekšējo karu pieredzi. Jaunais karš liek to grozīt. Kaujas laikā to jau pārkāpj līdz pēdējam, līdz izmisumam novestie komandieri. Jūs, biedri Momiš-Uli, arī to pārkāpāt…

Panfilovs apklusa, raudzīdamies manī, ļaudams man piemetināt kādu vārdu, iebilst, bet"es joprojām tikai klausījos.

—    Pārkāpāt, bet pēc tam ziņojāt man. Es ziņoju armijas pavēlniekam. Viņš ziņoja augstāk… Tādā kārtā, iekams jaunais reglaments* izkristalizēsies, iekams tas tiks parakstīts, tūkstoši komandieru kaujās būs radījuši šo jauno reglamentu.

Piegājis pie kartes, kas mani šodien pārsteidza, Panfilovs atkal sāka to aplūkot.

—   Hm … Hm … Jā, pretojamies ar maziem spēciņiem. Tagad varu tos pastiprināt. Paldies dievam, ir augšām cēlies no miroņiem jūsu bataljons. Jūs atkal būsiet mana rezerve. Aizsardzības otrā josla.

Es neslēpu savu izbrīnu.

—    Otrā josla? Tikai mans bataljons?

—   Pacentīšos jūs drusku papildināt. Iespējams, ka iedošu atbalsta līdzekļus. Tomēr man to nav daudz. Saujiņas, drusciņas …

—   Bet kā tad, biedri ģenerāli? … Kā tad mēs varēsim? Ko iespēs viens bataljons, daži simti cilvēku ar šautenēm, ja tiem gāzīsies virsū veseli pulki?! Kur tad ir mūsu armija? Kur ir mūsu tehnika?

Es atkal izteicu Panfilovam visu, kas mani nomāca, sāpināja. Iespējams, ka ar citu divīzijas komandieri es neuzdrīkstētos runāt tik atklāti. Bet Panfilova izturēšanās, viņa tieksme apspriesties ar savu padoto, paradums skaļi domāt tā klātienē un vēlēšanās dzirdēt kādu padomu, lika būt atklātam. Arī tagad viņš uzklausīja mani bez mazākā pārmetuma, taisni otrādi — ar interesi.

—   Runājiet, runājiet, biedri Momiš-Uli. Jūs esat manas rezerves komandieris. Mums vajag saprasties …

Es atkal jautāju:

—    Vai tiešām, biedri ģenerāli, visu otro līniju?

Panfilovs pārtrauca:

—   Ne jau līniju, biedri Momiš-Uli, ne līniju … Atradinieties no šī vārda. Drošāk atbrīvojieties no vecās līniju taktikas gūsta.

—   Tātad otrās līnijas vietā jums būs tikai viens vienīgs mans bataljons? Vai tad tas, biedri ģenerāli, ir reāli?

—     Reāli. . . Tikai vajadzīgā brīdī jāatrodas īstajā vietā. Lai Volokolamska mums ir par mācību. Ja jūs izpētīsiet visu šo joslu, — Panfilovs parādīja uz kartes plaša apvidus joslu, kas piegula divīzijas frontei, — ja jūsu ģenerālis vairs nekļūdīsies, tad arī viens bataljons piespiedīs pretinieku padancot vairākas dienas. Atcerieties mūsu spirāli — atsperi. Pretiniekam vajadzēs izvērsties kaujai, pārkārtoties. Tādam nolūkam būs vajadzīgs laiciņš. Ceļu aizsprostos nevis vadiņš, bet bataljons. Nu, iedomājieties sevi pretinieka lomā. Lūdzu, vāciešu grupējuma pavēlnieka kungs, kā jūs rīkosieties, ja uz šosejas, galvenā trieciena virzienā, atdursieties pret bataljonu.

Kādu brīdi es atrados vācu pavēlnieka lomā. Tad atzinos:

—    Protams, bataljons atņems viņiem divas vai trīs dienas.

—    Varbūt, biedri Momiš-Uli, arī vairāk . ..

—    Un pēc tam? Ko tālāk, biedri ģenerāli?

—   Tālāk? … Nepieciešamības gadījumā, pāriedami no pozīcijas uz pozīciju, atkāpsimies līdz Istrai. Man, biedri Momiš-Uli, nepienāktos jums to stāstīt. Es jums to uzticu kā savas rezerves

komandierim. Izcīnīsim atkāpšanās kauju, laidīsim atkal darbā spirāli — atsperi. Atkāpšanās, biedri Momiš-Uli, nav bēgšana, tā ir viens no vissarežģītākajiem kauju veidiem. Ne jau katrs prot atkāpties. Mums ir uzdevums: neļaut pretiniekam ātri virzīties uz priekšu, novājināt to, noturēt ceļus, pa kuriem var dzīties mehanizētie spēki. Bet tādu ceļu — nu, skatieties, skatieties! — tādu ceļu nav daudz. Ja mēs prasmīgi atkāpsimies, tad viņš, kamēr izsies līdz Istrai, zaudēs apmēram pusotra mēneša. Vai tas, pēc jūsu domām, ir nereāli?

Es lūkojos kartē, sekoju ģenerāļa zīmulim, kaujas plānam, kas vēl bija ļodzīgs, izveidojies tikai dažās galvenajās līnijās, plānam, ko man atklāja Panfilovs. Neslēpdams grūtības, viņš manī modināja pārliecību. Turēt ceļus .. . Mēnesi vai pusotra padīdīt vāciešus. Tas vairs nepārsteidza, tika uztverts kā pārdomāts, liels uzdevums.

—   Domāju, — Panfilovs turpināja, — ka vajadzēs kauties apmēram šādi: viens pret četri, pret pieci. Nekas, mums abiem, biedri Momiš-Uli, tas nebūs pirmo reizi. . . Bet pēc viena vai pēc pusotra mēneša pienāks mūsu rezerves. Nevar tagad sviest tās kaujā bez aprēķina pa krikumiņam. Pienāks laiks — un, es domāju, mēs ieraudzīsim, kur ir mūsu armija, kur ir mūsu tehnika.

8

—   Nu, šodien pietiek, — ģenerālis nobeidza. — Sīkāk apspriedīsimies citreiz. Šinīs dienās pārvedīšu jūsu bataljonu sev tuvāk, otrajā ešelonā. Ieradīšos pie jums tur ar sālsmaizi. Vai ielūgsiet?

Es zemu paklanījos.

—  Laipni lūdzam … Pacienāsim jūs pēc kazahu parašas. Pagatavosim plovu. Tikai brīdiniet kādu dienu iepriekš.

—   Labi. Nebojāšu pavāram omu. Tagad vēl kas, biedri Momiš-Uli. Gribu jums uzdot vienu virsstundu darbu. Aprakstiet visas kaujās, visu bataljona darbību. Pievienojiet shēmas …

—   Klausos, biedri ģenerāli!

—  Nenotušējiet grūtības. Rūgto parādiet visā rūgtumā. Vai jūs mani sapratāt? Cik dienās jūs to paveiksiet?

—   Ceru, ka trijās dienās paspēšu.

—  Nē, trīs dienas būs par maz. Ņemiet nedēļu. Sargeņģelis jums to atļauj.

Es paskatījos izbrīnījies: kāds sargeņģelis? Panfilovs paskaidroja.

—   Aizsargājoties karavīra sargeņģelis ir laiks! Zināt, kas to ir teicis? Klauzevics, viens no vācu tautas izcilākajiem cilvēkiem. — Panfilovs padomāja un atkārtoja: — Vācu tautas … Vai jūs, biedri Momiš-Uli, nekad neesat sevi pazemojis ar naidu pret vāciešiem kā nāciju, kā tautu?

—    Nekad! — es stingri atbildēju. — Ja zem kāškrusta karoga, paverdzināšanas karoga, nostāsies mans tautas brālis, kazahs, es ienīdīšu arī viņu.

Panfilovs pēkšņi atcerējās:

—   Jā, es taču jums tā arī nepateicu, ko Ļeņins rakstīja par atkāpšanos. Viņš uzskatīja, ka atkāpšanās māksla ir tikpat svarīga mūsu cīņā kā prasme pašaizliedzīgi, drosmīgi, neatturami uzbrukt… Rakstīja, ka atkāpšanās pieredzi ir nepieciešams studēt. Vai jūs sapratāt, biedri Momiš-Uli?

Viņš sniedza man roku, mēs šķirdamies cieši sarokojāmies.

Izgājis no Panfilova istabas, es ielūkojos pulkstenī. Tas rādīja tuvu trim.

Pirms vairākām dienām šinī pašā stundā es izgāju no Panfilova namiņa Volokolamskā; lija lietus, grandīja lielgabali, oda pēc deguma, visu apkārtni ietina dūmaka. Bet tagad it kā bija atgriezies zelta rudens. No neizžuvušajām peļķēm, pār kurām vējš dzina sīkus vilnīšus, acis žilbināja tūkstošiem spīgulīšu, saules zaķīšu.

Klusu dziedādams, ielēcu seglos. Lisanka tek vieglā riksī, nes mani uz māju — tā es domās saucu savu bataljonu.

LAI TU BŪTU KADS BŪDAMS …

1

Un, lūk, jau klāt Gorku sādža . . . Viena puse ielai ēnā, otrā pusē logi jau liesmo slīpajos saules staros.

Tikai vakar mēs beidzām gājienu pa vāciešu ieņemto zemi, iznācām pie savējiem. Aiz žoga kūp trīs lauka virtuves. Aha, tagad ir ieradies mūsu saimniecības vads. No rotām norīkotie kareivji pie virtuvēm zāģē malku, mizo kartupeļus. Bet iela ir tukša — rotas jau izvestas pozīcijās. Apturu Lisanku pie mājas, kur apmeties mans štābs; pieskrien Sinčenko un paņem pavadu, es ieeju štāba istabā.

Tur jau novietots tālruņa aparāts, pie kura dežurē sakarnieks. Uz topogrāfiskās kartes, kas izklāta uz galda, uzzīmēta bataljona aizsardzības shēma. Ziņojumam sagatavodamies, Rahimovs ir nolicis uz galda malas lapiņu ar skaitļiem par apakšvienību personālo sastāvu un citām ziņām.

Es pārskatu lapiņu. Pat nenoklausījies ziņojumu, saprotu, ka bataljons atkal ir stiprs, sakārtojies, paklausīgs komandierim. Var apgulties, izstiepties gultā, atpūsties fiziski un garīgi. Tā arī daru. Atlaižos uz teltenes, ar ko apsegta gulta, pavelku spilvenu ērtāk, atpogāju formas blūzes apkakli.

—   Sēdies, Rahimov … Ziņo!

Sajuzdams patīkamu gurdumu, klausos ziņojumu. Kāds troksnis aiz loga novērš manu uzmanību. Pagriežu galvu.

—   Rahimov, kas tur ir?

Rahimovs aiziet viegliem soļiem. Pēc mirkļa viņš atgriežas. Redzams, ka viņš ir satraukts. Šis viņa saprindzinājums vienā mirklī pielīp arī man. Istabā viss ir pa vecam, taču liekas, it kā tiktu klusu rībinātas mazās bungas.

—   Biedri kombat, atļaujiet ziņot.

—   Nu, kas tur ir?

—   Ir ieradies Zajevs ar ložmetēja divričiem.

—   Zajevs?

Spilgti pavīd atmiņā tas, kas norisa manu acu priekšā: mīnu sprādzieni, satracinātās Lisankas auļojošais siluets, Zajevs ar rīksti rokā ložmetēja divričos. Viens mirklis — un divriči ar Zajevu, ar ložmetēju apkalpi traucās pakaļ Lisankai, aizlaidās no kaujas lauka. Un tikai tagad, pēc divām dienām, Zajevs ir ieradies. Es pielēcu kājās. It kā nemaz nebūtu bijis ne atslābuma, ne noguruma.

—   Kur viņš ir?

—   Pagalmā.

—   Bet ložmetējnieki?

—   Tie arī ir turpat.

Savaldos. Deniņos bungas vairs nerīb. Sapogāju, sakārtoju

formas blūzi, kāpju pār slieksni. »

2

Iegriezuši pagalmā svaigu sliedi, ar dubļiem aplipušie divriči stāv šķūņa ēnā. Četri ložmetējnieki, kas kopā ar Zajevu bēga no kaujas lauka, atspiedušies pret riteņiem. Vienīgi braucējs Garkuša jau ķēries pie darba, stiepj zirgam siena klēpi. Baltais zirģelis plūc sala vēl nenokniebto zāli, kas siltajā dienā atkal tikpat kā no jauna sazaļojusi.

Kur tad ir Zajevs? Slēpj ās? Baidās skatīties man acīs? Nē, viņš neslēpās. Garš, kalsens — viņš ir nostājies pie šķūņa sienas visredzamākajā vietā un raugās uz mani caur pieri no dziļi galvā uzvilktās cepures apakšas.

Pagalmā jau ir izskrējis arī Bozžanovs, jau tuvojās Zajevam, bet, pamanījis mani, skaļi nokomandēja:

—    Mierā!

Ložmetējnieki izslējās. Garkuša nometa zemē sienu un arī izslējās pamatstājā. Vienīgi Zajevs neizslēja galvu, neatlieca plecus, stāvēja nolaidis gar sāniem garās rokas.

—           Gļēvuļi! — es teicu. — Kamēr jūs klaiņojāt pa aizmuguri, godīgie kareivji karoja. Kāpēc jūs tagad esat ieradušies? Kā jūs varēsiet lūkoties biedriem acīs? Kur jūsu sirdsapziņa?

Mani uzklausot, vīri sadrūma. Starp četriem ložmetējniekiem atradās arī Polzunovs, par kuru vēl pirms dažām dienām ar tēvišķu komandiera lepnumu es ziņoju ģenerālim. Tagad Polzunova nopietnās, skaidrās acis satumsa.

—    Kur tava sirdsapziņa, Polzunov?

Viņam pietika vīrišķības atbildēt:

—          Biedri kombat, mēs zinājām, kā jūs saņemsiet. Un tomēr atnācām pie jums.

—          Bet kālab neatgriezāties tūdaļ? Kāpēc nenācāt tūlīt atpakaļ, kad redzējāt, ka jūsu biedri cīnās?

Zajevs klusēja. Garkuša atbildēja:

—          Uzdūrāmies uz vāciešiem, biedri kombat. Metāmies uz otru pusi. Tur arī gāza mums virsū.

—    Un pēc tam?

-— Pēc tam jau vairs nebija ceļa pie jums… Gribējām atgriezties, bet vācietis nelaida.

Es pavēlēju:

—          Zajev! Ienāciet pie manis štābā. Ar jums, klaidoņi, es vēl runāšu.

Ar smagu sirdi, strauji pagriezies, es iegāju štābā.

3

Man nebija ilgi jāgaida. Drīz vien nočīkstēja dēļi zem Zajeva smagajiem soļiem. Viņam līdzi istabā ienāca pieklusušais Bozžanovs.

Zajevs izstiepās pamatstājā.

— Biedri kombat, pēc jūsu pavēles stājos jūsu rīcībā.

Pretēji savam paradumam viņš nenoburkšķēja, bet skaidri izrunāja šos vārdus.

Es apsēdos. Slīps saules staru kūlis apgaismoja Zajevu. Tikai tagad es pamanīju, ka viņš bija ģērbies stingri pēc formas. Tiešām gan, nekad agrāk es nebiju viņu tādu redzējis. Atgriezdamies šodien bataljonā, lai stātos bataljona komandiera tiesas priekšā — no kuras viņš, noziedznieks, bēglis, nevarēja gaidīt žēlastību, — Zajevs bija uzskatījis par vajadzīgu noskūties, notīrīt šineli, uzlikt plecu siksnas, tā saucamo uzkabi, ko nevalkāja kopš tā laika, kad mēs ieradāmies frontē. Šineļa azote, kur Zajevs nereti iebāza personisko ieroci un visādas citas lietas, šoreiz nebija atkārusies; šinelim bija aiztaisīti visi āķi un pogas. Virsnieka cepure no pelēkas kažokādas ar nobružātu emaljētu zvaigzni pierē, kuras ausis bieži vien kulstījās nesasietas, izskatījās visai kārtīga. Vienīgi šineļa kabatas, kas arī tagad bija atkārušās, atgādināja agrāko nevīžīgo Zajevu. Loga fonā, saules staru kūlī, bija skaidri iezīmēts viņa profils: iedobums deniņos, žokļa kaulu paugurs, tad atkal iedobums — vaigi, un atkal spējš izliekums: platais apakšžoklis.

—   Noņemt uzkabi, — es pavēlēju.

Zajevs atbrīvojās no plecu siksnām, atsprādzēja jostu, noņēma pistoles maksti, nolika to visu uz galda.

—   Noņemt zvaigzni! Noņemt zīmotnes.

Zajevs, protams, zināja, ka viņu gaida šī atmaksa, bija tai sagatavojies, un tomēr pār viņa seju pārlaidās ēna, mute noraustījās, spurainās uzacis saraucās vēl vairāk. Tomēr viņš saņēmās: sasprēgājušās, sausās lūpas nepavērās, nelūdza piedošanu; dziļi iegrimušās acis, kas cieši lūkojās manī, arī nelūdza. Zajevs klusēdams izpildīja pavēli. Emaljētā sarkanā zvaigzne un no šineļa uzšuvēm norautie sarkanie kvadrātiņi arī tika nolikti uz galda.

—   Noplēsiet uzšuves, — es pavēlēju.

Noklaudzēja durvis, ienāca Tolstunovs. Parastajā mierīgajā gaitā, drusku gāzelēdamies, viņš piegāja pie galda, kur bija saliktas karavīra godazīmes, un apsēdās.

4

—   Uzšuves! — es atkārtoju.

—   Biedri kombat, varbūt atļausiet uzšuves atstāt?

—   Nē, plēsiet nost!

Acis nenolaizdams, Zajevs pacēla plato, kaulaino stipro roku.

Viens, divi . . . Abas uzšuves norautas, nomestas uz galda. Tagad Zajevs vairs nebija pat vienkāršs ierindnieks, es atņēmu pēdējo karavīra nozīmi.

—    Iztukšot visas kabatas! Lieciet uz galda visu, kas tur ir.

Izpildīdams pavēli, Zajevs sāka iztukšot kabatas.

Uz galda tika nolikta atplēsta medicīniskā individuālā pakete. Tanī saglabājušies ar marli pārvilktie vates spilventiņi, ampula ar jodu, saspraužamā adata, bet saite bija izlietota. Es atcerējos balto no marles savīto grīsti, kas noderēja par atbalstu rokas ložmetēja stobram, kad Zajevs, gaitā šaudams," veda rotu pret vāciešiem. Lūk, arī pati grīste satīta kamolā, gandrīz melna no dubļiem. Zajevs izvilka arī to no kabatas. Bikšu kabatās atradās lakatiņš, kas arī bija noziests ar eļļu, sērkociņi, atplēsta papirosu paciņa, tukšs sarkans tabakas maks ar melniem pirkstu nospiedumiem, viņa lielais atvāžamais nazis, kas bija vienkārši iestiprināts koka spalā. Pieskaroties formas blūzes krūšu kabatai, Zajeva roka apstājās.

—   Tas ir personisks, biedri kombat.

—   Izņem visu.

Atpogājis atloku, Zajevs izvilka cieši sablīvētu vēstuļu paciņu. Kopā ar vēstulēm kabatā glabājās arī fotogrāfijas. Pašā virsū tika nolikta kartīte ar sešus septiņus gadus veca zēna attēlu. Zēns stāvēja uz krēsla, ģērbts tikko izgludinātā krievu kreklā — uz piedurknēm garenās ieloces vēl nebija izlīdzinājušās, bet podziņas aizpogātas līdz pēdējai, un siksniņa cieši apņēma vidukli. Zajeva suga bija jūtama no deniņu ieliekumiem, no stipri attīstītajiem uzacu lokiem. Pie cepures bija sarkanarmieša zvaigzne. Uz kartītes tā bija sarkana, ar bērna roku nemākulīgi izkrāsota. Es tikai mirkli redzēju šo kartīti; Zajevs ātri pagrieza to otrādi. Tomēr roka izdarīja ne sevišķi drošu kustību; kopā ar šo fotogrāfiju tā satvēra arī citu, kura arī tika pagriezta ar otru pusi. Es izlasīju lielu uzrakstu: «Draugam, krievu brālim…» Rokraksts šķita pazīstams. «Krievu brālim …» Kas to varēja rakstīt? Es pagriezu kartīti atpakaļ. Debesīs tikko jaušami iezīmēto Tjanšana virsotņu fonā vasaras dienā Kazahijas stepē bija nofotografēti divi: kalsenais lamzaks Zajevs, kas par kaut ko bija neapmierināts un bargi raudzījās sānis, it kā viņš tūlīt, tūlīt taisītos kādam dot brāzienu, un gandrīz galvas tiesu augumā mazākais, smaidošais tuklvaidzis Bozžanovs, arī pa pusei pagriezies sānis, bramanīgi krūtis izriezis, — nešķiramie komandieris un politvadītājs, mūsu Pats un Patašons.

—    No kā šīs vēstules?

—   No sievas.

—          Varu jums apsolīt, Zajev, — es teicu, — šīm vēstulēm neviens nepieskarsies. Neviens tās nelasīs.

Cieši pārsējis paciņu, es noliku to uz palodzes. Kartīte, uz kuras bija nofotografēti Bozžanovs un Zajevs, palika sainīša virspusē; aukliņa to šķērsoja krustiski, it kā pārsvītrojot.

—   Tas viss?

—   Nē, biedri kombat.

No šineļa iekškabatas viņš izvilka iegarenu paciņu caurspīdīgā iesaiņojumā, kurā bija redzami balti smalkādas cimdi. Es atcerējos nakti, kad Zajevs pastāstīja, ka glabā baltos cimdus Berlīnei. Atcerējos: sēdēdams zirģelim mugurā, ar garajām kājām gandrīz sniegdamies līdz zemei, viņš nosēcās: «Kā jūs domājat, biedri kombat, mēs taču vēl krietni pastrādāsim uz šīs lodītes?» -fļj

Nē, atmiņas mani neaizkustina. Ar tevi, Zajev, mums ir noslēgti visi rēķini. Tu esi zaudējis godu, neesi izpildījis karavīra pienākumu, tev vairs nekas nebūs darāms. ,Vai, patiesību sakot, atliek tikai viens: klusējot saņemt sodu.

—   Tagad viss?

—   Jā, biedri kombat, viss.

Kur palikuši viņa pastāvīgie «uhu», «aha» — šie vārdiņi, par kuriem viņš ne vienu reizi vien dabūja no manis brāzienu? No tiem vairs nebija ne miņas.

Es teicu:

—   Smēķus varat paņemt.

Zajevs ielika kabatā papirosus un sērkociņus. Pēc tam rūpīgi aiztaisīja katru āķīti, katru šineļa pogu. Viņa smagā roka ar lieliem kaulu pauguriem locītavās nedrebēja, bija stingra.

Sapogājies, viņš izslējās, sastinga.

* 5

Istabā iestājās klusums. Sirds dziļumos es jau biju piespriedis sodu, pieņēmis lēmumu: nošaušana. Taču ļāvu vēl sev mirkli apdomāties.

Katra no lietām, kas atradās uz galda, — ir salokāmais nazis ar koka spalu, resnu īlenu un skrūvgriezi, ko Zajevs vienmēr laida darbā, izjaukdams un salikdams ieroci, ir netīrā marles saite, kas noderēja par atbalstu rokas ložmetējam un ko Zajevs visu laiku bija nēsājis sev līdzi, ir ērmotais pirkums — cimdi Berlīnei, ir divas aizsargkrāsas uzšuves ar diegu galiņiem, — katra sauca: «Apžēlo!»

Bet manā sirdī bija iekalts kara likums: «Ja būsi gļēvs, nodosi — tev nepiedos, lai kā gribētos piedot… Varbūt tevi agrāk mīlēja un slavēja, bet, lai tu būtu kāds būdams, par kara noziegumu, par gļēvulību tu tiksi sodīts ar nāvi.»

Jā, lai tu būtu kāds būdams! Pārdomu brīdis bija pagājis.

—   Rahimov!

—   Es, biedri kombat.

—          Ejiet un nostādiet otro rotu, nostādiet kareivjus, kuri ieradās reizē ar viņu …

—   Biedri kombat, viņi pusdieno.

—   Kā tā pusdieno? Kas viņiem atļāvis pusdienot?

Tolstunovs atbildēja:

—   Es atļāvu. Cilvēki ir izsalkuši.

Beidzot mani nervi neizturēja.

Bet vai mēs netikām badojušies? Cik dienas mēs badojāmies, kamēr viņi slaistījās pa aizmuguri?

—          Labi, kombat, — Tolstunovs samierinoši teica. — Lai taču paēd pusdienas.

Es apvaldīju savu niknumu.

—           Labi. Pagaidīsim. Bet pa to laiku, Zajev, es varu atļaut jums uzrakstīt sievai vēstuli. Nekādas citas pēdējās vēlēšanās es negribu dzirdēt. Jūs tiksiet nošauts tās rotas ierindas priekšā, kuru komandējāt, jūs nošaus tie kareivji, ar kuriem kopā bēgāt.

—          Biedri kombat, — Zajevs ierunājās, — ļaujiet man nomirt godīgi! Ļaujiet man nomirt kā ierindniekam savā rotā.

—   Nē!

—          Biedri kombat, es zinu … Esmu pelnījis nāvi. Es pats neļaušu sev dzīvot. Un kaut arī pie tā noveda viena minūte, tā atņēma man visu, atņēma dzīvi. Bet atļaujiet man nomirt pa godam. Izlūkos, uzbrukumā, no ienaidnieka lodes. Es, biedri kombat, nemēģināju slēpties no jūsu sprieduma, pāriet uz citu bataljonu, citu rotu. Sūtiet mani pie maniem kareivjiem, kuru priekšā es esmu sevi apkaunojis. Es tur būšu ierindnieks. Un miršu kā godīgs zaldāts. Biedri kombat, nenoraidiet šo manu lūgumu!

Pirmo reizi Zajevs bija kļuvis daiļrunīgs, ierunājās pārliecinoši, spēcīgi. Satricinājums bija viņu pārveidojis. Agrākā savādnieka — jokupētera vietā manā priekšā stāvēja un centās mani no visas sirds pārliecināt jauns, pārvērties Zajevs. Es jutu, ka sāku svārstīties. Bet atbildēju, tikpat kā ar cirvi nocirzdams:

—          Nē! Nē! Pietiek! Ejiet uz blakus māju. Rakstiet sievai pēdējo vēstuli.

Zajevs piespiezdamies dobji noteica:

—    Nu labi, lai notiek . . . Klausos, biedri kombat.

Un, izsvītrots no karavīru pulka, viņš izgāja, neatdodams godu, bez jostas, bez zvaigznes, bez uzšuvēm.

6

Es paskatījos uz saviem biedriem: uz Tolstunovu, Rahimovu, Bozžanovu.

Kad es tiesāju Zajevu, neviens no viņiem neuzdrīkstējās iejaukties. Neviens nekā neteica arī tagad. Bet runāja acis. Zajeva izturēšanās, viņa vīrišķīgā sevis nosodīšana, pat runas spēks — negaidīts, nezin no kurienes radies spēks, ar kādu viņš lūdza dāvāt viņam godpilnu nāvi, — bija aizkustinājis visus, modinājis līdzjūtību pret notiesāto. Trīs acu pāri kliedza: «Saudzē viņa dzīvību, apžēlo!» Nē! Lai tu būtu kāds būdams . .. Nē, biedri, nē!

Ilgstošo klusumu pārtrauca Bozžanovs:

—    Ieēdīsim pusdienas. Viss jau ir gatavs.

Es iebildu:

—   Ko tu steidzies? Vēlāk . . .

Tomēr Bozžanovs turpināja rīkoties.

—   Novāciet galdu. Es tūlīt. . .

Izvairīdamies no mana skatiena, viņš pasteidzās aiziet mājas otrā pusē, kur mums krāsnī vārījās pusdienas.

Rahimovs ātri atbrīvoja vietu uz galda, noklāja savu telteni un ar parasto rūpību sakārtoja Zajeva mantu kaudzi. Nežēlodams papīru no mūsu niecīgās štāba rezerves, viņš ietina neaprakstītā balteā lapā uzšuves, zvaigzni, sarkanos kubikus, ielika šo paciņu Zajeva kabatas portfelī. Tad pašķielēja uz vēstuļu un fotogrāfiju paciņu, kas bija nosviesta uz palodzes, bet neuzdrošinājās to paņemt. Veikli iesaiņots, ar saspraudi sastiprināts, pasmagais sainītis tika nolikts istabas attālākajā kaktā uz lādes.

Bet Bozžanovs jau nesa kastroli ar viru.

—   Vēlāk, vēlāk, Bozžanov, — es teicu.

—   Bet kā tad tā, biedri kombat? Viss taču jau ir pārvārījies.

Bozžanovu atbalstīja Tolstunovs:

—          Paēdīsim pusdienas, biedri kombat. Paspēsim, kamēr viņš tur raksta. Sinčenko, liec šķīvjus, dod maizi!

Es pat nepamanīju, kad un kā istabā bija ienācis Sinčenko. Viņš klusēdams sagrieza maizi, uzlika traukus. Centās netrokšņot, nepieskandināt ar nazi vai šķīvi, rīkojās, acis nodūris, kā blēņās pieķerts bērns. Tolstunovs sacīja:

—    Kombat, atļauj pa glāzītei degvīna.

—    Nevajag.

—          Kā tad nevajag? Ko tad mēs esam nogrēkojušies, kombat? Kāpēc tu mums gribi atņemt šo prieku? Atļauj pirms pusdienām.

—    Labi. Dzerat, ja varat.

—          Un tu arī saskandināsi ar mums, kombat. Sinčenko! Kur pudele?

Sinčenko pasniedza plakanpudeli. Tolstunovs ielēja degvīnu glāzēs. Visi klusēdami izdzēra.

Bozžanovs pamāja ar galvu uz kartīti, kas ar aukliņu pārkrustota atradās pašā virsū paciņai.

—   Vai jūs zināt, kombat, par ko es tur smejos?

—    Par ko?

—          Mēs ar viņu taisījāmies fotografēties, bijām sagatavojušies, te pēkšņi rotas novietnē viņš ieraudzīja meiteni. Svešu meiteni. Un sāka kliegt. Bet es . . .

—          Tas mani neinteresē, — es asi noteicu, pārtraukdams sarunu par Zajevu.

Tomēr saruna turpinājās.

—           Paklau, kombat, — Tolstunovs teica. — Labāk lai viņu tiesā kara tribunāls. Pašlaik taču mēs neatrodamies kaujas apstākļos.

—          Kā tad neatrodamies kaujas apstākļos? Mūsu priekšā ir pretinieks.

—          Bet tomēr atelpa, kauju nav. Nosūti viņu uz tribunālu, lai tribunāls skaidrojas.

Es klusēju. Tolstunovs turpināja:

—          Ja viņam piespriedīs nošaušanu, tad nošausim bataljona ierindas priekšā pēc tiesas sprieduma. Ja degradēs, lai izpērk savu nodarījumu kā ierindas kareivis.

—           Vai par to maz var būt kādas šaubas? — es iekliedzos. — Protams, nošaus par to, ka kaujas laikā pameta pozīcijas. Cits spriedums nav nemaz iedomājams.

—          Tiešām, aksakal, lai viņu tiesā tribunāls, — Bozžanovs iebilda.

Es nekā neatbildēju. Mēs paēdām .pusdienas. Sinčenko novāca traukus.

—   Rahimov! — es teicu. — Aiciniet Zajevu!

Pēc dažām minūtēm Zajevs atkal ienāca istabā. Viņš turēja rokā aprakstītu papīra lapu.

—    Uzrakstīji sievai?

—           Jā, biedri kombat. — Zajeva balss bija stingra, viņš bez iztapības, bez bikluma raudzījās man taisni acīs. — Uzrakstīju, ka viena kaunpilna minūte mani pazudināja. Viena minūte! Un par šo minūti samaksāju ar godīgu vārdu un dzīvību. Uzrakstīju, ka tikšu nošauts ierindas priekšā. Uzrakstīju, lai saudzē dēlu, nesaka viņam taisnību. Zēnam jābūt pārliecinātam, ka tēvs ir kritis kaujā.

—    Labi. Sēdieties. Rahimov, dodiet Zajevam aploksni.

Zajevs apsēdās, ielika vēstuli aploksnē, uzrakstīja adresi.

—   Aizlīmējiet, es jūsu vēstuli nelasīšu.

Zajevs aizlīmēja aploksni, pasniedza man. Es teicu:

—           Rahimov, ņemiet papīru. Rakstiet: «Divīzijas kara tribunālam. Nosūtu jūsu rīcībā manis arestēto bijušo mana bataljona otrās rotas komandieri Zajevu. Kaujā šā gada 30. oktobrī Biku sādžas tuvumā Zajevs kaunpilnā kārtā bēga un aizrāva sev līdzi daļu rotas. Kļuvis par nodevēju, Dzimtenes nodevēju, viņš pelna vienīgo sodu — nošaušanu ierindas priekšā. Lūdzu tribunālu izmeklēt Zajeva noziegumu un nosūtīt viņu pie manis ar tiesas spriedumu, lai nošautu bataljona ierindas priekšā.» Uzrakstījāt?

—   Jā, biedri kombat.

Es paņēmu papīru, izlasīju, atzīmēju datumu, parakstījos.

Ar šo papīru Zajevs konvoja pavadībā tika nosūtīts uz divīzijas tribunālu.

KĀPĒC, KĀPĒC VIŅŠ ATBRAUCA? *

1

Nākamajā dienā pēc pusdienas pie mums negaidot ieradās Panfilovs.

Izpildīdams ģenerāļa uzdevumu, es rakstīju bataljona kauju vēsturi. Ar Rahimova un Sinčenko gādību man tika ierīkots darba stūrītis saimnieku galā — klusumā un siltumā. Nezin no kurienes uzradies mazs galdiņš ar rakstāmpiederumiem bija ērti novietots pie loga. Saimnieks un saimniece centās mani netraucēt, es viņus gandrīz nemanīju. Uz galda krājās aprakstīto papīra lapu kaudze.

\ Darbā iegrimis, es saklausīju pakavu dipoņu uz skanīgi sasalušās zemes. Pie lieveņa dipoņa apklusa.

Priekšnamā atskanēja soļi. Durvis atvērās. Pārsteigts es ieraudzīju ģenerāli. Svilinošajā salā ienācēja melnīgsnējie vaigi bija pietvīkuši, ūsu kvadrātiņi nosarmojuši. Viņam mugurā bija pamatīgs, ar siksnu viduklī sajozts kažoks, kas sniedzās līdz ceļgaliem. Apņemot viņa iekritušās krūtis, aitāda pie kakla un uz pleciem bija sakrokojusies.

Es piecēlos viesim pretī, gribēju ziņot, bet Panfilovs smaidīdams sniedza man roku. ^ — Vai ļausiet apsildīties?

Sameklējis kabatas lakatiņu, viņš noslaucīja ūsas, novilka kažoku un noņēma auseni, sasveicinājās ar saimnieci. Viņa jautāja: ^

—   Vai tējiņu dzersiet? Varbūt uzlikt patvāri?

—   Kādēļ gan ne? Labprāt.

Saimniece iznesa patvāri.

—          Kā klājas, biedri Momiš-Uli? Bataljonu nomazgājāt? Par pirtiņu parūpējāties?

—   Jā gan, biedri ģenerāli.

—          Kā iet ar apgādi? Zābakus labojat? Kurpnieku darbnīcu netrūkst? Siltie vateņi saņemti?

—    Nē, biedri ģenerāli, vateņus vēl neesam saņēmuši.

—           Ek, vilcinājās gan tie mūsu intendanti… Ja jums rītdien iznāk būt kādās darīšanās Strokovā, brūciet viņiem virsū. Aplieciet zobenu un brūciet virsū.

Es zināju, ka Strokovas sādžā atradās dažādas divīzijas aizmugures daļas. Vēl ar vairākiem jautājumiem Panfilovs noskaidroja zaldātu sadzīves apstākļus. Pēc tam viņš jautāja:

—   Kā veicas ar kauju aprakstīšanu?

—   Uz priekšu iet, biedri ģenerāli. Tieši ar to nodarbojos.

—          Nu tad palasiet, palasiet priekšā, ko jūs tur esat uzrakstījis.

Šinī brīdī no pagalma ar malkas klēpi ienāca gluži sirmais, bet vēl spēcīgais saimnieks. Nometis pagales pie krāsns, viņš paklanījās ģenerālim.

Panfilovs piecēlās, sniedza roku. Večuks paraudzījās uz savējo — aprepējušu, ar melniem, ādā iekodušamies koka sveķu plankumiem.

—   Tāda netīra, — viņš teica šaubīdamies.

Panfilovs paspieda večukam roku.

—          Darba netīrība nav netīrība. Vai gadījumā neesat no mežacirtējiem?

—           Zāģeris . . . Visa šī apvidus māju dēļi ir mans darbs. Ja pasauc, es vēl tagad eju, nodarbojos ar sazāģēšanu.

—   Jauki.. . Zaldātos esat dienējis?

—    Taisni tā . . . Dienēju, biedri… Nezinu, kā jūs godāt.. .

—    Ivans Vasiļjevičs. Bet jūs?

—    Nu tad jau esam vārdabrāļi… Es esmu Ivans Petrovičs.

—           Ivan Petrovič, varbūt pasēdēsiet pie mums? Rau, bataljona komandieris palasīs par kaujām. Bet mēs, vecie zaldāti, paklausīsimies, pakritizēsim.

—           To jau varētu gan . . . Bet kādu citu reizi. Tagad darbojaties vien paši. Reizēm tā skaties: cilvēks raksta un raksta . .. Bet netieci gudrs, kas viņam tur ir: pats izdomājis, vai patiesībā tā noticis.

Atplētis savu tulznaino roku, saimnieks piebilda:

—    Patiesība kā sveķi, bet izdomājums — kā ūdens. Pārsviedis pār plecu auklu, ar kuru bija apsieta malka, viņš

kāpa uz sliekšņa pusi. Ģenerālis teica:

—    Bet vai nenāksiet ar mums kopā padzert tēju?

—    Tējiņu iedzeršu .. . Pasauciet tikai.. .

2

—           Šķiet, jums ir interesants saimnieks, — Panfilovs ierunājās, kad vecais zāģeris aizvēra durvis. — Vai ne ko?

Es neatbildēju. Negribējās atzīties, ka nekā nezinu par savu saimnieku, ne reizi neesmu ar viņu aprunājies. Bez šaubām, Panfilovs pamanīja manu apjukumu, bet nekādi nelika to saprast.

—           Nu lasiet taču, biedri Momiš-Uli. . . Kaujas uz ceļiem, jūsu pirmās spirāles … Vai par to jūs jau uzrakstījāt?

—   Jā, biedri ģenerāli. Tā nodaļa ir pabeigta.

—    Lūk, lūk! To tad arī lasiet.

Apsēdies man blakus, Panfilovs ar interesi raudzījās uz lapiņām, kuras es pārcilāju. Atlasījis vajadzīgās, tās, kur bija runa par kaujām, ko izcīnīja uz ceļiem bataljonu pozīciju priekšā divas grupiņas, Brudnija un Donskiha vadi, es sāku lasīt skaļi. Savās piezīmēs es centos jo precīzāk raksturot šo kauju ieceri,

Panfilova atsperīgo spirāli. Prasmīgi cīnīties ar maziem spēkiem pret lieliem — tāds bija tās uzdevums. Tālāk es rakstīju par to, kas šinīs kaujās praktiski izdevās un kas neizdevās.

Panfilovs klausījās uzmanīgi. Iespējams, ka viņš gribēja pārbaudīt, kā esmu apguvis kauju mācību; iespējams, ka vēl un vēlreiz pārbaudīja nākamās jaunās kaujas plānu.

Saimniece iestiepa verdošo patvāri. Panfilovs pamāja viņai: «Nolieciet!» — un turpināja klausīties. Izlasījis noslēguma rindas, es pacēlu acis. Ģenerālis smaidīja. Smaids padarīja vēl asākas divas dziļās rievas uz vaigiem un pa deniņiem sazarojušo grumbiņu tīklu. Es redzēju, ka Panfilovs ir apmierināts.

— Pie Novļanskas ciemata, — viņš sacīja, — jums spirālē bija vads, bet tagad jums nāksies darboties kā atsperei ar visu bataljonu. Vispirms jūs būsiet aizmugurē, bet tad atrādīsieties visam karaspēkam priekšā. Kā, kur un kad tas notiks — nezinu. Taču mums, biedri Momiš-Uli, pats svarīgākais ir vienam otru saprast. Saprast no viena vārda! Bet reizumis arī bez vārdiem …

Es sapratu, ko ģenerālis domāja. Viņš bija ar sirdi un dvēseli iededzies par savu ideju — karaspēka jauno izvietojumu aizsardzībā, jauno kaujas sakārtojumu, — tādēļ atkal un atkal runāja par to. Kā šādu stāvokli nosaukt? Kādā grāmatā es izlasīju izteicienu: domas, kas nedod miera. Patiešām, labāk nemaz nevar pateikt. Radošs militārais priekšnieks nemitīgi domā, apsver un analizē visus iespējamos variantus gaidāmajai kaujai. Kā rīkoties, ja kauja izvērtīsies tā? Ko darīt, ja tā pagriezīsies šitā? Lūk, kādēļ tāds komandieris pats visu pārbauda līdz pēdējam sīkumam, līdz pēdējai detaļai, neatlaidīgi, pat uzbāzīgi atgriežas pie tā, par ko jau ne vienu reizi vien ir runājis ar padotajiem. To, ko tu saņem kā viņa doto uzdevumu, viņš ir jau pārdomājis, izlolojis. Un priecājas, ja tiek saprasts.

3

Tomēr reizumis es pazaudēju ģenerāļa domu pavedienu. Lūk, viņš jautāja:

—   Kā klājas jūsu Polzunovam? Vai ir kļuvis par ložmetējnieku?

Es atbildēju, ka Polzunovs ir nogrēkojies un vairs nav ložmetēja apkalpē.

—    Nogrēkojies? Kādā ziņā?

—    Aizmuka kopā ar Zajevu, biedri ģenerāli.

—    A … Ar Zajevu … — Panfilovs novilka.

Un viņš neteica par to vairs ne vārda. Paņēma lapiņas, kuras es tikko biju skaļi lasījis, pārlaida acis pār rindām. Apstājās pie Brudnija uzvārda.

—    Bet ko dara Brudnijs? Komandē rotu?

—   Jā, biedri ģenerāli.

—   Vai tiek galā?

—   Viens no maniem labākajiem virsniekiem, biedri ģenerāli.

—          Bet jūs taču viņu… Jūs taču viņu … Atcerieties, biedri Momiš-Uli?

Es vaicāju:

—   Vai tad arī par to vajag rakstīt?

—          Nē. Kāpēc? — Panfilovs brīdi klusēja. — Ne jau visu, biedri Momiš-Uli, vajag uzticēt papīram …

Un atkal viņš sāka runāt par kaut ko citu:

—    Jā, vai šo kauju shēmas jums jau ir gatavas?

—          Ar to, biedri ģenerāli, pie mums nodarbojas Rahimovs. Liekas, viņš vēl nav pabeidzis. Atļaujiet, es iziešu, noskaidrošu»

4

Rahimovs vēl nebija shēmas uzzīmējis. Uzmetumus vajadzēja vēl apvilkt ar tušu un izkrāsot.

Es to ziņoju ģenerālim. Galds, uz kura sīca patvāris, jau bija apklāts tējas dzeršanai. Sinčenko lika uz tā cienastus. Uz tēju ielūgtais saimnieks jau sēdēja uz ķeblīša.

Panfilovs teica:

—          Lai biedrs Rahimovs tomēr pabeidz..Es pagaidīšu. Pa tolaiku mēs ar saimnieku iedzersim tēju un aprunāsimies.

Es atkal izgāju ārā, pateicu Rahimovam ģenerāļa rīkojumu. Manam štāba priekšniekam bija citas neatliekamas darīšanas: viņam vajadzēja sagatavot bataljonu rītdienas pārgājienam uz otro ešelonu. Vajadzēja sastādīt pavēli, nospraust maršrutu, kolonas kustības kārtību un tā tālāk. Rahimovs izteica bažas, ka. nepaspēs laikā nodot man parakstīšanai visus nepieciešamos rīkojumus.

—          Dodiet šurp, es pats visu to izdarīšu. Bet jūs zīmējiet, —es teicu.

—          Biedri kombat, kāpēc viņš te ir ieradies? — Rahimovs. jautāja.

—   Nesaprotu. Nevaru iedomāties. Saka — esot iegriezies apsildīties.

Paņēmis dažus materiālus darbam, es atgriezos pie ģenerāļa. Kopā ar saimnieku viņš sēdēja pie patvāra. Abi dzēra tēju, cukuru piekozdami: katram priekšā bija sīki sadauzītu cukura graudiņu kaudzīte.

—    Piesēdiet, biedri Momiš-Uli. Vai tēju dzersiet ar mums kopā?

—    Paldies, biedri ģenerāli. Lūdzu atļauju pastrādāt.

Uz mirkli mūsu skatieni sastapās. Panfilova vērīgās acis sprigani spīdēja. Šķita, ka tanīs pavīdēja neatlaidība. Viņš it kā gribēja sacīt: «E, brāl, mani tu nepārtiepsi…»

—    Lūdzu, strādājiet, strādājiet, — viņš noteica. — Neliecieties par mani ne zinis… Sagatavojiet bataljona pārgājienu.

Es neviļus palūkojos uz papīriem, kurus turēju roka. Vai tiešām Panfilovs iztālēm varēja salasīt kaut rindiņu? Nē, viņš gluži vienkārši saprata, ar ko mēs pašlaik nodarbojamies, zināja mūsu rūpes, visu to redzēja caur un cauri. Taču kāpēc viņš tomēr ir atbraucis? Kādēļ te sēž? Shēmas? Labi, izgatavosim viņam shēmas.

Pārvarējis neskaidru, man pašam nesaprotamu satraukumu, es apsēdos pie sava mazā galdiņa loga tuvumā un, vilkdams svītras uz papīra, sāku apdomāt pavēli bataljonam. Reizumis pa ausu galam uztvēru ģenerāļa un saimnieka sarunu. Tā norisa labā saskaņā. Saimnieks jau uzrunāja ģenerāli ar «tu».

—   Es tev teikšu, Ivan Vasiļjevič, atklāti… Ar jums, partijniekiem, tomēr ir pagrūti dzīvot.

—   Tas ir pareizi, — Panfilovs apliecināja. — Mēs, komunisti, esam smagi ļaudis.

Es pašķielēju uz ģenerāli. Ne acu kaktiņos, ne zem ūsu melnajiem kvadrātiņiem nebija ne jausmas no smaida. Dīvaini, tik sirsnīgs, tik uzmanīgs pret cilvēkiem, visiem pieejams, viņš par sevi teica: «Mēs esam smagi ļaudis.» Un turpat uz vietas paskaidroja:

—   Ļeņins par to rakstīja jau pilsoņu kara laikā… Mēs, komunisti, priekš zemniecības esam smagi ļaudis. Atcerieties tos gadus, Ivan Petrovič?

Sarunas novirzījās uz pagātni. Laiku pa laikam es atkal ieklausījos.

Kā parasts, Panfilovs runā sēcoši:

—        Vai tad es piedzimu par komunistu? E, cik daudz pirms tam tika pārdzīvots … Septiņpadsmitajā gadā biju vēl pavisam zaļš, svaidījos, svārstījos. Šautene rokā. Bet ko lai ar to dara? Kur lai šauj, uz ko?

Arī saimnieks iebilst savu vārdiņu: viņš arī sagaidījis septiņpadsmito gadu ar šauteni; arī nevarējis uzreiz saprast, pret ko lai griež ieroci. Es cenšos iedziļināties darbā, bet gribas arī klausīties, ko Panfilovs runā. Tagad viņš stāsta kādu epizodi no savas karavīra dzīves:

—   Nost karu — un lieta darīta! Nometu šauteni. Velns lai viņu parauj! . . .

—   Ē, tas nav labi! Kauna lieta, — saimnieks nosoda.

—    Bet es nometu un gāju. Un pēkšņi apkaunējos. Ko tu, zaldāt, esi izdarījis? Skrēju atpakaļ. Redz, Ivan Petrovič, kāds mirklis bija manā dzīvē.

Es atkal neviļus palūkojos uz ģenerāli. «Mirklis manā dzīvē.» Kāpēc viņš to teica? Tomēr Panfilovs it kā neliekas par mani ne zinis. Turpinu rakstīt. Un atkal ieklausos.

—    Un tad vēl bija tāds gadījums, — saka Panfilovs. — Staigāju augu nakti, nevarēju atrast savējos. Atzīstos: es raudāju. Jo es taču esmu komandieris, kā es ieradīšos, kā izskaidrošos?!

Dīvaini: par ko viņš tur runā? Varbūt par mani? Varbūt par to grūto stundu, kad es klejoju pa tumsu, pazaudējis savu bataljonu?

No karstās tējas ģenerāļa iedegušais, ar dziļām rievām izvagotais kakls ir drusku nosvīdis. Tā pielieciens nezin kādēļ man atkal liekas spītīgs. Uz mirkli ģenerālis pagriež galvu uz manu pusi.

—   Strādājiet vien, strādājiet, biedri Momiš-Uli. Neliecieties, lūdzu, par mums ne zinis.

5

0

Atkal mani pārņēma niknums: «Kāpēc viņš te sēž? Ko viņam, vajag?» Es piespiedu sevi iedziļināties darbā.

Nošķinda tējkanna, karstais ūdens urdzēdams tecēja no patvāra.

Panfilovs piepildīja ar stipru tēju divas iztukšotās glāzes. Tējas dzeršana turpinājās.

Kā es nojautu, saruna novērsās no lieliem jautājumiem. Panfilovs ar viņam piemītošo neatlaidību un prasmi interesējās,.

cik zāģeris izpelnot un cik tiekot maksāts par tekošo metru, par dēļiem, par bluķiem, par plankām.

Rahimovs beidzot atnesa shēmas. Ģenerālis tūlīt sāka tās uzmanīgi pētīt. Viņš, acīm redzot, atkal bija apmierināts.

—          Biedri Momiš-Uli, vai es to visu varu ņemt līdzi? Parādīšu vienam otram, kā bataljonā izgatavo štāba dokumentus.

—          Biedri ģenerāli, — Rahimovs iejaucās, — tie vēl nav pilnīgi pabeigti.

—   Domājat, ka priekšniecībai nevar rādīt pusdarītu darbu?

—   Vajadzētu apstrādāt, biedri ģenerāli.

—   Nu tad apstrādājiet. . .

Citu pēc citas Panfilovs vēlreiz pārskatīja mūsu pirmo kauju, mūsu pirmo spirālīšu shēmas. Un, kaut ko pats pie sevis domādams, pēkšņi teica:

—   Bet galvas pagrieziens ir līdzīgs!

Pamanījis manu apmulsumu, viņš iesmējās.

—          Vai tad jūs neatceraties, kā mēs abi fotografējāmies? Un fotokorespondents konstatēja, ka mēs esot līdzīgi? Nevis līdzīgi, bet galvas pagrieziens līdzīgs . . . Varētu likties, ka tukši vārdi. Un viņš jau tos izgrūda nejauši. Bet, kad pēc tam pārdomāju mūsu kopīgās pārrunas par padomju cilvēku, man ienāca prātā: galvas pagrieziens . . . Vai jūs mani sapratāt?

—   Ne gluži, biedri ģenerāli.

—          Nu kā tad tā? Vecākajai paaudzei, tiem, kuri revolūciju taisīja paši ar savām rokām, pienākuma apziņa dzima citādi nekā jums, jaunajiem. Tiem nācās izlemt: pret ko karot, par ko karot? Bet jūs . . . Jūs esat mūsu pēcnieki. Pēcnieki. Reizumis skaties uz jaunieti. Kas viņā ir no tēva? It kā nemaz nebūtu tēvam līdzīgs. Bet galvas pagrieziens tas pats. Vai piekrītat, biedri Momiš-Uli?

6

Priekšnamā noklaudzēja soļi. No sala istabā iebruka Tolstuno vs.

—          Esat sveiki, biedri ģenerāli. . . Propagandas instruktors vecākais politvadītājs Tolstunovs.

—          A, biedrs Tolstunovs, — Panfilovs teica. — Šodien taisni jūs pieminējām. Jā, jā, politdaļas priekšnieks šodien pie manis, ienāca…

Tolstunovs klausījās ģenerāli, izstiepies kā stīga.

—          Pieminējām labā nozīmē, — Panfilovs turpināja. — Brīvi, brīvi, biedri Tolstunov. Jūtieties brīvi.

Man šķita, ka ģenerālis ar tādu īpašu izteiksmi pateica šos parastos vienkāršos vārdus: «Jūtieties brīvi.» Bet tūlīt viņš sāka runāt par citiem jautājumiem: par rītdien gaidāmo pārgājienu, par darbu ar civiliedzīvotājiem, par bataljona kaujas gatavību.

—          Palīdziet, biedri Tolstunov, bataljona komandierim. Visādā ziņā palīdziet. Nostipriniet viņa autoritāti. Vai jūs mani sapratāt?

—   Jā, biedri ģenerāli.

—          Pārcelieties uz jaunajām pozīcijām, bet tad es pie jums ieradīšos ar sālsmaizi, kā jau solījos. Kur tad saimnieks aizgāja? Kur saimniece? Gribu no viņiem atvadīties.

Mēs pavadījām ģenerāli. Attālinādamies nodibēja zirgu pakavi.

Tolstunovs jautāja:

—   Kombat, kādēļ viņš bija ieradies?

Viņa parupjā seja izskatījās pavisam vaļsirdīga. Un pēkšņi, pats sev negaidot, es teicu:

—   Man liekas — tu to zini labāk nekā es. '

—   Kā tā? Kā tad lai es to zinātu?

—          Nu un es arī nezinu. Iegriezās sasildīties, padzert tēju. Un viss . ..

7

Tikai naktī, kad bija paveikti lielie darbi, kas neatstāja laika pārdomām, kad štāba istabā un saimnieku pusē visi bija aizmiguši, bet es klusumā pie petrolejas lampas, kas bija novietota uz galda, apsēdos rakstīt tālāk bataljona vēsturi, domas par ģenerāļa apciemojumu piespieda nolikt spalvu.

Tiešām .gan, kāpēc, kāpēc viņš bija ieradies?

Varbūt tādēļ, lai galīgi izlemtu, vai atstāt manu bataljonu sev rezervē? Lai vēlreiz pārbaudītu, cik tuvas un saprotamas man ir viņa ieceres? Saprast vienam otru no pusvārda… Liekas, šodien viņš to atkārtoja divas reizes.

Jautāja par Polzunovu… Klusēja, kad es nosaucu Zajeva uzvārdu … Atgādināja par Brudniju … «Bet jūs taču viņu … Atcerieties, biedri Momiš-Uli.. .» Man dzirdot stāstīja gadījumu, kā pats nometis šauteni. . . «Lūk, kāds brīdis bija manā dzīvē . . .» Stāstīja, kā bija pazaudējis savējos.

Velns parāvis! Viņš taču bija ieradies Zajeva dēļ! Nē, kā viņš varēja zināt, ko es esmu nolēmis darīt ar Zajevu? Bet vai tad viņš nevarēja uzzināt no Tolstunova? Vakar Tolstunovs vēlu aizgāja gulēt, sēdēja un sēdēja, rakstīdams savu politisko ziņojumu. Un vakar tūlīt nosūtīja. Vai viņš nerakstīja par Zajevu? Protams, par Zajevu. Jā, ģenerālim tas viss bija zināms.

Panfilovs nekad nebija atcēlis nevienu manu pavēli, nevienu manu rīkojumu. Viņš arī Tolstunovam sacīja: «Palīdziet bataljona komandierim, nostipriniet viņa autoritāti.» Ģenerālim droši vien bija tiesības pašam apturēt vai vispār pārtraukt lietu tribunālā. Viņš var arī neapstiprināt spriedumu, apmainīt nošaušanu ar degradēšanu. Bet atbrauca pie manis, divreiz atgādināja: «Saprast no pusvārda …»

Jā, es saprotu.

No lauka somas, kas karājās man blakus uz krēsla atzveltnes, es izņēmu aizlīmētu aploksni. Zajeva vēstule sievai… «Viena minūte! Par šo minūti es samaksāju ar savu godīgo vārdu un dzīvību …» Pagrozīju aploksni rokā … Nē, netaisīšu vaļā, man nav tiesību lasīt Zajeva pēdējās pirmsnāves rindas, kas nav domātas man. Ieliku aploksni atpakaļ somā. Atcerējos ar aukliņu krustiski pārsvītroto fotogrāfiju: niknais, lempīgais Zajevs līdzās labsirdīgajam Bozžanovam.

Nē, pie velna šīs sirdi atmiekšķējošās ainas! Pie velna tādas šaubas! Bēgi no kaujas lauka, tad ar tiksi nošauts!

Saprotu, biedri ģenerāli, kāpēc jūs ieradāties. Bet to, ko jūs gribat, es nedarīšu, neņemšu atpakaļ papīru, kuru es parakstīju. Jums pašam ir tiesības saglabāt dzīvību cilvēkam, kas mūs nodeva kaujā. No manis jūs to nesagaidīsiet. / • .

PIECPADSMIT PILIENI 1

Nākamais rīts. Rahimovs man pasniedz sarakstu, kurā uzskaitītas bataljona vajadzības.

Saraksts ir liels: tanī ir ložmetēji un lielgabali, kas vajadzīgi kaujā sadragāto vietā; vajadzīgi arī zirgi, rati, lielgabalu eļļa, granātas, patronas, pārsienamais materiāls, medikamenti, ziepes, petroleja, zābaki, siltie vateņi — tie paši vateņi, par kuriem Panfilovs bija vakar jautājis.

Starp citu, viņš garām ejot man ieteica: «Brūciet pats Strokovā intendantiem virsū … Uzlieciet zobenu un brūciet virsū…» Tiešām gan, tā jāizdara. — Sinčenko, seglo zirgus!

2

Garā rindā stāv Strokovas sādžas mājas. Te apmetušās daudzas divīzijas aizmugures daļas. Pie kolhoza šķūņa kareivji steidz izkraut vairākas mašīnas, kas ir atvedušas kastes ar munīciju. Sādžas otrā galā pa pirmo sniegu ragavās ved mucas, kas ož pēc siļķēm, presētu sienu, sausiņus biezos papīra maisos.

Pie vienas mājas rindā uz baļķiem nosēdušies kādi desmit divpadsmit jauni leitnanti, ģērbušies jaunos šineļos, kas sajozti ar neapskrambātām, neapbružātām jostām. Bez taujāšanas ir skaidrs: mums atsūtīts papildinājums. Kāds no šiem jauniešiem, kas tikai vakar vai aizvakar izlaisti no karaskolas un nav vēl dzirdējuši, kā svilpo lodes gar ausīm, droši vien nokļūs arī manā bataljonā. Nu labi, cīnīsimies kopā par Maskavu!

Iegriežos pie divīzijas intendanta pulkveža Siromolotova. Viņam tiešām vajadzēja uzbrukt. Viņš nesteidzas atbrīvoties no saviem krājumiem. Pierāda, ka man vajag griezties nevis pie viņa, bet pulkā, jo bataljonu apgādā tikai pulks. Uzrādu divīzijas komandiera pavēli, ka mans bataljons ir viņa rezerve. Siromolotovs tomēr turas pretī. Turpinu viņu pārliecināt. Tas taču muļķīgi! Viņš grib, lai viss, kas pienākas bataljonam, vispirms ceļo uz priekšējām pozīcijām, uz pulku, bet pēc tam, pēc izkraušanas un pārkraušanas, nāk pa tiem pašiem ceļiem atpakaļ uz divīzijas aizmuguri, uz manu rezerves bataljonu. Šie argumenti iedarbojas. Izskatām manu sarakstu. Beidzot saņemšanas orderis izrakstīts — rīt pat jau dabūsim no noliktavas vajadzīgās mantas.

3

Nokārtojies ar intendantu, iznāku ārā. Sinčenko pieved Lisanku.

—   Biedri kombat, es redzēju Zajevu …

—    Kur?

—    Lūk, tanī mājā.

Sinčenko rādīja mājiņu ar izsistiem logiem. Pie durvīm staigāja sargkareivis. Pie blakus mājas arī dežurēja sargkareivis. Tur atradās divīzijas prokuratūra un kara tribunāls.

Jāju garām. Apstājos. Nolēcis no Lisankas, eju uz tribunālu. Sargkareivis izsauca dežurantu.

—   Pie kā jūs, biedri vecāko leitnant?

—          Gribu uzzināt par Zajeva lietu. Kāpēc līdz šim nav sprieduma?

—   Tūlīt noskaidrošu. Druscīt uzgaidiet.

Pēc divām vai trim minūtēm pie manis iznāca kara izmeklētājs — pavecs nopietns cilvēks. Rokās viņam bija bieza, brūna papīra mape. Uz tās ar melniem burtiem iespiests: «Lieta» …

Es stādījos priekšā un jautāju:

—   Vai Zajeva lieta vēl nav izmeklēta?

—           Ļoti labi, biedri vecāko leitnant, ka jūs ieradāties. Pēc jūsu ziņojuma tribunāls nevar ķerties pie lietas izskatīšanas.

—   Kādēļ?

—    Pirmkārt, jūs atsūtījat papīru bez numura un zīmoga . . .

—    Man bataljonā nekāda zīmoga nav.

—          Otrkārt, — izmeklētājs turpināja, — lai nodotu tiesai, ir vajadzīga pulka komandiera sankcija.

—   Tātad jūs nekā neesat darījuši?

—          Gandrīz nekā … Tikai nopratinājām arestēto. Viņš pats uzrakstīja. Un visu atzina, Varat iepazīties.

Izmeklētājs pasniedza man mapi. Es to atšķīru un ieraudzīju savu ziņojumu, pēc tam vienu lapiņu, kuras pietika Zajeva liecībai. Ar stingru, skaidru rokrakstu bija uzrakstīts: «Es izdarīju kara noziegumu, bēgu no kaujas lauka.» Tālāk dažās rindās tika uzskaitīti apstākļi, kas stāvokli sarežģīja. «Bēgu divričos, kur atradās ložmetējs. Esmu vainojams ložmetējnieku bēgšanā.» Savā apliecinājumā Zajevs netaisnojās. Viņš tā arī bija uzrakstījis: «Manam noziegumam nekāda attaisnojuma nav.»

Pats stingrākais prokurors diezin vai spētu apsūdzēt vēl bargāk, kā to bija izdarījis Zajevs pats. Viņš jau bija parakstījis sev spriedumu.

Es paskatījos uz māju, kar tika turēti arestētie. Un pēkšņi vienā no logiem ieraudzīju Zajevu. Apaudzis ar sarkanīgiem bārdas sariem, viņš, piespiedis pieri pie melnajiem rāmjiem, kur rūtis bija izsistas, cieši lūkojās manī. ^

Un pēkšņi es izdarīju kaut ko tādu, ko vēl pirms minūtes nebūtu no sevis gaidījis.

Es saplēsu mapi sīkos gabaliņos. Saplēsu visu — ir manu raportu, ir Zajeva atzīšanos. Vējš sagrieza virpulī un aiznesa sīkās papīra drumslas.

—    Zajev! — es iekliedzos.

Viņš sastinga, pirksti ieķērās loga rāmī, acis iezibējās.

Izmeklētājs bija noskaities.

—          Ko jūs darāt? Jūs pārkāpjat likumību. Es ziņošu . . . Divīzijas komandieris dabūs zināt par jūsu patvaļību.

Es jau biju attapies. Tiešām, tā nevarēja rīkoties.

—          Biedri izmeklētāj, atļaujiet viņu atbrīvot. Lai izpērk savu nodarījumu kaujā.

Izmeklētājs nevarēja uzreiz norimties, nosauca mani par tiesību pārkāpēju, pēc tam atmeta ar roku un atļāva atbrīvot Zajevu. Tomēr atkārtoja, ka par manu rīcību tiks ziņots divīzijas komandierim.

Dažās minūtēs Zajeva atbrīvošana bija nokārtota. Iedevis papīriņu sargkareivim, es uzsaucu:

—    Zajev, ej uz bataljonu!

Viņš vienā mirklī izdrāzās ārā no mājiņas.

—    Klausos, iet uz bataljonu, biedri kombat.

Nenogaidījis, lai es atkārtoju pavēli, viņš pagriezās, kā zaldātam pienākas, uz kreiso plecu un steidzās prom. Viņš soļoja arvien ātrāk un ātrāk.

Lūk, viņš jau nozuda aiz mājām ielas līkumā.

Man vēl šis tas bija kārtojams Strokovā. Iegriezies pie sanitārās daļas priekšnieka un dažās citās aizmugures daļās, es, uzticīgā Sinčenko pavadīts, jāju uz bataljonu.

4

Mūsu štāba pagalmā mani sagaidīja Bozžanovs. Izlikdamies satraukts, kaut gan šaurajās acīs es pamanīju šķelmīgu dzirksti, viņš jautāja:

—   Biedri kombat, kas noticis ar Zajevu? Viņš ir atgriezies.

—    Zinu, — es atbildēju.

No Bozžanova apaļās sejas tūlīt nozuda mākslotais nemiers. Viņš staroja. No viena mana vārda viņš saprata, ka Zajevam ir piedots. Pārkāpdams subordināciju, viņš ieskrēja man pa priekšu istabā.

Aiz viņa arī es iegāju štāba mītnē. Viss mans nelielais štābs bija kopā. Zajevs bija paspējis noskūties, nomazgāties. Viņa nesimetriskā seja ar pīles degunu bija apskaidrota. Šķita, ka iedegušajai ādai cauri spīd kādas neredzamas spuldzes gaisma. Viņš stāvēja izslējies — šinelī, bez jostas un uzšuvēm, cepure bez zvaigznes.

—   Kur ir viņa uzkabe? — es jautāju.

Bozžanovs zibenīgi metās pie lādes, izņēma rūpīgi sakārtoto saini, kas bija sasprausts ar divām adatām, un atvēra to.

—    Zajev, lieciet klāt visu, kas jums bija, — es teicu.

Tolstunovs, Bozžanovs un Sinčenko ņēmās Zajevu uzpost. Sameklējis diegu, Rahimovs ar veikliem dūrieniem vienā minūtē piešuva pie šineļa apkakles uzšuves.

Bozžanovs ielika Zajeva krūšu kabatā fotogrāfiju un vēstuļu paku, Tolstunovs sajoza viņam vidusjostu un aizpogāja šineļa pogas, Sinčenko uz ātru roku paspēja aptīrīt ar birsti Zajeva smagos zābakus.

Tagad Zajevs stāvēja pilnā virsnieka godībā.

—    Komandēsi atkal otro rotu, — es teicu.

—    Klausos, biedri kombat, komandēt otro rotu!

—           Iesi uz savu rotu kopā ar štāba priekšnieku, — es turpināju. — Sapulcināsi kareivjus un pastāstīsi viņiem savus grēkus. Pats izstāstīsi.

—    Klausos, biedri kombat. Godīgi izstāstīšu.

Es izņēmu no lauka somas aploksni, kas bija aprakstīta Zajeva rokrakstā.

—   Lūk, te ir tava vēstule sievai. Vari saplēst.

Zajevs paņēma aploksni. Drusku padomāja.

—   Nē, neplēsīšu . ..

Viņš paskatījās uz visiem, kas atradās istabā. Un, acis nenolaidis, teica:

—    Kad būšu izpircis, tad saplēsīšu . ..

5

Atstājuši aizsardzības pozīcijas karaspēkam, kas mūs nomainīja, mēs vakarā devāmies prom, virzījāmies uz aizmuguri, uz otro ešelonu.

Mūsu maršruts gāja caur sādžu, kur. atradās divīzijas štābs. Soļo bataljona kolona, mani zaldāti, ar kuriem bija dalīti

prieki un bēdas. Raugos uz viņiem, domāju par viena, otra, trešā likteni.

Ienaidnieks ir apturēts, bet šeit, pie Maskavas, tiek savilkti jauni spēki. Kareivji zina: mēs esam Panfilova rezerve. Mūs gaida jaunas un varbūt vēl smagākas kaujas.

Ieejam sādžā. Logos neredz nevienas uguntiņas. Visur — uz jumtiem, grāvjos, laukos — balo nule uzsnidzis sniegs, blāvi atspoguļodams zvaigžņu gaismu. Ceļš skaidri redzams. Jāju garām kolonai, kas izstiepusies gandrīz kilometru gara. Ierinda soļo vienmērīgi.

Pēkšņi mani sauc Panfilova adjutants:

—  Biedri vecāko leitnant, ģenerālis lūdz jūs uz mirkli iegriezties.

Silti sakurinātajā, spilgti apgaismotajā, man jau labi pazīstamajā istabā sēž Panfilovs ar divīzijas artilērijas priekšnieku pulkvedi Arsenjevu. Abi ir noliekušies pār karti. Ar taisnām, vēdekļveidā izzīmētām līnijām dažādās vietās ir norādīti apšaudes sektori.

—   Biedri ģenerāli, pēc jūsu pavēles ierados . . . Vecākais leitnants Momiš-Uli.

—   To, kā jūs sauc, es zinu … Visu zinu, biedri Momiš-Uli.

Protams, es sapratu: ģenerālis jau zināja visu, ko es biju izdarījis prokuratūrā.

Panfilovs brīdi klusēja, lūkodamies uz karti.

—   Redzat, mēs te ar pulkvedi darbojamies, gatavojam pretiniekam dažus pārsteigumus … Daļēji izmantodami jūsu pieredzi … To, kas vakardien bija kaujas nejaušība, pacentīsimies rītdien pielietot apzināti.

Ģenerālis, protams, nebija mani izsaucis tādēļ, lai izteiktu šo atzinību. Bet arī tagad, pirms sāka mani bārt (es nodomāju: vai tiešām tas notiks pulkveža klātbūtnē? Vai tiešām ģenerālis mani tā pazemos?), Panfilovs tomēr atrada par vajadzīgu izteikt man atzinību, pa savai vīzei paslavēt, nevis ar izsaucieniem: «Labi karo!» — bet lietišķi: «Gatavojam, izmantodami jūsu pieredzi.»

—   Un ļoti precīzi nomērījām, biedri Momiš-Uli, — viņš turpināja. — Jūs esat bijis artilērists, zināt, kas ir precizitāte. Un es gribētu jums novēlēt uz priekšdienām … Vai, ja jums nav iebildumu, izdzert kopā ar jums glāzīti. Gribas ar jums saskandināt par . . . Nu, jūs jau mani sapratīsiet.

—   Biedri ģenerāli, arī es pievienojos, — pulkvedis teica.

—          Nē, tas nav domāts jums. Tas ir tikai tiem, kas … — Panfilovs drusku vilcinājās. — Kombats mani sapratīs. Biedri Uško! Dodiet divas glāzītes. Un mūsu ceļojošo aptieku.

Uz galda parādījās divas glāzītes un ar gaišu laku nolakota koka kastīte ar uzrakstu: «Ceļojošā aptieka». Panfilovs ielēja glāzītēs ūdeni, sameklēja lādītē pudelīti ar tumšu šķidrumu. Uz stikla bija redzams uzraksts: «Opijs».

Iešāvās prātā, kā es pats nodarbojos ar ārstēšanu.

Panfilovs zināja notikumu ar zirga devu. Tagad viņš ielēja divās glāzītēs ūdeni, atkorķēja pudelīti un pilināja, rūpīgi skaitīdams pilienus.

—         Viens, divi, trīs… Trīspadsmit, četrpadsmit, piecpadsmit. Un, lūk, pietiek … Piecpadsmit pilieni…

Pēc tam noskaitīja piecpadsmit pilienus arī otrā glāzītē.

—          Lūdzu, biedri Momiš-Uli. Precīza deva. Saskandināsim par to, lai tiktu precīzi nomērīts. Vai jūs mani sapratāt?

Ģenerālis saskandināja ar mani un izdzēra. Nācās arī man izdzert savu glāzīti.

—          Jums tāds dīvains tosts, — pulkvedis noteica. — Vai nepaskaidrosiet, biedri ģenerāli, ko tas nozīmē? …

—          Nē. Tas ir mūsu noslēpums. Nu, iesim, biedri Momiš-Uli. Paskatīšos, kā soļo jūsu batlajons.

6

Uzvilcis puskažociņu, ģenerālis iznāca uz lieveņa. Es pagāju viņam garām pa kāpieniem. Mani ieraudzījis, Sinčenko pieveda zirgu.

Man bija karsti. Piecpadsmit pilieni! Dabūju mācību no ģenerāļa …

Tumsā, kuru kliedēja baltais sniegs, dunēja bataljona rāmie soļi. Aiz ložmetēja divričiem soļoja otrā rota. Tās priekšgalā soļoja divi — nedaudz uz priekšu salīcis, garās rokas vēcinādams, gāja rotas komandieris Zajevs un druknais mazais Bozžanovs. Laikam pamanījis Lisankas baltās kājas, pazinis mani un pazinis ģenerāli, Zajevs atskatījās, nokliedza:

—   Uzmanību!

Un sāka skaitīt:

—    Iens, divi. . . Iens, divi. . .

Soļodams garām lievenim, kur stāvēja Panfilovs, viņš spalgi nokomandēja:

—Līdzināties uz krei-so!

Un spēji pagrieza galvu uz Panfilova pusi. Komandu izpildīdama, soli piesizdama, rota soļoja ģenerālim garām.

—    Atļaujiet iet? — es jautāju.

Ģenerālis klusēdams ielūkojās brašo soļotāju rindās.

—          Nē, neredzēt, neredzēt vācietim Maskavu! — viņš klusu noteica.

Krēslā man likās, ka Panfilovs smaida.

—           Bet galvas pagrieziens kā tēviem, — viņš pēkšņi noteica. — Lūdzu, varat iet. Uz redzēšanos, biedri Momiš-Uli!

CETURTAIS STĀSTS

SIEVIETEI IZIET NO IERINDAS I

1

Es atkal esmu frontes blindāžā pie sava varoņa. Momiš-Uli raugās nelielajā lodziņā zem virsējā pārklāja, lodziņā, aiz kura tumst nakts. Par ko viņš domā? Kur aizklīdušas viņa domas? Lūk, viņš paklusu iedziedājās:

Iedzersim, manas jaunības Draudzene labā …

Mūsu pazīšanās laikā, — kas vairs nebija nekāda īsā, bet vēl nebija pārvērtusies arī tuvībā — es paspēju ievērot: Momiš-Uli bija apveltīts ar labu un attīstītu muzikālo dzirdi, viņš zināja, atcerējās daudzas dziesmas — gan vecas romances, gan operu ārijas. Reizumis viņam patika, atbilstīgi domām, nodziedāt vienu otru frāzi no sava, cik varēju saprast, plašā muzikālā repertuāra.

—   Kā tas nākas, Baurdžan, ka jūs tik labi zināt mūziku?

Es gaidīju, ka mans jautājums tiks nekavējoties noraidīts. Momiš-Uli tā darīja vienmēr, kad es jautāju par kaut ko personisku. Bet šoreiz viņš ievilka pamatīgu dūmu no papirosa un teica:

—          Kad es studēju Ļeņingradā, tur dzīvoja tāda meitene, vārdā Rahile, kas mani vadāja pa teātriem un koncertiem.

—   Ļeņingradā?

—   Jā.

—   Kā tad jus tur nokļuvāt?

—   Tas ir garš stāsts.

Baurdžans apklusa, acīm redzot, nevēlēdamies par šo tematu tālāk izteikties. Es palūdzu:

—   Pastāstiet par Ļeņingradu, par to meiteni..

—    Kāpēc?

—   Man kā rakstniekam tas ir nepieciešami. Gribas iepazīt jūs no dažādām pusēm.

—   Es taču nestāstu jums.

—   Nestāstāt man?

—   Nevis jums, bet paaudzei. Būtu muļķīgi un negodīgi tur iebāzt savu biogrāfiju.

Es nopūtos. Kā, ar kādiem argumentiem pārliecināt šo nepadevīgo cilvēku?

2

—   Ja nu esam sākuši runāt par sievietēm, — turpināja Baurdžans, — tad tādu nostāstu vietā, kurus šad tad var atļauties zemnīcā, mēs pieskarsimies jautājumam par sievietēm karā, Sarkanās Armijas kaujas ierindā.

Kauju dienās pie Maskavas, es, bataljona komandieris, izlēmu šo jautājumu vienkārši: sievietei nav vietas kaujas vienībās, īsi un skaidri. Un visa problēma nocirsta tikpat kā ar zobenu.

Nekad neviena sieviete nebija soļojusi bataljona kolonā, nostājusies mūsu ierindā. Bet, lūk, vienreiz . . .

Taisnību sakot, par šo gadījumu vajadzēja runāt vienā no mūsu iepriekšējiem stāstiem, kur aprakstītas bataljona pirmās kaujas, mūsu atkāpšanās uz Volokolamsku. Nu, nekas, atgriezīsimies pie tiem notikumiem, pie mūsu drūmā pārgājiena naktī.

. . . Tumsā rotu kolonās bataljons soļo pa izmirkušo, atkusušo zemi. Iet kareivji, brauc lielgabali, divriči ar ložmetējiem, vezumi ar munīciju, tad atkal kareivji.

Mēs atstājam šo zemi, izlienam no cilpas. Ienaidnieks jau ir ieņēmis sādžas pa labi un pa kreisi; ir palikusi tikai šaura spraudziņa; vajag izmantot tumsu, nakti, lai pēc pavēles atietu pie savējiem, savienotos ar divīzijas karaspēka daļām.

Kolonu ved Zajevs. Viņa rota iet pirmā. Viņš nenoguris soļo, vēcinādams garās rokas. Iet kareivju rindas, brauc vezumi. Lūk, tur ir arī pieklīdušo komanda — savus komandierus, savu daļu pazaudējušie, pie bataljona piepulcējušies karavīri. Viņus ved politvadītājs Bozžanovs. Tiem piebiedrojies arī propagandas instruktors Tolstunovs.

No segliem — sēdēdams zirgā, es laidu garām kolonu, — no segliem es ieraudzīju: blakus Bozžanovam un Tolstunovam soļo kāds trešais. Kas tad tie par brīnumiem? Brunči? Nav iespējams! Rēgojas . .. Nē. Starp vīriešu siluetiem ņirb botītēs autas kājiņas, plīvo svārki.

Es uzkliedzu:

—   Stāt!

Kolona apstājās.

—   Sievietei iziet no ierindas!

Sieviete nedroši iznāca no ierindas un tuvojās man. Es nokomandēju kareivjus:

—   Marš!

Kolona devās uz priekšu. Tolstunovs un Bozžanovs palika stāvam ceļa malā.

—   Kas jūs tāda esat?

Tumsā atskanēja sievietes balss:

—   Feldšere .. . Uzvārds Zaovražina . . .

Tolstunovs piebilda:

—   No Vasiļjevas ciemata … Viņa, kombat, bēg no vāciešiem.

—          Kas tā par kārtību? Kādēļ man neziņojāt? Kas atļāva ielaist civiliedzīvotājus bataljona kolonā?

Bozžanovs gribēja ko atbildēt, bet es apsaucu:

—   Bez ierunām! Pa vietām!

—          Bet es? — meitene jautāja. — Vai tiešām pametīsiet mani vāciešiem?

Es izvilku kabatas lukturīti, nospiedu slēdzi. Gaismas kūlis apgaismoja krievu meitenes seju — ieapaļā deguna platās nāsis, bedrīti zoda galā. Uz mirkli ieraudzīju nopietnas, tumši pelēkas acis. Pēkšņās gaismas apžilbināta, meitene tūlīt piemiedza plakstus. Es paliecu lukturīti zemāk — gaismas stars krita uz melnu rudens mēteli, uz saitēm, kas saturēja pār muguru pārmesto nastiņu, uz feldšera somu, kas karājās pie sāniem. Tālāk gaismas josla nolaidās uz lētām, vienkāršām zeķēm, uz pazemām botēm, kas bija aplipušas ar dubļiem un droši vien piesmēlušās ar ūdeni. Man gribējās vēlreiz sastapt viņas skatienu. Drusku pacēlu lukturīti. Vājajā apgaismojumā atkal kļuva redzamas man pievērstās drosmīgās, pelēkās acis. Es atkal nobrīnījos, cik tās nopietnas.

Jā, viņas dzīvē pienācis svarīgs brīdis! Dzimtā sēta pamesta, saites ar turieni pārcirtis kara cirvis. Apāvusi botes, ātrumā savākusi nelielu nastiņu un uzmetusi to pār muguru, meitene bija stājusies pēdējā aizejošā Sarkanās Armijas bataljona rindās, nākusi ar mums kopā. Lielais laiks, lielais karš viņu sauca. Un acīs nebija baiļu no nākamības.

Lukturītis nodzēsts.

—   Kā sauc? — es jautāju meitenei.

—   Var ja.

—      Nu, Var ja, mēs tevi izvedīsim. Turpini ceļu. Drīz vien būsim galā. Tur es teikšu: lūk, Varja, esam mūsu pusē. Un tu iesi prom . . .

—   Vai pie jums nevar palikt?

—   Pie mums nevar.

3

Aiz Dolgorukovkas sādžas, ko bija ieņēmuši vācieši, — tai mēs apgājām apkārt ar līkumu, — mūs priecīgs sagaidīja pulka štāba priekšnieka palīgs leitnants Kurganskis. Viņa parādīšanās nozīmēja, ka mēs esam iznākuši pie savējiem.

Kurganskis atveda mums cienastu — divus vezumus ar pavisam svaigu, nule naktī ceptu baltmaizi. Es skatījos uz brezentu pārklātajiem vezumiem, uz riteņiem, kuru tērauda apkalums spīdēja, jo tie bija atripojuši pie mums no Volokolamskas, un klusu dziedāju: «Mēs esam pie savējiem! Mēs atrodamies uz zemes, kur ir mūsējie!»

Ausa gaisma, cēlās rīta migla. Es biju nolēmis paslēpt bataljonu mežiņā un ļaut cilvēkiem paēst, atpūsties.

Kopā ar kareivjiem uz mežu gāja arī Varja. Melnā mētelī, ar melnu bereti galvā, sainīti uz muguras. Es atkal izsaucu viņu no ierindas. Viņa pienāca, atskatījās uz aizejošo kolonu, paraudzījās uz mani. Tagad, rītausmas bālganajā gaismā, viņas sejas panti — biezās, stingrās lūpas, deguna izliekums, atklātā piere, tumšo, nesasprogoto matu taisnais sasukājums — viss man likās daudz smalkāks nekā naktī lukturīša staru kūlī.

—   Nu, Varja . .. Lūk, tur ir ceļš. Ej.

Man pievērstajās tumši pelēkajās acīs pamirdzēja asaras. Neesmu diez cik jūtīgs pret sieviešu asarām. Bet šī meitene laikam gan raud reti. Viņa jautāja:

—   Viena pati?

Man kļuva viņas žēl. Tiešām gan, nav taču viegli vienai pašai aiziet šinī nfiglā.

—   Labi, Varja. Aizvedīsim tevi tālāk.

—   Bet vai es nevaru palikt pie jums pavisam?

—      Nē. Mēs, Varja, esam karavīri. Ja tu vēlies dienēt armijā, nosūtīsim tevi drusku tālāk uz aizmuguri. Bataljonā meitenes nav vajadzīgas.

Es aizvedu viņu uz sanitāro vadu pie Kirejeva, mūsu feldšera.

—     Kirejev, es tev uzticu šo meiteni. Viņu sauc Varja Zaovražina. Cik tev gadu, Varja?

—   Deviņpadsmit.

—   Man ir taisni tikpat veca meita, — Kirejevs teica.

—   Zinu, tu esi tēvs . .. Līdz Volokolamskai nododu viņu tavā glabāšanā. Uzmani viņu stingri, kā jau meitu.

Varjai vēl piekodināju:

—   Bet tu pieraugi — nesāc te ķiķināties. Uzvedies, kā pienākas kārtīgai padomju meitenei.

Viņa nosarka. Skatienā bija lasāms: «Kāpēc tu mani apvaino?»

4

Es ceru, jūs neesat aizmirsuši, kas notika tālāk. Būdams skops, es gribēju vāciešiem gar pašu degungalu izvest paslēptos lielgabalus un šāviņus, kuriem pietrūka zirgu; pavēlēju Bozžanovam ņemt izjūgtos artilēristu zirgus un atvest visu, kas bija pamests. Bozžanovs aizgāja ar zirgiem un savu karaspēku. Bet visapkārt mežam, kur bijām apmetušies, sākās šaušana, iedegās kauja. Lielgabalu šāvieni saplūda vienā nepārtrauktā pērkonā. Es gaidīju Bozžanovu. Bez viņa nevarēja doties tālāk. Kaujas vilnis tuvojās. Vajadzēja dot pavēli: celt ļaudis, rakt riņķa aizsardzības pozīcijas.

Kopā ar Rahimovu mēs apstaigājām rotas. Uz štāba telti atgriezāmies gar sanitāro vadu. Aiz kokiem skaļi smējās vairākas pamatīgas rīkles. Kas tad tas? Ievainotie taču tā nesmietos.

» Es gāju turp, kur skanēja šie smiekli. Pļaviņā pie strauta dega ugunskurs. Sila ūdens. Netālu uz auklas bija izkārta tikko izmazgāta veļa — sanitāru virsvalki, marles zalvetes, palagi. Taisnības labad teikšu: izžautā veļa bija neparasti balta, tās parastā dzeltgani pelēkā nokrāsa bija it kā izgarojusi. No asins plankumiem nebija palicis ne vēsts.

Un to visu bija izdarījusi Varja! Viņa mazgāju veļu tepat, pie strauta. Mētelis novilkts. Tā vietā virs kleitas uzģērbta formas blūze. Bet botīšu vietā ar kāda man nezināma labdara gādību (vai tikai tas nebija Kirejevs?) meitene jau paspējusi apaut kājās karavīru kirzas zābakus. Viņa bija noliekusies pār vanniņu, kas uzlikta uz celma, piedurknes uzlocītas, ziepju putas vien šķīda no viņas sārtajām platajām plaukstām.

Ap strādājošo meiteni sanākuši, it kā magnēts viņus būtu šurp atvilcis, gandrīz vai visi mani varoņi ar nule noskuvušos Tolstunovu priekšgalā. Vienmēr izveicīgais Brudnijs žāvēja pie ugunskura Varjas kurpes. Tepat atradās arī rotas komandieris

Fiļimonovs, kuru es uzskatīju par disciplinētības, kārtības paraugu.

Nē, es pilnīgi pareizi biju ievērojis likumu: sievietei nav vietas kaujas vienībās! Visapkārt šauj, velns zina kas notiek, kuru katru brīdi varam nokļūt aplenkumā, bet komandieri līp klāt brunčiem. Varja mani ieraudzīja, pasmaidīja, atklājot lielus, skaistus, zobus. Viņas smaids it kā sacīja: «Redzat nu, esmu pie vietas un esmu vajadzīga.»

Drusku apjukušie komandieri nostājās «mierā». Netālu, pie sanitārajiem ratiem, es pamanīju Kirejevu un tam uzsaucu:

—          Kirejev, pie manis! Vai tā tu sargā meiteni? Kāpēc laidi tuvumā šitos zeļļus?

—          Kā tad lai es, biedri kombat, ar viņiem tieku galā? Viņi ir komandieri, bet es …

—          Bet tu esi tēvs! Es tev viņu uzticēju kā tēvam. Katrs, kas viņai tuvojās, tev ir jādzen prom ar tēva tiesībām.

— Izdarīju aplam, biedri kombat. Notrūkos.

—          Citreiz nedari aplamības. Par tiem, kas tevi neklausa, ziņo man. Saprati?

Pagriezies pie Rahimova, es pavēlēju:

—          Visus šitos zeļļus un meiteni nekavējoties nosūtiet pie manis uz štābu.

Pagriezos un aizgāju.

5

Man līdzi uz štāba telti atvilkās izsauktie. Ar viņiem kopā arī Varja zaldātu zābakos, savā melnajā mētelī, melnajā beretē. Visi bija nobijušies, vienīgi Tolstunovs, juzdamies no manis neatkarīgs, mēģināja smaidīt.

—          Tolstunov! Kas par smīnēšanu, kad nāc pie bataljona komandiera?

—   Kombat, nu ko tu? Ko tu mums uzbrūc? Mēs taču…

Es pārtraucu:

—          Jūs, biedri vecāko politvadītāj, man neesat padots, bet, ja domājat runāt man pretī, tad esat tik laipni un atstājiet bataljonu.

Tolstunovs apklusa.

—Bet tu, Fiļimonov? Vai tu komandē rotu vai esi izbraucis ar jaunkundzi zaļumos?

Fiļimonovs bija ļoti jūtīgs pret aizrādījumiem, kurus es viņam izteicu, citiem klātesot. Viņš, kā jūs zināt, bija kadru komandieris, bijušais robežsargs. Pēc viņa pārliecības, kuru viņš neslēpa, tikai robežsargi prata pa īstam dienēt. Noklausīdamies manu brāzienu, viņš sarka un bālēja, uz žokļiem kustējās muskuļu puniņi. Es turpināju: ,

—          Tu gribi, lai es saudzēju tavu patmīlību? Nesaudzēšu! Tu jau skrien pakaļ katriem brunčiem!

—    Biedri kombat, tas taču notiek pirmo reizi…

—          Klusēt! Tu laikam nesaproti, kāds stāvoklis? Nesaproti, ka no tās vai citas puses var parādīties vācieši? Katram ir jābūt savā vietā.

Arī Brudnijs dabūja savu tiesu. Nosvētījis savus varoņus, es teicu:

—   Ejiet… Bet tu, Zaovražina … Ja tu tā uzvedīsies . ..

—   Ak kungs, kā tad es? …

—   Pati zini! Kāpēc sapulcēji ap sevi šitos tēvaiņus?

—    Es nesapulcēju. Es nemaz negribēju …

—          Bet kādēļ tad viņiem uzsmaidīji? Atceries: par vismazāko nodarījumu, par koķetēšanu — dzirdi? — nolikšu tevi uz šī celma un sakapāšu gabalos ar zobenu! Un pie reizes arī tavus kavalierus. Saproti? Es tev jautāju: vai saproti?

Viņa tik tikko spēja izdvest:

—   Sa … Saprotu.

. . . Beidzot mēs, bataljona kolona, ieradāmies Volokolamskā. Soļodams ierindas priekšā pa galvenās ielas asfaltu, es ieraudzīju uz ietves stāvam pulka sanitārās daļas priekšnieku dakteri Grečiškinu. Piegāju pie viņa, apmainījos pāris vārdiem, pagaidīju, kamēr līdz mums atbrauca sanitārā vada rati. Uz viena no vezumiem sēdēja Varja, mirkdama lietū savā melnajā mētelītī. Es apturēju ratus.

—           Varja, kāp nost! Dakter, lūk, te jums dāvana. Tā ir strādīga, godīga meitene. Uz priekšdienām būs arī ārste. Ar mums kopā aizgāja no vāciešiem. Viņa jums noderēs, kops ievainotos. Domāju, ka jums nevajadzēs man neko pārmest.

Ārsts sasveicinājās ar Varju un teica:

—          No mūsu kombata nav viegli dabūt rekomendāciju. Atradīsim jums vietu, Varja.

Meitene atvadīdamās pameta uz mani skatienu. Nopietnajās pelēkajās acīs bija ir pateicība, ir sarūgtinājums. Es paspiedu Varjas raupjo roku.

Par divīzijas komandiera rezervi kļuvušā bataljona tālākais kauju ceļš jums ir zināms. Aizsprostojuši pārrāvumu pie Volokolamskas, mēs atkal tikām nogriēzti, atkal, saglabādami militāru kārtību, pa vāciešu ieņemto zemi iznācām pie savējiem.

Un, lūk, beidzot bataljons ir atpūtā. No jauna paliekot Panfilova rezervē, mēs tikām atvilkti otrajā ešelonā piecus vai sešus kilometrus no pirmās līnijas. Rotas apmetās klajā laukā, izraka sev karavīru mītnes — blindāžas. Bet bataljona štābs un speciālās vienības apmetās Roždestvenas sādžā.

1941. gada novembra sākumā uzbruka agrs sals. Visā frontē pie Maskavas iestājās operatīvā pauze. Nespēdami vienā rāvienā izlauzties līdz Maskavai un pārvarēt mūsu pretestību, vācieši pievilka jaunus spēkus, gatavoja jaunu triecienu. Bet pagaidām karoja artilērija. Ausis pierada pie vienmērīgās kanonādes, kas tikai reizumis uz īsu brīdi pastiprinājās. Laiku pa laikam pretinieks nogāza artilērijas uguni arī uz mūsu sādžiņu. Vāciešiem par godu jāsaka, ka viņi neļāva mums pierast pie bezrūpības. Naktī nedrīkstēja klajā vietā smēķēt; hitlerieši nereti nogāza dažus desmitus mīnu pa vienu uzrautu sērkociņu, vienu papirosa uguntiņu. Un tomēr pēc smagajām kaujām mēs vairāk vai mazāk mierīgi atpūtāmies. Klusums ļāva svinīgi atzīmēt septīto novembri, mūsu lielās revolūcijas divdesmit ceturto gadadienu. Mums, Panfilova divīzijai, uz svētkiem atsūtīja dāvanas no Kazahstānas: slavenos milzīgos Alma-Atas ābolus, konfektes, vīnu.

Nemanot mēs bijām tik ļoti iejutušies tādā atpūtas dzīvē, ka sākām pat braukāt cits pie cita ciemos.

Tanī vakarā, par kuru tagad stāstīšu, es sēdēju pie savas burtnīcas, turpināju rakstīt piezīmes par bataljona kaujām. Viss mans mazais štābs bija vienuviet. Tolstunovs un Bozžanovs abi bija brālīgj apgulušies platajā gultā un ar manu klusu piekrišanu atļāvās pēc pusdienām nosnausties. Rahimovs nodarbojās ar viņam patīkamu darbu (tur viņš bija īsts meistars), iztušēja shēmas — grafisko pielikumu pie manām piezīmēm.

Pavērās durvis.

—   Biedri kombat, atļaujiet.

Uz sliekšņa stāvēja feldšeris Kirejevs. Viņš izskatījās šķelmīgs, un šķita, ka viņa labsirdīgās lūpas tūlīt izplūdīs smaidā. Viņš ierunājās klusāk:

—   Biedri kombat, priecīgs notikums.

Tolstunovs tūlīt pamodās, piecēlās sēdus. Bozžanovs pavēra vēl samiegojušās acis, pacēla galvu. Viņa seja miegā bija pietvīkusi.

—   Kas par notikumu? — es jautāju.

—   Meita atbraukusi ciemos.

—    Meita? Tava?

—    Mana. Varja Zaovražina. Vai neesat aizmirsis?

Te vajadzētu pierakstīt — «kustība zālē». Tolstunovs nolaida uz grīdas basās kājas. Bozžanovs atsvieda nost šineli, kas bija izpildījis segas vietu. Pat Rahimovs nolika zīmuli. Es sacīju:

—   Kur tad viņa ir?

—    Pie jums, biedri kombat, nenāca.

—    Paskat tikai. . . Iebiedēta?

:— Nē . . . Gaida aicinājumu.

—    Oho! Tātad lepna?

—   Lepna gan.

Nu tad lūdz, lai nāk. Man būs-prieks viņu redzēt. Vai viņa kur tālu?

—    Tepat ir. Pie lieveņa. #

Es nokomandēju:

—    Bet nu, biedri oficieri, lai būtu kārtība!

Rīkojums gan izrādījās lieks. Tolstunovs jau bija aptinis autus, vilka kājās zābakus. Bozžanovs bija atguvis savu kustīgumu: šinelis vienā mirklī tika pakārts uz naglas; sagumzītā teltene, kas sedza guļas vietu, it kā pati no sevis izlīdzinājās; pār drusku viļņainajiem melnajiem matiem Bozžanovs pārvilka suku. Rahimovs pa to laiku ķērās pie slotas, sarausa kaktā mēslu čupiņu.

—           Kirejev, aicini viešņu iekšā] Neliec meitenei gaidīt. Sinčenko!

No priekšnama atskanēja:

—    Es.

—    Pie mums viesi. Uzliec patvari!

—    Jau sīc.

7

Drīz vien sava audžutēva pavadībā Varja pārkāpa pār mūsu štāba mītnes slieksni. Tagad viņa bija ģērbusies armijas formā. Mēteļa vietā — pēc auguma šūts šinelis. Botītes, tāpat kā lielie kirzas zābaki, kurus Varjai iedeva bataljonā, apmainīti ar maziem zābaciņiem, kas, acīm redzot, bija pēc kājas. Pie karavīra

ausenes, kas paslēpa matus, kā jau pienākas, piestiprināta sarkanarmieša zvaigzne. Varja pielika roku pie ausenes.

—          Biedri kombat, — viņa teica, — pēc jūsu ielūguma esmu ieradusies. Kara feldšeris Zaovražina.

—           Biedri feldšer, — es piezīmēju — karavīri, kā tas noteikts reglamentā, pie komandiera ierodas vienīgi trijos gadījumos: sakarā ar iecelšanu jaunā amatā, atgriežoties no atvaļinājuma, atstājot savu daļu. Visos citos gadījumos viņi stājas rīcībā. Saprati?

—   Jā.

—          Bet tagad, Varja, vari novilkt savas bruņas. Apsēdies. Esi mūsu ciemiņš.

Varja atkal pielika roku pie cepures. Apmierināta par savu formas tērpu, par savām tiesībām sveicinot likt roku pie cepures, par to, cik veikli izdarījusi šo kustību, kas viņai tomēr vēl nebija pierasta, viņa pēkšņi pasmaidīja. Pazibēja skaistie, lielie zobi. Taču viņa tūlīt saknieba lūpas. Smaids nozuda kā izdzēsts.

—          Varja, kas tad tas? — Tolstunovs teica. — Baidies pasmaidīt.

Viņa atbildēja:

—           Baidos no jūsu kombata. Viņš aizliedza. Ja uzdrīkstēšos, noguldīs mani uz celma un ar zobenu sakapās gabalos.

Viņas tumši pelēkajās acīs, kuras es tiku redzējis gan nopietnas, gan priecīgas, gan miklas no asarām, pavīdēja smieklu dzirkstelīte. Pamanījis, ka Bozžanovs tik tikko valda smieklus, es spēji pagriezos pret viņu, bet. . . Bet nevar taču mūždien būt stingrs, ir jāprot arī pajokot un jāsaprot joks. Iesmējies, es teicu:

—          Sadeva gan . . . Viešņai, Varja, aizliegums tiek atcelts. Un manas zvērības nevajag vairs pieminēt.

Tomēr es saņēmu vēl vienu «dūrienu».

—          Biedri kombat, — Kirejevs teica, izlikdamies nopietns, — tagad atstāju viņu jūsu glabāšanā.

Skaties, tas arī atspēlējas man ar paša vārdiem. Nu labi, būs vien jāpiecieš.

—    Labi. Vari iet. Uzraudzīšu tavu meitu.

8

Varja noņēma auseni un šineli, pārvilka ar plaukstu pār divās daļās uz taisnā celiņa pāršķirtajiem matiem, sakārtoja formas blūzi, kas bija paliela, pārlieku vaļīga plecos, ar platu apkakli un saīsinātām piedurknēm. Totiesu armijas formas svārki bija labi pāršūti un pielaikoti. Atkal pienākusi pie manis, Var ja noteica:

—   Biedri kombat. ..

Es pārtraucu:

—          Var ja, tev es neesmu kombats. Sauc mani par vecāko leitnantu.

Viņa klusēja. Pelēkās acis raudzījās manī nopietni.

_ — Tomēr ja es palūgšu? Vai drīkstu jūs saukt par kombatu?

—   Nu labi, — es piekritu. — Viesim grūti atteikt.

—   Vai atpakaļ šo atļauju neņemsiet?

—          Atpakaļ? Nē, Varja. Ja esi aizcirtis durvis — tad neatver! Esi ko dāvinājis — neņem vairs nost!

—           Pareizi! — Varja atkal pēkšņi izstiepās «mierā». — Ja tā, tad atļaujiet man, biedri kombat, stāties rīcībā. Nevis ierasties, bet stāties rīcībā.

-— E, skaties tik, kas notiek… Nē! Varja, par to nerunāsim. Sēdies . . . Sinčenko! Kur patvāris?

Meitene sarūgtināta apklusa. Tomēr, tiklīdz Sinčenko iestiepa patvāri, tiklīdz ķērās pie tējas traukiem, viņa steidzās tam palīgā. Platās, sarkanīgās rokas sāka veikli rīkoties. Fajansa tējkannā, kur tika liets tējas stiprums, Varja atrada veselu lērumu mitru tējas biezumu. Sinčenko gribēja atņemt viņai tējkannu.

—   Dodiet, es izskalošu.

—          Vai prāts? — Varja sašuta. — Tas taču labākais līdzeklis pret putekļiem.

Mitrās tējas lapiņas tūlīt tika izkaisītas pa grīdu. Bozžanovs šķelmīgi piebilda:

—    Biedrs Rahimovs tikko izslaucīja.

Varja tikai nogrozīja galvu. Pēc tam, paraudzījusies uz logu, kas vēl nebija aizlīmēts ziemai, teica:

—    Biedri kombat, atļaujiet vēl kaut ko ielaist.

—    Ko tad?

—   Svaigu gaisu.

Visi iesmējās. Logs uz vietas tika atvērts. Tikai tanī brīdī, kad istabā uzreiz kļuva gaišāks, es pamanīju, cik ļoti bija aizkvēpušas un apputējušas logu rūtis. Ārā bija agra Krievzemes ziema, putināja, caur atvērtajiem logiem ielidoja pārslas un lidodamas kusa.

Ar tādu pašu aizrautību, kā toreiz strauta malā mazgāja veļu, Varja sāka uzpost istabu. Beidzot tā bija savesta kārtībā, izvēdināta. Ne gružu, ne putekļu, rūtis noslaucītas, trauki tīri.

Varēja sēsties pie galda, turklāt mēs tagad bijām bagāti: uz noklātās avīzes bija salikti konservi, sviesta gabaliņš, desa, āboli, cepumi un pat divas tāfelītes šokolādes no mūsu komandieru devas.

9

Uz tēju ieradās vēl viens viesis — leitnants Muhametkuls Islamkulovs.

Mēs viņu jau īsi aprakstījām mūsu hronikā. Tagad iepazīsimies vēlreiz.

Viņš neiedrāzās istabā ar cepuri un šineli, kā bija parasts skarbajā karavīru ikdienā, bet, izmantojot priekšnamu, noģērbās un ienāca formas blūzē, ar kailu galvu, ar laipnu, atturīgu smaidu — slaids, skaists kazahs. Viss viņā bija patīkams: gan drusku ieapaļo spēcīgo plecu pavērsiens, gan taisnais kakls, kas turēja lielu, skaisti veidotu galvu. Virs atklātās izliektās pieres ļoti melni — vēl melnāki nekā man — atpakaļ atsukāti mati. Žokļu kauli nebija izspiedušies, paslēpti zem matētajiem, tagad no sala viegli pietvīkušajiem, ne visai tuklajiem vaigiem.

Šķiet, reiz es par to jau runāju, ka agrāk kazahi dalījās trijās galvenajās ģintīs: karavīros, no kuriem esmu cēlies arī es; tiesnešu ģintī, kur vairums bija resnīši, no kuriem cēlies Bozžanovs, un beidzot diplomātu ģintī. Islamkulovs bija mantojis savu stāju no šīs ģints.

Ienācis, viņš palocījās. Mums jau bija izdevība karot plecu pie pleca, pirms kādām divām nedēļām mēs abi kopā triecām vāciešus pie Novļanskas, mūsu brālību tālāk nostiprināja lodes. Tagad, ieradies ciemos, Islamkulovs droši varētu mesties manos apkampienos. Nē, viņš atturīgi, pieklājīgi palocījās.

Es gāju viņam pretī, priecīgs paspiedu skaisto, smalko rokū. Pēc tam pievedu viņu pie Varjas.

—• Nu, bi^iri kara feldšer . . .

Meitene acumirklī piecēlās, izslējās taisni.

— Iepazīsties ar leitnantu Islamkulovu. Viņš komandē rotu citā bataljonā. Cilvēks ar augstāko izglītību, mūsu kazahu inteliģences pārstāvis. Protams, nosoda manas zvērības, uzskata mani par cietsirdīgu. Starp citu, Var ja, ievēro, arī kombats viņam nav diez cik stingrs.

Varja nekā neatbildēja, tikai pietvīka. Acīm redzot, es viņu atkal biju apvainojis.

— Baurdžan, — Islamkulovs teica, — es jau sen gribēju tev sacīt, bet frontē nekad neiznāca laika… Es sen gribēju tev sacīt: kai žere, aksakal!

Šie pēdējie trīs vārdi, ar kuriem viņš it kā pielika punktu mūsu sensenajiem strīdiem, tika izrunāti svinīgi. Krieviski tas nozīmē: «Tev taisnība, vecākais!» Vecākais . . . Bet es taču biju kādus piecus sešus gadus jaunāks par Islamkulovu. Viņš, inteliģents kazahs, kurš zināja mūsu tautas senās parašas, nekad vēl nebija godājis mani par aksakalu. Taisni otrādi, jau Alma-Atā mēs bijām pastāvīgie pretinieki strīdos. Atbraucis ciemos, viņš izteica savu atzinību ar mūsu akinu cildenajiem vārdiem. Pateicībā es noliecu galvu.

10

Pie galda risinājās dzīvas sarunas. Lūkodamies uz Islamkulovu, kurš stāstīja par sevi, par savu rotu, es atcerējos mūsu tikšanos, pārrunas, nesaskaņas. Strīdos Islamkulovs mīlēja prātot, atrast pierādījumus. Asi vārdi, asi žesti nebija viņa raksturā. Pat izteikdams padotajam rājienu, viņš apdomāja savus vārdus, centās pārliecināt.

Agrāk ne vienu reizi vien viņš mani atklāti nosodīja. Kādreiz mēs abi, rezerves virsnieki, piedalījāmies apmācībās AlmaAtas tuvumā. Pēc veselas dienas, kas bija pavadīta kalnos mācībās, es vedu bateriju uz nakts mītni. Bija noguruši zirgi, bija noguruši cilvēki. Netālu no nometnes nokomandēju: «Dziesmu!» Taču nogurums bija tik liels, ka neviens neiedziedājās. Es uzkliedzu: «Uz labo, ap-kārt!» — un pagriezu bateriju atpakaļ uz kalniem. Mēs turpinājām apmācības vēl kādas divas stundas. Jau tumsā griezāmies atpakaļ. Tanī pašā vietā, kur baterija neizpildīja komandu, es atkal uzbrēcu: «Dziesmu!» Šoreiz tā atskanēja.

Vakarā pie manis teltī ienāca Islamkulovs. «Tā nedrīkst, Baurdžan. Tu rīkojies pārlieku cietsirdīgi, pārlieku skarbi.» — «Nē, var gan! Katra pavēle ir jāizpilda. Jāpanāk, lai tas ieiet asinīs, kļūst par otro «dabu».»

Islamkulovs toreiz man nepiekrita. Bet tagad, pēc kaujām, izbaudījis kara stihiju, ienāca pie manis ar vārdiem: «Tev taisnība, aksakal!» Ja Islamkulovs būtu zinājis, ka tikai pirms piecām sešām dienām ģenerālis Panfilovs saskandināja ar mani, iepilinājis glāzītē piecpadsmit pilienus! Iespējams, ka man arī vajadzēja atbildēt Islaiņkulovam ar atzinību. Jo viņam taču bija

tikpat lielā mērā taisnība. Tomēr, atzīstos, šīs domas tovakar es neizpaudu.

Sāka jau krēslot. Tika aizdegta petrolejas lampa. Sinčenko cieši aizklāja logus, atbilstīgi gaismas maskēšanas noteikumiem. Lampas gaismas aplī kļuva it kā ciešāka arī mūsu sabiedrība. Mēs iedzērām pa glāzītei.

Atteikusies pielikt degvīnu pat pie lūpām, Var ja ielēja visiem tēju, klusēja. Es paskatījos uz viņu.

—          Islamkulov, izšķir mūsu strīdu … Šī meitene prasa atļauju pārnākt uz manu bataljonu. Bet es esmu pārliecināts, ka sievietei nav vietas ierindā. Un, ja nemaldos, tad šinī ziņā visu laiku karavadoņi ir vienis pratis ar mani.

Islamkulovs atbildēja:

—          Tu aizmirsi pilsoņu karu. Bez tam — Tēvijas karš groza daudzus jēdzienus. Kas agrāk likās neiedomājams, tas tagad kļūst iespējams, reizumis pat nepieciešams.

11

Atkal pavērās durvis. Ienāca bataljona dežurants, leitnants Timošins. Viņš, tik tikko pārsniedzis jaunieša vecūmu, vienmēr bija atklāts, reizē arī ļoti vienkāršs un kautrīgs. Mulsi novērsis skatienu no mūsu galda, viņš sacīja:

—          Biedri kombat, atļaujiet ziņot. Vienā mājā ir nepietiekami nomaskēta gaisma. Es prasu ievērot kārtību, bet mani sauc par nekauņu.

—    Kas?

—   Jauna sieviete . . . Un es nekā nevaru izdarīt.

—   Nevari izdarīt? Vai tad aukli tev vajadzēs?

Timošins nolaida acis.

—          Paņem divus kareivjus, — es pavēlēju. — Atved to sievieti šurp. Un visus, ko vēl atrod viņas mājās, arī ved šurp. Saproti? »

—   Klausos, biedri kombat.

Mēs turpinājām dzert tēju. Nelaikā pārtrauktā saruna par to, vai sievietei ir vieta ierindā, netika atjaunota. Pārrunas pievērsās citiem jautājumiem.

Pēc ceturtdaļstundas Timošins ieveda istabā skaistu sievieti ar sārti nokrāsotām lūpām.

—          Kāpēc tu, skaistule, neievēro kārtību? Un turklāt vēl apvaino komandieri!

Viņa mēģināja izteikt savu sašutumu:

—    Ko tas nozīmē — skaistule? Kas tas par izteicienu?

—   E, cik droša … Timošin! Vai tu pie viņas kādu atradi?

Timošins sastostījās.

i — Jā, biedri kombat.

—    Ko tad?

Bija skaidrs, ka jaunais leitnants jutās neērti. Viņā, acīm redzot, cīnījās apzinīgums un smalkjūtība. Neuzdrīkstēdamies, visiem dzirdot, nosaukt kādu vārdu, viņš klusēja.

—   Atvedi? — es turpināju taujāt.

—   Jā. Viņš, biedri kombat, ir šeit. Priekšnamā.

—   Ved viņu šurp. Palūkosimies, skaistulīt, uz tavu aizstāvi.

Un pēc brīža mūsu priekšā stāvēja — kas to būtu iedomājies? — rotas komandieris Jefims Jefimovičs Fiļimonovs. Viņš ienāca, galvu nodūris. Viņa vēja aprautie, gludi skūtie vaigi vienmēr bija sarkanīgi. Tagad bija pietvīcis arī kakls. Tomēr šinī, viņam tik nepatīkamajā brīdī, Fiļimonovs prata saglabāt priekšzīmīga karavīra stāju. Pēc visiem likumiem pielicis kāju, viņš atdeva man godu un, kā saka, rautin atrāva roku no cepures.

Pie galda atskanēja smiekli. Es pametu acis uz smejošo Varju, kas vēl nesen bija Jefima Jefimiča lakstošanās objekts. Var ja tūlīt ar pirkstiem aizspieda sev muti.

Uz Fiļimonova žokļiem savilkās un noraustījās muskuļi. Lūk, taisnību sakot, viņš bija jau nosodīts. Tiešām, var sacīt «Ej!» un ar to aprobežoties. Nē, nevaru palaist vaļīgi armijas disciplīnu.

Krāsotā sieviete vēl izlikās droša, uzpūtīga. Es viņai teicu:

—          Jūs pārkāpāt piefrontes joslas kārtību. Jūs neizpildījāt garnizona dežuranta pavēli. Dodu jums divas stundas laika saposties. Un lai pēc divām stundām jūsu vairs nebūtu šinī sādžā!

Viņa atkal sāka dumpoties.

—    Klusēt! — es uzkliedzu. — Fiļimonov!

—   Es, biedri kombat.

—          Pavadīsi savu dāmu līdz Golubcovai un atstāsi viņu tur. Par izpildi man paziņo.

Fiļimonovs sadrūma vēl vairāk, tomēr atbildēja:

—   Klausos!

—   Savaldi savu paziņu.

Viņš vilcinājās, kodīdams augšlūpu. Viņam droši vien gribējās lūgt', lai grozu šo pavēli, taču disciplīna uzvarēja. Viņš teica:

—   Ejam.

Viņa tonis bija stingrs. Sieviete norima.

Pēc abu aiziešanas istabā iestājās klusums. Tolstunovs un Bozžanovs blenza savās tasītēs: acīm redzot, arī paši jutās vainīgi. Islamkulovs, kā tas viesim pienākas, neiejaucās mūsu mājas darīšanās. Tolstunovs beidzot pacēla galvu, iesmējās un uzrunāja Varju:

—          Zaovražina, vai tiešām tu gribi dienēt pie šī briesmīgā kombata?

—    Gribu, — viņa vienkārši atbildēja.

—          Nē, Var ja, — es teicu. — Bataljona ierindā es sievieti neielaidīšu! Par to nav ko runāt.

Tāds bija mans lēmums. īsi un skaidri! Nocirsts kā ar zobenu!

Un, laikam gan, mums abiem, papīru smērētāj, pietiek pļāpāt par meitiešiem. Tiesa, atpūtas laikā tas reizumis ir atļauts… Bet bataljona atpūta, atelpa lielajā kaujā, jau tuvojās beigām.

PANFILOVS IR ATBRAUCIS PUSDIENĀS

1

Kādu vakaru man piezvanīja Panfilovs.

—   Sveicināts, biedri Momiš-Uli. Kā jūtaties? Kā dzīvojat?

—          Pateicos, biedri ģenerāli. Dzīvojam normāli. Pēc reglaj menta.

—    Ko pašreiz darāt?

—          Pārskatu savu burtnīcu, biedri ģenerāli. Šo to palaboju. Beidzu, biedri ģenerāli, to, ko jūs man uzdevāt.

—          Beidzāt? Paspējāt? Priecājos, ļoti priecājos, biedri MomišUli … Rītdien ieradīšos pie jums pusdienās. Vai neesat aizmirsis savu solījumu?

— Kādu solījumu, biedri ģenerāli?

—           Pacienāt ar plovu. Jums, kā liekas, ir vīri, kas to lietu pieprot. *

—    Ir gan.

—    Kas tad?

Pie sevis nobrīnījies par ģenerāļa neizsīkstošo ziņkāri, es atbildēju:

—          Politvadītājs Bozžanovs mīl pavāru mākslu. Diezgan labi gatavo mūsu nacionālos ēdienus.

—          Nogaršosim… Nu tad, biedri Momiš-Uli, gaidiet mani rīt uz pusdienām.

Tāda bija šī saruna viņvakar pa tālruni. Likās, it kā ģenerālis būtu piezvanījis labam paziņam: «Kā jūtaties, ko darāt, gaidiet pusdienās.» Nevienas priekšnieciskas skaņas nebija viņa balsī, kas vienmēr skanēja drusku sēcoši, kā jau visiem veciem smēķētājiem.

Naktī es pēkšņi pamodos. Tolstunovs rāmi krāca, Rahimovs miegā elpoja gandrīz nedzirdami.. Aiz logiem valdīja klusums. Nedzirdēja ne mazākā frontes trokšņa. Domās spēji pavīdēja vārdi: «Vai paspējāt?» Kāpēc ģenerālis tā teica? Ko viņš ar to gribēja sacīt?

2

Nākamajā dienā Panfilovs atbrauca drusku ātrāk par pusdienas laiku.

Strādādams savā istabā, es ieraudzīju pa logu, ka pie lieveņa piebrauc ragavas. Ausenē, puskažociņā līdz ceļgaliejn — Panfilovs viegli izlēca uz sasalušās, apsnigušās zemes. Atri sakārtojis formas blūzi, es viņu sagaidīju uz lieveņa.

—   Biedri ģenerāli! Talgaras pulka pirmais bataljons, atrazdamies divīzijas komandiera rezervē, ieņem . . .

—    Ejam, ejam … Nav vasara. Sasaldēsieties.

Ienācis priekšnamā, viņš atvēra durvis, kas veda uz istabu, kur pie karsti nokurinātās krievu krāsns norisa kulinārijas noslēpumi. Taisni tanī brīdī Bozžanovs, apsējis baltu, ne visai tīru priekšautu, nolicis veco pavāru Vahitovu novērotāja lomā, vilka laukā no krāsns ar poda dakšām lielu, klusu burbuļojošu čuguna katlu. Atpūtas laikā Bozžanovs bija paspējis uzbaroties. Krāsnī gailošo ogļu gaismā apaļā seja spīdēja. Pagriezies viņš uz mirkli samulsa, tad nosvieda dakšas, norāva priekšautu, izstiepās ģenerāļa priekšā.

—   Sveicināti, biedri Bozžanov, — teica ģenerālis. — Nomēģināsim, kā jūs gatavojat. Un ari jūs, lūdzu, pusdienosiet ar mums kopā.

Panfilovs palūkojās uz garaiņu mutuli, kas izlauzas no vāka apakšas, ievilka nāsīs gaisu.

—Smaržo labi… Vai daudz pagatavojāt?

—   Daudz, biedri ģenerāli. Pietiks un pāri paliks, — Bozžanovs jautri atbildēja. — Bet mums vēl vajag stundu laika. :

—    Kaut vai divas, — Panfilovs teica. Viņš izvilka kabatas pulksteni, ielūkojās tajā, ar lielo pirkstu noglauda izliekto

stikliņu. — Biedri Momiš-Uli, izmantosim šo laiciņu, lai aprunātos ar rotu komandieriem. Vai iebildumu nav?

—   Klausos. Tūlīt viņus izsaukšu.

Es pagriezos, lai pasauktu Rahimovu, bet viņš, nedzirdamais, nemanāmais bataljona štāba priekšnieks jau atradās istabā, stāvēja netālu no manis.

—   Rahimov, zvani uz rotām. Izsauc komandierus.

—   Nē, izdarīsim tā, — Panfilovs teica. — Ņemiet, biedri Rahimov, manas kamanas. Un atvediet komandierus šurp.

Rahimovs aizsteidzās raitiem soļiem.

—   Bet mēs, biedri Momiš-Uli, pagaidām pastrādāsim. Kur ir jūsu darba galds?

3

Es ievedu ģenerāli istabā. Viņš noģērbās, pārsvieda pār plecu pāri jaunajiem formas svārkiem lauka somas siksniņu, kas agrāk bija pārlikta pār puskažociņu un, manāmi sagumis, piegāja pie galda. Tur atradās dažādi mani papīri — burtnīca ar kauju aprakstiem, nobružāta, savu laiku nokalpojusi karte, kas attēloja bataljona gaitas un pozīcijas, kaujas reglaments. Panfilovs ar interesi aplūkoja manus papīrus. Viņa melnīgsnējie, rieviņu izvagotie pirksti sniedzās pēc sarkanās reglamenta grāmatiņas; Panfilovs to paņēma, acīm redzot, gribēja atvērt, bet pārdomāja un nolika atpakaļ savā vietā. Tad izvilka «Kazbeka» kastīti, pacienāja mani, sameklēja puskažociņa kabatā šķiltavas, vairākas reizes nočirkstināja. Dzirkstis nespēja aizdedzināt dakti. Es pasteidzos pasniegt sērkociņus. Aizkūpinājis Panfilovs īgni pagrozīja šķiltavas, iebāza tās kabatā.

— Sēdieties, biedri Momiš-Uli. Sēdieties man blakus.

No lauka somas viņš izvilka savu karti. Manā priekšā atkal pavērās divīzijas fronte, mūsu aizsardzības ķēdīte pie Volokolamskas. Karies locījuma vieta nošķēla daļu no pilsētas ielām, kuras pirms divām nedēļām bija ieņēmuši vācieši. Sādžiņas, staciju ciemati, ceļu būdas, atsevišķas, ar brūnganu krāsu atzīmētas augstienes, mežu zaļās salas, līkumainie lauku ceļi, kas tikai šur tur klāti ar šķembām, purvi, gravas, upītes, tilti un, visbeidzot, visu lapu šķērsojošās Volokolamskas šosejas svītra, kas veda tieši uz Maskavu, — šeit bija gaidāmas jaunas, sīvas kaujas. Mūsu aizsardzības joslas sarkanie, sarainie posmi bija saraustīti, te vienā, te otrā vietā, kur nebija ceļu, rēgojās tuk

šumi. Es zināju, ka šie tukšumi ir piešauti, redzēju uz kartes artilērijas ugunspozīcijas, zināju, ka gaidāmā kauja par Maskavu, tāpat kā iepriekš, būs kauja par ceļiem, un tomēr, raugoties uz ģenerāļa karti, man, tāpat kā pirms desmit dienām, kad viņš mani pirmo reizi iepazīstināja ar divīzijas jauno aizsardzības sakārtojumu, atkal kļuva neomulīgi. Aiz priekšējās līnijas, dziļumā, bez artilērijas pozīcijām un divīzijas štāba apsardzes, bija iezīmēti tikai mana bataljona ierakumi aiz Roždestvenas.

Ciešāk ieskatījies, es redzēju, ka no šīs sādžiņas, kur es sēdēju pašlaik blakus Panfilovam, dažādos virzienos veda uz fronti vairākas punktētas līnijas, kas bija iezīmētas ar vienkāršo melno zīmuli.

—   Te, biedri Momiš-Uli, ir parādīts jūsu uzdevums.

Panfilovs novilka ar pirkstu gar katru no šīm vēdekļveidā

izklīstošajām līnijām.

—   Jūsu bataljons ir mana vienīgā rezerve. Kur pretinieks dos triecienu, to mēs nezinām. Vajag būt gataviem aizsegt jebkuru spraugu. Te jums ir pieci virzieni. Pieci iecirkņi. Atzīmējiet tos uz savas kartes.

Es atlocīju jaunu kartes lapu, kas vēl nebija kalpojusi kauju laikā. Paņēmis manu zīmuli, Panfilovs pats iezīmēja visu piecu maršrutu galapunktus. To darot, viņš izklāstīja, kā var iegrozīties apstākļi, ja pretinieks dos triecienu, lūk, tā, vai atkal šitā. Parastais humors bija pazudis, viņš runāja ļoti nopietni.

—   Jums vajag izpētīt visus šos maršrutus. Pārdomājiet, izanalizējiet uzdevumu. Vai jūs mani sapratāt?

—   Jā, biedri ģenerāli.

—   Vai kaut kas ir neskaidrs? Domājiet, domājiet, iejūtieties pretinieka lomā.

Iejūtoties vācu komandiera lomā, man nebija grūti pielietot elementāro kara viltību. Slepeni savilcis vienkopus galvenos spēkus, es devu palīgtriecienu un kaut kur netālu arī tā saucamo demonstrācijas triecienu, aizvilināju šinī virzienā Panfilova rezervi un tikai pēc tam pēkšņi triecos uz priekšu ar galveno grupējumu, triecos uz Volokolamskas šoseju, kas ved uz Maskavu un kuru nekas vairs nenosedza.

Mani uzklausīdams, Panfilovs māja ar galvu. Acīm redzot, viņš jau ne vienu reizi vien bija pārdomājis visas šīs iespējas.

—   Tā, tā, — viņš teica. — Negaidīti? Slepus? E, biedri. . . Piedošanu … pavēlnieka kungs. Dodiet taču pavēli koncentrēties mežos, kur nevar ielūkoties nepiederoša acs. Vai jūs esat

tam sagatavoti? Vai ziemas apģērbs jums ir? Jūsu karaspēkam tika apsolīts zibeņkarš, militāra rakstura ekskursija vasarā. Vai jūs esat gatavi atņemt viņiem tādā salā visas ērtības, krāsnis, siltas mājas? Vai jūs to uzdrošināsieties?

Vācu pavēlnieka lomā es biju spiests atzīties:

—   Nē, neuzdrošinos.

—          Nekas, — Panfilovs ironiski mierināja, — pienāks laiks, kad jūs, pretinieka kungs, būsiet gatavi to darīt. . . Karu, biedri Momiš-Uli, vajag ņemt tādu, kāds tas ir, reāli. Redzēt ienaidnieku tādu, kāds tas ir. Pret mums ir sakoncentrēta izvirtusi laupītāju armija. Pieradusi karot ar ērtībām. Ar laupīšanu. Ar sūtījumiem uz māju … Protams, viņi vēl dabūs iepazīt citu karu. Bet pagaidām . . . Komandējiet, komandējiet. Apmāniet mani.

Es atkal darbojos pretinieka lomā, Panfilovs analizēja manus gājienus.

Lūk, viņš pavērās logā klausīdamies. Kaut kur tālu retumis nogranda lielgabali.

—          Dzirdiet? Vācietis piešauda savu artilēriju.. . Pēkšņa pārvietošanās naktī? Bet jauna piešaude? Tā jūs nodos, ja vien mēs špēsim uzmanīgi klausīties.

No frontes puses atkal atskanēja lielgabalu dārdi.

—          Ja vien pratīsim uzmanīgi klausīties, — Panfilovs atkārtoja.

Te viņš spēji pagriezās pret mani, ielūkojas acis.

—          Atzīstieties, jums taču ir uz mēles jautājums: bet Volokolamska?

Viņš uzminēja. Es apliecināju, ka tiešām iedomājos par Volokolamskas zaudēšanu. Tur Panfilova rezerve, mans bataljons, tika atvilināts sānis, prom no vāciešu galvenā trieciena ceļa.

—          Kāpēc tas tā notika, biedri Momiš-Uli? Kāpēc jūsu ģenerāli apveda ap stūri?

Viņš ar interesi gaidīja manu atbildi.

—   Bija pārrauta fronte, biedri ģenerāli.

—          Jā, frontes līnija. Mēs par to jau runājām. Līnijas hipnoze, agrākās līnijas taktikas hipnoze. No tās vajag nopietni atbrīvoties. Ne tikai man, bet arī jums, arī jums, biedri Momiš-Uli. Vai jūs mani sapratāt?

Viņš atkal ielūkojās kartē. Viņa roka pacēlās pie īsi apcirptajiem, stipri iesirmajiem matiem un pakasīja pakausi.

—          Protams, visādi var gadīties. Viens jūsu bataljons, biedri Momiš-Uli, man aizstāj piecus bataljonus. To mēs reglamentā nevaram atrast.

Viņš paskatījās uz reglamenta sarkano grāmatiņu, atkal paņēma to rokā, pārlapoja.

—   Neatradīsim, biedri Momiš-Uli. Karš, kāds tas ir reāli, nav ierakstīts reglamentā. Kaut gan … E, labi teikts!

Panfilovs atzīmēja ar divām svītrām malā vairākas rindas. Un skaļi izlasīja:

—    «Pārmetumu pelna nevis tas, kas nav sasniedzis mērķi, cenšoties iznīcināt ienaidnieku, bet tas, kurš, baidīdamies no atbildības, palicis bezdarbībā un nav izmantojis vajadzīgā brīdī visus spēkus un līdzekļus uzvaras gūšanai.»

Padomājis viņš turpināja:

—    Pienāks laiks, kad vācieši sāks pārņemt mūsu atkāpšanās kauju pieredzi, paņēmienus, kurus mēs esam izstrādājuši. Bet, lūk, šo . . . — Panfilovs Vēlreiz novilka uz lapas malas ar zīmuli, — šo hitleriešu mašīna neiemācīsies. Pedantiska izpildīšana — tas ir viņu bauslis. Labāk stāvēt bezdarbībā nekā izrādīt iniciatīvu. Bet mēs …

No āra atskanēja zirga pakavu dipoņa. Acīm redzot, ģenerāļa kamanas bija atgriezušās. Ielūkojies logā, Panfilovs pabeidza šo frāzi:

—1 .. .mēs esam izauguši iniciatīvas tradīcijās. Mums iniciatīva — tas . . . — viņš pagrozīja pirkstus, meklēdams vārdus, — tas . .. Nu, jūs jau mani saprotat!

4

Istabā ienāca Rahimovs un ziņoja, ka rotu komandieri ieradušies.

—   Labi. Sauciet viņus iekšā. — Panfilovs piecēlās, palūkojās visapkārt. — Bet vai krēslu pietiks, biedri Rahimov?

Nesteigdamies salocījis savu karti, ģenerālis noglabāja to lauka somā. Uz galda palika mana lapa, kas šur tur jau bija izraibināta ar Panfilova atzīmēm.

Cits aiz cita pār slieksni pārkāpa trīs leitnanti. Viņi izstiepās ģenerāļa priekšā. Braši atskanēja Brudnija balss:

—   Biedri ģenerāli, pēc jūsu pavēles stājos jūsu rīcībā. Rotas komandieris leitnants Brudnijs …

Viņš, mazais, melnīgsnējais Brudnijs, acīm redzot, jutās brīvāk nekā citi. Skaidri saprotamā, kaut arī piesmakušā balsī pieteicās Zajevs. Viņa stūrainā seja ar iekritušajiem vaigiem bija gludi noskūta, iesarkanie mati nodzīti. Apkaklīte, kurai agrāk

Zajevs nepiegrieza sevišķu vērību, tagad bija balta un ar svaigu apmalīti apņēma stiegraino kaklu ar izspiedušos lielo gāmuru. Pieteicies viņš saknieba lūpas.. Viņš nenovērsa no ģenerāļa acis, kuras noēnoja stipri izteiktie uzacu loki. Bija Fiļimonova kārta. Plecus izslējis, krūtis izriezis, viņš, kadru virsnieks būdams, noskaldīja reglamenta vārdus. Uz viņa spēcīgā kakla pietūka un saspringa dzīsla.

Rahimovs pa to laiku ienesa un nolika trūkstošos krēslus.

—          Es jūs visus pazīstu, biedri, — ģenerālis teica. — Un jūs pazīstat mani. Sēdieties, uzsmēķēsim!

Viņš atvēra «Kazbeka» kastīti. Es ātri uzrāvu sērkociņu, pasniedzu ģenerālim. Visi aizsmēķēja. Tomēr es jutu, ka sasprindzinājums nebija izkliedēts. Panfilovs izvilka no formas svārku kabatas šķiltavas.

—          Re, saņēmu dāvanu no Alma-Atas. Bet niķojas . . . Mest prom neērti. Paskatieties, biedri Zajev! Liekas, jūs taču esat ieroču meistars.

Zajevs paņēma spožo, niķelēto lietiņu, ar aprepējušo liela pirksta spilventiņu pagrieza tērauda ritenīti — nošķīda baltas dzirkstis, bet uguntiņa neiedegās. Zajevs vēlreiz izšķīla dzirksteļu kūli, un atkal nekā.

—          Taisnību sakot, es vienmēr esmu pārī ar politvadītāju Bozžanovu, — viņš norūca.

Panfilovs acumirklī atsaucās:

—          Jā, kur tad Bozžanovs? Jūs taču, biedri Momiš-Uli, paņēmāt viņu štābā?

—   Viņš man palīdz, — es atbildēju.

—   Taču ne tikai virtuvē vien.

Ģenerāļa joks izsauca smaidus. Es norēcos:

—   Bozžanov! Pie ģenerāļa!

Panfilovs paraudzījās uz mani.

—          Nu kāpēc tad tik bargi? Droši vien viņš, nabadziņš, tur pārbijās.

Ar šo jauno jpku viņš vēl vairāk izkliedēja nedrošību.

Ieskrēja Bozžanovs, apstājās, izstiepa rokas gar sāniem. Es skatījos uz viņa izslieto galvu, uz melnajiem, drusku viļņainajiem matiem, uz drukno stāvu. Un atkal, kā jau vienreiz pārgājiena laikā, ienāca prātā: «Bulta!»

—          Biedri Bozžanov, — ģenerālis teica, — te, liekas, ir nepieciešama arī jūsu aktīva līdzdalība.

Viņš pamāja uz Zajevu, kurš turēja šķiltavas lielajā, kaulainajā rokā.

—   Kas ir, biedri Zajev, vai nekas neiznāk?

—   Dod šurp, Semjon, — Bozžanovs teica.

—   Pagaidi.

Vēl kādu bridi Zajevs turēja šķiltavas saujā. Pēc tam viegli, bez piepūles, atkal uzšķīla dzirksteli. Un daktiņa pēkšņi uzliesmoja.

—Vienkārša lieta, biedri ģenerāli. Benzīns drusku par smagu, nav pietiekami attīrīts. Nepietiekami iztvaiko. Vajag sasildīt saujā.

Zajeva acis vairs neaizsedza uzacu izliekumu ēnas. Tikko manāms, apvaldīts, apmierinājuma pilns smaids padarīja viņa nesaderīgos sejas pantus skaistākus.

—    Un vairāk nekas? — Panfilovs iesaucās.

Tagad viņš pats uzšķīla uguni. Nopūta un atkal uzšķīla.

—   Noderēs, noderēs, — viņš apmierināts noteica. — Paldies, dēls. — Un pagrozīja šķiltavas. — Tātad paturēt saujā un sasildīt? … Interesanti, ļoti interesanti…

5

Panfilovs apjautājās, vai apavi un apģērbs karavīriem kārtībā, vai ir gādāts par pirtīm, vai apmierināti ar uzturu. Komandieri atbildēja nepiespiesti.

—   Tagad, biedri, — Panfilovs teica, •— nāciet tuvāk pie kartes. Parunāsim par to, kas mūs gaida… Redziet, tā ir divīzijas fronte…

Ar dažiem melnā zīmuļa vilcieniem viņš shematiski atzīmēja pulku novietojumu. Un sāka izklāstīt savas domas, kuras tikko bija stāstījis man.

—   Pretinieks gatavo pārrāvumu. Kaut kur tiks dots galvenais trieciens, lai varētu iziet uz šoseju. — Ar zīmuļa trulo galu Panfilovs novilka pa taisno josliņu, kas veda uz Maskavu. — Aizsardzības otrā ešelona man nav. Jūs, biedri, esat mans otrais ešelons. Kāds būs jūsu uzdevums? Stāties vāciešiem ceļā un apturēt, kamēr tās daļas, kas atkāpjas, ieņems jaunas pozīcijas.

Viņš atkal pievērsās kartei, pa to atkal sāka staigāt viņa zīmulis, gluži kā irbulis — rādītājs.

—   Redziet, te ir ceļi, kas ved uz šoseju. Es jūs virzīšu pretī, kolīdz izveidosies pārrāvums. Kur tas notiks? Vienā no šiem pieciem virzieniem. Tāpēc es esmu paredzējis jums piecus maršrutus.

Viņš atkārtoja to pašu, ko es jau biju dzirdējis, bet atkārtoja ar jaunām detaļām, paskaidrojot, papildus apgaismojot uzdevumu. To visu viņš bija izlolojis, domājis un pārdomājis, viņš gribēja pats, tā sakot no rokas rokā, nodot komandieriem savu lolojumu, savu kaujas ideju.

—   Vai jūs mani sapratāt? — viņš pēc paraduma jautāja.

Pārlaidis skatienu klātesošajiem, Panfilovs redzēja, ka tie

klausās, iedziļinās.

—   Nu tad, biedri, izstrādāsim pirmo maršrutu.

Pirmais maršruts veda uz divīzijas labo flangu — uz Av. dotjino ciematu.

—' Biedri Fiļimonov, jūs komandējat bataljonu.

Fiļimonovs piecēlās.

—          Jums norādīta fronte: Avdotjino ciemats, tilts, augstiene. Rīkojieties, izvietojiet rotas!

—   Klausos! — Fiļimonovs atsaucās.

Uz viņa pieres zem rūpīgi sasukātajiem gaišbrūnajiem matiem ievilkās divas trīs dziļas grumbas. Viņš pareizi sagatavoja gājiena priekšējo patruļu, nostādīja bataljona kolonu, aizveda rotas uz aizsardzības rajonu. Un nokļuva grūtībās, sapinās.

—    Izvietojiet, izvietojiet!

—   Vai riņķa aizsardzību? — Fiļimonovs nedroši jautāja.

—          Jā, vajag nodrošināties uz visām pusēm. Man nav ar ko jūs atbalstīt.

Fiļimonovs iezīmēja aizsardzības nožogojumu ap visu ģenerāļa norādīto rajonu. Panfilovs izlaboja, paskaidroja, ka vajag turēties nevis ar ierakumu diedziņu, bet ar atbalsta punktiem, pretestības mezgliem. Šie mezgli neļaus pretiniekam iziet uz šosejas.

—    Biedri Brudnij, rīkojieties tagad jūs.

Brudnijs ātri uztvēra ģenerāļa domas. Viņš novietoja rotas mezglu punktos, izmantoja arī apkārtnes apstākļus. Rotas atrāvās cita no citas viena vai pusotra kilometra atstatumā.

Panfilovs piekrita, vēlreiz ieskaidroja, ka atstarpes starp rotām nav bīstamas, pa tām vāciešu autokolonas bez ceļiem neizlauzīsies un neizies.

—          Pretinieks vairs nevar pārvietot galvenā trieciena virzienu. Pret jums viņš atdursies kā pret aizsardzības otro joslu. Pagriezties atpakaļ, apiet — tas ir pagrūti. Viņš taranēs … Biedri Zajev, kur jūs novietosiet bataljona komandpunktu?

Padomājis Zajevs atbildēja:

—    Ciematā.

—           Kāpēc ciematā? Kāpēc ne uz augstienes? Tur taču ir drošāk. Bet ciemats droši vien būs pretinieka trieciena galvenais mērķis.

—    Lūk, tur tad ari jābūt štābam.

—   Pareizi. Pareizi, dēls.

Jau otro reizi Zajevs saņēma šo it kā nevilšus pateikto sirsnīgo «dēls». Mēs zinājām, ka Panfilovs arī pats vienmēr izvēlējās štāba novietni tuvu frontei, tuvu izšķirošajai kauju vietai, tādējādi pastiprinādams sava karaspēka noturību.

—          Bet bataljona vadība? Kā jūs, biedri Zajev, vadīsiet citas rotas?

—    Pa telefonu.

—    Bet ja telefona sakarus pārraus.

—    Tad ar ziņnešiem.

—          Bet starpposmos iespiedīsies pretinieks. Te visur, — Panfilovs parādīja ar pirkstu kartē, — šaudīsies vācieši. Nu, kā tad vadīt?

Zajevs klusēja.

—    Kurš grib atbildēt?

Neviens neierunājās. Ģenerālis raudzījās uz mani, bet man arī bija grūti ko pateikt. Radio sakaru bataljonā nebija. Tiešām gan, kā lai vada?

6

Ģenerālis atkal pārlaida visiem skatienu. Rahimovs kaut ko ātri uzmeta uz bieza papīra lapas.

—    Biedri Rahimov, ko jūs tur zīmējat? Sēdiet, lūdzu sēdiet!

—    Shēmu, biedri ģenerāli. Šos piecus maršrutus.

-— Parādiet.

—   Pagaidām, biedri ģenerāli, tikai skice.

Panfilovs paņēma lapiņu, pagrozīja, piekrītoši norūca.

—           Jūs ātri strādājat. Nudien, tikpat kā uz līdakas pavēli. — Viņš atkal patīksminājās par uzmetumu. — Bet kāpēc, biedri Rahimov, pieci virzieni?

Panfilovs nevarēja nociesties vēl un vēlreiz nepārbaudījis, vai viņa doma ir saprasta un apgūta. Rahimovs atbildēja:

—          Pretinieks kaut kur izlauzīsies, izies uz kādu no šiem ceļiem, vajag stāties viņam pretī.

—    Pareizi.

Panfilovs jutās apmierināts. Piemiegto acu kaktiņos asāk iezīmējās zosu kājiņas.

—          Nu tad, biedri, kā vadīt rotas, ja nav nekādu sakaru? -— Viņš vilcinājās. — Bet vadība taču būs. Un zināt kī^la? Skaidra un precīza uzdevuma izpratne. Ja tev uzdevums ir skaidrs . . .

Viņš atkal apklusa, it kā nogaidīdams, lai kāds no komandieriem uztver un turpina viņa frāzi.

—   Ir skaidrs arī pienākums! — Fiļimonovs stingri noteica.

Cik man bija izdevības novērot, Panfilovs parasti iztika bez

tā saucamajiem skanīgajiem vārdiem. Tomēr šoreiz viņš sacīja:

—          Neko teikt, šķiet, šoreiz vārds vietā … Ja tev ir skaidrs, kas tev jādara, tad tieši tā jau izpaužas vadība. Ja visiem ir skaidrs uzdevums, tad var cīnīties saskaldītās grupās, bez telefona, bez ziņnešiem — un kauja tomēr tiks vadīta .. . Vai jūs mani sapratāt, biedri?

Turpinādams nodarbību, Panfilovs uzdeva jaunus jautājumus: kā izmantot ložmetējus, kur izvietot lielgabalus, — atkal un atkal atgriezdamies pie uzdevuma: noslēgt ceļu, neļaut pretiniekam, tā motorizētajām kolonām, iziet uz šosejas. Man viņš jautāja:

—   Vai tanku iznīcinātāju komandu esat izveidojuši?

—   Nē, biedri ģenerāli.

—   Hm … Vajadzēja izveidot. Kas to varētu uzņemties?

—   Es! — Zajevs izgrūda.

—   Es! — Brudnijs skaļi iesaucās.

—   Es! — Bozžanovs teica ar pievilcīgu, drosmīgu smaidu.

—   Es! — Fiļimonovs noteica skaidri, nesteigdamies.

Visi četri -— katrs pa savai vīzei — izteica šo «es!». Katrs pa savai vīzei — un uz katru varēja paļauties. Mirkli es par viņiem priecājos.

—          Nē, biedri, jūs es nelaidīšu, — Panfilovs teica. — Rotu komandēt arī nav nieka lieta. Un ne mazāk grūta kā mest uz tanku granātu. Jā, un arī jūs, biedri Bozžanov, esat vajadzīgs bataljona komandierim. Es par to vēl padomāšu. Un varbūt varēšu jums kaut kādā ziņā palīdzēt. Bet jūs, biedri, māciet, trenējiet ļaudis cīņai pret tankiem.

Viņš atkal visus pacienāja ar papirosiem, izvilka šķiltavas, mirkli paturēja sažņaugtas saujā. Pavilka ar pirkstu — un daktiņa uzliesmoja. Smaidīdams Panfilovs pasniedza visiem uguni.

—          Kāpēc tā? — viņš pēkšņi jautāja. — Runājam par grūtām lietām … — Panfilovs paraudzījās uz karti, kur ar zīmuli bija iezīmēti trīs noslēgti aploki, mūsu rīt vai parīt iespējamā riņķa aizsardzība. — Runājam par grūtām lietām, bet sirdī nav grūtuma. Kādēļ?

Neviens neuzdrošinājās kaut ko sacīt, pārtraukt mūsu sakumpušo ģenerāli, kurš nemaz neizskatījās drošsirdīgs.

—           Tāpēc, ka es jums ticu, biedri. Katram no jums. Un jūs ticat man. Kad ir ticība, tad arī mirt nav nemaz tik grūti. . . Bet, protams, var arī dzīvot!

Viņš piecēlās, izslējās, pieskārās ūsu kvadrātiņiem. Piecēlās arī. komandieri. Panfilovs viņus atbrīvoja, atvadījās, paspieda katram roku.

Es izgāju viņiem līdzi priekšnamā.

—Pravietis! — Zajevs noteica, uzmaucis cepuri galvā.

Šis apzīmējums, kuru viņš deva Panfilovam, man likās visai nepiemērots. Es papurināju galvu. Tas Zajevu nesamulsināja.

—    Pravietis!—viņš atkārtoja.

7

Ģenerāļa kamanas aizveda rotu komandierus.

—   Biedri ģenerāli, lūdzu pusdienās!

—          Ar lielāko prieku. Sen neesmu nobaudījis īstu kazahu plovu.

Mēs vēl nebijām paspējuši apsēsties pie galda, kad istabā no āra sala ienāca Tolstunovs. Pārsliņas, kas bija aizķērušās šineļa uzkārsumā un kažokādas cepurē, vienā mirklī pārvērtās par pilieniņiem. Vecākais politvadītājs atdeva ģenerālim godu.

—          Ģērbieties nost, biedri Tolstunov, — Panfilovs teica. Un tūlīt sāka interesēties. — Kur bijāt? Ko darījāt?

«— Sapulcināju kolhozniekus, biedri ģenerāli. Aprunājos ar viņiem.

—. Stāstiet, stāstiet.. . Par ko bija runa?

Tolstunovs sāka stāstīt par sarunu ar kolhozniekiem.

Bozžanovs nenocietās, sāka lūgties:

—: Biedri ģenerāli, plovs ir pārstāvējies.

—          A, autora balss . . . Nu tad ģērbieties nost, biedri Tolstunov. Kur te ir jūsu vieta? Ieņemiet.

Beidzot mēs apsēdāmies. Apbruņojies ar blašķi, Bozžanovs ielēja pa pusglāzei (tanī laikā mēs jau sākām saņemt tā saucamo tautas komisāra normu — pa simt gramiem degvīna dienā). Šķita, ka pavāra Vahitova sejā katra grumbiņa smaidīja, kad viņš cēla galdā bļodu aromātisku, ar burkāniem papildinātu, dzeltenīgu, ar karstiem taukiem piesūkušos risu, sajauktu ar smalki sakapātu jērgaļu. Uz galda bija nolikti trauki — šķīvji, dakšiņas, karotes. Tolstunovs ķērās pie karotes.

—   Biedri ģenerāli, atļaujiet, es jums uzlikšu.

Panfilovs piemiedza acis:

—    Biedri Tolstunov, vai jūs ilgi dzīvojāt Kazahstānā?

—   Esmu tur piedzimis.

—   Tiešām?

Tolstunovs saklausīja ģenerāļa vārdos ironiju.

—   Bet kas tad ir? Kālab jūs brīnāties?

—          Tālab, ka… Nē, plovu tā neēd. Vai rokas pie jums var nomazgāt?

Protams, tūlīt tika ienests ūdens, ziepes, dvielis.

—   Nu, nu, biedri Tolstunov, arī jūs!

Nenolocīdams atrotītās piedurknes, Panfilovs atkal apsēdās pie galda, ielaida pirkstus bļodā, salipināja plova lodīti un iebāza mutē. Nočāpstinājis lūpas, kas sāka spīdēt no taukiem, viņš iesaucās:

—   Gards! . . . Velns parāvis, cik gards!

Bozžanovs raudzījās uz viņu sajūsmināts. Tolstunovs arī sāka rīkoties ar pirkstiem. Panfilovs atkal šķelmīgi piemiedza acis.

—   Bet citiem, biedri Tolstunov, mēs neaizrādīsim.

Citi bijām mēs, kuru dzīslās ritēja mongoļu asinis, kuri bija paraduši tā ēst. Protams, mēs labprāt sekojām ģenerāļa piemēram, nomazgājām rokas un sākām ēst plovu ar pirkstiem, kā ēda mūsu vectēvi un tēvi.

Pēc plova tika pasniegts patvāris. Visi atkal nomazgāja rokas, aizsmēķēja. Panfilovs sāka šķirstīt manas piezīmes.

—          Pagrūti jums gāja, — viņš noteica. — Pat par pašu beidzamo jūsu karavīru, biedri Momiš-Uli, par katru neievērojamāko zaldātiņu var sacīt: varonis! Vai tā nav?

Pēc sava paraduma, it kā sevī prātodams, viņš turpināja:

— Jā, nav baigi mirt, kad ir izaugusi tāda paaudze … Bet gan jau vēl padzīvosim, pakarosim, aiztrieksim vācieti prom no Maskavas. Tad, biedri, neaizmirstiet vēlreiz ielūgt mani uz plovu.

Izdzēris glāzi* tējas, Panfilovs kļuva nevaļīgs, piecēlās no galda. Tomēr pirms aizbraukšanas viņš vēl atgriezās pie lietas:

—          Rīt no rīta, biedri Momiš-Uli, sāciet pētīt maršrutus. Lai rotu komandieri izstaigā pa maršrutiem. Izmēro soļiem. Varbūt pat kopā ar vadiem.

Viņš padomāja:

—          Nē, no rīta vis neejiet. Pārbaudiet iepriekš sapulcēšanos uz vietas. Sapulcēšanos pēc trauksmes. Pārbaudiet kareivju munīcijas krājumus, uzkabes stāvokli. Skaties, vienam saite notrūkusi, citam noplīsuši zābaki. Ir laiks to pārbaudīt. Lai līdz tam brīdim, kad jūs atgriezīsieties, ļaudis būtu sakārtojušies. Saites piešūt, zābakus salāpīt, patronas papildināt. Bet pēc tam atkal pārbaude, sapulcēšanās trauksmes kārtībā …

Viņa norādījumi, kā vienmēr, bija praktiski. Viņš iedziļinājās visos mūsu frontes dzīves sīkumos. Dzirdēdams manu «klausos!», viņš uzvilka puskažociņu un atsveicinājās.

Mēs pavadījām ģenerāli. Bozžanovs vēl ilgi nolūkojās pa logu, kā aizjoņoja kamanas.

GLUDAS SKŪŠANAS NOSLĒPUMS

ī

Divas vai trīs dienas mēs vingrinājāmies savam uzdevumam. Pa visiem pieciem virzieniem izstaigāja vadi, izmērīja maršrutus ar karavīru soļiem. Tika sastādīts dokuments, kurā mēs norādījām attālumu un laiku, kas bija vajadzīgs, lai sagatavotos kustībai, lai veiktu pārgājienu, lai ieņemtu pozīcijas.

Klusā, saltā rītā, tiklīdz uzausa vēla rītausma, es ar Lisanku jāju uz divīzijas štābu nogādāt šo papīru. Apsnigusī lauku ceļa mala bija skanīga, pakavi skaļi klaudzēja, reizumis krakšķot lauza plāno, balto ledu izsalušajās peļķītēs.

Un, lūk, klāt Šiškina sādža, kur bija apmeties Panfilova štābs. Tur man pateica ģenerāļa rīkojumu: ienest dokumentu personiski viņam. Es iegāju istabā, kur dzīvoja Panfilovs.

Pavecais frizieris, kā pienākas ietērpies baltā virsvalkā, skuva divīzijas komandieri.

—   Nāciet iekšā, es tūlīt atbrīvošos. Apsēdieties, — Panfilovs teica. — Biedri Zaičenko, pasteidzieties!

—   Vēl tikai mašīnīti pārlaidīšu pār kaklu… Piekopšu no mugurpuses.

—    Nē, nē. Lai paliek uz nākamo reizi.

Frizieris neapmierināts nokrekstējās. Ar dziļām rievām izvagotais, tumši iedegušais Panfilova kakls tiešām jau bija apaudzis ar iesirmu pūciņu. Šķiet, vēl pavisam nesen, pirmajās klusuma dienās, es to redzēju pavisam gludi nodzītu. Jā, atelpa taču ilgst jau vairāk nekā divas nedēļas.

Ar tikko dzirdamu šalkoņu bārdas nazis noņēma sniegbaltās putas no ģenerāļa vaigiem. Atklājās dziļās rievas ap muti. Pakāpeniski no putām attīrījās asi veidotais zods — spītīgs, stūrains. Vēl viens naža vilciens — un kļuva redzams maigais iedobums zoda vidū.

—          Kad tad, biedri ģenerāli, varēsim nodarboties nopietnāk? — frizieris jautāja.

—          Kad nopelnīsim gvardes nosaukumu, tad uzcirtīšos. Ļaušu jums rīkoties. Apsolu.

Panfilovs jokoja. Bet arī jokā, kā zināms, atklājas dvēsele. Nesen dažām sevišķi izcilām Sarkanās Armijas divīzijām bija piešķirts gvardes nosaukums.

—          Tikai arī jūs man apsoliet, — Panfilovs turpināja, — ka tādā dienā, ja tā pienāks, neatstāsiet mani nenoskūtu. Lai tur vai zeme ar debesi kopā griežas, bet jūs . ..

Ģenerālis šķelmīgi piemiedza acis. Es atcerējos viņa stāstu par to, kā vāciešu tanki iebrukuši Volokolamskā un tuvojušies divīzijas štābam. «Tas tikai bija stāvoklītis, biedri Momiš-Uli… Vajadzēja nomierināt manus štābistus. Nolēmu noskūties, izsaucu frizieri. Bet ārā dārdoņa, šaušana . . . Frizieris pameta nazi, otu; aizbēga .. . Bet nekas, mēs vēl kādas trīs stundiņas noturējāmies.»

—   Bet jums, biedri Zaičenko [3] , vajag attaisnot savu uzvārdu.

Frizieris apvainots nolaida nazi.

—          Biedri ģenerāli, jūs atkal.. . Nu jau tikāt pat līdz uzvārdam . . .

—          Nē, jūs mani nesapratāt. Es teicu: attaisnot savu uzvārdu. Zaķim nav diez cik laba reputācija, bet patiesībā taču . ..

Panfilovs atbrīvoja roku no salvetes, kas bija apsieta ap kaklu, viņa kalsenie pirkstgali bija saspiesti kopā, it kā būtu ko satvēruši.

—          Patiesībā zaķītis ir vīrišķīgs. Vai jums, biedri Momiš-Uli, ir bijusi izdevība dzirdēt, ka stepes zaķis iztur ērgļa skatienu?

—   Jā, es esmu stepes iemītnieks. Esmu dzirdējis.

—          Redzat nu, es neesmu to izdomājis . . . Man stāstīja tā: putns, notēmējis no augstuma, metas virsū zaķim. Bet tas skatās uz plēsoņu urf laiž ļekas vaļā tikai tad, kad zaķu medniekam ērglim jau ir par vēlu mainīt virzienu. Redzat, kāds ir tas pelēkais zaķis! Kādēļ tad jāapvainojas?

Skūšana pabeigta. Gludi spīd ar odekolonu apsmidzinātie melnīgsnējie ģenerāļa vaigi.

Frizieris saliek kopā savu pārvietojamo saimniecību. Panfilovs raugās spogulī, pieskaras ar pirkstiem noskūtajai ādai.

—           Tīri gan. Teicami. — Un griežas pie manis: — Vai jums, Momiš-Uli, ir zināms gludas skūšanas noslēpums? Jūs domājat, ka svarīgs ir tikai ass asmenis? Bet nu — pajautāsim meistaram.

Frizieris noklepojās.

—    Ieziepēšana daudz ko nozīmē.

—           Kā jums patīk: ieziepēšana. To man jau pirmajā karā mācīja vecie zaldāti: ieziepē un ieziepē. Un vēlreiz ieziepē.

—          Bet Lietuvā, — frizieris teica, — strādā tā, biedri ģenerāli: meistars ieziepē, bet pēc tam iemasē ar pirkstiem.

—           Iemasē? — Panfilovs iesmējās. — Vai jūs dzirdat, biedri Momiš-Uli? Ko?

Viņš atkal noglaudīja smakru, aizpogāja formas svārku apkakli, piecēlās. Arī es piecēlos.

—          Ar vienu vārdu sakot, uzvara tiek kaldināta … — Ģenerālis piemiedza acis. — Pirms skūšanas. Iekams bārdas nazis ir pirmo reizi pieskāries ādai. Vai jūs mani saprotat?

Zināms, es sapratu: lai viņš runāja par ko runādams, viņa domas kavējās pie gaidāmās kaujas. Nemitīga domāšana, kaujas idejas izlološana — citus vārdus nevar atrast, lai raksturotu Panfilova noskaņojumu.

Viņš pagriezās pret frizieri.

—   Tātad apsolāt? Nu, sitiet saujā! Paldies! Ejiet.

2

Mēs palikām divi vien. Panfilovs nopētīja mani.

—    Liekas, jūs esat jaunā ietērpā?

Tiešām, es atjāju, ģērbies jaunā vatenī, kas bija nedaudz sašaurināts pie aprocēm im iešūts viduklī. Apjozts ar vidusjostu, tas, protams, atšķīrās no parastā rupjā vateņa.

—          Vai esat pamanījuši, — Panfilovs turpināja, — ka pēdējā laikā mūsu komandieri sākuši uzcirsties? — Laba zīme! Nu vai papīrus atvedāt?

Es pasniedzu ģenerālim dokumentu. Panfilovs atlocīja to un ilgi pētīja.

Uz galda bija vaļēja papirosu kārbiņā. Ģeneraļa roka sniedzās pēc tās, viņš paņēma papirosu, sāka to burzīt pirkstos, attapās, pasniedza kārbiņu man.

—    Uzsmēķējiet, biedri Momiš-Uli.

No viņa formas svārka kabatas tika izvilktas spožās, niķelētās šķiltavas.

—           Nu jau arī benzīns ir augstākā labuma, — viņš teica, — tomēr reizumis vēl niķojas. Nieciņš ar savu noslēpumu.

Uz mirkli šķiltavas paslēpās viņa saujā. Panfilovs turpināja lasīt shēmu. Tad uzšķīla uguni. Papirosi sāka kūpēt.

—   Vai rekognoscēšanu gala punktos izdarījāt?

—   Jā, biedri ģenerāli.

—   Kas to darīja?

—          Rotu komandieri. Bet ceturtajā un piektajā virzienā biju ari es pats.

Ģenerālis uzstādīja vēl vairākus jautājumus, tad laipni papliķēja. man pa plecu. Acīm redzot, dokuments viņu apmierināja. Patiesībā ir jāsaka spēcīgāk: sagādāja prieku. Jo tas, ka padotais ir sapratis, uztvēris tavu domu, izdarījis taisni to, ko tu esi gaidījis, gribējis, — tas sagādā lielu prieku.

—   Atļaujiet nodot dokumentu štābā? — es jautāju.

—          Nē, rīkosimies citādi. — Paņēmis lauka tālruņa klausuli, Panfilovs izsauca divīzijas štāba operatīvo daļu un kādam sacīja: — Ienāciet pie manis. Gribu jums parādīt, kā bataljonā sagatavo dokumentus.

Tāda bija ģenerāļa uzslava. Pēc tam viņš jautāja:

—   Vai jums ir izveidota tanku iznīcinātāju komanda?

Kā jūs droši vien atceraties, viņš to nejautāja pirmo reizi.

—   Jā. Vads.

—   Vads? Pilnā sastāvā? Jūs tātad cilvēkus īpaši neatlasījāt?

—   Biedri ģenerāli, vadā ļaudis ir sadzīvojušies. Cits citam tic.

—• Iespējams, ka jums taisnība . . . Kas ir komandieris?

—   Leitnants Šakojevs.

—   Dagestānietis? Motociklists? Velna puika?

Es atbildēju ar īsu «jā». Būdams pirms kara mācības spēks Alma-Atā fizkultūras institūtā, Šakojevs tiešām tur bija kļuvis diezgan slavens kā jāšanas un motociklu sacīkšu dalībnieks. /-

—           Šķiet, ka būs īstais, — ģenerālis teica. — Karavīram ir jābūt drusku*pārgalvīgam. Jā, būs gan īstais. Aizsūtīšu viņam uz dieniņu palīgā kādu komandieri, kurš saliedējis spēcīgu iznīcinātāju nodaļu. — Panfilovs padomāja. — Jā, tikai uz dieniņu. Gaidiet, biedri Momiš-Uli, manu sūtni.

—   Klausos.

—           Tagad vēl kaut kas, — ģenerālis turpināja. — Rītdien jūs saņemsiet papildinājumu. Nelielu. Pussimt kareivju. Jauni, zaļi puikas. — Panfilovs pakasīja aiz auss. — Baidos, ka jūs vairs nepaspēsiet ar viņiem pastrādāt. Bet saņemiet viņus pa godam.

Apdomājiet to. Lai tūlīt jūt bataljona tradīcijas. Tradīcijas taču mums jau ir. Vai ne, biedri Momiš-Uli? Jūs mani sapratāt? Kā redzat, saruna bija īsa.

—    Sapratu, biedri ģenerāli. Atļausiet iet?

—   Jā, jā! Ejiet, ejiet. Mums abiem vēl ir daudz darba.

3

Papildinājums pienāca nākamajā dienā. Par to man ziņoja Rahimovs. Es pavēlēju nostādīt bataljonu nosegtā vietā aiz mežiņa, kaila kā jau ziemā, un vest jaunos uz turieni.

Ar savu bēro Lisanku, kas bija saslējusi ausis, it kā jūtot mirkļa svarīgumu, es izjāju pie bataljona ierindas.

Naktī sals bija pielaidies; sniegs kļuvis tumšāks, šur tur jau pilnīgi nokusis, atklādams slapjo zemi; no bērzu un alkšņu kailajiem zariem, kā arī no ozolu lapām, kas bija gan brūnas un saritinājušās, bet vētrā un salos vēl nenobirušas, pilēja ūdens lāses.

Rotas stāvēja pie pašas mežmalas. Rahimovs komandēja: «Mierā!» — un pieskrēja klāt ar ziņojumu. Es raudzījos uz ierindu, uz sejām, uz durkļu spīdošām šķautnēm. Tāpat kā agrāk, rīklē iespiedās aizkustinājuma kamols. Mans bataljons! Kareivju rindas, par kurām kombats ziņojumos — un pats savā sirdī — saka: «es». Panfilova rezerve, rezerve, kura, tiklīdz būs saņemta pavēle, dosies turp, kur sāks dārdināt vāciešu galvenā trieciena āmurs. Lūk, tur stāv bataljons, kura rindas ir kļuvušas retākas, kas ne vienu reizi vien ir redzējis asinis un nāvi, apbedījis kritušos. Tā nav tikai atzīme kartē, tikai zīmējums operatīvajā dokumentā, tās ir cilvēku rindas ar šautenēm pie kājas, ar brezenta patronsomām, kurās līdz vajadzīgajam brīdim ir paslēpts uguns bargais smagums — šauteņu patronas, pa simt divdesmit uz kareivi. Paretinātais … Nē, pēc kaujām, pēc zaudējumiem bataljons bija it kā ciešāk saliedēts.

Tūlīt es ieraudzīju arī papildinājumu, kas bija nostādīts atsevišķi — vienas vienīgas jauniešu sejas, gaiši šineļi, kas vēl nebija saradojušies ar ierakumu māliem. Šās ierindas malā stāvēja pavecāks cilvēks — ap gadu četrdesmit. Uz viņa piedurknes bija uzšūta neapvalkāta, frontē nenomelnējusi sarkanas vadmalas zvaigzne — politdarbinieka zīmotne. Iznācis no ierindas, viņš soļoja pie manis. Iedams kārtoja, pastumjot augstāk, acīm redzami palielo kažokādas cepuri. Atklājās dziļi izkritušo

matu ieloki uz pieres. Zaldāta šinelis, zaldāta josta no bieza nošūta brezenta, mākslīgās ādas zābaki ar īsiem, platiem stulmiem — viss viņam bija rupjš. Bet seja nebija rupja. Likās, tā ir pilnīgi zaudējusi sārtumu, vaigi arī tagad — ārā bija dzeltenīgi. Viņš nāca, nemākulīgi piesizdams soli, pievērsis man pelēkās acis. Apstājās. Ziņoja, ka kopā ar papildinājumu, skaitā piecdesmit divi cilvēki, ir stājies manā rīcībā. Nosauca sevi: politvadītājs Kuzminičs. Noklausījos viņu, pielicis roku pie cepures.

—   Vai ilgi esat armijā?

—   Otrs mēnesis.

—   Kur strādājāt agrāk?

—   Ekonomikas institūtā. Esmu zinātniskais līdzstrādnieks.

—   Vai vēl kādi oficieri ieradušies kopā ar jums?

Kā redzams, vārds oficieris, kas pie mums toreiz tikko sāka ieviesties, Kuzminičam grieza ausīs. Viņš pārjautāja:

—   No vidējiem komandieriem un politvadītājiem?

—   Jā.

—   Vairāk nav. Es viens pats.

Klusām nopūties, es atkal paskatījos uz bataljona rindām. Skopi, ļoti skopi tika nolīdzināti mūsu .zaudējumu robi. Lūk, pirmās rotas flangā stāv melnīgsnējais Brudnijs. Kādreiz šai vietā atradās izveicīgais, iznesīgais Paņukovs, pēc tam gaišmatainais Dordija. Viņu nav vairs mūsu ierindā. Nav ari Donskiha, Sevrjukova, Kubarenko. .. Vēl spilgti saglabājušās atmiņā liesmu mēles, kas plīvo pār degošajām siena kaudzēm, kad mēs sarkanīgajā pustumsā atkāpāmies gar saviem sasistajiem lielgabaliem, garām brāļu kapu kopiņai, kas bija uzbērta ar mūsu lāpstām.

Netālu no Brudnija stāv garais, skaistais kaukāzietis leitnants Šakojevs, kurš komandē tanku iznīcinātāju vadu. Redzu šī vada kareivjus — piecdesmitgadīgo Berezanski ar nokarenām kviešu krāsas ūsām, spēcīgo Prohorovu,mazo Abilu Džilbajevu. Pie viņu jostām vēl pārvalkos piestiprinātas smagās prettanku granātas ar garajiem kātiem. Vairākas granātas ir arī citām rotām.

Ierindas centru ieņem ar intervāliem nošķirtā otrā rota. Tanī palikuši tikai kādi astoņdesmit cilvēki, gandrīz tikpat zaudēti kaujā. Flangā izslējies lamzaks Zajevs. Sastopos ar Polzunova skatienu. Viņa nobružātais šinelis ir sakārtots, karavīra nesamais pielāgots kā daždien vecam kaujiniekam. Ierindā visur spīd aizslēgu tumšais tērauds.

•

29*

Mūsu nav daudz. Tagad, šinī grūtajā laikā, mums ir atsūtītsneliels papildinājums. Un tomēr mēs esam spēks! Spēks, kura vārds — bataljons! Pavēlu: — Biedri politvadītāj, vediet ļaudis pie manis!

4

Nostādīti pa divi, tuvojās tie, kuriem turpmāk būs ar mums kopīgs liktenis.

Vējā pietvīkušās jaunās sejas zem pelēkajām ausenēm bija vērīgas un drusku apmulsušas. Es sapratu, kas notiek šo jauno karavīru sirdīs. īsa apmācība aizmugurē — un, lūk, fronte, priekšējās līnijas! Kāpēc gan šeit ir tik klusi, tik mierīgi? Kur tad ienaidnieks? Kad būs kauja? Un ko īsti nozīmē šis noslēpumainais, īsais vārds «kauja»? Jā, viņiem būs jāizjūt bailes, pat šausmas, kauju ugunīs jākļūst vīriem. Bet kā lai tagad, pirms kaujas, kas varbūt būs niknākā, kādu vien bataljons piedzīvojis, — kā lai tagad nostiprina šo jauniešu cīņas sparu? Ko varēšu paveikt dienās, kas atlikušas līdz kaujai?

Uzrunādams jaunos, es skaļi teicu:

—    Biedri, šodien jūs kļūstat par kareivjiem bataljonā, kuru es komandēju. Jums ir jāzina, kādā saimē tiekat uzņemti. Man, komandierim, ir neērti slavēt savus karavīrus, bet tagad es teikšu: gan mazdēli, gan mazmazdēli mūs sauks par drosmīgiem ļaudīm. Palūkojieties uz maniem kareivjiem, kas, sākot ar šo stundu, būs jūsu brāļi. Pirms viena mēneša arī viņi nepazina fronti.

Tālāk es īsumā pastāstīju par bataljona kauju ceļu:

—    Šie kareivji ar uguni atvairīja ienaidnieka triecienus, paši kāva un trieca vāciešus, iebruka naidnieka ieņemtajos ciematos, soļoja pār naidnieku līķiem. Šie ļaudis, kurus jūs te redzat, nikni apšaudīti atkāpās, nezaudējot kaujas sakārtojumu. Trīs reizes viņi bija ielenkti un izlauzās pie savējiem, nodarīdami ienaidniekam zaudējumus. Šie ļaudis uzņem jūs savā brālīgajā karavīru saimē.

Atkal pārlaidis skatienu rotām, kas stāvēja gar mežmalu, es uzsaucu:

—    Muratov, pie manis! Džilbajev, Kurbatov, Berezanski, pie manis!

Pirmais manā priekšā nostājās žiglais Muratovs. Viegli pieskrēja arī Kurbatovs un, izslējis galvu, kuru skaisti turēja

spēcīgais muskuļainais kakls, sastinga pamatstājā. Mazais Džilbajevs atpalika. Drusku aizelsies, viņš nostājās rindā un ņēma šauteni pie kājas. Pēdējais pieskrēja vai, pareizāk sacīt, pietipināja lēnīgais Berezanskis. Vispirms noklepojies, viņš tikai tad izrieza krūtis.

—    Skatieties uz viņiem! Tie ir mani karavīri.

Es joprojām runāju skaļi; no meža atsaucās klusināta atbalss.

—  Lūk, Muratovs, rotas komandiera ziņnesis. Paskatieties uz viņu: parasts cilvēks, tāds pats kā jūs. Viņš bija ievainots rokā, varēja iet ārstēties, bet palika pie mums. Vai tad tas nav varonis? Lūk, viņam blakus Kurbatovs. Viņš ieteikts paaugstināšanai par jaunāko leitnantu. Skaists puisis! Ir ko paskatīties! Taču viņš kļūs par komandieri nevis tāpēc, ka ir skaists, bet tādēļ, ka prot sargāt karavīra godu. Lūk, Berezanskis! Cik daudz brāziena viņš no manis saņēmis par gausumu! Tomēr kaujā, kad lode nopļāva vada komandieri, es pavēlēju viņam stāties komandiera vietā — un vads noturēja pozīcijas, atsita vāciešus. Vai tad arī viņš nav varonis? Un visi, — es atkal parādīju uz bataljona rindām, — visi kā viens te ir tādi paši. Arī jūs, biedri, kļūsiet viņiem līdzīgi.

Raudzīdamies uz mani ar šaurajām acīm, Abils Džilbajevs ziņkārīgi gaidīja, ko teikšu par viņu. Viņš neapzinājās izdarījis kādu varoņdarbu.

—   Lūk, Džilbajevs, — es turpināju. — Viņš maza auguma, nav nekāds stiprais, daudzreiz esmu viņu lamājis, vienreiz gandrīz vai nošāvu, bet arī viņš izgāja kopā ar mums varoņu ceļu.

Džilbajevs bērnišķīgi pasmaidīja.

—    Kāpēc viņi ir kļuvuši tādi? Tālab, ka saprot, kas ir pienākums, kas ir karavīra sirdsapziņa un gods. Pienākums Dzimtenes priekšā, tas …

Uz mirkli es apklusu, ielūkojos pats sevī. Jā, man ir tiesības teikt to no visas sirds:

—    Pienākums — tas karavīra visaugstākais svētums.

Tālāk mana runa turpinājās šādi:

—    Ko es no jums prasīšu? Es prasīšu visstingrāko disciplīnu. Es nedomāju jūs lutināt. Atlaides no manis negaidiet. Nevienu pārkāpumu pret karavīra pienākumiem es neatstāšu nesodītu. Jums ir pienākums mīlēt, sargāt savu ieroci. Lai cik spēcīgs būtu naids pret ienaidnieku, bez ieroča nekā nevar izdarīt.

Mana runa neatbrīvoja jaunās sejas no apmulsuma.

—    Šie pārbaudītie karavīri jums palīdzēs, — es atkal parādīju uz bataljona rindām. — Kā būs, biedri, vai palīdzēsiet?

Rotas braši atsaucās:

—    Palīdzēsim!

Šī skaļā vienotā atbilde it kā deva man jaunu spēku. Es atvieglots pasmaidīju. Daži no jaunajiem arī beidzot pasmaidīja, vairums nedroši, tikai daži droši. Tagad viņi vairs nelikās visi vienādi.

—    Piepalīdzēsim, biedri kombat, — Berezanskis skaidri noteica.

Piekrizdams arī brašais Kurbatovs klusējot pamāja. Luk, kā … Ne tikai es izjūtu, ko pārdzīvo karavīri, bet arī karavīri saprot mani. Paldies, draugi!

Nokomandējis «brīvi», mēs kopā ar Rahimovu un politvadītāju Kuzminiču sadalījām ļaudis pa rotām. Viņi stājās bataljona rindās, saplūda ar mūsu ierindu. Kaut gan pavisam nesaplūda, — krietni gaišākie neapvalkātie šineļi tomēr izdalījās šais kolonās, kas, drusku pašķīrušās, atkal nolīdzinājās.

5

Kad mēs jau grasījāmies vakariņot, štāba istabā ienāca nobružātā netīrā vatenī ģērbies neliela auguma leitnants. Spilgtajā gaismā sablisinājis acis, viņš ar plaukstu noslaucīja uzrauto degunu. Pēc tam ziņoja:

—   Pēc ģenerāļa pavēles ierados pastrādāt. Leitnants Ugrjumovs.

Es paskatījos izbrīnījies. Pastrādāt? Pēc ģenerāļa pavēles? Ko šis cālēns īsti grib? Šis gaišmatis, ar lieliem vasaras raibumiem, kas vēl brīnumainā kārtā saglabājušies no pavasara, savā vatenī izskatījās pēc septiņpadsmit vai astoņpadsmit gadus veca zēna. Virs lielās mutes bija sadīgušas niecīgas ūsas. Virslūpa bija drusku uzrauta; kad viņš sāka runāt, kļuva redzama — nezinu, vai tā var izteikties? — ir lūpa, ir zemlūpa. No smēķēšanas gandrīz dzeltenajos, lielajos zobos rēgojās sprauga. Pat redzot uz uzšuvēm leitnanta kubikus, bija grūti viņu noturēt par virsnieku. Pamanījis manu izbrīnu, viņš piebilda:

—   Tanku iznīcinātāju grupas komandieris … Ierados uz vienu dienu jūsu rīcībā.

Viņš ziņoja skaidri. Šī precizitāte bija pilnīgā pretrunā ar nevīžīgo pusaudža ārieni.

—   Sedieties, iekārtojieties, biedri leitnanti

Viņš apsēdās.

—   Atļausiet smēķēt?

—   Smēķējiet!

Ugrjumovs noņēma cepuri, izvilka no kabatas avīzi, tabakas maku un satina ļoti resnu mahorkas smēķi. Zem viņa nagiem bija ieēdusies melna maliņa; pirkstu gali arī bija melni, sasprēgājuši. Droši vien šie pirksti, tāpat kā nobružātais, nomelnējušais vatenis, pa dienu daudzreiz nāca saskarē ar zemi.

Un pēkšņi es atcerējos, Ugrjumovs… Nebija taču nemaz tik sen, kad gadījās dzirdēt par šo leitnantu, par viņa nodarījumu. Būdams izlūku vada komandieris, viņš kādreiz, kad vācieši vēl tikai tuvojās mūsu divīzijas pozīcijām, pameta savu vadu mežā, bet pats, pārģērbies zemnieku drēbēs, devās izlūkot sādžu, ko jau bija ieņēmuši vācieši. No turienes viņš bija atgriezies tumsā, pazaudējis sakarus ar savu vadu, kādēļ arī par sodu tika atcelts no amata. Un, lūk, tagad izrādījās, ka šo zēnu bija ievērojis Panfilovs. Lūk, viņam bija uzticēts komandēt tanku iznīcinātājus.

Aizsmēķējis Ugrjumovs kāri, ar skaidri redzamu labpatiku, ievilka mahorkas dūmu. Un ar tādu pašu patiku izpūta dūmus pa muti un nāsīm. Es vēl nekad nebiju saticis tik kārīgu vai varbūt, pareizāk sacīt, kaislīgu smēķētāju.

Vakariņās bija rīsa biezputra. Pavārs Vahitovs sāka nest šķīvjus ar putru. Mūsu neizskatīgo viesi Vahitovs pat nepamanīja un nepasniedza viņam vakariņas.

—   Vahitov, kāpēc leitnantu nepacienājāt?

Ugrjumovs samulsa.

—   Paldies, biedri vecāko leitnant, es jau paēdu vakariņas.

—   Nekas. Ēdiet vien.

Viņam atnesa biezputru. Sameklējis gāzmaskā savu karoti, viņš sāka ēst gandrīz ar tādu pašu apetīti, kā smēķēja. Iebāzis mutē biezputļļu, viņš katru reizi nolaizīja karoti. Pabeidzis ēst putru, Ugrjumovs ķērās pie vienkāršā kāruma — rupjmaizes sausiņiem, kas bija nolikti kaudzē uz galda. Nosmēķētie lielie zobi tos lieliski grauza. Istabā atskanēja klusa skraukšķēšana.

No tējas mūsu viesis atteicās. Viņš atkal satina milzīgu smēķi, atkal sāka kūpināt mahorku.

No rīta es izsaucu Šakojevu. Kad viņš tika iepazīstināts ar neizskatīgo ģenerāļa sūtni, kārtīgais, atlētiski noaugušais melnūsainais Šakojevs ironiski piemiedza acis.

Dienas vidū es ierados pie tanku iznīcinātāju vada. Laukā, kas atkal bija apsnidzis, stāvēja no finiera sanaglots tanka makets. Šur tur rēgojās izrakts smilšainais māls, bija izveidotas spraugas. Kareivji sēdēja grāvmalā pie ceļa un uzmanīgi klausījās Ugrjumovu.

— Ar spēku te nekā nevar izdarīt, — Ugrjumovs teica. — Bet, ja saglabāsi aukstasinību, — pieveiksi!

Un atkal likās neparasti no strupdegunainā puiša, gandrīz vēl zēna, dzirdēt šo nopietno, cildeno vārdu «aukstasinība».

SAGATAVOTIES UZ PIEKTO!

1

Pagāja dažas dienas. Atceros, pienāca sestdiena. Atpūta bija mūs nedaudz izlutinājusi. Mēs jau atšķīrām sestdienas, svētdienas. Pusdienās es gaidīju Islamkulovu, biju viņu ielūdzis jau iepriekšējā dienā. Gribējās pafilozofēt, patērzēt ar šo interesanto sarunu biedru, manu izglītoto tautas brāli.

Rīta pusē man piezvanīja no divīzijas štāba, nodeva ģenerāļa pavēli ierasties pie viņa pulksten divpadsmitos dienā.

Pēc atkušņa atkal bija uznākusi ziema. Vējš grieza sniega virpuļus.

Lisankas pakavi dipēja mīksti, neizsitot cauri baltajam paklājam, kas bija pārvilcies pār sacietējušo zemi.

Noteiktajā stundā es iegāju pie ģenerāļa. Man pazīstamajā istabā nekas nebija mainījies. Tāpat kā iepriekš, es redzēju lauku tālruņa kasti, sarežģīti izrotātu bufeti, blāvu trimo, topogrāfisko karti uz galda. Bet pašā Panfilovā es jau pirmajā mirklī pamanīju pārmaiņas. Vēl neko nepateicis, viņš nolūkojas mani ar ilgu un, kā man likās, sirsnīgu skatienu. Es vēl nekad nebiju redzējis viņu tā skatāmies.

—   Sveicināti, biedri Momiš-Uli!

Viņš nepiebilda parasto «sēdieties». Nesmaidīja. Mēs sarunājāmies stāvēdami.

—   Nu tā, esam padzīvojuši klusumā, atpūtušies. Bet tagad cauri ir.

Manas acis laikam gan pauda izbrīnu. Kā tad tā? Visur valdīja miers, retumis tikai kaut kur tālumā nogranda lielgabals, šovakar es biju ielūdzis ciemiņu, bet ģenerālis saka: «Cauri ir».

—          Ir pamats domāt, — Panfilovs turpināja, — ka rīt, sešpadsmitajā novembrī, pretinieks sāks uzbrukumu.

Viņš sacīja tieši tā: «sešpadsmitajā novembrī».

—          Rīkojieties, biedri Momiš-Uli. Laikus sūtu savu rezervi, lai jūs paspētu ierakties. Domāju, ka nekļūdīšos.

Acīm redzot, viņam tomēr vēl bija zināmas šaubas. Taču intonācija bija noteikta.

—   Piektais maršruts, — viņš sacīja.

Viņš piegāja pie kartes. Es viņam sekoju.

Uz kartes ar sarkanām atzīmēm bija norādīti mūsu aizsardzības posmi, ar zilu zīmuli — pretinieka priekšējā līnija un viņa karaspēka koncentrēšanās vieta. Skaidri iezīmēti vācu divīziju pulku nosaukumi un numuri, viņu novietošanās rajoni. Tumšzilās atzīmes, to skaitā arī tās, kas norādīja motomehanizētās un tanku daļas, bija īpaši sablīvētas pret mūsu divīzijas kreiso flangu.

Piektais maršruts veda tieši uz turieni, uz kreiso flangu. Tur, pēc ģenerāļa atzīmes, kuru es saņēmu no viņa pirms dažām dienām, bataljonam vajadzēja ieņemt Gorjunu sādžu pie Volokolamskas šosejas un drusku sānis esošo Matreņino staciju. Gorjunu sādžas tuvumā, kas pletās piekalnē, atradās ļoti svarīgs ceļu krustojums, te pie pārbrauktuves būdas dzelzceļš šķērsoja asfaltu.

—   Lūk, te būs jūsu iecirknis. Vai jūs tur bijāt?

—   Jā.

—   Man tas ir jāpaplašina. Ieņemiet arī augstieni 131,5.

Ģenerāļa zīmulis norādīja šo punktu — nomaļu lauku ceļu

krustojumu mežā. Tagad bataljona aizsardzības iecirknis iesniedzās dziļāk divīzijas vistālākajā kreisajā flangā.

—          Tādējādi jūs nosegsiet, — Panfilovs turpināja, — visus ceļus, kas ved no kreisās puses uz Gorjuniem.

Atkal pievērsies kartei, Panfilovs izskaidroja stāvokli un mūsu novietojumu priekšējās līnijās. Šeit atrodas mūsil divīzijas pulks, tur — Dovatora kavalēristi.

—   Vācieši uzbruks kreisajā flangā.

Viņš to sacīja pārliecināti. Viņš it kā bija zaudējis parasto manieri skaļi domāt. Ja arī viņam vēl pašam bija kādas šaubas — domās viņš droši vien pieļāva visādus pārsteigumus, — tomēr izrādīt viņš to vairs neizrādīja. Acīm redzot, viss bija pārdomāts, nolemts.

—    Kaut kur pārraus fronti un uzdursies jūsu bataljonam. Jūsu uzdevums — turēties, kamēr mēs sakārtosimies.

Viņš runāja mierīgi, bet man pa muguru skraidīja skudriņas. Kā es lai ieņemu tādu iecirkni? Tā taču bija gandrīz pieci kilometri gara fronte, bet man vispār bija tikai pieci simti kareivju.

—    Biedri ģenerāli, kā tad es varēšu noturēt tādu fronti?

—    E, kāpēc tad mēs abi tik daudz prātojām? Jūs pat nemēģiniet visu noturēt. Neizveidojiet nepārtrauktu aizsardzību. Ieņemiet tikai mezglus. Vienu rotu Gorjunos, otru Matreņino, trešo augstienē.

Atcerējos, kā ģenerālis mūs mācīja, ar kādu neatlaidību centās panākt, lai mēs saprastu nākamo uzdevumu. Un, lūk, bija pienācis šis brīdis.

Tagad Panfilovs atkārtoja to, par ko runāja gan vienatnē ar mani, gan nodarbībās.

—   Lai starpposmi jūs neuztrauc. Katrai rotai jāsagatavojas cīnīties aplenkumā. Bet vadība …

Viņš nogaidīdams paraudzījās uz mani.

—   Vadība ir uzdevuma izskaidrošana, — es teicu.

—    Lūk, lūk… Ļoti iespējams, ka viņš sāks rīt no rīta un mēģinās vienā rāvienā iziet uz šosejas, divīzijas aizmugurē. Mēs pacentīsimies, lai viņš aizķertos … Jums, biedri Momiš-Uli, vajadzēs noturēties četras dienas.

Viņš saskaitīja šīs dienas uz pirkstiem.

—    Sešpadsmitais. Pirmā diena. Tā jums būs viegla. Septiņpadsmitais. Tad jums jau klāsies pagrūti. Astoņpadsmitais. Jūs paliksiet aplenkumā. Deviņpadsmitais… — Viņš vilcinājās, nedeva šai dienai nekādu raksturojumu. — Jā, arī deviņpadsmitais. Vajag, biedri Momiš-Uli, noturēties līdz divdesmitajam.

Viņš nejautāja: «Vai jūs mani sapratāt?» — bet es sapratu, visu sapratu. Droši vien to viņš nolasīja no manām acīm.

—    Jums, biedri Momiš-Uli, jūsu bataljonam, klāsies ļoti grūti. Ļoti grūti.

Redzams, ka šos vārdus viņam nenācās viegli izrunāt. Ja es nebūtu sapratis uzdevumu, viņš tos nevarētu pateikt. Viņš bija pret mani atklāts. Nesolīja atbalstīt, palīdzēt, nekā nesolīja. Un uzskatīja par vajadzīgu pateikt visu līdz galam. Klusēdams stāvēju viņa priekšā. Vai jūs varēsiet stāstā attēlot šo minūti? Vai jūs spēsiet atrast toni — toni, kas deva nokrāsu ģenerāļa vārdiem, kuri skanēja tik draudīgi un reizē sirsnīgi?

—   Atļausiet iet?

—   Pagaidiet.

Viņš piegāja pie bufetes, izņēma iesāktu kagora pudeli, piepildīja divas lielas vīna glāzes, sameklēja divas konfektes, teica:

—   Lai cerība iesilda jūsu sirdi.

Mēs saskandinājām. Viņš pasniedza man konfekti.

—   Nu, ej, kazah!

Tā viņš mani nosauca pirmo reizi. Atkal tas skanēja ir svinīgi, ir skarbi. Un smagi.

Es atdevu godu, pagriezos un izgāju.

2

Mirkli es uzkavējos divīzijas štābā pie operatīvās daļas priekšnieka kapteiņa Dorfmaņa, mana sena paziņas.

Viņam priekšā atradās operatīvā karte. Divīzijas komandiera rezerve, mans bataljons, uz šīs kartes jau bija pārvietots jaunajā pozīcijā. Aizmugurē no Gorjunu sādžas līdz augstienei mežā stiepās saraina sarkana līnija. Atkal līnija… Mēs jau bijām atteikušies no mūsu vecās līniju taktikas, bet operatīvās daļas priekšnieka zīmulis pēc paraduma vēl arvien veidoja nepārtrauktu līniju.

Ar mani sasveicinādamies, Dorfmanis piecēlās. Viņa kastaņbrūnie mati, pāršķirti uz taisnā celiņa, kā parasts, bija rūpīgi pieglausti un spīdēja. Es cerēju ieraudzīt viņa spriganajās, brūnajās acīs parasto laipno smaidu. Nē, šinī brīdī tā nebija. Protams, viņš zināja mūsu uzdevumu, mūsu gaidāmo likteni.

—   Biedri kapteini, atļausiet pazvanīt.

—   Lūdzu.

Es izsaucu bataljona štābu.

—   Rahimovs?

—   Es.

—   Sagatavoties uz piekto.

Visa pavēle — šie trīs vārdi. Ar tiem pietika, lai celtu bataljonu kājās. Sāka darboties dokuments, pie kura mēs bijām rūpīgi pastrādājuši. Es noliku klausuli.

—   Visu labu, biedri kapteini.

—   Nu, Momiš-Uli, labu izdošanos …

Tagad Dorfmanis tomēr piespieda sevi pasmaidīt. Es nodomāju: ir jau mūs apbedījis.

Uz Roždestvenu es jāju soļos. Vējš norima. No debesīm krita

retas sniega pārslas. Gribējās koncentrēt domas un atgriezties bataljonā iekšēji mierīgam.

Tātad rītdien iedegsies jauna kauja. Noturēties līdz divdesmitajam … «Jums klāsies grūti, ļoti grūti…» Bet arī bojā iet vajag ar jēgu, ar prātu, ja tava stunda ir situsi. Domādams par sevi, es redzēju cilvēkus, kuri man ticēja, redzēju durkļu un šauteņu aizslēgu tumšo spīdumu, kareivju draudīgo ierindu. Tava stunda… Mana un bataljona.

Priekšā četras dienas … Iespējams, ka šīs četras dienas ir viss mans atlikušais mūžs. Nu, tad es nodzīvošu to pa godam. Nav viegls uzdevums nosegt šoseju, noturēties, pretoties vāciešu trieciena dūrei. Nekad mans bataljons vēl nebija atradies mezgla pozīcijā, nebija saņēmis vissmagāko triecienu. Iespējams, ka esmu dzimis, rūdījies un kļuvis vīrišķīgs tādēļ, lai izpildītu šo četru priekšā stāvošo dienu uzdevumu. Atdošu tam visu — prātu, komandiera gribu, dzīvību.

Domu pavediens risinājās … Lūk, jau Roždestvena. Sniegā, kas sāka spīguļot nespodrajā saulē, mājiņas šķiet melnas. Uz ielas jau stāv priekšējās rotas kolona Zajeva vadībā. Šautenes paņemtas siksnā. Visiem uz muguras somas ar karavīra vienkāršo mantību, ar rezerves sausiņiem, kas izsniegti katram pašam.

—    Mierā! — Zajevs norēc, cik jaudas.

—    Brīvi, — es atsaucos.

Un jūtu, ka ticu viņiem, — visiem, kas te stāv zem skaidrās, bālganās debess, maniem līdzgaitniekiem, ar kuriem man kopīgs liktenis.

Atceros šo mirkli — sajutu ticību, ticības laimi un tūlīt kļuvu mierīgs.

3

Štāba istabā mani sagaidīja Rahimovs. No sola piecēlās arī ciemos atjājušais Islamkulovs, apsveica mani, draudzīgi smaidīdams, paklanīdamies. Es ari paklanījos viņam.

—   Piedod, Muhamedkul. Kā redzi, nevis mēs varam rīkoties ar laiku, bet laiks rīkojas ar mums.

Viņš neizrādīja nekādu ziņkāri, neuzstādīja nevienu jautājumu. Rahimovs noteica:

—   Pēc cik minūtēm pavēlēsiet doties ceļā?

Varēja nejautāt, vai viss ir kārtībā, vai visās apakšvienībās

ievērots sagatavošanās grafiks. «Pēc cik minūtēm» — ar to viss bija pateikts.

—    Lai Zajevs dodas ceļā.

Rahimovs izsauca Zajevu pie tālruņa.

—    Ejiet. Atvienojiet sakarus.

Pēc tam viņš savienojās ar citām rotām, paziņoja, ka pārgājiens ir sācies.

—    Ievērojiet grafiku. Pagaidām varat atpūsties.

Tā klusām, bez steigas strādāja mans štāba priekšnieks. Ko es nebiju pateicis, to viņš pats pateica.

—   Kur Tolstunovs? — es jautāju.

—   Aizgāja pie Fiļimonova.

—    Bozžanovs?

—   Pie Zajeva.

—    Nu tad, paēdīsim pusdienas un arī kustēsimies.

4

Sinčenko ienesa pusdienas, ielēja glāzēs «tautas komisāra normu». Mēs iedzērām uz ciemiņa veselību. Es izvilku karti, parādīju mūsu paplašināto iecirkni. Rahimovs uz mirkli zaudēja savu mieru, viņa melnās acis pēkšņi kļuva drūmas. Tiešām gan, ja, redzot tik lielu iecirkni — vienam bataljonam pieci kilometri gara fronte, — jūs nebūsiet satriekts, tad jūs neesat ne komandieris, ne arī štāba priekšnieks. Es izskaidroju uzdevumu. Trīs pretestības mezgli. Vajag noturēties. Kad mūsu daļas atkāpsies, vēl turēties. Kad paliksim vieni, pretinieka ielenkti, arī turēties.

Es neteicu, ka jau rītdien sāksies kauja, neteicu, ka uzdots cīnīties līdz divdesmitajam, neatstāstīju ģenerāļa vārdus: «Jums klāsies grūti. Ļoti grūti.»

Sinčenko ielēja iztukšotajās glāzēs vēl drusku degvīna. Es teicu Islamkul©vam:

—          Žēl, karš neļauj patērzēt. Nesen tu man izteici atzinību: «Kai žere, aksakal!» Jau toreiz es gribēju arī tev to izteikt, gribēju sacīt: «Kai žere, Muhamedkul!»

Islamkulovs klausījās nepārtraukdams, nemudinādams pat ar skatienu. Viņš zināja: es pats visu izskaidrošu.

—           Pastāv pavēles spēks, — es turpināju. — Bet ir arī pavēles sirsnīgums. Tagad, šķiet, es to esmu sapratis. Ģenerālis Panfilovs iemācīja.

Islamkuiovs arī ierunājās par Panfilovu, pastāstīja, ka vakar mūsu ģenerālis bijis otrajā bataljonā, kur ietilpst ari Islamkulova rota, pastaigājies ar bataljona komandieri, ieskatījies virtuvē, saimniecības vadā, bet uz pusdienām nepalicis. Pavārs lūdzis, lai novērtējot viņa māku, lai nesarūgtinot atsacīdamies. «Bet kā jūs šaujat?» Panfilovs pēkšņi iejautājies. «Parādiet savu šauteni!» Šautene izrādījusies nekopta, netīra. Un Panfilovs atteicies no pusdienām. «Kādu pretestību tad jūs izrādīsiet, ja vācieši nāks virsū?» viņš teicis pavāram. «Kā tad lai jūs nesarūgtina, ja jūs sarūgtiniet mani?» Viss bataljons to jau zinot.

Pelēkajām acīm mūsos lūkodamies, klusu ienāca Timošins.

—    Biedri kombat, atļausiet noņemt aparātu?

—    Ņem.

Rahimovs ielūkojās pulkstenī.

—    Visi jau ir ceļā, biedri kombat.

Mēs izgājām no istabas. Debesis bija noskaidrojušās, sals knieba vaigos. Sinčenko pieveda Lisanku. Islamkuiovs paņēma no viņa pavadu un, turēdams zirgu pie iemauktiem, uzsēdināja mani seglos. Pie mums, kazahiem, tā ir augstākā cieņas izpausme, ko izrāda tikai nedaudziem. Rahimovs uzlēca savā zirgā. Pie lieveņa gaidīja kamanas, kurās bija atbraucis Islamkuiovs. Es atkal atvainojos.

—   Laiks doties uz pozīcijām. Sveiks.

Islamkuiovs atbildēja:

—    Šinīs pozīcijās tu atradīsi vai nu slavu, vai kapu.

Līdz tam brīdim viņš ne vārda nebija bildis par uzdevumu, kas tika dots manam bataljonam. Bet tagad pateica skaidri, pārdomāti. Seglos sēdēdams, es atdevu godu savam viesim un devos ceļā.

Liksim šeit lielo punktu. Atļausimies atvilkt elpu.

PRIEKŠVAKARS. MATREŅINO STACIJA

1

Uz saplākšņa kastītes nolikta mana burtnīca. — Izlasiet, — saka Baurdžans, — ko jūs uzrakstījāt par Džilbajevu. Par to, kā viņš gandrīz tika nošauts.

Es izbrīnījos. Kāpēc Baurdžanam ievajadzējās to, kas uzrakstīts par Džilbajevu? Atrodu vajadzīgo lappusi. Lasu skaļi par tor kā Momiš-Uli uz mirkli iedomājās sevi sīciņā Džilbajeva lomā, kas notiesāts uz nāvi.

«…Pametis pozīciju, zaudējis godu, es stāvu šeit pie kraujas. Mani nopļaus nevis ienaidnieka, bet savējo nesaudzīgās lodes, kuri spriež kara lauka tiesu. Nē, nē, lai ar mani notiek kas notikdams, tikai ne tas!»

Baurdžans pamāj ar roku, lai es pārtraucu lasīšanu.

—    Un tomēr ar mani notika taisni tas, — viņš saka. Petrolejas lampas apgaismotā seja nekā neizpauž. Varbūt viņš

joko? Tomēr neliekas.

—   Kā? Jūs tikāt notiesāts uz nošaušanu?

—   Jā, tiku notiesāts.

—    Kad?

—          Septiņpadsmitajā novembrī tūkstoš deviņi simti četrdesmit pirmajā gadā.

—   Kādēļ tad? Kādā sakarībā?

—          Es izdarīju ko tādu, par ko vajadzēja atbildēt ar dzīvību. Un ne tikai ar dzīvību vien — arī ar godu.

—    Kas tad jūs nodeva tiesai?

—          Kas? Tas, kas nepazina žēlastību, pats nesaudzīgākais starp jūsu stāsta varoņiem.

Gribējās iesaukties: «Tas taču esat jūs pats, Baurdžan!» Es tomēr uzskatīju par labāku klausīties un klusēju.

—          Atveriet tīru lappusi, — Momiš-Uli turpināja, — sāksim jaunu nodaļu.

2

Tātad piecpadsmitais novembris. Vēl gaismā es dažas stundas pavadīju augstienē 131,5 un kopā ar Zajevu izvēlējos viņa rotas pozīciju.

Šinī vietā n^eža masīvā bija plašs izcirtums. Šur tur rēgojās celmi, auga sīki jaunie kociņi, šur tur bija redzamas apsnigušas, šauras, uzartas joslas. Ar krūmiem apaudzis, celmāja ieskauts paugurs pacēlās netālu no divu lauku ceļu krustojuma. Tie savienojās pie stipra koka tilta, kas veda pāri aizsalušai upītei, un tad atkal aizliecās katrs uz savu pusi.

No paugura varēja pārredzēt visu apkārtni. Klusumā bija dzirdams, kā vējā čab ozolā ja cietās lapas. Grambās gāzelēdamās, uz frontes pusi aizbrauca divas smagās mašīnas. Kravas kastēs bija iekrauti ar auklu pārsieti puskažociņi. Mašīnas pārbrauca pār tiltu, nozuda mežā. Un atkal viss noklusa.

—    Šeit tad arī ierocies, — es teicu Zajevam.

—           Uhu, — Zajevs noburkšķēja pēc vecā paraduma, kas atkal bija atgriezies.

Un tūlīt izlaboja:

—    Klausos!

Virs vateņa un biezajām vatētajām biksēm viņš bija uzvilcis savu jau krietni apvalkāto šineli (tā bija ietērpts viss mans bataljons). Zajevs vēlreiz aplūkoja mežu, kas slējās visapkārt. Agrajā mijkrēslī viņa acu dobumi likās tumši, tikai reizumis tur pazibsnīja mazās, iekritušās acis. Tumši bija ari iekritušie vaigi.

—          Iztālēm kaujā neielaidies, — es turpināju. — Pielaid tuvu un tad gāz virsū.

—    Arī vācietis gāzīs mums virsū.

—           Jā. Tādos gadījumos uzvarētājs ir tas, kas nebaidās no tuvcīņas. Tas, kam vairāk drosmes.

—    Drosmes, biedri kombat, pietiks!

Mēs klusējām. Kā saka, pārlidoja pāri klusais eņģelis, bez vārdiem pavīdēja bijušais.

—           Pietiek! — Zajevs strupi atkārtoja. — Es esmu pārliecināts par saviem lauvēniem.

Kā jūs zināt, viņš ari agrāk mīlēja izteikties tā dīvaini. Likās, tas ir agrākais Zajevs. Nē, viņš ir bija, ir nebija agrākais.

—           Izskaidro uzdevumu katram kareivim: ne soli atpakaļ, — es teicu.

—          Bet ja nu… — Zajevs saminstinājās. — Ja nu mūs apiet? Vai palīdzēsiet?

—    Rēķinies, Semjon, tikai ar sevi.

Mēs atkal brīdi klusējām.

—           Biedri kombat, pasaki saimniecības vadam, — Zajevs negaidot pārgāja uz «tu», — lai atved mums vakariņas. Un lai neskopojas ar degvīnu. Kā lai es citādi savus puišus sasildu?

—    Labi, Semjon, neaizmirsīšu.

—    Neaizmirsīsiet? — viņš pārjautāja.

Viņa balss noskanēja dobji. Es sapratu, par ko viņš man jautā, sapratu un uzkliedzu:

—          Kas tad ir, vai tu gribi no manis atvadīties? Par agru! Tādas muļķības i nedomā!

Zem viņa nokarenajām uzacīm nekas nepazibēja. Es atcerējos Panfilova atvadu vārdus. Teicu pieļāvīgāk:

—   Sasildi savus kareivjus ne tikai ar degvīnu, bet, galvenais, arī ar cerību. Neuzdrošinies to zaudēt, Semjon!

«Uhu,» — es atkal izdzirdu.

Un atkal Zajevs pats izlaboja:

—   Klausos!

3

Atkal auļoju zirgā, steidzos uz Matreņino pie Fiļimonova rotas. Uzticīgais Sinčenko man seko. Grambainais meža celiņš izved uz šosejas. Bija jau pilnīgi satumsis; pār tumšajām, robotajām meža galotnēm, kas ieslēdz asfalta lentu, iznira pilnmēness; šur tur debesīs iedegās jau pirmās, retās zvaigznes. Pa šoseju, taisnu kā nostiepta loka aukla, laiku pa laikam lēnām bez gaismas te uz fronti, te — aizmuguri brauc mašīnas. Šo kustību nevar saukt par rosīgu. Šķiet, nekas neliecina, ka tuvojas negaiss. Pretinieks ir sagatavojies un klusē. Acīm redzot, arī mēs esam gatavi.

Atkal nogriežos sānceļā. Pa malu uz egļu kārtiņām, kas iespraustas sniega gubiņās, jau novilkta telefona melnā aukla. Lisanka rikšo gar to. Priekšā neskaidri pavīd dzelzceļa stacijas ēka. Tā ir Matreņino. Mājas, kas redzamas ap staciju, nav izvietotas kādā noteiktā kārtībā, bet stāv izkliedus. Pēkšņi ciemata nomalē izsprāgst tālšāvēja lielgabala šāviņš. Gandrīz tanī pašā brīdī atskan otrs rībiens — dobjš, smags rībiens tanī pusē, kur tumsā paslēpusies Volokolamskas šoseja.

Apturu zirgu, klausos, skatos. Priekšā atkal nogrand sprādziens. Uzliesmojums apgaismo žogu, siena kaudzes galu. Un it kā atsaukdamies atkal nobūkšķ tur, kur atrodas no šejienes neredzamā Gorjunu sādža. Pauze. Atkal atsevišķs sprādziens. Vēl viens …

Ar šo brīdi — mans rokas pulkstenis rādīja gandrīz septiņi — vācieši sāka metodiski apšaudīt divas apdzīvotas vietas: Matreņino staciju un^Gorjunus.

4

Karavīru ķēdīte bijaiegrauzusies sacietējušajā zemē netālu no malējām mājām. Es jāju turp. Lielais, kādreiz tuklais, bet tagad kaulainais Golubcovs, bataljona pirmais dziedātājs, atvēzēdamies skaldīja cieto zemi ar lāpstas aso šķautni. Kļuva dzirdams, kā tuvodamies arvien skaļāk, it kā lidojot taisni virsū, pretīgi

dūc šāviņš. Kareivji paslēpās seklajos ierakumos, es nolēcu no segliem un ari nogūlos. Ap pussimt metru attālumā klajā laukā uzšāvās gaisā balta liesma, nogranda sprādziens.

Mēs piecēlāmies. Golubcovs atkal noņēmās, drupinādams nepadevīgo zemi. Reizumis asais tērauds izšķīla dzirkstis. Augstu pār galvu nošalca nākamais šāviņš, un sprādziens norībēja kaut kur aiz ciemata.

—    Es tā skatos, Golubcov, tev darbs veicas.

Viņš nosvieda lāpstu, izslējās.

—          Mums, biedri kombat, rotas komandieris pavēlēja izcirst ierakumiņu šaušanai guļus, ieklāt sieniņu un. .. Un var gulēt.

Vairāk ar ausi, nekā ar aci es uztvēru Golubcova smaidu. Un tūlīt kāds ierunājās blakus:

—   Vai nu tāds ierakums paglābs?

Kāds no «jauniņajiem», rokas nolaidis, stāvēja pie blakus melnojošā iegrebuma. Gribējās apsaukt jauno karavīru, bet savaldījies es paskaidroju, ka pat neliels ierakums, jebkura bedrīte ir aizsegs pret sprādziena vilni un šķembām. Manā vietā uzkliedza Golubcovs.

—   Cērt, Strožkin, cērt! Neņerksti.

Nekā neatbildējis, jaunais kareivis (tanīs dienās es tik tikko sāku iepazīt viņus pēc sejas un uzvārdiem) atkal ņēmās kalt sasalušo zemi.

—          Kucēns. Būs lietas koks, — Golubcovs uzticīgi teica klusākā balsī.

—    Kucēns? Ko tas nozīmē?

—          Nu, jauns suns. Vēl glups, bet suga, biedri kombat, jau redzama. Audzinu, dresēju. Būs tikpat labs kareivis kā citi. Un varena balss. Der par pirmo dziedātāju.

—          Nu labs ir, atsitīsim vāciešus, tad padziedāsim… Kur rotas komandieris?

—          Aizgāja ar ģenerāli. — Golubcovs joprojām turpinaja noslēpumaini, paklusu: — Ģenerālis te bija, apskatīja mūsu pozīciju.

—    Kāds ģenerālis? Divīzijas komandieris?

—    Nē, cits … Liekas, tāds pastingrs …

—    Ko tad viņš teica?

—          Ko teica? Pievilka skrūves. Bet tās jau mums, biedri kombat, tāpat ir cieši piegrieztas.

Tas arī tika pateikts ar smaidu, ar rāmu karavīra humoru. Silta uzticības un saprašanās strāva plūda starp mums.

—    Kur tad viņš ir?

—   Kaut kur aizgāja ar rotas komandieri.

Atkal uzkāpis zirgā, es jāju uz Matreņino. Uzreiz nevar pateikt — sādža vai vasarnīcu ciemats. Līdzeni žogi, aizstiklotas verandas, ap logiem kruzuļaini rotājumi. Iedzīvotāji paslēpušies. Tomēr dūmi, kas vijās augšup no dūmeņiem, liecināja, ka viņi atrodas šeit. Kaut kur noīdēja govs, kaut kur nošķinda spainis. Apšaude joprojām notika reti, metodiski.

Patruļa mierīgiem soļiem nāk man pretī pa ielu. Kāds aizsmakušā balsī uzsauc:

—   Stāt!

Pieturu Lisanku.

—          Stāt! — tā pati balss atkārto. — Ko nelabais te dzenā apkārt?

Pazīstu Korzunu, krievu kolhoznieku no Alma-Atas apvidus ar lielu degunu.

—   Kas ir, Korzun, vai nepazini?

—   Pazīt pazinu, bet kārtība paliek kārtība.

Šinī kauju priekšvakarā, apšaudes laikā, centīgā Korzuna rāmais tonis ir patīkams. Un atkal ticība — ticība saviem kareivjiem, kas ir paklausīgi pienākumam, kārtībai, disciplīnai, — liek sakāpt kaklā karstam kamolam.

Jautāju:

—   Kur rotas komandieris?

—   Kopā ar ģenerāli aizgāja uz līniju.

Ne vārda neteikdams, pievelku pavadu, pagriežu zirgu dzelzceļa līnijas virzienā.

5

Tikko snidzis sniegs sedz sliedes. Aiz uzbēruma, kas apliec sādžu, tālu aizstiepjas balts klajums — nevar saredzēt ne gala, ne malas. Tomēr es zinu — te dzen jokus blēdīgais mēness, pustumsā paslēpdams balto bērzu birzi. Uzbēruma tuvumā — ar fronti pret šo neredzamo mežu — kareivji ierīko aizsardzību. Pēc roku vēzieniem pazīstu: te tiek laisti darbā arī dzelzceļa palīginstrumenti: laužņi, kapļi, veseri. Netālu rēgojas pārmijas sarga būda, apjozta ar pazemu sētiņu; logu rūtis ir spīdīgi melnas. Atritinādams telefona vada saivu, uz turieni soļo sakarnieks.

Skatiens atkal aizklīst zilganajā, dūmakainajā tālē, tad atgriežas pie apsnigušajām sliedēm. Pēkšņi pamanu: trīs vīri stāv uz gulšņiem. Tūlīt pazīstu Tolstunova stalto augumu, pazīstu

Fiļimonovu, kurš pamatstājā izstiepies kāda cilvēka priekšā, kam galvā pelēka cepure un spīdīgs ādas mētelis mugurā.

Gar dzelzceļa malu Lisanka nes mani pie viņiem. Nolecu no segliem un — velns parāvis, tāda ķibele! — laikam no satraukuma nepaspēju pieturēt zobenu, tas pagriežas man zem kājām, un es paklūpu sniegā. Slikta pazīme … *

Tūlīt piecēlies, eju, piesizdams soli, un ieskatos pie mums atbraukušajā ģenerālī. Var saskatīt viņa lielās lūpas, nelielos uztūkumus zem acīm. A, redz, kas ir ieradies! Armijas komandiera vietnieks ģenerālleitnants Zvjagins. Pirms trim nedēļām es jau ar viņu tikos Panfilova štābā Volokolamskā.

Piegājis klāt raportēju: bataljons ieņēmis tam ierādītās pozīcijas, sācis ierakties. Zvjagins mani nopētīja. Klusēšana ieilga. Kaut kur sādžas vidū norībēja kārtējais sprādziens.

—   Joprojām ar zobenu? — Zvjagins īdzīgi teica. — Joprojām gribat būt oriģināls?

—   Biedri ģenerālleitnant, es jums ziņoju, ka, nebūdams pāratestēts …

Viņš nenoklausījās līdz galam..

—   Kāpēc nenolasījāt vidējiem komandieriem un politvadītājiem Kara Padomes pavēli? Pavēli par spriedumu Kondratjevam.

Acumirklī pavīdēja atmiņā: mijkrēslis Volokolamskā, ar elektrisko gaismu apgaismotā štāba istaba, majora nobālusī seja ar uztūkušo skrambu, dubļos novārtīts slapjš šinelis. Un Zvjagina balss: «Kas jums ļāva atkāpties bez pavēles?» Un viņa smagā, arvien straujākā elpošana. Un viņa pērkonīgie vārdi: «Ieroci uz galda! Zvaigzni nost! Arestēt! Nodot tiesai!»

Vēlāk es uzzināju, ka jau nākamajā dienā Kara tribunāls piespriedis nāves sodu nošaujot un tas ar pavēli ticis paziņots visā armijā.

—   Biedri ģenerālleitnant, tanīs dienās mums nebija sakaru. Bataljons bija nogriezts, cīnījās aplenkumā.

—    Nu, bet pēc tam?

—   Pēc tam stāvoklis izmainījās, laiks bija jau pagājis, tāpēc es…

—    Kas jums atļāva prātot?

Apklusinādams šo spēcīgo, nikno balsi, atskanēja un tuvojoties kļuva aizvien skaļāks baigais lidojošā šāviņa gaudojienš. Tas mudināja laisties prom no pilnīgi atklātā uzbēruma un nogulties. Ar acu kaktiņu es redzēju, kā uzreiz nogulās un pieplaka pie zemes kareivji, kuri raka ierakumus. Zvjagins tomēr

nepakustināja pat galvu. Stāvēdams visiem redzamā vietā un, protams, zinādams, ka tagad uz viņu noskatās desmitiem karavīru, viņš palika uz vietas un gaidīja manu atbildi. Tolstunovs un Fiļimonovs arī nepakustējās. Šāviņš nokrita un izsprāga netālu no dzelzceļa būdas. Nošķinda sprādziena viļņa izsistie stikli. Zvjagins nepagriezās un nepaskatījās uz to pusi, kur gaisā uztriecās tumšs putekļu stabs.

—   Atvainojiet, — es teicu.

6

Neapmierinājies ar manu «atvainojiet», Zvjagins griezās pie Tolstunova:

—   Jūs, vecākais politvadītāj, varējāt pārbaudīt izpildi.

Tolstunovs netaisnojās.

—    Izlaidu no acīm, — viņš teica.

—   Izdariet secinājumus priekšdienām.

—   Klausos, biedri ģenerālleitnant.

Zvjagins bija mani it kā aizmirsis; es raudzījos viņa ādas mētelī ģērbtajā mugurā.

—          Tagad es ar jums runāju, — viņš turpināja, — kā ar partijas biedriem.

Saka to Fiļimonovam un Tolstunovam, taču zina, protams, ka es, bezpartejiskais, arī dzirdu.

—          Kā ar partijas biedriem, — Zvjagins atkārto. — Pat viens solis atpakaļ no šīm pozīcijām būtu nodevīgs. Nodevīgs, noziedzīgs. Izmetiet no galvas tādu domu, ka no šejienes ir iespējams atiet. Iestāstiet to visam personālajam sastāvam, ka šīs ir bataljona pēdējās pozīcijas.

Vārdi tiek noskaldīti skaidri, smagi.

—   Novēlu jums, biedri, panākumus kaujā.

Un viņa smagnējais augums negaidīti strauji pagriezās uz manu pusi.

—   Bet jūs* partizāni ar zobenu, pavadiet mani.

«Partizānis ar zobenu.» Ko Zvjagins man piesienas. Tomēr

šobrīd viņš runāja bez priekšnieciskas rupjības, bez niknuma.

Nokāpuši no uzbēruma, mēs gājām uz ragavu iebrauktu ceļu, gar sliedēm. No kaut kurienes klusu iznira Zvjagina adjutants un arī pievienojās mums.

Traucējošā apšaude turpinājās. Sprādzienu uzliesmojumi ik minūti pazibēja arī tālāk — tanī pusē, kur atradās Gorjunu sādža. Zvjagins paskatījās uz turieni, ierunājās:

—    Rītdien droši vien sāksies. Patiesību sakot, ir jau sācies. Mēs esam uzminējuši pretinieka nodomus, izdarījuši savu gājienu, izvirzījuši šurp rezervi. Bet vācietis savukārt ir to uzminējis. Un atbild. Mēģina demoralizēt mūsu rezerves.

Zvjagina analīze bija īsa. Ieklausoties viņa dobjajā balsī, kas ļāva skaidri saklausīt katru vārdu, man kļuva skaidrs, kas notiek, sapratu, ka kauju izcīna prāts pret prātu. Mēs piegājām pie mašīnas, kas, nokrāsota baltā ziemas aizsargkrāsā, gandrīz nebija sniegā pamanāma. Zvjagins apstājās, paskatījās tālumā.

—    Pamudināt, sodīt, neko nepalaist garām — tas .. . Tas, vecāko leitnant, ir mūsu liktenis.

Viņa intonācijā nevilšus ieskanējās sirsnība. Atvēris mašīnas durvtiņas, viņš secināja:

—    Mums tas netiks aizmirsts. Un, ja viņpasaulē būs pastarā diena, sagaidīsim to droši: uz zemes mēs neesam svārstījušies, izpildīdami savu pienākumu.

Viņš sniedza man roku — spēcīgu, stingru, smagu. Durvis aizcirtās, mašīna sāka kustēties. Es noskatījos viņam pakaļ. Jā, es izpildīšu savu pienākumu.

PRIEKŠVAKARS. GORJUNI

1

Vēl kādu laiku es paliku Matreņino, kopā ar Fiļimonovu un Tolstunovu apstaigājām ciematu.

Pēc tam — atkal seglos. Lisankai mugurā auļoju uz Gorjuniem. Mēnesnīcas apgaismotais uzsalušais ceļš uz mirkli iegriezās mežā, tad atkal izliecās klajumā, norā. Skatos apkārt. Baltajā piekalnītē rēgojas svaigi ierakumu brustvēri. Ik brīdi te šur, te tur krīt atsevišķi šāviņi. Acumirklīgie uzliesmojumi apgaismo gan tukšu lauku, gan mājiņas uz pakalna kores. Šīs mājiņas ir Gorjunu sādža. Lisanka iznes mani uz šosejas, kas iet nokalnis. Asfalta josla vēl nav apsnigusi — melna, it kā vējš to būtu noslaucījis. Šosejai abās pusēs pakalnā ir sarindojušās mājiņas, kuras apjoza dārzi ar žogiem.

Tāpat kā Matreņino, no dūmeņiem šur tur ceļas dūmi — droši vien tur saimnieko kareivji. Redzami vezumi bez zirgiem; sanitārā ore iebraukta pagalmā; ceļmalā stāv divi mūsu lielgabali, tos apsargā sargkareivis. Pajautāju, kur atrodas bataljona štābs. Jāju tālāk.

Kāds nāk man pretī. Dīvains gājējs. Karavīra šinelis, cepure, bet… No cepures apakšas rēgojas gludi sasukātisieviešu mati. Apturu zirgu.

—   Kas jūs tāda esat? Kāpēc atrodaties šeit?

—   Esat sveiks, biedri kombat.

Smaids atsedza vienādus baltus zobus. Cimdā tērpta roka pacēlās pie cepures.

—   Zaovražina, ko tu šeit meklē?

—   Mēs atrodamies šeit pēc pavēles.

—   Kādas pavēles?

—   Sanitārās daļas priekšnieka. Potēsim jūsu karavīrus.

—   Pie velna, kādas potes?

—   Potes pret vēdertīfu. Mēs dabūjām lampu. Un drīz sāksim.

—          Vai tu gadījumā neesi jukusi? Rīt šeit varbūt viss degs. Taisies, ka tiec!

—          Nē, biedri kombat, tagad vis nepadzīsiet. Jums nāksies aprunāties ar manu priekšnieku.

—   Kas tad nu vēl par priekšnieku?

—          Otrā ranga kara ārsts. Var teikt, majors. Sieviete ārste. Viņa teica, ka mēs no šejienes nekur prom neiesim.

—   Tad es jūs no šejienes padzīšu.

Nepiebildis ne vārda, es auļoju uz štābu.

2

Jāju pa ielu. Dzirdu.

—: Biedri kombat!

Atgriezies ieraugu Kuzminiču. Viņš pasmagi skrien, ar roku pieturēdams lauka somu.

—   Kas jums, Kuzminič, lēcies?

—   Biedri kombat, atļaujiet ziņot.

—   Nu, ātrāk.

—          Klausos! — Viņš vietā un nevietā cenšas lietot reglamenta vārdiņus. — ^Biedri kombat, te dakteris, medicīniskā dienesta majors, sāka taisīt kareivjiem iešļircinājumus.

—   Sāka? Kas atļāva?

Atcerējos nule satikto Zaovražinu. Velns parāvis, tomēr ir jau sākusi rīkoties!

Es nopūtos. Tīrais trakums! Dari, ko gribi!

—          Jums, biedri politvadītāj, jau šodien tika sacīts: kad jūs beidzot kļūsiet par armijas cilvēku? Šim majoram nav tiesību jums pavēlēt.

Kuzminičs rātni — rokas gar sāniem nolaidis — noklausījās manu brāzienu.

Vajadzēja uzmeklēt dakteru majoru. Ceļojošā ambulance bija iekārtojusies vislabākajā mājā. Milzīga zibeņlampa, kas karājās pie griestiem, meta spilgtu gaismu uz galdu, kas bija pārklāts ar ļoti baltu palagu, uz soliem, gultu. Uz plīts emaljētā bļodā vārījās ūdens.

Melnīgsnēja sieviete baltā virsvalkā — es uzreiz pamanīju viņas smalko seju, valdonīgo izturēšanos — pagriezās uz manu pusi. Mati, kurus pilnīgi nenosedza baltā ārsta cepurīte, bija tik melni, ka šķita esam ar zilganu nokrāsu.

Uz krēsla sēdēja braucējs Garkuša. Atlocījis piedurkni, viņš ar svarīgu izskatu pacēla kailo elkoni. Es uzkliedzu:

—   Garkuša, kādēļ tu te slaisties? Kas atļāva?

Garkuša piecēlās, kaunīgi nolaida acis.

—   Tiku uzaicināts, biedri kombat, kā vecs pazīstams.

—   A, vēl viens Varjas Zaovražinas paziņa!

—   Lasies prom no šejienes! Nu, ātrāk, ātrāk!

Paņēmis šineli, Garkuša, saglabādams pašcieņu, bet arī nekavēdamies, izgāja no istabas. Sieviete majors vēsi teica:

—          Biedri vecāko leitnant, vajadzētu uzvesties pieklājīgāk. Un vispirms pienākas stādīties priekšā.

Es atvainojos, stādījos priekšā.

—   Bet jūs, dakter, es palūgšu pārtraukt šo pasākumu.

—          Kādu pasākumu? Mums ir jāizdara iešļircinājumi. Tā ir pavēle saistoša visai divīzijai.

—   Nezinu. Nevaru atļaut.

—          Ko jūs uztraucaties? Iešļircinājums izsauc tikai vieglu sagurumu uz vienu vai divām dienām. Toties pēc tam…

—          Dakter, saprotiet, man ir uzdevums. Iespējams, ka jau rīt būs jāiet kaujā.

Tieši tanī brīdī ārā nobūkšķēja kārtējais sprādziens. Logu stikli viegli nodžinkstēja. Es turpināju:

—   Mūs jau šodien apšauda. Vai tad jūs nedzirdat?

—          Dzirdu. Kas tur sevišķs? Es brīnos, biedri vecāko leitnant, par jūsu nervozitāti.

—          Dakter, piedodiet, man nav vairāk laika ar jums runāt. Brauciet prom no šejienes.

—   Nē, man ir savi pienākumi.

Es pārskaitos.

—   Pavēlu divu stundu laikā atstāt bataljona novietni.

—   Jums nav tiesību man pavēlēt.

—   Vācieties pie velna!

—          Valdonīgā — gandrīz gribēju sacīt: karaliskā — sieviete izslēja galvu.

—          Par to jūs atbildēsiet! Un nekur mēs no šejienes prom neiesim!

Nezinu, kur tanī brīdī bija paslēpusies Zaovražina. Patiesībā, es arī nevēlējos to zināt. Uzskatīdams sarunu par pabeigtu, es izgāju, nikni aizcirzdams durvis.

3

Pamazām sapulcējās viss mans nelielais štābs. No Matreņino ieradās Tolstunovs, no Zajeva, no meža vidū nošķirtās augstienes, atnāca drūmais, nogurušais Bozžanovs.

Sēžam klusēdami. Krāsnī sprēgā uguns. Aizvars atvērts. Liesmas atblāzma lēkā pa tapetēm. Neviļus aplūkoju to zīmējumu: pa noturīgu pelēku fonu izkaisīti sudraba trijlapji. Varbūt arī putni. Pie logu rāmja aplodas tapešu josla ir atplēsta un nokarājas līdz grīdai. Neviens vairs nepaceļ šos norautos putnus. Saimnieki ir pametuši savu mītni, aizgājuši, bet mēs . .. Mēs šeit esam pagaidu iemītnieki. Pareizāk sakot, iemītnieki uz pavisam īsu laiku.

Uz kvadrātveida ozolkoka galda novietoti Rahimova papīri; vairāki smaili noasināti krāsaini zīmuļi nolikti uz izklātās topogrāfiskās kartes. Rahimovs j-au ir uzrakstījis un nosūtījis ziņojumu, pašlaik viņš uz vatmaņpapīra lapas zīmē bataljona aizsardzības shēmu.

Ienāk Timošins. Šis jauniņais delikātais leitnants iet uzmanīgi, it kā kautrētos trokšņot, traucēt manas domas. Un apstājas pie durvīm.

—   Ko tu gribēji, Timošin?

—   Biedri kombat, ar divīzijas štābu nodibināti sakari.

—   Labi! Ej!

Viņš atdocf godu, aiziet.

Apbružāta brezenta kārba, kurā ir tālruņa aparāts, nolikta uz palodzes. Tai blakus apsēdies dežurējošais sakarnieku kareivis. Viņš saka:

—   Izsauc, biedri kombat.

—    Kas?

—    No augšas. No divīzijas.

Ņemu klausuli.

—   Kombats?

Acumirklī pazīstu Zvjagina spēcīgo balsi.

—    Jā, biedri ģenerālleitnant.

Es pamanu: Bozžanovs pacēla apaļo apcirpto galvu un paraudzījās uz mani. Tad atkal nolieca.

—    Vai pavēli izpildījāt?

—    Jā.

—    Ziņojumu uzrakstījāt?

—    Jā.

—          Nu, tagad man par jums prāts mierīgs… Kā uzvedas vācietis? Vēl dauza?

—    Jā. Bet jau retāk.

—          Domāju, drīz apklusīs. Un šonakt, kombat, varēsim mierīgi pagulēt.

Saruna beigusies. Tolstunovs interesējas:

—    Ko viņš teica?

—    Teica, ka šonakt varam mierīgi gulēt.

Propagandas instruktors atstāj šos vārdus bez komentāriem. Mēs atkal klusējam. Istabā nav ne smaidu, ne smieklu. Man iešaujas prātā: vai es pats nemodinu šo skumju un bezizejas noskaņojumu? Vai es ar savu grūtsirdību neesmu radījis to drūmo ēnu, kas klājas pār manu štābu.

Iedomājos par darbiem. Pavēlu telefonistam savienot mani ar divīzijas sanitārās daļas priekšnieku. Pēc mirkļa turu atkal rokā klausuli, lūdzu šodien pat atsaukt no Gorjuniem sievieti majori un viņas palīgus. Vada otrā galā sirmais ārsts pulkvedis, kuru es pazīstu jau no Alma-Atas, attopas:

—           Piedod, Momiš-Uli, bija izkritis no prāta! Esi tik labs, aizsūti kādu, lai pasauc pie telefona to melno gulbi. Šodien pat viņu aizvākšu.

—    Paldies, biedri pulkvedi. Tūlīt pasaukšu.

Taisni tanī brīdī durvīs parādās pavārs Vahitovs, viņš arī ir sadrūmis.

—    Biedri kombat, vai vakariņosiet?

—          Vakariņosim! — es atbildu. — Un sieviešu sabiedrībā! Kas ir, biedri, sarīkosim vakariņas ar viesiem!

4

Vecais pavārs vienā mirklī pārvēršas, priecīgi sasit plaukstas, viņam patīk mana garastāvokļa uzlabošanās. Tomēr tūlīt atkal sarūgtinājums un bailes pavīd sejas grumbiņās.

—    Biedri kombat, vakariņās man ir tikai griķu biezputra.

Es neapmulstu.

—    Tādā gadījumā lūgsim uz pēcpusdienas tēju! Biedri, vajag veikt diplomātisku misiju: sak, kombats lūdz aizmirst viņa rupjības, vispazemīgi lūdz piedošanu. Bozžanov, vai tu uzņemsies mana sūtņa lomu?

Redzu: Bozžanova nogurusi, pelēkā seja atkal sāk starot. Viņš iesaucas:

—   Esmu ar mieru! Dodos veikt varoņdarbu, biedri kombat!

Beidzot smaids ir ielidojis mūsu štābā. Arī Tolstunovs nepalika vienaldzīgs — apdomīgais vecākais politvadītājs ieteica savam draugam sūtņa gaitās paķert līdzi arī izveicīgo Garkušu. Jāatzīstas, sirds dziļumos es atkal nobrīnījos par Tolstunovu: velns parāvis, visu viņš zina.

Kā nu bija, kā nebija, taču pēc pusstundas mēs sagaidījām un apsveicām viesus: sievieti ar majora ķieģelīšiem uz uzšuvēm un Varju Zaovražinu.

—   Dakter, — es teicu, — šķiet, mums bija nelielas domstarpības.

— Nelielas? Pieņemsim.

Es atvainojos dakterei, bet Varjai slepus parādīju dūri. Un lūdzu viešņas pie galda. Var ja netielēdamās apsēdās kā savās mājās. Cēlais «melnais gulbis», parunājusi pa telefonu ar savu priekšniecību, arī bija ar mieru piedalīties mūsu mielastā.

Taču arī vēl tagad, katru reizi satiekot, mīl man atgādināt, kādu brāzienu es viņai sadevu Gorjunos.

«TĀ TURĒT — NOZĪMĒ NENOTURĒT»

1

No logiem noņemtas teltenes, kas mums noderēja par aizkariem. Lēnām aust un skaidrojas rīts. Arā klusums. Retā šaudīšana pa Matreņino un Gorjuniem pārtraukta jau pirms gaismiņas; aizmidzis es nepamanīju, cikos tā beidzās. Pelēcīgais novembra rīts pamazām kļuva gaišāks. Tāpat kā vakar, skaidrā debess jau metās zilgana. Un pēkšņi, it kā šis tikko atplaiksnījies zilums būtu signāls, pa visu fronti nogranda, nodārdēja vācu artilērija.

Kopā ar Tolstunovu un Bozžanovu es izgāju ārā. Štābā nenocietās arī Rahimovs. Mēs sen nebijām dzirdējuši tādu pērkonu. Nepārtaukti vēlās dobjie grāvieni. Tā vētras laikā krākdami sitas un gāžas pret šķērsli krasta viļņi. Kanonāde it kā vēlās pāri frontei. Brīžam tā aizvēlās pa labi, brīžam atkal atgriezās un granda tanī pusē, kur bija,izvirzītas Fiļimonova un Zajeva rotas. Tad uguns viesulis atkal virzījās uz labo pusi.

Kā jau es teicu, bija skaidra diena. Priekšā, tur, kur atradās fronte, lidoja, izvērzdāmies uzbrukumam, vācu bombardētāji, reizumis tie piķēja, nomēzdami savu kaujas kravu. Divi «līkie» — novērotājas lidmašīnas — grozījās augstāk.

Mūsu artilērija līdz pusdienas laikam neatbildēja. Šī izturība — es uzdrošinos izteikt tādu domu — bija Panfilovam raksturīga. Vai tad ir viegli četras stundas klusēt, ar uguni neuzmundrinot garastāvokli savam karaspēkam, kas ir ieracies priekšējās līnijās? Klusēt četras stundas — tas nozīmēja ticēt saviem karavīriem, viņu vīrišķībai, pienākuma apziņai. Un baudīt arī viņu uzticību.

Kas tika panākts ar šo klusēšanu? Tika atklātas visas ienaidnieka artilērijas pozīcijas, bet mūsējās palika apslēptas. Panfilovs ne vienu reizi vien teica, ka vajag prast uzminēt ienaidnieka nodomus pēc viņa lielgabalu balsīm. Artilērijas izvietojums, tās koncentrēšana, uguns blīvums ļauj noteikt virzienu, kādā tiek gatavots galvenais trieciens. Protams, arī vācieši zināja šo patiesību. Viņi pielietoja kara viltību, virzīdami uguns vilni no flanga uz flangu. Ej nu uzmini, kur viņi domā izlauzties!

Artilērijas sagatavojuma metodes ir dažādas. Piemēram: vispirms izpluinīt, sadauzīt priekšējās līnijas, tad pārsviest uguni dziļumā. Vai arī vispirms uzbrukt otro ešelonu pozīcijām, iebiedēt, samulsināt rezerves, pēc tam pārnest uguni un dot triecienu pirmajai līnijai… Un tad trieciens!

Sešpadsmitajā novembrī vācieši apvienoja abas šīs metodes. Pāris stundu padauzījuši priekšējo līniju, viņi pēc tam nogāza vairākas zalves uz mums Matreņino un Gorjunos. Savās jaunajās pozīcijās bataljons cieta pirmos zaudējumus. Es nezināju, kas šinī brīdī notika priekšā — vai vācieši nāca uzbrukumā un tieši kur? — bet, lūk, viņu artilērija atkal atvilka tēmēkli, dārdošais veltnis atkal sāka velties pa fronti.

2

«Pirmā diena jums būs viegla,» Panfilovs pareģoja.

Tā arī bija. Tomēr šo to īsi pastāstīšu par šo mana bataljona vieglo dienu.

Apmēram ap pusdienas laiku Gorjunos manā rīcībā stājās prettanku artilērija no divīzijas komandiera rezerves. Tas nozīmēja, ka Panfilovs nebija grozījis savas domas par pretinieka nodomiem un pastiprināja manu mezgliņu. Artilēristi ieņēma ugunspozīcijas mežā, pagriezdami stobrus uz Volokolamskas šoseju, kas vēl nebija pilnīgi apsnigusi.

Priekšā turpinājās dārdoņa, grāvieni, rīboņa. Pār meža galotnēm pacēlās melni dūmi, lēnām izplūzdami debesīs. Bet mūsu kalnā, kur atradās Gorjuni, turpinājās karavīru darbdiena. Kareivji drupināja zemi, raka un raka aizsardzības pozīcijas.

Šakojeva vads darbojās uz šosejas. Apstājies pie žoga, es kādu mirkli vēroju. Lūk, no saplākšņa būvēts tanka makets strauji virzās uz kareivi, kas paslēpies bedrē. Ko tad šis gaida? Nē, tomēr paspēja. Izslējās, vēl mirkli pagaidīja, izsvieda granātu. Labi, precīzi nostrādāja! A, tas taču ir mans tautietis, sīciņais, vārgulīgais Džilbajevs. Skaties tikai, ko viņš tagad dara! Es viņam ticu, zinu — neaizmiegs šausmās acis, nebēgs, sagaidīs tanku ar granātu.

Makets uz slēpēm tiek vilkts atpakaļ, lai nāktu atkal. Sviedienam gatavojas politvadītājs Kuzminičs. Karavīra apģērbs — smago zābaku īsie stulmi, uz muguras kuprī savilcies šinelis un siltās vatētās bikses zem tā, — joprojām liekas viņam nepiemērots. Tanks tuvojas. Kuzmičs, cenzdamies pārvarēt savu neveiklību, jauneklīgi strauji pielec kājās, atvēzējas un… Tūlīt atskan Šakojeva raksturīgā balss ar kaukāzieša akcentu.

—   Atlikt, atlikt, biedri politvadītāj. Tā ne . ..

Pie četrdesmitgadīgā zinātņu vīra, kurš varbūt pirmo reizi tur rokā smago prettanku granātu, veikli pieskrien slaidais leitnants dagestānietis noskrambātos, sabristos hromādas zābakos, pēc auguma šūtais vatenis novazāts gluži melns, — šķiet, viņam ir radusies tāda īpaša skrandaiņa elegance. Šakojevs mierīgi apmāca politvadītāju. Viņš saka:

—   Vajadzīga aukstasinība — saproti? Svied nesteigdamies, vieglītēm.

Neviļus iļāk prātā neizskatīgais, strupdegunainais ģenerāļa sūtnis.

3

Todien, sešpadsmitajā novembrī, atkal iznāca ar viņu satikties.

Man piezvanīja no divīzijas štāba: pie mums ieradīšoties pēc ģenerāļa Panfilova pavēles tanku iznīcinātāju komanda leitnanta Ugrjumova vadībā. Atbildējis ar parasto «klausos!», es atgriezos pie saliekamā krēsla — Sinčenko bija kaut kur sameklējis un atstiepis šurp šo ērto krēslu-gultu, — atgriezos, apsēdos un iegrimu domās.

Ne vienu reizi vien mūsu stāstā bija runa par komandiera pārdomām. Tās tik ļoti paņem savā varā, tik dziļi tajās iegrimsti, ka nemaz nemani, kas notiek istabā un visapkārt. Vai spēki pareizi izvietoti? Ko es darīšu, ja kauja izvērtīsies tā? Kā rīkošos, ja pretinieks tuvosies no šejienes? Ja izlauzīsies no turienes?

Noturēties līdz divdesmitajam! Apsveru neskaitāmus variantus. Ja nemaldos, Ļevs Tolstojs romāna «Karš un miers» priekšvārda uzmetumā runājis par miljons variantu, kuri pavīd prātā māksliniekam. Iespējams, ka komandiera jaunrade ir iedziļināšanās ziņā līdzīga mākslinieka radošajam procesam. Noturēties līdz divdesmitajam! Šinī komandiera jaunrades procesā uzdevums, ko es saņēmu no Panfilova, kļuva par manu lolojumu, manu gara bērnu.

Es sēdēju un domāju, bet apkārt nenorima artilērijas kanonāde. Reizumis mehāniski atzīmēju: lūk, krācošais vilnis pavēlās sānis, iet atpakaļ… Lūk, basā ierunājās mūsu lielgabali, lūk, sāka velēt mūsu prettanku artilērija. Kas tur. notiek? Jau sākusies kauja? Vācieši jau nāk uzbrukumā?

Pievakarē man piezvanīja Zajevs:

—    Sadevām viņiem, biedri kombat.

—   Ko? Kam?

Aizelsies, aizgūtnēm viņš turpināja:

—    Sadevām viņiem. Pielaidām klāt — un gāzām virsū!

Bruņojos ar pacietību, noklausos viņa izsaucienus, neiztau-

jāju — gan jau pats pateiks galveno. Izrādījās, ka pie augstienes, kur ir ierakusies Zajeva rota, parādījusies kāda vāciešu daļa ar mīnmetējiem. Iespējams, ka tikai izlūki. Ar šauteņu zalvi noguldījuši vairākus vāciešus. Pārējie uguns aizsegā aizlīduši atpakaļ, aiznesuši līdzi līķus.

Pēc pusstundas piezvanīja Fiļimonovs un ziņoja: vācieši līduši virsū no meža arī pie Matreņino stacijas. Izsaukuši mūsu uguni un aizgājuši.

Pa to laiku debess apmācās ar zemiem mākoņiem, sāka snigt. Istabā kļuva tumšāks. Un pēkšņi — priekš manis tas bija negaidīti — es pamanīju, ka ir jau pienācis mijkrēslis. Pamazām lielgabalu pērkons noklusa. Noslēdzās pirmā diena jaunajā kaujā pie Maskavas. Cik es varēju spriest, vācieši nekur nebija pārrāvuši mūsu fronti. Nezinu, vai pirmajā dienā viņi bija gribējuši to panākt. Laikam pretinieks bija iespiedies mūsu izvietojumā vairākās vietās, vēl arvien neatklādams savas kārtis, neatklādams, kur būs viņa galvenais trieciens. Panfilovs, kā es jau sacīju, acīm redzot, vadījās no iepriekšējā minējuma. Tomēr arī viņš šaubījās. Vēlu vakarā viņš man piezvanīja.

—    Sveicināti. Ko darāt?

—   Domāju, biedri ģenerāli.

—    Labi darīts. Es arī daru to pašu. Kā pavadījāt dienu?

Es ziņoju dienas rezultātus. Protams, Panfilovs tos jau zināja: par katru izmaiņu stāvoklī mēs tūlīt ziņojām kapteinim Dorfmanim. Tomēr Panfilovs nesteigdamies, nemudinādams vēlreiz noklausījās šīs ziņas no manis. J

—    Vārdu sakot, iztālēm apmainījāties laipnībām? •— viņš teica.

—    Jā.

—    Tā … Vai Ugrjumovs ieradās pie jums?

—    Vēl ne.

—    Pasakiet viņam: lai viņš dodas uz Jadrovu pie majora Jurasova. Zinu, ka nav labi cilvēkus trenkāt, bet. .. Pārdomas veda pie tāda lēmuma.

—    Klausos!

—    Nu, visu labu, biedri Momiš-Uli. Paguliet, atpūtieties. Rītdien būs jūsu kārta.

Klusēdams es pastāvēju vēl brīdi pie aparāta. Panfilovs atkal — nu jau kuru reizi! — mani pārsteidza. Viņš domā par divdesmit vai divdesmit piecu cilvēku lielo nodaļu, domā un pārdomā, uz kurieni to sūtīt. Šī saujiņa — Ugrjumova komanda — arī ir ģenerāļa rezerve. Nav viegli divīzijas komandierim! Bet kur gan rīt vai parīt, kad vāciešu trieciens sāks pieņemties spēkā, kur tad mūsu ģenerālis ņems jaunas rezerves?

Aizgājis no tālruņa, es īsi atstāstīju sarunu ar ģenerāli Rabimovam, kurš,Jm parasti, sēdēja pie štāba galda.

—    Lika mums, — es beigās teicu, — sagatavoties uz rītdienu, pagulēti^. Liecies uz auss, nosnaudies kādas trīs stundiņas, bet es padežurēšu, pārbaudīšu posteņus.

Apģērbos un izgāju ārā. Vējš, kuram nepietika spēka; lai sagrieztu puteni, rāva līdzi un nesa prom krītošās baltās pārslas. Šoseja, kas vēl pirms dažām stundām bija melna kā noslaucīta, tagad pārklāta ar pūkainu segu, saplūda kopā ar tuvējiem un tālākajiem sniegiem. Nakts bālgano tumsu retumis iztraucēja lielgabalu grāvieni. Lūk, no Matreņino puses atskanēja dobjš būkšķis. Lūk, arī šeit, tukšajā piekalnē, pazibēja blāvs spīdums, tūlīt tam sekoja dārdošs vilnis. Un atkal dažas minūtes valda miers. Un no jauna nobūkšķ viens vai divi sprādzieni. Vācieši, tāpat kā iepriekšējā naktī, pievērš uzmanību Matreņino un Gorjuniem, tur mūsu nervus sasprindzinātus, izdara traucējošu apšaudi.

Soļodams nokalnis uz Maskavas pusi, uz dzelzceļa stigu, kas šķērso šoseju, — tur pie dzelzceļnieku būdas arī bija novietota apsardze, — es satiku Ugrjumova nodaļu. Svaigais, baltais sniega palags pat zem apmākušās debess izstaroja vārgus gaismas starus, neļāva tumsai sabiezēt necaurredzamai. Mazais Ugrjumovs, ģērbies vatenī, kas apņēma viņa šauros plecus, naktī atkal izskatījās kā pusaudzis; mani pazinis, viņš nokomandēja:

—    Stāt!

Un pienāca klāt, gribēdams ziņot. Es viņam pateicu ģenerāļa pavēli: iet tālāk pa šoseju uz Jadrovas sādžu. Ugrjumovs īdzīgi nokrekstējās.

—   Puiši ir noguruši. Domājām, biedri vecāko leitnant, šeit pārnakšņot.

—   Atpūtieties, — es teicu. — Pavēlēšu pabarot jūsu ļaudis.

Ugrjumovs atskatījās uz savu tumsā tik tikko saredzamo komandu.

—   Nē, biedri vecāko leitnant, paldies. Iesim tālāk. Citādi pie jums tikai samiegosimies.

Atvadīdamies viņš piebilda:

—   2ēl gan, neiznāca pakarot kopā.

Tāpat kā pirms dažām dienām, arī šoreiz bija neparasti dzirdēt šos nopietnos vārdus no viņa, gandrīz vēl zēna.

Krievi sasveicinādamies vai atvadīdamies nereti ilgi tur un krata sarunu biedra roku, tādējādi izteikdami savas draudzības jūtas, cieņu. Ugrjumovs tikai paspieda manu delnu. Sajutis šo spiedienu, es atkal nodomāju: «Roka ir spēcīga!»

Viņš pielika roku pie cepures un gāja atpakaļ pie savējiem. Drīz vien nodaļa nozuda sniega pārslu spietā.

Mūsu štāba istabā es atgriezos apmēram ap pusnakti. Bija dzirdams, kā miegā vienmērīgi elpo Rahimovs. Šim neparasti precīzajam cilvēkam piemita kāda īpašība, kuru neesmu novērojis nevienā citā. Ja viņam ir pateikts: «Pagūli kādas trīs stundiņas,» — viņš tieši uz minūti — šinī gadījumā pēc trim stundām — atvērs acis un piecelsies. Viņu nevajadzēja modināt.

Es apsēdos un atkal iegrimu domās. Nakts klusumu joprojām retumis pārcirta sprādzienu rībieni. «Rīt jūsu kārta,» Panfilovs teica. Lūk, šai mūsu kārtai, kas tuvojās, bija veltītas manas domas.

Rahimovs piecēlās taisni noteiktajā laikā.

— Ejiet gulēt, biedri kombat.

Izstiepies savā krēsla gultā, es ilgi nevarēju iemigt. Apcerēju, centos iedomāties tuvojošos dienu. Un aizmigu tikai uz rīta pusi.

4

Šinī dienā, septiņpadsmitajā novembrī, lielgabali sāka dārdēt agrāk nekā sešpadsmitajā. Vēl tikai ausa gaismiņa, bet uguns vilnis jau vēlās pa fronti. Vācieši šāva tāpat kā vakar — sprādzieni te aizvirzījās pa labi, te atkal atgriezās, gāja uz kreiso un atkal uz labo. Tā klaiņoja, tā svārstījās šis krācošais pendelis rītausmas dūmakā.

Klausīdamies lielgabalu rīboņā, es neviļus sapratu: divīzija ir noturējusies visā frontē, vācieši joprojām tikai gatavo triecienu, vēl neatklādami kur, uz kādu iecirkni tas tiek tēmēts. Mūsu artilērija atšķirībā no iepriekšējās dienas sāka tūlīt atbildēt. No visām pusēm grandīja mūsu zalves.

' Pamazām ārā kļuva gaišs. Pār sniegoto zemi liecās smaga apmākusies debess. Pēkšņi auss uztvēra pārmaiņas vāciešu uguns režīmā. Pa kreisi no divīzijas priekšējās līnijas centrālās daļas, no Jadrovas sādžas, kas atrodas pie šosejas, šāvieni atskanēja blīvāk. Toties pa labi apšaude pierima. Nu vairs nebija šaubu: vienā malā šauj atsevišķi stobri un baterijas, otrā — divizioni, daudz stobru. Kreisajā flangā ienaidnieks vairs nenododas sīkumiem. Šāvienu daudzums tur vēl palielinās, pastiprinās. Tātad viss ir galīgi izlemts, pārrāvuma iecirknis noteikts, pretinieks jau vairs neslēpj savu nodomu taranēt mūsu centru un kreiso flangu — nodomu, kuru Panfilovs bija uzminējis, — un artilērijas veseri jau sagatavo, lauž ceļu.

Mēs visi istabā bijām apklusuši. Pazīstamais nervu saspīlējums — trieciena gaidīšana, vāciešu izrāviena gaidīšana — iezagās arī šeit, mūsu istabā, kas atradās vēl tālu no kaujas pozīcijām. Vēlēdamies izklaidēt sasprindzinājumu, izlādēties, es piezvanīju uz divīzijas štābu kapteinim Dorfmanim. Vienkārši gribējās dzirdēt vina balsi, pārmīt dažus vārdus.

—    Biedri kapteini, esat sveicināts.

Vienmēr pieklājīgais, laipnais Dorfmanis šoreiz aizmirsa atbildēt uz manu «esat sveicināti».

—    Nu, kas jums ir?

—    Pie mums bez pārmaiņām.

—   Tā. Tālāk.

Viņa tonī bija jūtams: ko tev vajag, ja sēdi mierīgs, tad sēdi vien tālāk.

—    Atvainojiet, gribēju ziņot par stāvokli.

—    A … Visu labu!

Membrānā viegli noklakšķēja. Vada otrā galā tika nolikta klausule.

Apmēram pēc stundas vācieši pārcēla uguni mūsu frontes dziļumā, sāka dauzīt Matreņino, Gorjunus, izcirtumu, kur bija ierakusies Zajeva rota. Šinī brīdī droši vien virzījās uz priekšu vācu tanki un kājnieki. Es gaidīju, vai mums garām pa šoseju nesāks auļot artilērija, lai, atraujoties no uzbrūkošajiem vāciešiem, pārmainītu ugunspozīciju. Nē, pie mums neparādījās neviens lielgabals. Cik varēju saprast, artilēristi neatkāpās.

5

Telefonists uzrunā mani.

—    Biedri kombat, izsauc divīzijas štābs.

Ņemu .klausuli. Membrānā pavisam skaidri dzirdama pazīstamā, drusku sēcošā Panfilova balss:

—    Biedri Momiš-Uli, vai jūs?

—    Jā.

—    Kas tur pie jums notiek?

—    Artilērijas apšaude. Pretinieks šauj.

—    Kāda uguns? Kas par uguni?

—    Stingra uguns, biedri ģenerāli.

—           Bet precīzāk? Precīzāk! Zināt, biedri Momiš-Uli, izejiet ārā. Jūs taču esat artilērists. Palūkojieties pats ar savu aci, kas tur notiek, pavērojiet sprādzienus. Pēc tam man ziņojiet.

Pārsviedis pār vateni sava mūžīgā zobena siksnu, es atstāju mūsu štāba mītni, kurai pagaidām visas logu rūtis bija veselas, un izgāju ārā. Garkuša stāvēja pie lieveņa sardzē. Viņš paņēma šauteni «godam sveikt».

—           Kā vācietis uzvedas? — es jautāju. — Vai spraugā vēl nedzen.

—  Nē. Var vēl paciest, biedri kombat.

—   Karo ar aukstumu? — es turpināju.

—   Taisni tā. Sargkareivis sargā vasarā karstumu, bet ziema salu.

Pagājis garām šim valodīgajam, optimistiskajam braucējam, pa vārtiņiem devos uz baltas, pūkainas sniega segas klāto šoseju, kas ceļmalās vēl nav sabraukta ar automobiļu riteņiem. Apsnigušajā ceļā, cik vien tālu varēja redzēt, nav manāms neviens gājējs, ne braucējs. Sādžā visa dzīvā radība paslēpusies. Mežmalā, kas tumst iesānis, laiku pa laikam pazib balta liesma. Mūsu tālšāvēji lielgabali no turienes šauj pa tāliem mērķiem. Vāciešu artilērijas krakšķos un dārdos izšāvieni gandrīz nav dzirdami. Te šur, te tur plīst brizantās granātas un šrapneļi.

Ieklausos. Vācieši joprojām šauj zalvēm. Ielūkojos. Redzu, ka sprādzieni ir ļoti izkliedēti, izsvaidīti. Koncentrētu trāpījumu — pašu bīstamāko, efektīgāko, briesmīgāko, kad viens pie otra nogrand vairāki sprādzieni, — koncentrētu trāpījumu nav. Gaisā parādās dūmu kamoli, kas izskatās kā vate. Tomēr tādu kamolu ir maz. Biežāk redzami dūmaini izvirdumi sniegā; šie sprādzieni notiek pārlieku zemu, kālab granātā iepildītās lodes nevar lidot, kā vajadzētu. Tādus sprādzienus mēs, artilēristi, saucam par knābieniem. Bet pārlieku augstos mēs saucam par dzērvēm. Gandrīz visi vāciešu šāviņi — kā brizantie atklātajam laukam, tā šrapneļi meža pārķemmēšanai — radīja taisni tādus sprādzienus: vai nu knābiens, vai arī dzērve. Mūsu kaujas sakārtojums — atsevišķu ierakumu ķēdītes — atradās izkliedus: neprecīzie, nekoncentrētie vācu artilērijas šāviņu sprādzieni tikai retumis atrada kādu upuri. Jā, tiešām gan, es sarunā ar Panfilovu veltīgi lietoju izteicienu: stingra uguns.

Atgriezies štābā, paņēmu klausuli, paziņoju Panfilovam to, ko biju redzējis pagalmā. Runāju gari un plaši: droši vien ne tikai saprātīgi, bet arī par tukšu. Likās, jo vairāk viņam sapļāpāšu, jo labāk. Reizumis tas tika novērtēts kā zināma Panfilova rakstura dīvainība. Jo mūs taču audzināja citādi: «īsāk, īsāk!» Esi noziņojis, pagriezies un ej prom. Bet Panfilovs klausījās, interesējās, iztaujāja sīkumus, detaļas.

—   Liela izkliede? Bet cik metru? Nu apmēram, aptuveni, biedri Momiš-Uli.

Šī īpašība raksturo Panfilovu kā lietpratēju. Jo tālāk no mērķa atrodas artilērijas pozīcijas, jo lielāka izkliede. Iespējams, ka mūsu priekšējā līnija jau ir pārrauta, bet vācu artilērija vēl atrodas tālu, šauj no vistālākajām iespējamām pozīcijām.

Drusku vēlāk es sapratu, ka šinī stundā Panfilovam jau bija pārtrūkuši sakari ar karaspēku, kas cīnījās priekšā. Šāviņu izkliede, sprādzienu raksturs Gorjunos un dažādas citas pazīmes tagad viņam daļēji atvietoja sakarus, noderēja kā ziņojums no frontes.

6

Un pēkšņi viss šis artilērijas blīkšķis un krakšķis sāka manāmi noklust. Vācieši vairs nešāva tik aktīvi kā iepriekš. Šāviņi sprāga retāk. To es arī paziņoju Panfilovam. Es dzirdēju, kā viņš noņurdēja:

—   Hm . . . Maina pozīciju. Agrāk viņš jūs aizsniedza ar pirkstu galiņiem, bet tagad gatavojieties: pamēģinās izkustināt ar dūri.

Laiks ritēja ātri. Tuvojās pusdiena, kad Zajevs man piezvanīja.

—   Biedri kombat, pastiprinata mīnmetēju uguns.

— Kas redzams?

—    Vācieši atrodas mežmalā. Otrpus strauta. Gāž virsū ar mīnām. Neļauj galvu pacelt.

Zajevs apklusa gaidīdams, ko es teikšu. Varēja dzirdēt viņa skaļo elpošanu. Ko lai viņam saka? Nav jēgas, nav nekādas nozīmes šaut no tālienes ar šautenēm niknā mīnmetēju ugunī. Galvenais, vajag saglabāt cilvēkus. Pavēlu:

—    Izliecies, ka esi beigts. Bet, ja nāks triecienā, gāz virsū!

Tanī pašā laikā vācieši sasniedza arī Matreņino staciju. Tur

viņi tāpat pievilka mīnmetējus, sāka vālēt pa mūsu ierakumiem. Kareivji arī te pieplaka pie sasalušās zemes, iespiedās seklajās bedrītēs. Apšaudījuši ar mīnām mūsu retās, pie stacijas pieplakušās aizsardzības pozīcijas, vācieši cēlās triecienā. Viņus sagaidīja ar uguni. Šis pirmais trieciens tika viegli atsists. Tomēr vācieši, kaut arī atvilkušies atpakaļ, bija precīzāk atklājuši katru mūsu ierakumu, katru šauteni. Un atkal desmitiem stobru sāka sviest mīnas. Te šur, te tur šķembas ielidoja arī ierakumos un iecirtās siltā, dzīvā miesā. Ievainotie līda pa sniegu prom uz ciematu, smagi ievainotos iznesa un izvilka uz saviem pleciem sanitāri.

Fiļimonovs ziņoja man par to visu telefoniski. Vēl nepabeidzis ziņojumu, viņš pēkšņi atkal aprāvās pusvārdā:

—  Atkal nāk virsū, biedri kombat.

Atšķirībā no Zajeva Fiļimonovs nekādi neizrādīja savu satraukumu, viņa balss joprojām bija mierīga. Iztālēm varēja just viņa stingrību un apņēmību. Es teicu:

—   Sūti sakarnieku pie ložmetējniekiem. Lai klusē, lai pielaiž tuvāk.

—   Klausos, biedri kombat. Skaidrs. Atsitīsim!

Bija pagājušas tikai dažas minūtes, un Fiļimonovs atkal ziņoja:

—  Atsitām, biedri kombat. Kā devām virsū uguni, tā viņi tūlīt laidās atpakaļ.

—    Bet kas tagad pie tevis notiek?

—   Atkal vālē ar mīnām.

—   Kādi zaudējumi?

—   Nav lieli, biedri kombat.

Es vienmēr augstu vērtēju Fiļimonova noteiktību, mieru. Viņš ar to lieliski ietekmēja karavīrus. Šoreiz es jutu, ka viņš it kā baidās arī par manu noskaņojumu, rūpējas arī par manu, kā saka, morālo stāvokli. Velns parāvis, vai viņš pārāk daudz no sevis neiedomājas? Es īgni iebildu:

—    Ko tas nozīmē — nav lieli? Precīzāk!

—   Klausos! Noskaidrošu, biedri kombat.

Drīz vien Fiļimonovs ziņoja, ka rota zaudējusi divdesmit cilvēkus kritušos un ievainotos. Tagad vāciešu taktika pie Matreņino stacijas man kļuva skaidrāka. Virzoties uz priekšu, viņi negrib zaudēt dzīvo spēku, negrib ciest lielus zaudējumus. Asiņu vietā viņi ir ar mieru upurēt laiku. Bet cik daudz laika viņi mums dos par Matreņino? To nebija grūti aprēķināt. Divas reizes viņi cēlās triecienā, abas reizes uzdūrās uz uguns, tūlīt laidās atpakaļ un turpināja dragāt no meža, turpināja dauzīt manus zaldātus ar mīnām. Divas tādas dauzīšanas, un mums jau trūkst divdesmit Matreņino stacijas aizstāvju. Vai ilgam laikam pietiks ar tiem kareivjiem, kas vēl ir palikuši Fiļimonova rotā? Vēl desmit tādās negantas apšaudes, un rota būs sakauta. Kad tas notiks? Diezin vai šodien. Bet rītdien ierakumos pie Matreņino atšaudīsies un pretosies tikai daži pēdējie karavīri. Es ticu, mēs neaptraipīsim savu godu, karavīru pienākums tiks izpildīts.

—   Nē, mans pienākums — izpildīt uzdevumu, noturēties līdz divdesmitajam. Bet kā, kā tad lai es noturu staciju?

Atkal zvana Zajevs:

—    Divas reizes sadevām vācietim pa degunu, biedri kombat. Padzinām no tilta. Bet tagad gāž virsū mīnas. Glābties nevar, biedri kombat.

—   Sēdi!

—   Šķiet, vācietim nāk palīgā tanki. Skaidri dzirdama motoru rūkoņa.

—   Sēdi un nešauj!

—   Bet ja atkal nāks mums virsū?

—   Izturi, nešauj, pielaid tuvāk, lai pēc tam vairs nevarētu atgriezties mežā. Saprati? Paskaidro to kareivjiem.

Paiet vēl kāds laiks. Es atlaižos dziļajā krēslā, skatos sienā, domāju. Acu priekšā vēl arvien tas pats tapešu rotājums: trīslapji, kas līdzīgi lidojošiem putniem. Raugos izplestajos spārnos, āķveida knābjos. Joprojām pie loga palodas līdz zemei nokarājas atrautā tapešu sloksne. Nu jau vairs neviens nepacels šos noplēstos putnus. Sēžu klusēdams. Klusē arī citi, kas atrodas štāba istabā. Aukstasinīgais Rahimovs, mans sēdošais štāba priekšnieks, noliecies pār galdu, kaut ko. raksta. Bozžanovs, kuru, kā jūs zināt, es saucu par savu staigājošo štāba priekšnieku, — jau ir uzvilcis šineli un uzlicis cepuri galvā: gatavs iet prom kuru katru brīdi, gaida tikai manu rīkojumu. Tolstunovs, pēc dienesta pakāpes starp mums pats vecākais, it kā bataljona ārštata komisārs, sēž ar cepuri galvā uz gultas. Viņa parastā neatkarīga cilvēka vaļīgā poza nezin kur pazudusi. Tagad viņš neatgāžas pret sienu, sēž izslējies taisni, vilnas formas blūzes atliecamā apkakle, kas nereti ir vaļā, tagad rūpīgi aizpogāta. Jau no rīta viņš teica: «Dod uzdevumu, biedri kombat!» Es jūtu, ka viņi abi ar Bozžanovu ir gatavi rīkoties. Štābs gaida, ko es teikšu. Bet man nav ko sacīt. Domāju, klusēju.

Atkal sīks pīkstiens — tā saucamais zummers — sauc p'ie tālruņa. Ņemu klausuli. Atkal dzirdu it kā aizkusušo Zajevu. No saraustītām frāzēm kļūst skaidrs: vācieši atkal iznākuši no meža, tie droši vien nodomājuši, ka «russ sakauts», tomēr, baidīdamies no lamatām, gājuši nevis uz augstieni, bet tai apkārt. Kuru katru brīdi knaibles var noslēgties.

—   Aplenc, apiet, biedri kombat. Divas reizes atsitu. Ko pavēlēsiet, biedri kombat?

Acīm redzot, viņš gaidīja, ka es pavēlēšu atkāpties,

—   Turēties, — es teicu.

—   Noslēgs ceļu uz savējiem, biedri kombat.

—   Turēties, Semjon! Vai nu sods, vai gods!

Es pats nezināju, ko gribēju ar to sacīt: «Vai nu sods, vai gods!» Taču turpināju.

. — Lai aplenc. Ne soli atpakaļ!

Cik… Sakari pārtrūka, membrāna pēkšņi apklusa. Saruna ar Zajevu aprāvās pusvārdā. Es kliedzu:

—   Timošin!

Jauniņais leitnants, sakaru vada priekšnieks, acumirklī parādījās priekšnama durvīs. Viņš vienmēr bija pie rokas un vienmēr bija nemanāms, it kā kautrētos atraut mani no domām pat ar savu skatienu un klātbūtni.

—   Timošin, sūti ļaudis! Atjauno sakarus ar Zajevu!

—    Klausos!

Šis pats karavīra «klausos» bija lasāms arī viņa zilajās acīs. Vēl sekunde, un viņš jau ārā paskrēja gar logu.

Es piezvanīju Panfilovam:

—         Atļausiet ziņot? Rota augstienē divas reizes atsita uzbrukumu. Tagad palika aplenkumā. Sakari ar to ir pārtrūkuši.

Es neviļus pieļāvu pārspīlējumu. Zajevs taču man ziņoja, ka vēl ir palicis koridors. Tiesa, nedaudzās minūtēs, kas bija pagājušas kopš šīs sarunas, vācieši jau varēja pārgriezt arī šo koridoru. Nē, man jābūt precīzam, mans pienākums ir sacīt savam komandierim tikai patiesību. Un, izlabojis sevi, piebildu, ka rota varbūt vēl nav pilnīgi nogriezta.

Panfilovs noņurdēja. Sirds dziļumos es klusībā cerēju, ka viņš sacīs: «Lai izlaužas, lai atkāpjas no augstienes.» Nē, viņš to neteica. Es turpināju.

—          Notiek kauja par Matreņino. Arī tai vācieši divas reizes mēģināja piekļūt, tika ar uguni atsisti. Gaidu jaunu triecienu. Toties Gorjunos viss mierīgi.

—   Mierīgi?

'— Jā, biedri ģenerāli.

Gorjuni, mūsu cietoksnis, kas nosprostoja Volokolamskas šoseju, tanī dieftā vēl bija nosegti no visām pusēm: pa kreisi ar Fiļimonova un Zajeva rotām, taisni pa asfaltu — ar aizsardzības mezglu Jadrovas ciematā, pa labi — ar Šiškinas sādžiņu, kur mitinājās Panfilova štābs. Es gaidīju, ka ģenerālis sacīs: «Sūtiet rotu no Gorjuniem uz staciju,» — gaidīju, ka viņš atradīs vēl kādu rotu, kuru sūtīs uz Gorjuniem. Nē, cerības nepiepildījās arī šeit. Panfilovs teica:

—   Ziņojiet par visu, biedri Momiš-Uli.

Un nolika klausuli.

Es izsaucu pie telefona Fiļimonovu.

—    Piesargies no Zajeva puses.

—   Kas tad ir? Kas noticis?

—          Piesargies! Saprati? Man nav ar viņu sakaru. Kā tev klājas?

—    Zeme līgojas. Bet nekas. Turamies.

—    Cik cilvēku vēl esi zaudējis?

—    Noskaidrošu, biedri kombat. Ziņošu.

Man atkal likās, ka viņš rūpējas par to, lai ar sliktām ziņām mani nesatrauktu un nemulsinātu.

—    Kur atrodas ievainotie?

—         Tie, kas var kustēties, aizgāja pie jums. Bet smagi ievainotie atrodas tepat ciematā.

—          Tā… Nosūtu tev transportu ievainoto evakuēšanai. Tūlīt būs klāt pieci pajūgi.

Es cerēju, ka Fiļimonovs iesauksies: «Kur nu pieci, pietiks ar diviem!» Bet viņš nekā neiebilda. Velns parāvis, vai tiešām tik lieli zaudējumi?!

Pabeidzis sarunu, es ar smagu sirdi vēl kādu brīdi stāvēju pie tālruņa. Tad pagriezos un sacīju:

—          Bozžanov, aizej pie Ponomarjova, lai nekavējoties nosūta piecus pajūgus uz Fiļimonova rotu pēc ievainotajiem.

Bozžanovs iesaucās:

—    Piecus?

Viņš, mans iejūtīgais, atsaucīgais tautietis, protams, manīja manu nomāktību, saprata, cik drūma bija mana pavēle. Tūlīt piecēlās arī Tolstunovs.

—    Kombat, varbūt es varētu tur aiziet?

Un atkal es pamanīju: Tolstunovs piecēlās pavisam citādi, nevis kā parasti gāzelēdamies. «Norīko mani!» teica viņa stingrā stāja.

—    Pagaidi, Tolstunov. Sēdi, — es teicu.

Un atkal griezos pie Bozžanova:

—           Ņem zirgus un brauc ar tiem uz staciju. Uzkavējies kādu brīdi, noskaidro, kas tur notiek, un nāc atpakaļ.

—    Klausos! — Bozžanovs nopūtās.

Viņa vaigi, kas atpūtas dienās atkal bija kļuvuši apaļi un • vēl vakar spīdēja vien, pa šo vienu rītu ir iekrituši un zaudējuši savu spīdumu. Parastais smaids bija nozudis no lūpu kaktiņiem. Straujš, nopietns viņš piemeta roku pie cepures un izgāja.

Istabā atkal iestājās klusums. Tolstunovs no jauna apsēdās uz gultas, es atlaidos krēslā un neko neredzošām acīm blenzu sienā.

Atkal skrēja domas. Zajevs ielenkts. Fiļimonovam izsit kareivjus citu pēc cita no ierindas. Ko man darīt? Kā lai noturos līdz divdesmitajam?

Gribējās iziet ārā zem klajas debess paklausīties kaujas troksni, pastaigāt. Uzlicis auseni, pārmetis pār plecu zobena siksniņu, es izgāju no mūsu štāba istabas uz lieveņa. Atkal ieraudzīju sargkareivi. Tagad tas vairs nebija Garkuša. Bet kas tad? Sarāvies, uzslējis apkakli, pagriezis muguru pret vēju, neliela auguma sarkanarmietis bija apskāvis šauteni. Dziļi uz acīm uzvilktās ausenes ausis bija nolaistas, sasietas. Padzirdējis manus soļus, viņš ātri atgriezās, paņēma šauteni «godam sveikt». Džilbajevs! Viņa iekritušie melnīgsnējie vaigi, strupais pieplakušais deguns bija salā kļuvuši gluži violeti. Es nodrebēju un uz mirkli sastingu, it kā man būtu kāds iesitis. Džilbajevs! Pārsteidzoši skaidri pavīdēja atmiņas. Mirklis pie strauta, kuru es nosaucu par ariku. Mirklis, kad es pēkšņi iedomājos sevi mana mazā raudošā tautieša lomā. Stāvu pie kraujas, zaudējis godu, notiesāts uz nošaušanu. Un nevis ienaidnieka ierocis, bet Dzimtenes dēlu lodes nesīs man kaunpilnu nāvi, izpildot kara lauka tiesas spriedumu.

Šķiet, jau šinī brīdī, kad izgāju uz lieveņa un ieraudzīju salā sarāvušos Džilbajevu, es domās biju apsvēris: varbūt riskēt ar godu, pašam notiesāt sevi uz negoda pilnām beigām?

Klusējot atbildējis uz sargkareivja sveicienu, es sāku iet pa šoseju.

Visās pusēs bija dzirdams te klusāks, te skaļāks kaujas troksnis. Cits pēc cita dobji blīkšķi atvēlās no Šiškinas sādžas puses, kur atradās Panfilovs ar savu štābu. No tuvējā meža atskanēja mūsu lielgabalu spalgie izšāvieni. Tur, pār mežu, debesīs laiku pa laikam parādījās šraprieļu sprādzieni kā vates kamoli: vācieši no augšas pārķemmēja mežu, centās apklusināt bateriju. Nu jau gandrīz vairs nebija ne knābienu, ne dzērvju — pretinieks bija pievilcis savu artilēriju tuvāk. Vēja brāzmas iztālēm atnesa izmisīgi niknas ložmetēju kārtas. Kaut kur priekšā, aiz meža, šāva mūsu prettanku «četrdesmitpiecnieki». No Matreņino stacijas puses atskanēja nepārtraukts dobjš mīnmetēju uguns dārds. Bet šurp, uz Gorjuniem, vācieši pagaidām raidīja tikai pa kādam šķembu šāviņam. Šur un tur sniegā rēgojās sprādzienu plankumi. Ari uz baltās šosejas vietumis bija redzamas seklas bedres.

Domās iegrimis, es gāju uz krustcelēm, no kurienes' nogriezās ceļš uz Matreņino. Jau iztālēm ieraudzīju: pa šo iemīto celiņu rindā nāk ievainotie. Daži tik tikko velkas, apstājas un atkal velkas. Es pagaidīju pie krustcelēm.

Pa priekšu nāca Golubcovs. Es pirmā brīdī nepazinu šo garo kareivi, bataljona pirmo dziedātāju, kurš aizvakar vakarā pozīcijās ar spēcīgiem belzieniem drupināja sastingušo zemi, ka dzirkstis vien šķīda. Šinelis bija uzmests plecos. Vadmalā pie plecu šuves bija redzams neliels ieplēsums. Vēl gluži baltā marles saite apņēma dīvaini nekustīgo kaklu. Es viņu pasaucu.

Apstājies, viņš ar pūlēm izslējās drusku taisnāk. Uz bālās sejas iedegums šķita dzeltens. Acis bija iegrimušas. Jūs zināt: īsts kareivis var pateikt prātīgu vārdu. Gadās — arī to jūs zināt, — ka ievainotie spēj pacelt garastāvokli. Nē, diezin vai es to cerēju.

—    Nu, Golubcov, kā tur iet?

Viņš nospļāvās. Uz nobradātā sniega nokrita sārts spļāviens.

—    Kā tur iet? — es atkārtoju. — Turamies?

Golubcovs atbildēja: .

—   Ja tā turēsim … — viņš sēcoši atvilka elpu. — Ja tā turēsim, tad nenoturēsim.

Un, smagi cilādams kājas, gāja tālāk.

TĀ ĶER PLĒSĪGUS PUTNUS

1

Ielūkojies saimniecības vadā pie Ponomarjova, pavēlējis viņam apturēt jebkuru mašīnu, kas iet caur Gorjuniem uz Maskavas pusi un iesēdināt tur ievainotos, es atgriezos štābā.

Tolstunovs joprojām sēdēja uz gultas malas, sēdēja tikpat sasprindzis, kā es viņu biju atstājis. Rahimovs klusām piecēlās no galda. Viņa lūpas nepakustējās, nejautāja: «Atļausiet ziņot.» No skatiena vien es sapratu: nekā jauna nav, sakaru ar Zajevu nav, pa Fiļimonova pozīcijām, tāpat kā iepriekš, vālē mīnmetēji.

Pamājis Rahimovam «sēdies», es atlaidos savā krēslā. Ausīs šķita iestrēgusi skanīgumu zaudējusī Golubcova balss. Jā, nenoturēšu staciju. Mīnmetēji pamazītēm izsit visus kareivjus no

ierindas.Tā turēt nozīmē atstāt. Ja ne šodien, tad rīt. Un domā ko domādams, nav nekādas iespējas novērst šos draudus. Mums, kazahiem, ir paruna: ja sirdij ir lemts plīst, lai plīst tūlīt. Sēdēšana bezdarbībā, gaidot nenovēršamo, — mani nomāca, plosīja.

Savos mīkstajos zābakos ienāca pavārs Vahitovs.

—   Biedri kombat, pusdienās.

—    Neēdīšu. Ej.

Es zināju, ka mans štābs nepieskarsies ēdienam bez manis, zināju, ka Tolstunovs un Rahimovs ir izsalkuši, bet nevarēju šinī brīdī pat iedomāties par ēdienu.

Vēl dažas minūtes aizritēja klusumā.

—    Rahimov, vai ģenerālis zvanīja?

—   Nē. Līnija pārrauta, biedri kombat.

Pie mums armijā par sakariem atbild pēc principa: no augšas uz leju. Priekšniekam ir jārūpējas par to, lai līnija, kas ved pie padotā, darbotos bez traucējuma. Es tomēr izsaucu Timošinu.

—          Sūti kareivi, lai palīdz meklēt pārrāvumu uz Šiškinas līnijas.

—  Klausos!

Ģērbies stingri pēc formas, — divas siksnas krustojās uz rūpīgi sakārtotā šineļa, sarkanā zvaigzne pie pelēkās cepures spīdēja taisni virs deguna, — Timošins gaidīja manu «ej».

Es jautāju:

—    Vai no tiem, kas aizgāja pie Zajeva, nav nekādu ziņu?

—   Nekādu, biedri kombat.

—   Sūti vēlreiz pie viņa!

—    Atļaujiet izpildīt?

—   Jā. Ej.

Precīzs viegls pagrieziens, klusi noklaudzēja aizvērtas durvis, un Timošina vairs nebija istabā.

Atkal klusēdams raugos uz putniem ar iesārtiem, saliektiem knābjiem. Zajgvs… Kas notiek ar viņu, ar viņa rotu? Pēkšņi pavīd atmiņā: apaudzis ar iesarkaniem bārdas rugājiem, viņš ir piespiedis pieri pie loga rāmja, no kura izbirušas rūtis, raugās uz mani no nokareno uzacu loku apakšas. Tādu es viņu redzēju mājā pie divīzijas Kara tribunāla.

Vai es spēšu būt nežēlīgs pats pret sevi? Vai tiešām arī man pašam tas stāv priekšā: neskuvies, bez uzšuvēm pie apkakles, ar cepuri bez zvaigznes — es raudzīšos no saltās istabas, sažņaudzis pirkstos logu rāmja šķērsi?

Tikai šinī brīdī es pilnīgi apzinajos, ka taisos atdot staciju.

Nē, nē! Man nav tiesību! Es domās it kā dzirdēju Zvjagina zemo, spēcīgo balsi: «Pat viens solis atpakaļ no šīm pozīcijām būtu nodevīgs, noziedzīgs.» Nē, nē, es neizdarīšu noziegumu! Lai es zaudēju cilvēkus, nenoturu pozīciju, bet neaptraipīšu godu.

Tomēr, kam gan būs vajadzīgs mans gods, ja es neizpildīšu pienākumu — manu pēdējo, vienīgo pienākumu: noturēties līdz divdesmitajam . . . Nenoturēšos! Tagad man kļūst skaidrs. Nesaglabāšu cilvēkus, nekā nesaglabāšu! Un atkal, jau kuru reizi šeit Piemaskavas kauju laukos, es atcerējos, kā reiz vakarā Alma-Atā Panfilovs man teica: «Nomirt kopā ar bataljonu? Protiet izcīnīt desmit kaujas, divdesmit kaujas, trīsdesmit kaujas un saglabāt bataljonu!» Bet aizvakar viņš, mūsu ģenerālis, sacīja: «Jums klāsies grūti. Ļoti grūti.» Sacīja, kad juta, ka esmu sapratis uzdevumu. Biedri ģenerāli, ko tad man darīt, ko izlemt? Es taču neizpildīšu, neizpildīšu uzdevumu!

Piecēlos, pastaigājos, apstājos pie galda, uz kura rahimovski kārtīgi bija salikti mūsu štāba papīri. Noliecos pār karti. Lūk, Matreņino stacija ar tai pieguļošo ciematu — vairākas cieši sablīvētas melnas atzīmītes pie nedaudz izliektās dzelzceļa līnijas. Ap Matreņino ir klajš lauks starp meža zaļajiem plankumiem. Vācieši ir mežā — tur viņiem klāt netiek, — mēs esam atklātā, līdzenā vietā. Varbūt man vajadzēja iekārtot mūsu aizsardzību kaut kur mežmalā, arī izmantojot meža aizsegu? Mēs būtu turējuši uz grauda pieejas ciematam, būtu pārvaldījuši lauku ar uguni. Par vēlu, par vēlu to nožēlot. Un tomēr man atplauka neliela cerība. Ja es pavēlēšu Fiļimonovam atiet no stacijas, viņa rota taču iespēs nelaist vāciešus tālāk un no šīm mežmalām aizsprostos ceļu ar uguni. Vai tas izdosies? Iespējams.

Nē, man nav atļauts atdot staciju! Man nav tiesību dot tādu pavēli! Bet ko tad lai dara? Rokas klēpī salikušam gaidīt iznākumu?

Griezos pie telefonista:

—    Pārbaudi, vai divīzijas štābs atbild.

Telefonists sāka neatlaidīgi izsaukt divīzijas štābu. Bez vārda runas bija skaidrs: neatsaucas. Viņš ziņoja:

—   Ne skaņas . .. Beigta būšana, biedri kombat.

Es domās atkārtoju šo telefonistam neviļus izsprukušo teicienu. Beigta būšana … Vai tiešām tas tā būtu?

Uz galda starp pārējiem papīriem atradās reglamenta sarkanā grāmatiņa. Es mehāniski paņēmu to, atvēru. Un pēkšņi ieraudzīju lappuses malā ar Panfilova zīmuli ievilktās trīs svītriņas.

Izlasīju atzīmētās rindas: «Pārmetumu pelna nevis tas, kas, cenšoties iznīcināt ienaidnieku, nav sasniedzis mērķi, bet tas, kurš, baidīdamies no atbildības, ir palicis bezdarbībā un vajadzīgajā brīdī nav izmantojis visus spēkus un līdzekļus uzvaras izcīnīšanai.»

Izlasīju, noliku grāmatiņu. Šinī mirklī es izlēmu.

Piegāju pie tālruņa, izsaucu Fiļimonovu.

—    Jefim Jefimič, tu? Kā tev klājas?

—          Dauza. . . Droši vien drīz atkal līdīs virsū. Liekas, grib samalt kopā ar zemi un pēc tam ieņemt.

—    Klausies manu pavēli. Ja līdīs virsū, nevajag šaut.

—    Kā? Kas?

—          Nevajag šaut. Lai notiek tā, kā vācietis vēlas. Atdod staciju.

3

—    Atdod staciju! — es atkārtoju.

Šaubas, svārstības jau bija pamestas aiz sliekšņa — aiz sliekšņa, pār kuru es pārkāpu. Iekšējā balss, kas brīdināja: «Tas ir pretrunā ar pavēli, tev nav tiesību,» — tika nomākta un apklusa. Armijas ļaudīm, manas profesijas biedriem, diezin vai te nepieciešams paskaidrot, ka komandierim vajag zaudēt piecus kilogramus no svara un kļūt par pieciem gadiem vecākam,, lai uzdrošinātos pieņemt tādu lēmumu.

Telefona klausulē atskanēja:

—    Kā? Kā? Nesaprotu.

—          Tu domā, ka esi piārklausījies? Nē! Atdot! Skriet uz tiltu? Sapulcēties tur!

—          Biedri kombat, ko jūs runājat? Mēs atsitīsim, mēs vēl šeit noturēsimies, bet jūs gribat atdot. Es … Es ne …

Fiļimonovs dumpojās. Kadru komandiera, komunista, robežsarga sirds neizturēja un sāka dumpoties. Jo tieši viņam, viņam un Tolstunovam ģenerālleitnants Zvjagins atgādināja, ka pozīciju atdošana — noziegums.

Fiļimonovs sastomījās, es viņam neļāvu izrunāt līdz galam:

—    Jūs dzirdējāt manu pavēli? Atkārtojiet.

Klusums. Fiļimonovs neatkārto pavēli.

—    Atkārtojiet.

Fiļimonovs negribīgi saka:

—  Atdot staciju …

—    Jā. Bēgt, laisties uz tiltu.

—   Klausos.

Nu, ja klausies, tad klausies. Es nometu klausuli. Tanī pašā mirklī Tolstunovs, kurš visu laiku sēdēja kaujas gatavībā — ausenē un šinelī, — klusām piecēlās un devās uz durvīm. Es nebiju apspriedies ar viņu, ne ar viņu, ne ar kādu citu, pavēlēju kā komandieris vienvadītājs.

—    Uz kurieni tu iesi? — es jautāju.

—   Uz Matreņino.

Viņš neteica vairāk ne vārda. Vēl mirkli es noskatījos viņam pakaļ. Muskuļainais, gludi skūtais kakls bija taisni izsliets, paceltā galva pauda apņēmību. Un arī soļi bija svarīgi, stingri. Nodomāju: «Tur aizgāja komisārs.» Lūk, viņš aizvēra durvis.

Mirkli vēl stāvēju klusēdams. Kā beigsies šī dieniņa? Kas ir noticis ar Zajeva rotu? Kā izvērtīsies kauja Matreņino? Vai tikai mani nepiekrāps šī drusku atplaiksnījusies cerība? Kā un kur sagaidīšu vakaru? Arestēts? Tiesā? Nu labi, esmu visam gatavs. Sirdsapziņa man ir tīra. Savam pienākumam, savai sirdsapziņai es esmu palicis uzticīgs. Sirdsapziņa un bailes. Jā, ne visiem ir zināmas īpašās komandēšanas un atbildības bailes — tās atbildības, par kuru ir runa ar Panfilova zīmuli atzīmētajā reglamenta lapiņā. Sirdsapziņa un bailes. Lūk, kā tās cīnījās!

Paraudzījos uz Rahimovu.

—          Nu, Rahimov, atdodam staciju. Varbūt tev vajadzēs komandēt bataljonu manā vietā …

Pieklājīgais Rahimovs gribēja iebilst kaut ko tādam gadījumam piedienīgu, bet mans skatiens lika viņam klusēt.

—          Ja tev vajadzēs komandēt manā vietā, tad tev būs kareivji. Kamēr tie ir dzīvi, tikmēr var karot.

4

Es lūdzu dievu, lai jo ilgāk neatjaunotos sakari ar divīzijas štābu. Vispirms lai izpildās mana iecere, pēc tam paziņošu par notikušo. Bet es tomēr atkal piespiedu sevi griezties pie telefonista:

—    Ko tu snaud? Izsauc, izsauc Zajevu! Un divīzijas štābu.

—          Tad viņi jau, biedri kombat, paši sen būtu piezvanījuši uz šejieni.

—    Neprātot! Izsauc, ja pavēlēts.

Istabā atkal, neatlaidīgi, neskaitāmas reizes, atskanēja pieņemtie izsaukuma vārdi. Nē, Zajevs neatbildēja. Arī līnija uz divīzijas štābu joprojām nebija atjaunota.

Es teicu Rahimovam:

—          Brauc uz Matreņino. Izmeklē vietu novērošanai kaut kur ap tiltu. Ņem līdzi tālruņa aparātu un visu, ko redzi, ziņo man. Rota lai metas bēgt un sapulcējas pie tilta. Saprati?

—   Jā. Klausos, biedri kombat.

Rahimovs pasita padusē vienu no lauka tālruņa rezerves kastēm un izgāja. Viņa ziņojumiem es varēju ticēt tikpat kā savai acij, viņš vienmēr bija pilnīgi precīzs. Pēc brīža es redzēju pa logu, kā viņš ielēca seglos un tai pašā mirklī zirgs aizauļo ja.

Arī Rahimova vairs nav pie manis. Kāpēc es pats nejāju turp? Pirmkārt, es atbildēju par visiem trim mezgliem, par visu bataljona aizsardzību. Un bez tam drīz vien man būs jāizcīna vēl viena kauja — saruna ar ģenerāli. Kā es pateikšu, kā es atzīšos? Vai es dabūšu viņa svētību, vai arī… Pie velna, nedomāt par šo «vai»!

Rahimovs beidzot bija sasniedzis mērķi. Viņa telefons pieslēgts pie līnijas.

—    Ko tu redzi?

—    Pretinieks ar mīnām apšauda pozīcijas.

—    Stipra uguns?

—    Jā. Nepārtraukti sprādzieni.

Es izsaucu Fiļimonovu, savienoju viņu pa vadu ar Rahimovu.

—    Rahimov, vai tu mūs dzirdi?

—    Jā.

—    Fiļimonov! Vai paziņoji kareivjiem manu pavēli?

—   Vēl ne. Nepaspēju, biedri kombat.

—           Ak, tu… — Šķiet, es pirmo reizi visu šo kauju dienās pieminēju māti un vecmāmiņu. — Ja tu uzdrošinies tā rīkoties, sūtīšu Rahimovu, lai noliek tevi pie sienas par kaujas pavēles neizpildīšanu. — Rahimov, dzirdi? Vai tiksi ar viņu galā bez liekām runām! Fiļimonov, dzirdi?

Fiļimonovs satriektā, nedrošā balsī atbild:

—    Jā.

Un pēkšņi membrānā ierunājas vēl viena balss:

—    Biedri kombat?

A, Tolstunovs iejaucās. Kāpēc viņš nosauca mani tik oficiāli «biedri kombat». Liekas, nekad viņš vēl nebija mani tā uzrunājis.

—          Biedri kombat, es esmu šeit, pie leitnanta Fiļimonova. Jūsu pavēle tiks izpildīta.

Tolstunovs izrunāja skaidri, stingri šos vārdus.

—  Kur ir Bozžanovs? — es jautāju.

—    Arī šeit. Pozīcijās.

—           Uzņemies, Fjodor Dmitrijevič. Izved šo … — Es sastostījos, meklēdams vārdu. Manevrs? Nē, neskaidri pavīdējušu cerību es vēl nevarēju nosaukt par manevru. — Šo atlēcienu. Un turi cieši grožus. Izdari to kopā ar Bozžanovu.

—           Kāpēc? To izdarīs rotas komandieris. Man viņš nav jāaizvieto.

Tā Tolstunovs nemanāmi, mierīgi mani izlaboja. Es klusēdams viņam piekritu.

Gaidu… Gaidu, ko ziņos Rahimovs. Kaut jele ātrāk vācieši ietu uzbrukumā. Ja sirdij ir jāplīst, lai plīst tūlīt. Kaut drīzāk atdotu staciju, kamēr Panfilovs nav piezvanījis. Ko es lai viņam saku? Kā es viņam to pateikšu?

5

Dievs neuzklausīja manas lūgšanas. Telefonists priecīgi iesaucās:

—    Biedri kombat, ir divīzijas štābs!

Nu bija pienācis laiks atzīties, pateikt? visu Panfilovam. Taču pasākums vēl nebija galā, stacija nebija atdota.

—    Izsauc ģenerāli.

—          Tūlīt, biedri kombat… Ģenerālis pie telefona, biedri kombat.

Es paņēmu klausuli. Tā šķita kļuvusi smagāka, it kā no čuguna izlieta. Negaidot saklausīju membrānā Zvjagina balsi:

—    Kas runā?

Es aprāvos. Apņēmība paziņot savu lēmumu vienā mirklī izgaisa. Es nobijos. Nebaidījos atdot staciju vāciešiem, zaudēt godu, nenobijos saņemt sodu, bet, lūk, Zvjagina priekšā apjuku. Jutu, ka nevarēšu pateikt patiesību.

—    Ziņo vecākais leitnants Momiš-Uli.

—   A, zobena īpašnieks … Nu, kas pie jums notiek?

—    Pretinieks ieņēma Matreņino staciju.

—    Ko? — nogranda klausulē.

—          Rota nespeja noturēt. Ta cieta zaudējumus viesuļuguni. Tālab …

—  Kas jums atļāva?!

Pērkondimdošā balss aizsita ausi. Tomēr Zvjagins tūlīt ierunājās ledainā balsī:

—          Nododiet komandēšanu štāba priekšniekam un ierodieties divīzijas štābā.

—   Es nevaru nodot komandēšanu. Es esmu šeit viens pats.

—          Tiklīdz ierodas štāba priekšnieks, paziņojiet viņam, ka jūs vairs nekomandējiet bataljonu. Un nekavējoties ierodieties divīzijas štābā. Es šeit ar jums parunāšu.

—   Nezinu, vai izdosies aiziet, kamēr gaišs.

—   Ierodieties, tumsai iestājoties.

Un klausule tika nosviesta. Paldies dievam, ieguvu trīs vai četras stundas pagarinājumu. Nebūs viegli atbildēt, bet esmu uz to sagatavojies. Acumirklīgais apmulsums pazuda bez vēsts. Jār tas ilga tikai minūti. Bet pēc tam? Par to nav laika domāt. Es jau biju iededzies savā iecerē, iedziļinājies tanī, nokļuvis pilnīgi tās varā.

6

Atkal piezvanīja Rahimovs.

—   Biedri kombat…

—   Nu?

—   Vācieši nāk uzbrukumā.

—   Bet mūsējie? »

—   Mūsējie bēg. Skrien, atpakaļ neskatīdamies.

Rahimovs ziņoja atturīgi, skopi, bet, ja jūs zīmēsiet to ainu, ko viņš redzēja, tad vajag attēlot īstu bēgšanu, neapturamu, nekārtīgu «mukšanu». Saprotiet karavīru. Augu dienu guli briesmīgā apšaudē sasalušā, seklā ierakumā, spiedies pie šīs bedrītes sienām, pie tās cietā dibena, klausies, kā ar draudīgu rūkoņu krīt»mīnas, dzirdi dobjo sprādzienu un saplosītās dzelzs gabalu svilpienus, nevilšus paskaties apkārt un redzi uz ciematu lienam ievainotos ar asiņainiem pārsējiem, gaidi, ka, lūk, tūlīt, tūlīt kāda šķemba iecirtīsies ari tavā miesā. Nervi tā saspīlēti, ka viens pavēlošs sauciens «atpakaļ!», savu ierakumu pametušā nodaļas komandiera vai vada komandiera piemērs, vienā mirklī atbrīvo ar disciplīnu un pienākuma apziņu apspiesto dabisko cilvēcisko vēlēšanos aiziet, aizbēgt, izrauties no šīs elles.

Neierobežojiet sevi, zīmējiet spilgti. Bēgšana barā ko nagi nes; smaga soļu dipoņa; mutes tver gaisu; ātrāk, ātrāk prom no šejienes!

Pēc Rahimova ziņojuma sekoju bēgošajam pūlim. Kareivji tuvojas tiltam. Spēcīgais Tolstunovs ir aizsteidzies daudziem garām, izrāvies priekšā, nav kaunējies no savas dienesta pakāpes, kļuvis par vadoni. Vai mani ļaudis apstāsies pie tilta? Vai neaizskries aizmiglotām acīm tālāk, vai neizklīdīs mežā?

Apstājās!

Pazaudēja savus vadus, nodaļas, bet apstājās — izpildīja komandu. Cits apsēdās, cits nogūlās pārguris. Neviena mīna, neviena lode neielido šeit, zem tilta un aiz dzelzceļa uzbēruma, pie kura pavisam tuvu pienāk eglīšu dzīvžogs.

Klausos tālāk Rahimova ziņojumus. Vāciešu priekšējā grupa ieņēmusi staciju. Pēc tam pārējie ienākuši ciematā rotu kolonā. Uz turieni pār lauku pa plāno sniegu aizbraukuši arī vairāki motociklisti, apbruņojušies ar ložmetejiem.

Atkal iepīkstējās telefons. Šoreiz piezvanīja Panfilovs.

—    Biedri Momiš-Uli, kas jums tur ir noticis?

—    Atdevu staciju.

—    Kā tad tā? Kādēļ?

Varēja saklausīt arī Panfilova secienus, kas šobrīd bija skaidrāk dzirdami nekā parasti. Nebija grūti uzminēt: viņš ir satraukts, sarūgtināts.

—    Ļaudis bēga nekārtībā. Es tā pavēlēju.

—  Jūs pavēlējāt?

—   Jā. Citādi būtu zaudējis rotu.

—    Hm… Hm… Bet ko tālāk? Ko domājat darīt? Ko tālāk?

—          Domāju iet pretuzbrukumā. Atļaujiet, biedri ģenerāli, atgūt staciju pretuzbrukumā.

—          Hm… Jūs taču esat pietiekami izglītots, biedri MomišUli, un jums jāsaprot, ka ļaudis, kas tikko ir bēguši no kaujas lauka, tūlīt nav spējīgi iet pretuzbrukumā.

—    Man tomēr ir cerība, biedri ģenerāli.

Atmiņā ienāca Panfilova vārdi, viņa novēlējums. Es atkārtoju viņa frāzi:

—    Cerība sasilda'dvēseli. Atļaujiet, pamēģināšu.

—          Pamēģiniet… — Balsī tomēr skanēja šaubas. — Bet vai ceļu spēsiet noturēt? Turēt ar uguni?

—    Jā.

Ģenerālis mirkli klusēja.

—    Kas dzirdams uz augstienes?

—   Nav sakaru. Ir nosūtīti ziņneši.

Es gaidīju, ka Panfilovs kaut vārdu ieminēsies par Zvjagina pavēli. Jā, viņš teica:

—   Vakarā tiksimies. Uz redzēšanos.

Viss bija skaidrs. Vajag izpildīt armijas pavēlnieka vietnieka pavēli. Tur Baurdžan, esi atcelts. Nodod komandēšanu. Nu labi, kam jānotiek, tam jānotiek.

7

Rahimovs turpināja man ziņot par visu, ko redzēja: gan par pretinieku, gan par mūsu apmetni pie tilta.

Vācieši ieņēma ciematu. Izklīda pa mājām. Un nekavējoties * sākās iekarotāju patvaļa. Tagad Rahimovs pats ar savām acīm redzēja hitleriešu armijas likumu, likumu, par kuru mēs bijām dzirdējuši un lasījuši: kad ieņem apdzīvotu vietu — visas labas lietas pieder tev, visas jaunas sievietes ir tavas! Vācu zaldātam, kas ieņēmis apdzīvotu vietu, ir tiesības laupīt.

Daļa iedzīvotāju bija palikuši ciematā, nešķīrās no piebūvēm, kur mita mājlopi, no pagrabiem, no glītajām mājiņām ar stiklotajām verandām un kokgriezumā rotātiem logu rāmjiem. Šie Matreņino iemītnieki bija paslēpušies virtuvēs, pagrabos, aizkrāsnēs. Apbruņoti ļaudis zaļganajos vācu šineļos sāka medīt vistas, zosis, sivēnus.

—          Rahimov, pasaki Fiļimonovam: lai sapulcina ļaudis un sakārto.

—  Ļaudis ir sakārtoti, biedri kombat!

—    Ko dara vācieši?

—    Ķersta meitenes. Šauj mājputnus, sivēnus.

—    Labi. Jauki. Lieliski.

—    Ko, biedri kombat?!

Droši vien Rahimovs nodomāja: vai bataljona komandieris nav sajucis puātā? Tikai vēlāk viņš mani saprata. Kāds tur sliktums — ieņēmuši ciematu, izklīduši, aizrāvušies ar laupīšanu?!

Rahimovs ziņoja, un es priecājos. Izjutu naidu un prieku. Attaisnojās, attaisnojās mana vienīgā cerība.

Es pavēlēju:

—   Lai ļaudis noguļas aiz uzbēruma un skatās.

Pēc kāda laika Rahimovs īsi ziņoja:

—    Rota ir sakārtota, biedri kombat.

—    Cik kareivju?

—   Apmēram simt divdesmit.

—    Ko dara vācieši?

—          Droši vien jau šķērž augšā vistas un cūkas. Tūlīt liks uz pannas.

—   Pagaidīsim… Pagaidīsim, kad knābis kļūs sarkans.

—   A-ā . . . Saprotu, biedri kombat.

Lūk, tagad viņš sāka saprast to, ko es biju iecerējis. Vai jūs zināt, kā ķer plēsīgus putnus? Būdams Vidusāzijas kalnu un stepju dēls, Rahimovs to zināja. Plēsīgs putns, mezdamies virsū upurim, plosa gaļu un kāri rij. Svaigas asinis plēsoņu apskurbina. Putns iecērt knābi arvien dziļāk* un dziļāk un, visbeidzot, iedzen līdz nāsīm. Tik liela ir viņa rijība. Viss knābis kļūst sarkans. Spārnotais laupītājs tad vairs nekā nejūt, neskatās ne pa labi, ne pa kreisi. Tiklīdz iecērt knābi līdz nāsīm, tā, caps, viņu ciet — un darīts! Vajag tikai nogaidīt, lai knābis kļūst sarkans no galiņa līdz pašam pamatam.

Matreņino ieņēmušais ienaidnieks iecirta' knābi arvien dziļāk. Pretinieka loģika bija vienkārša: russ neizturēja, aizmuka, un, ja reiz aizmuka, tātad — neatgriezīsies. Mani urdīja nemiers dot pavēli pretuzbrukumam. Nē, vajag vēl nogaidīt, izturēt.

—   Rahimov, kas jauns? Kur ir Tolstunovs?

—    Šeit. Rotā, biedri kombat.

—   Bozžanovs?

—   Arī pie kareivjiem.

—          Nu, Rahimuška, klausies manu pavēli. Sadalāties trijās grupās pa četrdesmit cilvēku katrā! Vienu grupu vadīs Tolstunovs, otru — Bozžanovs, trešo — Fiļimonovs. Lai apiet staciju pa mežiņu. Iebrukt no trim pusēm! Kareivjiem sakiet: «Skriet uz priekšu, šautene uz rokas, granātas pa ķērienam, skrienot šaut un kliegt «urā!».

—          Biedri kombat, atļaujiet nodot klausuli leitnantam Fiļimonovam.

Tagad arī Rahimovs delikāti izlaboja manu kļūdu. Un kas par to, pie mums, kā jūs zināt, tā bija parasts: ko es nepateicu, pateica līdz galam štāba priekšnieks. Protams, vajadzēja pasacīt dažus sirsnīgus vārdus arī rotas komandierim.

—    Jefim Jefimič, tu? Vai Rahimovs tev darīja zināmu pavēli?

—   Bet kā tad būs, biedri kombat? Tur taču ir vesels bataljons.

—   Jā. Un mēs viņus sakausim.

Pavīdēja doma: vai nevajadzēja priekšlaikus viņam izskaidrot manevru? Bet sākumā jau arī man pašam šis manevrs nebija nemaz tik skaidrs. Tagad es atkārtoju:

—   Sakausim. Neļausim attapties.

—   Jūs domājat, biedri kombat, ka izdosies?

Fiļimonovs turpināja jautāt, bet balsī ieskanējās jau prieks.

—          Tāda jau ir kauja. Vajag darīt tā, lai izdodas. Atmaksāsim viņiem, Jefimuška! Izveido trīs grupas! Galvenā virsvadība ir tev, Bozžanovs un Tolstunovs — tavi palīgi. Nu, Jefimič, ar dieva palīgu!

8

Tumšas koku rindas ar zemu jaunaudzi — skuju koki, ozols ar vēl nenobirušām lapām, kails apsājs, bērzi — no visām pusēm ieslēdz plašo apsnigušo klajumu, kuru šķērso drusku izliektā dzelzceļa stiga. Ap stacijas ēkām grupējas labas un pat greznas ciemata mājiņas. Mežmala vietumis ir tālu, bet citās vietās tā pienāk pavisam tuvu stacijai: ap divsimt, divsimt piecdesmit metru.

Un, lūk, trīs grupas, pa četrdesmit cilvēku katrā, kliegdamas «urā!» un šaudamas, metās uz sādžu. Sniegs netraucēja skriet. Sniega sega nebija bieza, kājas tikai drusku iespiedās tanī, padarot soli atsperīgāku. Kamēr vācieši attapās, mūsējie jau bija iebrukuši ciematā.

Rahimovs sīki ziņoja par notiekošo. Šoreiz viņš bija runīgs.

—          Pārsteidza, biedri kombat, tik pēkšņi, ka vācieši pilnīgi zaudēja galvu.

Tiešām, tas bijis kā pērkona spēriens, pērkons no skaidrām debesīm. Negaidītais trieciens atņēmis fričiem saprātu. Panika laikam izrāvusi taisni no gultām. Daži paķēruši svārkus rokās. Tāpat apakšveļā arī izskrējuši ārā.

Klausoties tādu ziņojumu, lūpas paveras smaidā. Gribu un nevaru to apvaldīt.

Panfilovs nezvana. Acīm redzot, ir nolēmis mani netraucēt. Un līdz zināmam laikam mani neuztraukt. Bet piezvanīja kapteinis Dorfmanis. Viņa balss ir pasausa:

—   Ziņojiet par stāvokli.

Atbildu:

—    Nekā nevaru pateikt. Sakari ir pārrauti. Nekā nezinu.

—          Nekavējoties atjaunojiet. — Viņš, kas katru dienu bija mācījies pie Panfilova, tūlīt izlaboja savu «nekavējoties»: — Pēc ceturtdaļstundas noskaidrojiet stāvokli. — Un piebilda laipnāk. — Dariet visu iespējamo, lai atjaunotu sakarus.

—    Klausos.

Es atkal runāju ar Rahimovu.

—   Nu, Rahimuška, ziņo.

—     Slaktiņš, grautiņš, biedri kombat. Vācieši, kas palikuši dzīvi, laižas prom no stacijas. Bēg izklaidus, glābjas, kas var! E, biedri kombat, viņu vēl ir daudz. Aizmuka uz mežu. Uz •brīvo pusi.

—   Bet mūsējie?

—   Vajā. Dzenas pakaļ pa pēdām.

9

Vēlāk pēc daudziem stāstiem tika noskaidrotas dažādas epizodes, šīs kaujas detaļas. Ciematā iebrukušie sarkanarmieši, kas naidniekam sagādāja bargo atmaksu, it kā būtu nobaudījuši kādu «pārdrošības» dzērienu. Stihiski, bez komandas, viņi dzinās pakaļ bēgošajiem. Tos vajādami, mūsējie skrienot šāva — šāva gan ar jēgu, gan bez jēgas, — un piebeidza atpalikušos.

Tālruņa vads, tāpat kā iepriekš, mani savienoja ar Rahimovu, kurš jau bija pārvietojies uz ciematu.

—   Rahimov, atvelc kaut pusi no rotas atpakaļ uz staciju! Nocietinieties! Kāda nejaušība var visu pagriezt citādi.

—   Nekā nevaru izdarīt, biedri kombat. Visi dzenas pakaļ vāciešiem. Pat Fiļimonovs.

—   Sūti ziņnesi! Apturi! Griez atpakaļ!

No Rahimova ziņojumiem es sapratu, ka plašajā klajumā, pa kuru bēga vācieši, jau šur tur rēgojās līķi lielāko tiesu bez šineļiem, ģērbušies tikai pelēkajos vācu formas svārkos vai apakškreklos.

Atkārtoju: pirms divām stundām arī mēs «laidām ļekas vaļā», ko kājas nesa. Tomēr mēs bēgām pēc pavēles, tas bija paredzēts, taču ienaidnieks tagad muka, zaudējis prātu. Tur ir starpība. Kad pretinieks paniski bēg, vajājot pats bailīgākais un mazāk pieredzējušais karavīrs kļūst pārdrošnieks.

Kopā ar pūli, par kādu bija pārvērties vāciešu bataljons, izlaidis vadību no rokām, kailu galvu bēga arī spēcīgs kapteinis, šī bataljona komandieris. Viņš kliedza «halt!», vēcināja pistoli, mēģinādams apturēt un pagriezt savus ļaudis pret mums. To vēl bija daudz. Tomēr komandiera vara, kliedzieni «Stāt!», draudi, varbūt pat šāvieni skrejošajiem pakausī par nepaklausību, vairs neiedarbojās.

Starp mūsējiem bija izrāvies uz priekšu vakarējais Maskavasskolnieks, jaunais kareivis Strožkins. Atcerieties, viņš reiz jau pavīdēja mūsu stāstā… Kaujas priekšvakars. Sarkanarmieši cērt smago, sasalušo zemi. Bikla balstiņa: «Vai nu tāds ierakums pasargās?»

Un, lūk, šis mazais Strožkins dzelzceļa stāvajā uzbērumā bija panācis kapteini. Mednieki zina, ka bēgošu vecu vilku pat gadu vecs suns noķer aiz ausīm, aiz skausta. To bija izdarījis arī Strožkins: noķēris vilku. Tieši noķēris. Jaunietim rokās šautene,, tai galā durklis, bet viņš — tā bija gan līksme par uzvaru, gan pārdrošība un aušība — satvēris vācieša šineļa malu un vilcis atpakaļ. Fiziski spēcīgais, daudz pieredzējušais kapteinis pagriezies, ieraudzījis sīko puišeli ar maigu pūciņu uz zēniskās sejas, aizsviedis prom tukšo, nederīgo pistoli un satracināts meties virsū Strožkinam, nogāzis to zemē un sācis žņaugt. Izmisīgi pretodamies, Strožkins droši vien paspēja iedomāties: «Kāpēc es viņu nenošāvu?» Tā bija rūgta, novēlota karavīra nožēla. Bet nedrīkst taču mirt! Jauneklis saņēmis visus spēkus. Rāviens. Trieciens ar celi cirkšņos. Palīdzējis ari stāvais uzbērums. Vācietis zaudējis līdzsvaru. Abi nošļūkuši lejā. Ripojot un šļūcot pa uzbērumu, maskavietis veikli pamanījies iegrūst vācietim pirkstus acīs. Kapteinis iebrēcies un saķēris seju ar rokām. Strožkins pielēcis kājās, meties pēc savas šautenes. Mūsējie arī jau piesteigušies palīgā. Strožkins, tagad tas jau bija pavisam cits cilvēks — milzis, varonis, — ar pilnām tiesībām uzldiedzis:

—   Neaizskart viņu! Es viņu sagūstīju!

Viņš pārmeklējis gūstekņa kabatas, atņēmis lauka somu, atradis un pievācis parabellumu, ko aizbāzis sev aiz jostas. Un vedis vaidošo, asiņaino kapteini uz Matreņino.

Pārējie kareivji arī sākuši griezties atpakaļ. Strožkins apturējis gūstekni, pagaidījis nācējus. Sīkais puika, kurš tikai nesen sācis lietot bārdas nazi, sparīgi uzbrēcis:

—   Kas lika nākt atpakaļ? Tikai uz priekšu!

Fiļimonovs viņam iztālēm uzsaucis:

—   Strožkin, nekomandē!

Pastāstīšu vēl vienu šīs ātri noritējušās kaujas epizodi. Vācu motociklisti paspējuši iedarbināt motorus un laidusies no sādžas pa pašu iebrauktajām sliedēm. To laikus paredzējis nodaļas komandieris Kurbatovs, kuram pirms kara arī piederējis motocikls. Viņš ciemata malā uzmanījis šo iebraukto sliedi.. Un nebija nokavējis gaidīto brīdi. Aukstasinīgi, ar trāpīgiem

šāvieniem, viņš nokniebis četrus vācu motociklu vadītājus, kas laidušies mukt. .

Klausuli turēdams, es centos aptvert Rahimova ziņojumus.

—• Ļoti daudz līķu, biedri kombat. Tiek skaitīti. Kā redzams, mēs esam apsituši vairāk nekā pusi no bataljona. Mazākā daļa ir paspējusi aizbēgt. Iegūtas trofejas: dokumenti, ložmetēji šaušanas kārtībā, patronas, daudz personisko ieroču, motocikli, mīnmetēji ar visu kaujas komplektu.

Es priecājos: mīnmetēji! Tie paši, ar kuriem pretinieks mūs patrieca no pozīcijām. Tagad tie kalpos mums.

Nu var zvanīt ģenerālim.

Vajag tikai apvaldīt nepaklausīgo smaidu un saņemties, lai varētu ziņot mierīgi, lietišķi.

10

Panfilovs tomēr nenocietās, pats piezvanīja.

—    Nu, kā jums veicas, biedri Momiš-Uli?

Piespiedis sevi iztikt bez jūsmīgiem vārdiem, es īsi pastāstīju par notikušo: Fiļimonova rota no trim pusēm iebruka Matreņino; krietna daļa no vāciešu bataljona iznīcināta; palikušie bēga; bataljona komandieris sagūstīts.

Panfilovam izspruka:

—    Kā? Kā? Bataljona komandieris?

—          Taisni tā. Bez tam iegūtas trofejas: ložmetēji, mīnmetēji, motocikli. Pašlaik rota atkal nostiprinās stacijā.

—    Ko jūs sakāt! Vai jūs to pārbaudījāt?

—           Stacijā, biedri ģenerāli, atrodas štāba priekšnieks leitnants Rahimovs. Ziņo man no turienes. Pašlaik tiek skaitīti kritušie vācieši un trofejas.

—           Nu, biedri Momiš-Uli, tas taču… Tas taču… — Panfilovs apklusa. Acīm redzot, arī viņš apvaldīja sevi, lai neteiktu kādus skaļas vārdus. — Nudien, šī diena mums liek mācīties jaunu ābeci. Pasakiet lielu paldies visiem kareivjiem un komandieriem!

—    Klausos!

—    Kas notiek ar otro rotu?

—    Nezinu, biedri ģenerāli. Joprojām nav sakaru.

—           Hm… Varbūt klaiņo pa mežu. Nosūtiet uz turieni jūsu ļaudis. Noteikti vienu vai divus politvadītājus. Vajag savākt tos, kas klaiņo apkārt. Parūpējieties par to, biedri Momiš-Uli.

Taupiet katru karavīru. Pat desmit vīri, ja tie ir organizēti, — ir pretestības mezgls.

—    Klausos. Sūtīšu.

Bridi klusējis, Panfilovs teica:

—   Uz redzēšanos.

Nu labi, es sapratu arī to. Atzīstos, es jau biju cerējis, ka man vairs nevajadzēs nodot komandēšanu un ierasties divīzijas štābā. Tomēr Panfilovs par to nekā neteica. Tiešām, pavēlēja, taču augstākais priekšnieks. Tātad, tiklīdz satumsīs, man tomēr vajadzēs iet prom no bataljona un stāties Zvjagina bargā vaiga priekšā.

Fiļimonovs piezvanīja no Matreņino. Viņš ziņoja: esot jau saskaitīti ienaidnieka līķi, to esot pāri par divi simti. Mēs zaudējām šinī iebrukumā astoņpadsmit ievainotos. Ik brīdi atklājās jaunas trofejas: zirgi, vezumi, pārtika, oficieru čemodāni, zaldātu somas, parabellumi, binokļi, daudz šokolādes, daudz franču vīna.

—   Franču? — es pārjautāju.

—           Taisni tā… Un te nu atkal izcēlās Strožkins. Skatos, tur pudeli un dzer no kakla. «Strožkin, ko tu dari?» Bet viņš: «E, kvass!» — un sasita pudeli pie šautenes laides. Bet uz pudeles etiķete: «Burgundietis, 1912. gads».

Klausulē atskanēja Fiļimonova smiekli, kas likās pavisam neparasti. Bija dīvaini dzirdēt puiciski skanīgus nopietna kadru, komandiera smieklus.

—    Jefim Jefimič, vai tikai tu pats arī neesi jau iekampis?

—    Ni-ni. Nav laika. Vakarā nogaršošu.

—    Pielūko, lai ļaudis nepiedzeras.

—          Skatos. Pašlaik, biedri kombat, kraujam vezumus un sūtām jums. Atļaujiet, biedri kombat, organizēt mācības.

—   Kādas mācības?

—          Mācīsimies rīkoties ar vāciešu ieročiem, ložmetējiem, mīnmetējiem.

—          Prātīgi darīts! Saki Rahimovam, lai notur pirmo stundu. Pēc tam lai nāk uz štābu. Pasaki ļaudīm: ģenerālis pavēlēja pateikt lielu paldies visiem kareivjiem un komandieriem.

Fiļimonovs iesaucās:

—   Klausos! Kalpojam Padomju Savienībai!

Atkal — tiesa, ne īsti vietā — viņš puiciski iesmējās. Acīm redzot, satraukums, ko viņš bija pārdzīvojis, atrada savu izpausmi smieklos.

—    Piesargies no Zajeva puses. No viņa.nav nekādu ziņu. No turienes kuru katru brīdi var parādīties vācieši. Brīdini kareivjus! Saproti?

—   Saprotu, biedri kombat.

—   Pasauc Tolstunovu.

Gandrīz tūlīt klausulē atskanēja pazīstamais basiņš:

—   Kombats?

—          Fedja, ģenerālis pavēlēja visiem izteikt pateicību. Bet tev atsevišķi arī biedrisks paldies. No manis.

—   Ko tu, Baurdžan? Par ko?

—           Nu, par to pietiek. Tagad, lūk, kas. Ar Zajevu nav sakaru. Viņa'pēdējā ziņa bija: «Apiet». Kopš tā laika jau ir aizritējušas vairāk nekā divas stundas. Ģenerālis teica: vajag iet uz mežu un savākt tos, kas varbūt klaiņo apkārt. Ņem līdz Bozžanovu, arī dažus kareivjus un ej uz augstieni. Es tevi gaidīšu. Bez tevis no bataljona neaiziešu.

—   Kā? Kur tu iesi?

—          Pastāstīšu, kad atgriezīsies … Pielūko, ka neuzskrien pretiniekam virsū. Tātad es tevi gaidīšu.

—   Skaidrs … Nu, kombat, tad es eju.

11

Gribējās iziet ārā kādu brīdi pastaigāt.

Arā vēl bija pavisam gaišs, kaut arī bālganais saules aplītis, kas redzams aiz mākoņu plīvura, jau tuvojās meža galotnēm un bija kļuvis drusku dzeltenīgs.

Kaujas haotiskie rībieni vēl nebija pierimuši. Dārdošas zalves, klusie būkšķi, spalgie tālšāvēju lielgabalu izšāvieni, paklusā, cirvja cirtieniem līdzīgā prettanku lielgabalu klaudzināšana, ložmetēju steidzīgās kārtas, tik tikko dzirdamie šauteņu šāvieni — šīs skaņas it kā veldamās te pieklusa vienā virzienā, te atkal pieņēmās spēkā citur. Laukā pie Gorjuniem laiku pa laikam izsprāga atsevišķi, droši vien nomaldījušies šāviņi. Netālu labajā pusē ne sevišķi bieži, bet vienmērīgi būkšķēja sprādzieni — acīm redzot, ienaidnieks nikni apšaudīja Šiškinas sādžu, kur mitinājās Panfilova štābs.

Pamīņājies es atkal uzkāpu uz lieveņa, izgāju cauri priekšnamam, atvēru štāba istabas durvis. Un tūlīt ieraudzīju uz manu pusi pagriezušos telefonistu. Likās, ka viņš ir nule nomazgājies, kļuvis gaišāks. Žigli pielēcis kājās, viņš pasniedza klausuli.

— Biedri kombat, leitnants Zajevs pie aparāta.

—   Zajevs?

Telefonēts smaidīja, mādams ar galvu. Viņš visu saprata,, visu pārdzīvoja kopā ar mums. Es satvēru klausuli.

—   Semjon?

Un tūlīt dzirdēju Zajeva aizelsušos balsi:

—          Biedri kombat, mums ir viena automašīna, trīs tanki, vilcējs …

—    Pagaidi! No kurienes tu runa?

—          No augstienes. No savas blindāžas . .. Mums ir lielgabali … Iznāca, biedri kombat, pēc mūsu prāta … Mani lauvēni! Padomju Savienības grenadieri!

Jūs jau zināt, ka Zajevam patika tādi neparasti izteicieni, drusku kā no grāmatas, bet patiesīguma un kaismes apdvesti. Es klausījos un gandrīz nekā nesapratu. Tomēr nolēmu nepārtraukt. Lai izkrata vien visu, kas uz sirds. Gan jau nonāks līdz. pašreizējam stāvoklim.

—           Es jau, biedri kombat, nemaz necerēju, ka paliksim dzīvi.. Notika brīnumu brīnums.

Čiks! Atkal vads pušu, droši vien kāda nejauša šķemba..

Velns parāvis, ko lai sūta pie Zajeva? Kā tas arī agrāk nereti; notika, pie rokas gadījās Timošins. Viņš sēdēja kopā ar dežurējošajiem sakarniekiem blakus istabā. Tiklīdz es iegāju, visi vienā mirklī piecēlās. Es neviļus pamanīju: Timošina skaidrās acis raudzījās uz mani tā savādi. Parastajai uzticībai bija pievienojies vēl kas klāt. Viņš it kā mani nule būtu ieraudzījis. Tanī brīdī es nesapratu, ko pauda viņa skatiens.

—          Timošin, ņem zirgu, nesies pie Zajeva! Noskaidro, kas pie viņa tur notiek, un steidzies atpakaļ!

—    Klausos!

Atgriezies savā istabā, es piezvanīju Panfilovam.

—          Biedri ģenerāli, pagaidām vēl precīzi nezinu, bet, šķietf mums ir laimējies arī augstienē.

—    Zajeva rotai? Jā? Ko jūs par to zināt?

—           Pretiniekam nav izdevies rotu aplenkt. Kas īsti ir noticis, to nevarēju saprast, sakari pārtrūka. Ir iegūtas trofejas. Ziņošu tuvāk, tiklīdz noskaidrošu.

—    Lai dievs palīdz! Lai dievs jums palīdz, biedri Momiš-Uli.

Drīz vien viss noskaidrojās. Atauļoja Timošins, pēc viņa tūlīt

iedrāzās Tolstunovs un Bozžanovs — kājas ir vieglas, kad jānes laba ziņa, — un tika atjaunoti ari sakari.

Un tā — Zajevam gtika pavēlēts: vai nu gods, vai sods. Protams, kas nu tā par pavēli? Kauju, kuru izcīnīja otrās rotas «Padomju Savienības grenadieri», kā Zajevs sajūsmā izteicās, <es nevadīju. Zajevs šaubījās, es viņu apsaucu. Un vēl pateicu: «Izliecies, ka esi beigts!» Lūk, tas patiesībā ir viss, ko es tiku darījis.

Kad Zajeva kareivji izlikušies par beigtiem un nekustīgi gulējuši savos ierakumos izcirtuma augstienē, vācieši, apiedami šo augstieni, izgājuši uz ceļa. Pie tilta pielīduši astoņi tanki. Te viņi apstājušies, lai pārbaudītu, vai tilts nav mīnēts. No pirmajām trim mašīnām tankisti izkāpuši ārā, sākuši apskati. Kājnieki, kas pavadījuši šo vācu tanku kolonu, pārskrējuši pāri aizsalušajai upītei un, izvērsusies ķēdē, turēdami automātus šaušanas gatavībā, sākuši kāpt kalnā. Gājuši piesardzīgi, ar uguni pārsukādami krūmāju. Ierakumos sastingušie kareivji redzējuši: vācieši tūlīt būs klāt, tūlīt iznīcinās.

Pašaizsardzības instinkts sasprindzināts. Vēl minūte, daži desmit soļi — un beigas! Un tiklīdz Zajevs norēcies: «Uz priekšu!» — kareivji vienā rāvienā cēlušies pretuzbrukumā. Šķiet, vienīgi tādā kritiskā brīdī, kad katrs nervs kliedz: tūlīt, šinī pašā sekundē, viss tiks izlemts, vai tu dzīvosi vai iesi bojā, vienīgi tādā brīdī iespējams šāds briesmīgs, pēkšņs rāviens uz priekšu.

Zajeva kliedziens, viņa komanda bija kā acumirklī vaļā palaista līdz galam uzvilkta stopa stiegra. Vai, pareizāk sakot, cieši saspiesta atspere. Parauj sprūdu, un atspere vienā mirklī izstiepjas. Kad rakstīsiet, rādiet ar spēcīgiem vilcieniem ne tikai parauto sprūdu — pavēli, bet arī galveno — atsperi.

«Miroņi» piecēlušies un metušies uz priekšu, metušies pa nogāzi lejā. Tas bijis tikpat kā sprādziens, kā liesma sejā. Kaut .arī tu esi bijis uzmanīgs, tomēr tiec padarīts akls, apdullināts. Vācieši rāvušies atpakaļ. «Augšāmcēlusies» rota, aizskriedama līdz tiltam, izrēķinājusies ar viņiem, piespiedusi bēgt pa galvu pa kaklu. Uz tilta, mūsu ložu pieveikti, palikuši arī deviņi tankisti. Pārējie tanki sākuši šaut. Bet mūsu kareivji jau bijuši klāt pie upītes. Paslēpušies krasta kraujā, viņi sākuši sviest prettanku granātas un pudeles.

Palikuši bez kājnieku atbalsta, tanki šaudami atkāpušies.

Zajeva rota bija piebeigusi ap simt ienaidnieka karavīru. Tika saņemti trīs tukši palikušie tanki. Tur iekšā kareivji atraduši ceptas vistas, sieviešu veļu, kurpes, vilnas audumu gabalus, visādus krāmus. Mēs bijām ieguvuši arī septiņdesmit pieci milimetri lielgabalu ar vilcēju un lādiņiem. Arī viena vieglā automašīna ar pārvietojamo radioaparatūru iestrēgusi grāvī un tikusi pamesta. Vācieši beidzamajā brīdī bija paspējuši uzspridzināt motoru.

Atsituši pretinieku, izraibinājuši sniegu ar ienaidnieka asinīm, Zajeva rotas karavīri atgriezās iepriekšējā pozīcijā, priecādamies par veiksmi.

12

Jau tuvojās vakars, kad beidzot sapulcējās mans štābs.

Mājā valdīja troksnis. Balsis bija neparasti skaļas, pie mums atkal neapklusdami skanēja smiekli. Uzvaras prieks ienācis arī istabā un pārvērtis to. Pelēkās tapetes, no kurām agrāk plūda grūtsirdība, tagad, par spīti krēslai, it kā sāka sudrabot.

No Matreņino jau atvestas trofejas — pistoles, binokļi, čemodāni, dokumentu kaudze, cigaretes, saldumi, vīns. Trofejas sakrautas uz galda, uz gultas, uz palodzes un istabas kaktā. Laikū pa laikam noklaudzēja durvis. Bez atļaujas ienāca ziņneši, telefonisti, palīgsargi, saimniecības vada karavīri, zirgu uzraugi.

Rahimovs pietvīcis deva rīkojumus. Es stāvēju un nekur neiejaucos. Es jutos laimīgs. Mani cīņu biedri, karavīri, kas bija kļuvuši tuvi pārbaudījumos, saprata manu laimi un dalījās priekā. Tolstunovs sirsnīgi skatījās uz mani. Bozžanovs izturējās pret mani ar bērnišķu cienību. Tagad man kļuva skaidrs, ko nozīmēja uzmanīgais, ilgais Timošina skatiens. «Tu veici varoņdarbu!» teica viņa jaunās acis.

Man vēl nekad nebija nācies tik dziļi izjust komandēšanas bailes un komandiera prieku. Pat krūtīs drusku žņaudza, laimei krūtīs bija par šauru.

BEIDZAMA TIKŠANAS

1

Es teicu:

— Visiem iziet no istabas! Vecāko politvadītāju Tolstunovu lūdzu palikt.

Brīdi pie durvīm notika drūzmēšanās. Tad mēs palikām divatā ar Tolstunovu. Viņa cepure un šinelis jau karājās uz naglas. Formas blūzes atlokāmā apkakle bija mājīgi atpogāta. Izvadīdams biedrus, Tolstunovs mierīgi un nevērīgi jokoja,

atkal un atkal smaids pārlaidās viņa sejai ar smailo degunu, pieskārās stingrajām lūpām. Taču patlaban viņš kļuva nopietns.

—    Kas noticis, Baurdžan?

Es izstāstīju visu pilnīgi atklāti. Ar ģenerālleitnanta Zvjagina pavēli esmu atcelts no komandiera pienākumiem. Man ir jāierodas divīzijas štābā. Gribu ticēt, ka viss beigsies labi, zinu, ka mans gods un mana dzīvība ir glābti, bet… Pavēle paliek pavēle. Kas zina, ko es varu sagaidīt no Zvjagina.

—    Bet mūsu ģenerālis?

—          Neteica par to ne pušplēsta vārda. Tikai novēlēja: «Lai dievs jums palīdz, biedri Momiš-Uli.»

—    Vai tu vēl nevienam neesi teicis, ka esi atcelts?

—   Nevienam, tikai tev.

—    Un nesaki ar.

—           Tomēr iespējams, ka es vairs te neatgriezīšos. Ja mani piemeklēs tāds liktenis, es būtu priecīgs, ja zinātu, ka tu esi uzņēmies bataljona komandēšanu.

—   Met ārā no galvas tādas domas! Gan atgriezīsies.

—           Es to saku katram gadījumam. Gribētu redzēt tevi par bataljona komandieri. Tad, lai notiktu kas notikdams, es jutīšos mierīgs.

—          Bet Rahimovs? Viņam taču pēc amata pienākas stāties komandiera vietā.

—           Fedja, esmu par to domājis. Komandieris ir radošs cilvēks. Karš ir māksla. Lai komandētu, nepietiek tikai izpildīt. Zināt vien ir par maz. Ir jādara. Ir jābūt drosmei! Rahimovs būs tev lielisks palīgs. Es palūgšu, lai tevi liek manā vietā. Ģenerālis rēķināsies ar manu lūgumu.

—   Ej nu ej, tu it kā taisies pavisam prom. Atgriezīsies taču!

—          Nezinu. Saku katram gadījumam. Gribu, lai būtu mierīga sirds.

—   Labi. Nepiekrāpšu.

Es cieši paspiedu Tolstunova stingro, plato plaukstu. Pēc tam atvēru durvis^ pasaucu savus štābistus. Viņi ienāca.

—          Biedri, mani izsauc uz divīzijas štābu. Mani pagaidām aizvietos leitnants Rahimovs. Bataljonā paliek arī vecākais politvadītājs Tolstunovs. Cieniet viņa autoritāti! Karavīra autoritāti! Biedri Rahimov — vai saprati?

—          Saprotu! Klausos. — Mirkli klusējis, Rahimovs turēja par vajadzīgu piebilst: — Jums taisnība, biedri kombat.

Velns parāvis, viņš atbildēja tā, it kā būtu noklausījies mūsu sarunu. Viņa melnajās acīs nepavīdēja ne mazākais apvainojums, ne arī aizskarta patmīlība. Jā, Tolstunov, tev ir labs štāba priekšnieks. Šī domās pateiktā frāze man iedzēla. Vai tiešām es atvados no bataljona?

Iejūtīgais Bozžanovs cieši paskatījās uz mani. Viņš nojauta, ka ir noticis kaut kas nelāgs. Viņš satraukti jautāja:

—   Biedri kombat, kad jūs atgriezīsieties?

—          Šodien, — es mierīgi teicu. — Šķiet, biedri, tagad nebūtu grēks paēst.

Beidzot pavārs Vahitovs bija sagaidījis savu kārtu. Viņam bija gatavs ir tas, ir šitas, ir trešais, ir ceturtais, bet es viņam neļāvu savu viesmīlību pārāk izrādīt.

—   Dod ātri. Goda mielastus nerīkošu.

No trofeju kaudzes Rahimovs izvilka vairākas konservu kārbas: kaut kādus tur ančausus, omārus.

Tolstunovs uzlika uz galda trofeju vīna pudeles. Es atteicos. Zirgu uzraugs Sinčenko, kurš stāvēja turpat tuvumā, pasniedza plakanpudeli.

—   Glāzīti, krievu sīvā, biedri kombat?

—          Ielej! Viena nebūs par sliktu. Saskandināsim, biedri. Nu, kā saka, lai dievs dod, ka nebūtu beidzamā.

Izdzēris savu glāzi, Rahimovs piecēlās.

—   Atļausiet, biedri kombat, sagatavot jūsu ekspedīciju.

—   Ekspedīciju? Atradis tik svarīgu vārdu.

—          Nu kā tad? Nevar taču uz divīzijas štābu iet tukšām rokām. Es, biedri kombat, jau devu rīkojumu.

—   Nu labi, gatavo ar.

2

Mana «ekspedīcija» bija šāda: divi jātnieki — es un Sinčenko, divi spēcīgi, vienmērīgi pukstoši trofeju motocikli ar blakus vāģiem. Viens no tiem bija uzticēts pārgalvīgajam tanku iznīcinātāju vada komandierim leitnantam Šakojevam, kurš miera laikā ne vienu reizi vien bija piedalījies sacīkstēs. Dzimis Kaukāzā, zinādams tur izloloto ceremoniālu, kas jāievēro braucot ciemos, • būdams dāvanu un apdāvināšanas jautājumu speciālists, viņš bija piekrāvis blakusvāģi ar izmeklētām trofejām. Tur bija gan čemodāni ar papīriem, gan labākie ieroči, gan fotoaparāti, kā arī, protams, izmeklēti vīni.

Otru motociklu vadīja tas, kas bija saņēmis šīs mašīnas, — iznesīgais, nopietnais Kurbatovs. Otras mašīnas blakusvāģi ieņēma sagūstītais kapteinis. Krēslā, ko izkliedēja sniega atspīdums, viņu aplūkoja kareivji. Ļoti balta marles saite, kas, acīm redzot, nule pārsaitēta sanvadā, nosedza vienu aci. Otra acs nepiegrieza nevienam nekādas vērības, raudzījās tikai taisni uz priekšu. Uz gludi skūtās, it kā pārakmeņotās sejas rēgojās skrambas, kas pamatīgi noziestas ar jodu. Plāksteris pielipināts smagajam zodam. Šinelis ar kapteiņa uzplečiem palicis pa pusei neaizpogāts, tam trūka divu vai trīs pogu. Kapteinim bija atdota bēgot pazaudētā cepure. Tās stāvā, augstā virsa, platais, spožais nags it kā pasvītroja, ka gūsteknis nav saliekts, ir saglabājis stingrību, uzpūtību. Bez šaubām, viņš cieta sāpes un jutās satriekts, taču izturējās tā, it kā gribētu sacīt: «Es esmu sagūstīts, atbruņots, bet morālo pārākumu — manas uzvarētājas nācijas pārākumu, kungu rases pārākumu — jūs man nevarat atņemt.» Aizmugurē iekārtojās Strožkins, kurš no sava gūstekņa neatkāpās ne soli. Uz sāniem nošļukusi ausene atklāja gaišmatainu pakausi; tievā roka turēja šauteni; aiz jostas rēgojās parabellums.

Šurv tur puslokā pie apvāršņa sārtoja blāzma. Lielgabalu duna bija pierimusi. Bet dažādās vietās vēl turpinājās» artilērijas kauja, reizumis pēkšņi kļūdama sevišķi nikna; kaujas diena vēl nebija beigusies. Pa šoseju no frontes nelielās grupās bez ierindas, bet reizumis arī pa vienam nāca kareivji; viņus aizturēja mūsu patruļas.

Pievelku pavadu. Lisanka tūlīt uzsāk slaidu riksi. Nogriežos no šosejas sānceļā, kas ved uz Šiškinu. Man seko Sinčenko lielā bērā zirgā un divi motocikli, motoriem vienmērīgi rūcot. Pa kreisi, tur, no kurienes atskan it kā skārda grabināšana, slienas melns meža masīvs. No mežmalas parādās gan atsevišķi, gan pa trīs, pa četri cilvēki ar šautenēm un velkas pa sniegoto lauku. Viņus aptur arī šeit, grupē. Pēkšņi dzirdu:

—   Stāt! Paroli!

Apturu Lisanku. Piejāj jātnieks. Komandiera siksnas šķērso viņa krūtis. Vienā rokā pavada, otrā pistole. Pazīstu divīzijas politdaļas priekšnieku Goluško. Jūtu, cik ļoti saspīlēti ir viņa nervi.

—   Momiš-Uli? Šitie ir kopā ar tevi? Uz kurieni?

—   Uz divīzijas štābu. Esmu izsaukts pie ģenerāļa.

—   Nezinu, vai tu viņu tur sastapsi. Pie Šiškinas jau izlauzās automātisti. Iespējams, ka štābs ir pārcēlies. Visi štāba komandieri un politdarbinieki ir izsūtīti pulcēt kopā cilvēkus. Pats redzi, kas te par jezgu.

Pagriezis zirgu, politdaļas priekšnieks aizauļoja pretī cilvēkiem, kas gurdi vilkās no meža. Atkal atskanēja viņa skaļā balss ar tikko manāmo mīksto ukraiņu akcentu:

—   Stāt! Pagaidi! Uz kurieni? No kura pulkā?

Es piejāju klāt, ieklausījos.

—   Kāda rota? Kādēļ ejat prom?

—          Nekā nevar saprast, biedri komandieri. Noklīdām. Varbūt rotas nemaz vairs nav.

—          Bet kas tur kaujas? -— Goluško pamāja uz priekšu, kur dārdēja lielgabali. — Dzirdat?

—   Vācietis šauj.

—   Vai tad pa tukšu vietu sit? Stāties! Uz pirmo otro skaities!

Goluško pievērsās man.

—          Jāj vien, jāj, nekavējies, Momiš-Uli. Varbūt no Šiškinas tevi sūtīs vēl kur citur. Un esi uzmanīgs, ka mūsējie tevi nesašauj. Nodomās, ka hitleriešu motocikli.

—   Tie jau arī ir hitleriešu. Šodien saņēmām.

—          Oho! Lieliski! Dzirdiet, puiši? Saņēmuši friču motociklus! Līdzināties! Mierā! Aiz manis!

Es atgriezos pie savējiem. Mēs devāmies tālāk. Bet pa kreisi, no frontes puses, — kas lai pasaka, kur tā šobrīd atrodas! — bez kādas kārtības nāca un nāca karavīri, it kā drumslas, atliekas no pulkiem, ko bija sadrupinājis kaujas veseris.

3

Netālu no šiškinas mūs apturēja kaujas apsardze. Šeit bija ierakusies un sagatavojusies aizstāvēties divīzijas štāba komandanta rota. Sādžas nomalē rēgojās krāsmatas, šur tur vēl plīvoja zilganas liesmu mēlītes. Iedomājos, ka droši vien man tūlīt pateiks: «Ģenerāļa šeit nav.» Droši vien vajadzēs jāt kaut kur tālāk, uz aizmuguri. Tomēr rotas komandieris savienojās ar kaut ko pa tālruni, pēc tam deva pavadoni.

Pēc dažām minūtēm es piejāju pie Panfilova mītnes — neliela baļķu namiņa ar skārda jumtu. Logi cieši aizklāti. Rūtis saplaisājušas, dažas bija izsistas. Netālu, pie kādas lielas mājas, kur mitinājās dažas štāba daļas, cēla kravas mašīnā smagu seifu. Acīm redzot, divīzijas štābs tomēr jau posās ceļā.

Pavēlējis maniem pavadoņiem uzgaidīt, es nolēcu no segliem, piegāju pie sargkareivja. Gandrīz tūlīt, tāpat kā agrāk klusuma laikā, uz lieveņa izskrēja vatenī ģērbies Panfilova adjutants leitnants Uško.

—   Ejiet, ejiet, biedri vecāko leitnant. Ģenerālis jau zina, ka esat šeit.

Un, lūk, man jau pazīstamā istaba. Neliela spuldzīte, kas saņem strāvu no akumulatora, izstaroja spilgtu gaismu. Uz palodzes nolikta ar ādu apšūta lauka tālruņa kaste. Vējiņš, kas ielauzās caur izsistajiem, kaut arī aizklātajiem logiem, kustināja avīzes lapu uz galda. Melni lakotajā trimo rāmī bija trāpījusi kāda noklīdusi šķemba. Pie pāršķeltā koka atsists gabaliņš stikla. Ehē, šeit, šinī izsaldētajā istabā bija gājis karsti. Ģenerāļa salokamā gulta jau bija novākta. Tai blakus atradās teltenē ietīts ietilpīgs sainis. Acīm redzot, ģenerālis nedomāja šeit pārnakšņot. Panfilovs iznāca no blakus istabas, neaiztaisot aiz sevis durvis (es tālāk pamanīju kapteini Dorfmani, kurš sēdēja pie kartes, pamanīju vēl vienu tālruņa aparātu). Viņa prāvais puskažociņš, kas sniedzās pāri ceļgaliem, bija uzģērbts tāpat nesapogāts; pataisīdams piedurknes īsākas, it kā lai tās netraucētu strādāt, garo piedurkņu galus ģenerālis bija atlocījis ar melno ādu uz āru. Kaut kas mani pārsteidza šodien Panfilovā, un šis «kēLUt kas» it kā neatbilda stāvoklim. No ģenerāļa dvesmo ja vēl neizgarojuša odekolona smarža. Ar cepuri neapsegtā iesirmā galva bija rūpīgi apcirpta, grumbainais kakls, kuru vēl nesen es redzēju noaugušu, svaigi spīdēja — laikam gan šodien to bija apstrādājis bārdas nazis. Friziera grieznes bija pieskārušās arī ģenerāļa ūsām, tās izskatījās kā melni kvadrātiņi uz gludi noskūtās lūpas. Ģenerāļa zābaki spīdēja, rūpīgi nospodrināti droši vien ne tikai ar suku, bet arī ar samtu, un uz tiem atspoguļojās elektriskās spuldzītes gaisma.

Vārdu sakot, man likās, ka mūsu ģenerālis šinī vakarā izskatās uzcirties.

—   Biedri ģenerāli, pēc ģenerālleitnanta Zvjagina pavēles nodevu bataljona komandēšanu un …

Uz mirkli es apstājos. Kā man ir jāsaka: esmu ieradies vai stājies jūsu rīcībā? Es noteicu:

—   Esmu ieradies.

Panfilovs drusku piemiedza acis.

—   Tā-tā … Kāpēc nepasakāt visu?

Es nesapratu, ko viņš ar to domā.

—   Kāpēc nesakāt, kas esat?

—   Atvainojiet… (Iedomājos: «Dīvaini gan, mūsu ģenerālis, šķiet, nekad nav bijis formālists.») Vecākais leitnants MomišUli.

—   No kura pulka? 514

Es nosaucu numuru.

—   Kuras divīzijas?

—   Kā?

—   Es jautāju: no kuras divīzijas?

—   Trīs simt sešpadsmitās strēlnieku.

Panfilovs pagriezās un sauca uz atvērtajām durvīm:

—   Dzirdiet, biedri Dorfmani? Nezina. Vēl nekā nezina.

Pēc tam atkal pievērsās man. Virslūpa, kuru līdz pusei sedza ūsas, viegli savilkās, it kā apvaldot smieklu.

—   Maldāties, biedri Momiš-Uli. Tagad mēs saucamies citādi.

Viņš paņēma no galda avīzi un pasniedza man. Tas bija rītdienas numura korektūras novilkums. Starp salikuma slejām vēl bija balti plankumi. Uz lapas izdalījās ar sarkanu zīmuli apvilkts ziņojums, ka mūsu divīzija kopš šīs dienas saucas: Astotā gvardes strēlnieku divīzija.

—   Ar to es arī jūs apsveicu, biedri Momiš-Uli.

Atliecis aitādas kažoka stūri, Panfilovs izvilka no bikšu kabatas padomju gvardes nozīmi — toreiz es to redzēju pirmo reizi, — emaljētu atvērtu sarkano karogu.

—          Paskatieties, biedri Momiš-Uli. Man to šodien atveda kopā ar avīzi. Pagaidām tikai paraugs. Es jau pielaikoju. Tad noņēmu.

Ģenerālis vēl pagrozīja nozīmīti rokā, papriecājās par emaljas spīdumu, tad noglabāja kabatā. Atcerējos, kā pirms dažām dienām viņš, skaļi fantazēdams, teica frizierim: «Nopelnīsim gvardes nosaukumu, tad es uzcirtīšos, ļaušu jums rīkoties, apsolu …» Panfilovs arī atcerējās to mirkli.

—          Vajadzēja izpildīt solījumus, — viņš teica, — kā redzat, ir noskuvos, ir matus apgriezu. Un šodien jau man daudz laika.

Viņš atkal mani pārsteidza. Kā tad tā? Vāciešu trieciena dūre gāžas virsū, viņi taranē, rauj pušu mūsu aizsardzības pozīcijas, šodien varbūt izšķiras, kāds liktenis piemeklēs hitleriešu jauno uzbrukumu, jauno triecienu Maskavas virzienā, bet divīzijā, kas stājas pretī šim triecienam, komandierim atkal daudz laika? Panfilovs paskaidroja:

—          Gandrīz kopš dienvidus man nav sakaru ne ar Malihu, ne ar Jurasovu. Es pat nezinu, vai mūsējie vēl turas Jadrovā. Bet es, lūk, sēžu te, šiškinā, sēžu, kā sacīt, uz čemodāniem, un nekas, pretinieks pagaidām nav nācis ciemos. Bet kā viņam gribētos, ak, cik ļoti gribētos būt šeit.

Paraudzījies uz savu salocīto gultu, viņš turpināja:

—          Nodaļas pārbrauca uz citu vietu, bet mēs te ar biedru Dorfmani varbūt pat pārnakšņosim.

Panfilovs parāva uz augšu sava vaļējā puskažociņa piedurknes, kas bija atlocītas ar melno vilnu uz āru, — ģenerālim droši vien gribējās pastrādāt, — pagriezās uz spoguļa pusi, kurš, par spīti triecienam, nebija saplaisājis, atlieca taisni plecus, ar pirkstiem pieskārās ūsām. Viņš vēl nekā nebija teicis par mani, par manu izsaukumu. Es klusēdams gaidīju, ko viņš man sacīs.

4

Istabā atkal parādījās Uško.

—          Biedri ģenerāli, pie jums ar dāvanām leitnants Šakojevs. Atļausiet?

—          Mēs, biedri ģenerāli, — es teicu, — starp citu, paķērām līdzi uz motocikla arī sagūstīto kapteini.

—   Jums motocikli jau darbā?

—   Jā. Man divi ir līdzi. Un vēl divi palika bataljonā.

—   Hm … Iziesim, paskatīsimies!

Panfilovs jau pogāja ciet puskažociņu, nepacietība, alka darboties vilka viņu ārā.

Šakojevs iebruka iekšā ar dāvanām. Viņš droši nolika uz galda savu smago nastu, iesietu vāciešu teltenē, kas izraibināta ar brūniem un zaļiem maskēšanas plankumiem. Pēc tam melnūsainais dagestānietis braši izslējās.

• — Biedri ģenerāli, — viņš raportēja ar pauzēm, izteiksmīgi, — Talgaras pulka pirmā bataljona kareivji un komandieri…

—   Paldies, — ģenerālis pārtrauca. — Jums visiem paldies.

Tūlīt viņš sāka runāt par lietu:

—          Biedri Šakojev, vediet gūstekni un visus saņemtos dokumentus uz Gusenovas sādžu, uz izlūku nodaļu. Turklāt žigli. Vai jūs mani sapratāt?

Mēs kopā ar Panfilovu izgājām ārā. Priekšā, galvenām kārtām debesu kreisajā pusē, joprojām sārtojās vairāki izplūduši ugunsgrēku blāzmu plankumi. Nē, šķiet, ka nebija vis tā, kā iepriekš. Daži bija noplakuši, satumsuši. Un arī apšaude bija krietni vien norimusi. Lielgabali tagad šāva tikai retumis. Lūk, dobji tarkšķēja ložmetēja klabeklis. Tik tikko dzirdama vēl viena ložmetēja kārta. Panfilovs dziļi ieelpoja salto gaisu.

—          Noturējāmies, — viņš noteica. — Kur, kas, kā — gandrīz nekā vēl nezinu, bet noturējāmies, palikām uz vietas, biedri Momiš-Uli.

Pie lieveņa uz apsnigušā ceļa bija redzami divu zirgu silueti un divi mūsu motocikli. Kurbatovs un Strožkins stāvēja, šautenes pielikuši pie kājas. Tāpat kā iepriekš, piekabē it kā sabozies sēdēja gūsteknis ar savu augsto cepuri galvā. Viņa šineļa apkakle bija uzslieta.

—          Piecelties! — Šakojevs asi nokomandēja vāciski. — Jūsu priekšā ģenerālis.

Hitleriešu kapteinis piecēlās, sagrīļojās — droši vien bija notirpušas kājas, — tomēr noturēja līdzsvaru, pārkāpa pār piekabes bortu, izslēja galvu, nolaida rokas gar sāniem.

—          Ehē, kā viņu izmālējuši, — Panfilovs teica, aplūkodams gūstekni. — Viņš jums, biedri, kā liekas, ir pavisam ragā sasalis.

Šakojevs atbildēja:

—          Lai taču, biedri ģenerāli, krievu sals izņem viņu līdz kauliem.

—          Nevajag gūstekni mocīt. Biedri Uško, atnesiet viņam kaut ko, kaut vai vateni.

Uško iegāja mājā.

—          Biedri ģenerāli, — atskanēja kāda balss, — atļausiet runāt? Seržants Kurbatovs.

—   Jā, jā, runājiet, biedri Kurbatov.

—   Te mums ir viņa čemodāns. No tā var paņemt.

Spēcīgais un izdarīgais seržants veikli sameklēja lielo ādas

čemodānu ar metāla apkalumiem stūros, nolika uz piekabes skārda pārsega.

—          Mēs paskatījāmies, biedri ģenerāli, bet ņemt nekā neņēmām.

Kurbatovs atvēra čemodāna vāku, apgaismoja to ar kabatas lukturīti. Virsū bija rūpīgi salocīta balta, vissmalkākās vilnas, tā saucamā Orenburgas šalle. Zem šalles bija sieviešu zīda veļa, krāsainas sieviešu blūzes, kurpes.

—          Hm… Es ar viņu nerunāšu. Metiet atpakaļ. Vai jūs, biedri Kurbatov, viņu noķērāt?

—   Nē. Kareivis Strožkins. Lūk, te viņš ir, biedri ģenerāli!

—   Strožkins? No Alma-Atas?

—   Maskavietis! — Strožkins skanīgi atbildēja.

Panfilovs neslēpa savu prieku:

—           No papildinājuma? Lūk, tā tik ir dāvana! — Viņš mirkli padomāja. — Mums, biedri, šodien ir tāda diena, pēc kuras jau vairs nedalīsimies jaunajos un vecajos. Šodien mums …

Viņš nepateica līdz galam. No lieveņa ar vateni rokā izskrēja Uško.

—    Biedri ģenerāli, jūs pie telefona. Zvana septiņdesmit trešā komisārs…

—    A, atradies… Nu tad brauciet, biedri Šakojev. Uzsedziet to kungam no laupītāju armijas. Uz redzēšanos, gvardi! Biedri Momiš-Uli, nāciet man līdzi.

5

Istabā jau pie sliekšņa bija dzirdama membrānas klukstēšana. Turēdams klausuli drusku atstatu no auss, kapteinis Dorfmanis stāvēja pie aparāta cieši -ar vidus jostu apjoztā, pieguļošā šinelī. Tālruņa tuvumā uz galda malas (trofeju sainis, kas tur tika nolikts, jau bija noņemts) Dorfmanis nolicis savu pastāvīgo pavadoni — atvērto melno mapi, kurā glabājās operatīvā karte.

—    Vienu mirkli, — viņš teica, — nododu klausuli saimniekam.

Panfilovs pievilka krēslu pie tālruņa, apsēdās, neaizmirsdams pateikt mums: «Sēdieties, biedri, sēdieties!» — un paņēma klausuli.

—   Biedrs Lavriņenko? Ilgi nevarējām sagaidīt no jums nekādas ziņas … Klausos, klausos. Nesteidzieties.

Membrānā atkal sāka guldzēt balss. Panfilovs laiku pa laikam pajautāja:

—    Bet pulka štābs? Cikos tas notika? Kas tad jūs nosedza? . . . Kādi spēciņi tad jums tur vēl atradās? Dodiet, biedri Dorfmani, karti.

Nolicis karti uz ceļgaliem, viņš turpināja klausīties.

—    Arī Ugrjumovs? — Panfilova seja uzreiz kļuva it kā vecāka, rievas ap muti iezīmējās asāk. — Un ari Georgijevs? Pie tilta? Redzu. Vai kāds ir palicis dzīvs? Pagaidiet, atzīmēšu.

Ģenerālis pagriezās uz Dorfmaņa pusi, gribēja, acīm redzot, kaut ko sacīt, bet tikai apvilka kartē vietu ar zīmuli. Un atkal sāka klausīties. Ena nozuda no viņa sejas, uzvarēja pieradums, cietsirdīgais un glābjošais karavīra pieradums, kas ļauj remdēt izsalkumu un reizumis pat mēļot kaujas laukā blakus kritušajiem, Panfilovs jau atkal spēja smaidīt un jokot.

—   Iekārtojieties, biedri Lavriņenko, uz naktsguļu. Es? Atrodos vecajā vietā. Jā, sēžu šeit vienā mierā.

Apvaldīdama smaidu, Panfilova virslūpa atkal saraucās. Varēja viegli noprast,, ka viņam bija ļoti patīkami izrunāt šos vārdus.

—          Daļēji, biedri Lavriņenko, pateicoties jums, — Panfilovs silti piebilda. — Rītdien jūs mani šeit nomainīsiet. Jūs sapratāt? Atstāju jums trimo, par nožēlošanu, drusku iedauzītu.

Tagad Panfilova tonī ieskanējās humors. Pārsteidza šī ātrā sejas izteiksme, toņa un noskaņas maiņa, šī, es uzdrošināšos sacīt, ģenerāļa atklātā dvēsele. Un, lūk, atkal tonis mainījās:

—           Paziņojiet, ka divīzijai šodien piešķirts gvardes nosaukums. Jā, Astotā gvardes strēlnieku divīzija. Visus apsveiciet no manis. Pasakiet, ka visiem spiežu roku, visiem saku paldies!

Panfilovs viegli, bez piesitiena, nolika klausuli, atdeva Dorfmanim karti.

—   Vai atcerieties, biedri Momiš-Uli, leitnantu Ugrjumovu?

Es īsi atbildēju:

—   Jā.

Protams, kā lai es neatceretos strupdegunaino laucinieciska un puiciska izskata prātīgo un stipro leitnantu ar vasaras raibumiem, kuru pavārs Vahitovs reiz pacienāja ar putru.

—          Kritis … Un vai politvadītājuGeorgijevu pazināt? Arī kritis. Gandrīz visi no šīs mazās nodaļas ir nolikuši savas galvas. Bet tankus nav palaiduši garām. Deviņas mašīnas uzspridzinātas, pārējās griezušās atpakaļ. Redzat, biedri Dorfmani, lieta kļūst skaidrāka. Tomēr vēl diezgan daudz mīklu. — Panfilovs pakasīja savu apcirpto pakausi. — Tikpat kā grāmata ar izplēstām lapām. Vajag panākt, lai šīs lapas nepazustu. Tās vajag atjaunot. Izlasīt šo grāmatu.

Nolicis karti uz galda, viņš kādu brīdi vēl runāja ar Dorfmani. Pēc tam palūkojās uz mani.

—    Ejiet, biedri Dorfmani! Pastrādājiet.

—          Klausos. Piedodiet, biedri ģenerāli, bet vai nav 'jau laiks.. .

—   Pārvietoties? Gan paspēsim. Paldies par rūpēm. Ejiet.

Panfilovs palika ar mani divatā.

—    Mīklu ir daudz, — viņš atkārtoja.

Un ar pazīstamo žestu pagrozīja gaisā pirkstus. Šis žests nereti pavadīja viņa skaļo domāšanu.

—   Bija taču vēl gandrīz zēns …

Es uzreiz sapratu: viņš domāja par Ugrjumovu. , — Resgalis… Es zināju, biedri Momiš-Uli, ka viņam kaut kas ir aiz ādas. Bet to … To es negaidīju.

Viņš pieliecās tuvāk un ar interesi lūkojās uz mani, acīm redzot, vēlēdamies dzirdēt manas domas. Bet ko tad es varēju viņam teikt? Mēs brīdi klusējām.

—          Nu, biedri Momiš-Uli, ziņojiet, ko jūs … — Panfilovs piemiedza acis, sīkas grumbiņas sazaroja no acu kaktiņiem, — ko jūs izdarījāt. Un nesteidzieties. Man laika netrūkst.

Es sāku ziņot. Aprakstīju vāciešu taktiku, kuri bija nolēmuši iztālēm ar mīnmetējuguni apsist klajā laukā ierakušos Matreņino aizstāvjus. Teicu, cik satriecošas bija ziņas par zaudējumiem. Stāstīju par savām šaubām, par tikšanos ar ievainoto kareivi, kas bija pateicis zaldāta gudrību: «Šitā turēt — nozīmē nenoturēt.»

Panfilovs klausījās, ne reizi mani nepārtrauca.

Man tomēr vajadzēja pārtraukt ziņojumu. Arā atskanēja motora rūkoņa, tika aizsistas automašīnas durvtiņas. Panfilovs piecēlās. Es arī piecēlos. Nodomāju: vai tikai tūlīt te neienāks Zvjagins?

Ienāca leitnants Uško.

—   Biedri ģenerāli, atkal korespondenti. Ļoti lūdzas pie jums.

Panfilovs izvilka pulksteni, ielūkojās tajā.

—   Tie paši?

—          Jā. Steidzas uz Maskavu. Es viņiem teicu, ka šodien jūs nevarēsiet.

—           Hm… Es gan apsolīju. No rīta, kad viņi atveda, lūk, šito. — Viņš atkal izvilka «Gvardes» nozīmīti, pagrozīja to pirkstos. — Vajadzētu viņiem ko pateikt uz atvadīšanos. Nē, tagad nevarēšu. Lai atvaino. Pasakiet, biedri Uško, ka es atvainojos.

—    Klausos!

Tiklīdz mēs atkal apsēdāmies, tiklīdz Panfilovs noteica: «Turpiniet, biedri Momiš-Uli, turpiniet,» — atkal ieradās Uško.

—    Biedri ģenerāli, es viņiem visu pateicu. Viņi lūdz …

—   Nu, nu . k .

—          Lūdz, lai" jūs atļaujot ienākt un uzdot tikai vienu jautājumu.

—          Tikai vienu? — Panfilovs iesmējās. — Ir gan viltīgi. Nu labi, vajadzēs parādīt godu kara viltībai. Vai ne, biedri MomišUli?

Viņš jautājoši paskatījās manī, it ka butu vajadzīga mana piekrišana. Tad piegāja pie durvīm un atvēra tās.

—           Lūdzu, biedri! Gribētos ar jums tā pamatīgi aprunāties, bet… Tā arī norunāsim: vienu jautājumu. Lūdzu, lūdzu…

Pirmais istabā ienāca kapteinis Ņefedovs, žurnāla «Frontes ilustrācija» korespondents. Cepure sedza viņa gaišos matus. Jauniņš, dzeltenbalts puskažociņš, kas vēl smaržoja pēc ģērētas jērādas, vietumis noziests ar māliem. Acīm redzot, kopā ar savu fotoaparātu, kas pašlaik tievā siksniņā karājās ādas futrālī uz krūtīm, Ņefedovs bija ielūkojies pozīcijās, spiedies pie zemes. Dzīvespriecīgais, drusku mulsais smaids, kas padarīja skaidrāk redzamas bedrītes pietvīkušajos vaigos, liecināja, ka kapteinis ir apmierināts ar savu darba dienu. Ņefedovs atdeva godu ģenerālim.

—  Labvakar, biedri… — Panfilovs piemiedza šaurās mongoliskās acis un iesmējās, — biedri Galvas Pagriezien.

Tūlīt paklusu ierunājās Ņefedova ceļa biedrs, tērpies glītā, jau krietni apvalkātā, īsā kažociņā, kas netraucēja staigāt. Uz vēja appūstās melnīgsnējās sejas bija atauguši dienu veci tumši sari.

—   Kā? Kā jūs teicāt, biedri ģenerāli?

Panfilovs iesmējās.

—   Vai tas ir jūsu jautājums?

Jūsu kolēģa papīru žurka — sauksim viņu par Griņeviču — neap juka:

—   Biedri ģenerāl, apžēlojieties… Pagaidām tikai pārjautajums.

—   Hm… Par galvas pagriezienu, cik žēl tas arī nav, šobrīd nebūs laika filozofēt. Kaut gan, ja jau tam pieskārāmies… Biedrs Ņefedovs reiz pamanīja līdzību starp mums, — un viņš parādīja uz mani. — Neesot līdzīgi, bet galvas pagrieziens tas pats. Pie reizes iepazīstieties, biedri Griņevič, ar manas rezerves komandieri biedru Momiš-Uli. Un lūdzu, biedri, sēdieties! Kaut uz minūti, bet sēdieties: lielāki neizaugsiet.

Ienākušie apsēdās uz krēsliem. Griņevičs atgādināja ģenerālim viņa domu.

—    Un tā šo gudrību …

—   Jā, es īsumā pastāstīšu par to. Dēli, kuri tagad cīnās, nav līdzīgi saviem tēviem. Bet galvas pagrieziens ir tas pats! Vai jūs mani sapratāt?

Pēc savas manieres ģenerālis paliecās uz sarunu biedra pusi, it kā vēlētos labāk saredzēt, vai pareizi uztverta un saprasta šī Panfilova iemīļotā frāze.

—   Nu, sakiet — ko gribējāt jautāt?

Negaidot īsā kažociņa īpašnieks piecēlās. Agrāk viņa gaita, kustības, runa bija rāmas, tagad tās kļuva straujas.

—           Biedri ģenerāli, jūs jau atbildējāt. Vairāk jūs neaizkavēsim.

—   Jau atbildēju?

—          Jā. Es gribēju jums jautāt: kā vienā vai divos vārdos izteikt šās dienas kaujas jēgu, rezultātu? Šos vārdus jūs jau pateicāt! Paldies. Man ir skaidrs, kā jāraksta. Biedri ģenerāli, atļaujiet iet?

6

Panfilovs piecēlās. Puskažociņa neaizpogātā apkakle atsedza ne visai spēcīgo, grumbu izvagoto kaklu. Tagad tas bija drusku noliekts. Savilktās lūpas šķita drūmas. Kas viņam kait, vai noguris? Vai arī neapmierināts? Ar ko?

—   Jums, biedri Griņevič, tātad ir skaidrs?

—    Raksts noskaidrojās, biedri ģenerāli. Braukšu rakstīt.

Klusums. Velns parāvis, kāpēc Panfilovs neatbrīvo korespondentus?

—   Bet, lūk, man gan nav skaidrs, — viņš noteica.

Sakumpis — galva joprojām bija spītīgi noliekta, — Panfilovs pastaigājās.

—           Vienā vai divos vārdos? Nē, biedri Griņevič, mēs šo uzdevumiņu neesam atrisinājuši. Galvas pagrieziens? Hm… To var attiecināt uz visu karu, uz visu mūsu dzīvi, bet šī dieniņa . . .

Panfilova pirksts pieskārās avīzei, kuru, kā iepriekš, plivināja istabā strāvojošās neredzamās plūsmiņas.

—          Šī dieniņa, septiņpadsmitais novembris, vēl kaut ko sevī slēpj …

Viņš pakasīja pakausi, atkal pastaigajas, apstajas melnīgsnējā korespondenta priekšā, ielūkojās viņam acīs, kas raudzījās ļoti uzmanīgi, pasmaidīja, atkal ierunājās:

—           Liekas, Voltērs kādā no savām vēstulēm saka: atvainojiet, ka rakstu gari, nav laika būt īsam. Varu tikai atkārtot šo izteicienu.

Atkal aizritēja minūte klusumā. Korespondenti izturējās gudri: klusēja. Panfilovs paraustīja piedurknes.

—    Biedri Griņevič, vai jums karte ir līdzi?

No žurnālista planšetes izvilktā topogrāfiskā karte vienā mirklī atradās uz galda. Panfilovs atskatījās arī uz mani.

—   Biedri Momiš-Uli, jūs arī nāciet tuvāk.

Ar zīmuli rokā ģenerālis stāvēja pie kartes.

—   Jā, biedri, man nav skaidrs … Nav skaidrs, no kurienes tās radās, šīs manas rezerves?

Viņš atkal paskatījās uz mani.

—    Šodien, biedri Momiš-Uli, jūs droši vien brīnījāties: kāpēc es jums nepavēlēju pārsviest rotu no Gorjuniem uz Matreņino? Atzīstieties — tā bija? Bet šinī brīdī taču es gaidīju, ka uz jums, uz jūsu pozīcijām Gorjunos, izies pretinieks, izlauzušies tanku grupa.

Panfilovs parādīja uz kartes vācu tanku divīzijas koncentrēšanās rajonu, uzvilka melnu bultu, kas izdūrusies cauri — viņš to atzīmēja shematiski — divīzijas pirmajai līnijai.

—    Šeit, — viņš turpināja, — tanki izlauza sev ceļu caur mūsu artilērijas aizsprostu. Protams, par to viņi samaksāja. Tomēr izgāja cauri.

Tālāk viņš teica, ka līdz ar to tanki atvēruši sev ceļu uz Volokolamskas šoseju. Lai nodrošinātu tankiem virzīšanos pa galveno lielceļu, vāciešu kājnieki uzbrukuši gar šosejas abām pusēm.

—   Likās, biedri, ka, lūk, tūlīt, tūlīt sāks šaut mūsu prettanku lielgabali Gorjunos, sāks darboties aizsardzības mezgliņš uz šosejas. Bet līdz turienei tanki netika. Parādījās kaut kāda nezināma rezervīte, kas uztvēra šo triecienu. Un nosprostoja tiem ceļu. Kas to izdarīja? Pagaidām nav skaidrs. Sakari ar pulkā štābu pārrauti. Artilērijas man tur nebija. Saujiņa kājnieku? Vēl vakar, biedri, militārā ābece… — Panfilovs pašķielēja uz manu pusi, viņa piemiegtajās acīs pavīdēja smaids. -— Militārā ābece, šķiet, tādus gadījumus izslēdza. Vai ne?

Panfilovs bija aizrunājies. Bez šaubām, viņš gribēja ne vien godīgi atbildēt korespondentiem, bet arī pats tiecās izklāstīt domas. Viņa kakls izslējās taisni, sakumpumu nevarēja vairs manīt. Pavērtais puskažociņš atsedza kaujas ordeņus uz tikko izgludinātā svārka. Viņa parastā ņurdēšana šādos brīžos apklusa. Viņš viegli pagriezās, viegli pastaigājās savos spoži nospodrinātajos zābakos, atkal izskatījās jaunāks, laimīgs, iznesīgs — tāds viņš man ari palicis prātā no šīs beidzamās tikšanās.

No jauna viņa zīmulis ievilka atzīmi kartē. Lūk, šeit kaut kas — atkal tas nebija skaidrs, tieši kas, — deva iespēju pārkārtoties bataljonam, kam tika uzbrukts no aizmugures. No kurienes radās šis nosegums, šī vēl viena nezināmā, neparedzētā rezerve? Un mazie lielgabali, kuri daudzas stundas vēl dzīvoja, cīnījās, no visām pusēm ienaidnieka šaustīti! Un tanku iznīcinātāju nodaļa leitnanta Ugrjumova un politvadītāja Georgijeva vadībā! Ģenerālis nevarēja nestāstīt par Ugrjumovu.

—   Puišelis, puika! Bet ar saviem kareivjiem apturēja divdesmit tankus. Krita. Pašaizliedzīgi, ar jēgu…

Es sapratu: Panfilovs atgriezās pie tām pašām domām, kuras bija sācis izteikt vienatnē ar mani. Tagad viņš it kā pats sev jautāja:

—   Kur šim zēnam bija radušas tadas garīgas rezerves?

—    Galvas pagrieziens? — Griņevičs paklusu teica.

—   Ne tikai tas, ne tikai… Par galvas pagriezienu es, dārgais biedri, arī vakar labi zināju. Bet šodien… Kā lai raksturo to šodien? — Nonācis grūtā situācijā, Panfilovs, paceldams roku, uzsita knipi. — Es, biedri, gatavojos šīm kaujām, man bija taktiskā iecere, plāns, gatavoju kareivjus. Bez kareivja taču jebkura iecere ir tukša skaņa. Tomēr viss, par ko es domāju, ko gribēju panākt, viss ir pārspēts.

Ģenerāļa paceltā roka sastinga. Iedegušie pirksti atkal bija saspiesti kopā. Vai viņš atkal sitīs knipi? Nē, pirksti palika mierā. Viņš iesaucās:

—   Lūk, biedri, šis vārds! Pārspēts! — Panfilovs, atdalīdams balsienus, atkārtoja: — Pār-spēts! Kareivji un komandieri pārspēja visu, ko es varēju no viņiem gaidīt. Pārspēja paši sevi! Tāda arī, šķiet, bija mana necerētā rezerve. Vai jūs sapratāt?

Viņš padomāja, piebilda:

—   Protams, man ir tikai aptuvenas ziņas. Man jau ilgi nav sakaru ar divu pulku štābiem. Nezinu, kur atrodas šo pulku komandieri. Vai viņi ir dzīvi? Daudz ko nezinu. Un vārds «pārspēts» arī ir aptuvens. Pēc tam sameklēsim kaut ko saturīgāku, precīzāku. Varbūt arī pieticīgāku. Mums stāv priekšā vēl grūtas dieniņas. To neaizmirsīsim! Un tomēr .. . Tomēr pašlaik cits vārds neienāk prātā. Tikai šis — «pārspēts»! Nu, tagad, biedri, es varu teikt jums ar skaidru sirdsapziņu: uz redzēšanos!

Viņš pasniedzās pēc kartes, gribēja to salocīt, bet skatiens vēl kavējās pie»tās.

—   Tumsā izvedīsim karaspēku uz jaunām pozīcijām … Atkāpsimies, nekur neļaudami ienaidniekam pārraut divīzijas fronti.

Panfilovs pasniedza karti tās īpašniekam.

—   Tātad, biedri, uz redzēšanos! Laimīgu ceļu!

Atkal smaidot savilcis savas bedrītes, Ņefedovs norāva pār galvu fotoaparāta siksniņu.

—         Biedri ģenerāli, atļaujiet, es jūs te nofotogrāfēšu? Lūk, tā, kā jūs stāvat! Puskažociņā! Blakus šim trāpījumam! — Viņš parādīja uz trimo. — Biedri ģenerāli, piekūpināšu gan mazliet ar magnēziju. Bet te jau ātri izvēdināsies.

—          Ehē, dienā vācietis mūs te kvēpināja ārā, bet tagad jūs gribat ar to nodarboties? Apžēlojiet, biedri Ņefedov. Nevajag.

—   Biedri ģenerāli, ir taču lielisks sižets.

—          Nekas. Ir daudz lieliskāki! Brauciet caur Gusenovu. Tur izlūkošanas daļā atradīsiet sagūstītu hitleriešu kapteini. Izmeklēts eksemplārs. Varbūt turpat atradīsiet arī kareivi maskavieti Strožkinu, kas viņu sagūstīja. — Panfilovs ielūkojās pulkstenī. — Atradīsiet! Tūlīt piezvanīsim uz turieni. Nofotogrāfējiet tos kopā. Jauniņš kareivis ved atbruņotu pamatīgu laupītāju, bataljona komandieri. Maskava par to priecāsies. Bet mani, biedri Ņefedov, jūs vēl paspēsiet nofotografēt. Pienāciet rīt! Iziešu ārā, salā, paķeršu līdz biedrus, un tad jūs noknipsēsiet. Nu, sitiet saujā!

Korespondents īsajā kažociņā noglabāja karti.

—          Ņefedov, neuzbāzies! Biedri ģenerāli, paldies jums par sarunu!

. Abi atdeva godu. Iedūcās iedarbinātais motors. Mašīna aizbrauca.

7

Pateicis man «pagaidiet», Panfilovs iegāja blakus istabā, no kurienes laikā, kad notika saruna ar korespondentiem, reizumis pa telefonu runājot, klusināti atskanēja kapteiņa Dorfmaņa balss.

Ģenerālis uzkavējās aiz pievērtajām durvīm apmēram desmit minūtes. Lāgiem bija neskaidri dzirdami viņa sēcieni. Protams, es neklausījos. Beidzot ģenerālis atgriezās.

—   Sēdiet, sēdiet!

Viņš staigāja un norūpējies sacīja:

—   Vēl nav atradušies ne Malihs, ne Jurasovs.

Apsēdies man blakus, Panfilovs izvilka un atvēra «Kazbeka» kastīti.

—   Ņemiet! Uzsmēķēsim, biedri Momiš-Uli.

Uzrāvis sērkociņu, viņš pasniedza man uguni. Viņa nepriekšnieciskā runas maniere, kas nelika atcerēties pakļautību, ļāva man jautāt:

—   Biedri ģeneiāli, kur tad jūsu šķiltavas?

—          A, šķiltavas? — Viņš nezin kādēļ šķelmīgi piemiedza acis. — Šodien uzdāvināju vienam cilvēkam. Teicu viņam, ka dāvana ir ar nozīmi. Bet kādreiz gribēju dāvināt jums. Arī ar nozīmi. Vai jūs mani saprotat?

Jā, es sapratu. Pat tagad, atgriežoties pie mūsu pārtrauktās sarunas, Panfilovs ar divām trim frāzēm, draudzīgi piemiegdams acis, it kā atkal iedrošināja, uzmundrināja un noskaņoja mani.

—   Nu, turpiniet, turpiniet, biedri Momiš-Uli.

Es atklāti izstāstīju, ka nolēmu riskēt ar to, kas dārgāks par dzīvību, — ar savu komandiera godu. Aprakstīju, kā tika nodota pavēle, kā man palīdzēja Tolstunovs, kā izdevās mūsu pretuzbrukums. Pateicu arī par Zvjagina zvanu, neslēpu, ka, vēl neatdevis sādžu, ziņoju: «Atdota!»

—          Nevarēju jau vairs atkāpties, biju cieši apņēmies. Ar ģenerālleitnanta pavēli tiku atcelts, bet tomēr komandēju līdz vakaram.

—          Hm … Tātad karojāt divās frontēs? Gan ar pretinieku, gan ar savu vecāko priekšnieku?

Tiklīdz viņš to pateica, es atcerējos mirkli, ko biju izlaidis savā grēksūdzē.

—          Biedri ģenerāli, atvainojiet, aizmirsu … Es ieraudzīju jūsu roku un saņēmos.

—    Kādu roku?

No sava vateņa sānkabatas es izvilku sarkano kaujas reglamenta grāmatiņu, uzmeklēju lappusi, kur ar trim Panfilova ievilktām svītrām bija atzīmēts punkts par iniciatīvu.

—          Lūk… Ieraudzīju trīs svītriņas, kuras jūs ievilkāt, un šinī brīdī pieņēmu lēmumu.

Panfilovs pēkšņi iesmējās.

—   Gribat novelt uz mani atbildību?

—          Biedri ģenerāli, nemaz negribu novelt. Lūdzu ticēt: tā tas bija.

—   Tatad arj es tur biju kopā ar jums?

—          Jā, — es cieši noteicu. — Jūs, biedri ģenerāli, bijāt kopā ar mani. Jūs mani vadījāt.

—   Ai, nu gan jūs aizrāvāties! Nezaudēsim mēra sajūtu.

—          Biedri ģenerāli, jūs taču teicāt: vadība ir uzdevuma izskaidrošana!

Panfilovs atkal iesmējās. Acīm redzot, šis formulējums, kuru mēs tik daudzreiz no viņa bijām dzirdējuši, šodien viņam ļoti patika. Es turpināju.

—   Biedri ģenerāli, es esmu pret jums atklāts. Jūs man devāt uzdevumu: noturēties līdz divdesmitajam! Ja tas nebūtu dots, tad šodien, septiņpadsmitajā, man būtu tiesības godīgā kaujā pazaudēt rotu, man būtu tiesības ari pašam pa godam krist. Taču bija jādomā: līdz divdesmitajam! Un es apsvēru visus par un pret. Un radās lēmums.

Panfilovs ar lielo pirkstu glaudīja atvērto reglamenta grāmatiņu.

—    «Pārmetumu pelna nevis tas …» Nu labi, biedri Momiš-Uli, neatsakos. Piekrītu, uzņemos pusi vainas uz sevi. Bet arī pusi veiksmes. Bēdas un prieki uz pusēm. Lai notiek?

—    Pateicos jums, biedri ģenerāli.

—   Bet kā mums saprast un novērtēt šo kauju? Vai nejauši izdevusies avantūra? Nē. Likumsakarība? Jā, šinī veiksmē ir sava likumsakarība. Jūs, biedri Momiš-Uli, izmantojāt pretinieka vājības.

Likās, Panfilovs ar kādu strīdējās, meklēja argumentus.

—   Tomēr, biedri Momiš-Uli, pavēle paliek pavēle. Naktī būšu pie pavēlnieka. Droši vien redzēšu arī biedru Zvjaginu. Ziņošu pavēlniekam par visu. Pavēli atcelt nevaru, bet apturēt izpildi — uzdrošinos. Dodieties uz savu bataljonu. Es jums naktī zvanīšu. Šo jūsu grāmatiņu atstājiet. — Viņš atkal paņēma reglamentu, pagrozīja. — Lai ielūkojas arī pavēlnieks.

—   Atļausiet doties ceļā?

—   Nesteidzieties. Es jūs vēl drusku aizturēšu.

Panfilovs atkal gāja uz durvīm, kas veda blakus istabā, no kurienes, tāpat kā iepriekš, laiku pa laikam neskaidri atskanēja Dorfmaņa balss, satvēra rokturi un pēkšņi jauneklīgi strauji pagriezās.

-— Tātad es biju pie jums šodien?

Viņš iesmējās. Un, atbildi negaidīdams, pagrūda durvis un nozuda aiz tām.

8

Izmantosim viņa dažas minūtes ilgo prombūtni. Paskaidrošu, kā es izprotu Panfilovu, — savus ieskatus par viņu, kuros ietilpst gan manas domas tanī novembra vakarā, gan domas, kas radās vēlāk.

Lūk, es biju pavadījis pusstundu kopā ar viņu. Divas vai trīs reizes es pamanīju viņa jauno žestu, kuru agrāk nebiju ievērojis, — viņš raustīja piedurknes, ^bezdarbības mākts. Visu šo dienu, kura varbūt jau izšķīra, kā beigsies vāciešu jauniesāktais trieciens uz mūsu galvaspilsētu, kā beigsies otrais gājiens kaujā par Maskavu, masu varonības dienu — ar tādu nosaukumu tā ir ierakstīta kara vēsturē, — Panfilovs pavadīja Šiškinā, gandrīz pilnīgi zaudējis iespēju vadīt karaspēku. Telefona vadi, kas ģenerāli savienoja ar viņam padotajiem štābiem, ar tiem, kuri atradās kaujas versmē, tika pārrauti un pārcirsti. Vāciešu triecieni saskaldīja divīzijas fronti. Te vienā, te otrā vietā mūsu grupas, kas noturējās, mūsu paplucinātās baterijas, rotas un vadi cīnījās it kā bez vadības. Un tomēr karaspēka vadība, kaujas vadība eksistēja.

Masu varonība nav stihija. Mūsu neiznesīgais ģenerālis, kurš nemīlēja skaļus vārdus, gatavoja mūs šai dienai, šai cīņai, uzminēja, nojauta tās raksturu, nemitīgi, pacietīgi skaidroja uzdevumu, «iemasēja ar pirkstiem» savu ieceri. Atgādināšu vēlreiz, ka mūsu vecais reglaments nepazina tādus vārdus kā «pretestības mezgls» vai «atbalsta punkts». Mums tos diktēja karš. Panfilova auss saklausīja šo diktātu.. Viņš viens no pirmajiem Sarkanajā Armijā iedziļinājās nepieredzētā kara nepieredzētajā slepenrakstā.

No Visiem atrauta maza grupa — tas arī ir mezgliņš, cīņas atbalsta punkts. Satiekoties ar komandieriem, ar kareivjiem, Panfilovs izmantoja katru izdevīgu gadījumu, gandrīz vai katru minūti, lai gan tā, gan šitā izskaidrotu, iepotētu mums šo patiesību. Viņš divīzijā bija ļoti populārs. Pa dažādiem — reizumis neizprotamiem ceļiem viņa asprātības, viņa vārdi un izteicieni, kas bija it kā nevilšus pateikti, kļuva zināmi daudziem cilvēkiem pa karavīru bezvada telefonu, aizgāja no viena pie otra. Bet, ja kareivji tos bija pieņēmuši, iegaumējuši, — tā jau bija vadība.

Mums nav tiesību sacīt, ka Panfilovs komandēja, piemēram, vadu vai rotu. Viens autors bija iemanījies dot viņam rokā pat granātu. Nieki! Bet Panfilovs tomēr komandēja! Viņš audzināja savu divīziju, viņš panāca, lai viņa iecere, plāns, viņa mūsdienu aizsardzības kaujas izpratne, šāsdienas uzdevumi būtu saprotami mums visiem. ,

Un šī diena pienāca. Divīzijas komandiera roka un balss vairs nevarēja aizsniegt izkliedētos kaujas mezglus. Taču kauju vadīja viņa doma, kas bija noskaidrota gan komandieriem, gan ierindniekiem. Tādā nozīmē panfiloviešu varoņdarbi bija viņa nopelns. Tā mēs paliksim uzticīgi vēsturiskajai patiesībai.

Pēc atsevišķām ziņām un arī pēc skaņām, pēc apšaudei raksturīgā savdabīguma, pēc dažādām citām pazīmēm Panfilovs sekoja,

kā attaisnojas tas, ko viņš bija iecerējis un paredzējis. Viss, viss tika attaisnots — gan jaunās aizsardzības izkārtojuma pielietošanas risks, gan nemitīga karaspēka audzināšana, kam viņš atdeva visus savus spēkus.

Tanī vakarā, par kuru ir runa, viņš to jau zināja, tomēr kautrība neļāva runāt par sevi. Bet ierunājos es, izteicu to, kas viņam bija sirdslieta un dzīves jēga. Un tas viņam patika.

Liekas, šeit ir atslēga uz Panfilova iekšējo pasauli un pārdzīvojumiem. Kaujas šķietamajā haosā piepildījās ne vien viņa plāns, bet arī pārsteidzoši noskaidrojās kaut kas tāds, kam viņš atrada nosaukumu: pārspēts! Jā, visa viņa karavīra dzīve, komunista dzīve, viss, viss tika attaisnots.

9

Pakavu dipoņa, kas apklusa pie lieveņa, man lika atbrīvoties no šīm pārdomām. Atkal pavīdēja doma: Zvjagins?

No pagalma atskanēja:

—    Ģenerālis ir šeit.

Tā bija drusku aizsmakusi garā artilēristu pulkveža Arsenjeva balss. Nolēcis no segliem, pulkvedis ienāca, drusku pievilkdams kāju, kas lāgā nelocījās. Viņa cepure un garais šinelis bija apsarmojuši. Tūlīt parādījās arī Panfilovs.

—    Nikolaj Vikentjevič, lūdzu!

—   Salst tavu salšanu! — Arsenjevs noteica.

Novilcis vilnas cimdus, viņš cieši saberzēja sarkanīgās rokas.

—   Neizģērbieties. Šeit arī nav silts.

Pulkvedis pamanīja mani.

—   A, Momiš-Uli? Pieminējām tevi ar ļaunu.

—    Ar ļaunu? — Panfilovs pārjautāja.

—           Taisni tā … Mēs jau sākām atiet. Bet viņa varoņi. . . — Arsenjevs parādīja ar pirkstu uz manu pusi, — viņa varoņi šķērsām kā baļķis. — Cēlies no vecas muižnieku ģimenes, no karavīru ģimenes, Arsenjevs reizumis mīlēja lietot tādus vienkāršus izteicienus. — Tev, Momiš-Uli, ir bargi vīri. «Stāt, ieņem pozīciju, roc zemi!» Kamēr es neierados, nav laiduši garām nevienu pajūgu.

Likās, it kā viņš mani rātu, bet aizsmakusi balss guldza mierīgi, piekrītoši.

—          Gribēju sadot taviem zeļļiem brāzienu, bet, skat, ar ko atpirkās.

Pulkveža garie, mezglainie pirksti izvilka no šineļa kabatas pudeli ar ārzemju etiķeti.

—   Martels! — viņš paziņoja. — īsts, vecs. Bija vien jāsaka: «Paldies, puiši!»

Šinī pulkveža runīgumā bija jūtams no tumsas līdzi atnestais, jau norimušais un it kā atvieglojuma nopūtas pavadītais, garīgais sasprindzinājums.

—    Viņi apdāvināja arī mani, — Panfilovs sirsnīgi teica. — Ejiet, Nikolaj Vikentjevič, pie Dorfmaņa. Pie viena papriecājieties tur par trofejām. Un, lūdzu, izvēlieties, kas jums patiks. Tā būs piemiņa no šīs dieniņas… Es tūlīt beigšu runāt ar biedru Momiš-Uli. ..

Pulkvedis nolika uz galda atvesto pudeli, nozīmīgi nokrekstējās un, vairs nevilkdams, bet stingri likdams kāju, nesteigdamies iesoļoja otrā istabā.

Ar ilgu, draudzīgu skatienu Panfilovs pavadīja savu pastāvīgo līdzgaitnieku, artilērijas komandieri.

—   Dodiet jūsu karti, biedri Momiš-Uli!

Es izklāju savu karti.

—    Ko tad jums vajag darīt? Pirmkārt, naktī jūs izlaidīsiet cauri savam kaujas sakārtojumam mūsu atejošo karaspēku. Vai jūs to esat paredzējuši?

—   Jā, biedri ģenerāli.

Panfilovs man parādīja uz kartes divīzijas nākamo aizsardzības līniju. Tā atradās aiz Gorjuniem.

—    Bet visu šo joslu, — ģenerālis turpināja, — kuru mēs šodien turam, pretinieks nekādā ziņā nesaņems bez cīņas. Par katru mežiņu, par katru sādžiņu pacentīsimies prasīt maksu. Ja nesamaksās — nekustēsimies no vietas. Tā arī liksim tam noasiņot, mazināsim uzbrukuma spējas.

Panfilovs ne vienu reizi vien bija man izskaidrojis mūsu armijas taktiku cīņā par Maskavu. Un tomēr uzskatīja par vajadzīgu to vēl un vēlreiz atkārtot. Stāvēdams tagad man blakus savā vaļējā garajā puskažociņā, viņš atkal, drusku paliecies uz manu pusi, vētoja, vai es sekoju, vai saprotu.

—    Rīt, biedri Momiš-Uli, jūs vēl ne jutīsieties vientuļi. Iespējams, ka būs vieglāk, nekā mēs aizvakar domājām. Bet var visādi gadīties. Paskatīsimies, vai viņš rītdien ievadīs cīņā rezerves. — Panfilovs atkal skaļi prātoja. — Vai Zajeva rota jums atrodas vecajā vietā?

—   Jā, augstienē.

—         Lai gatavojas pārcelties uz Gorjuniem. Nav izslēgts, ka

rītdien vajadzēs aizstāvēties no Šiškinas puses. Bet pagaidām vēl nesteigsimies. Vai jūs sapratāt?

Ģenerāļa zīmulis atkal pieskārās topogrāfiskajām zīmēm manā kartē. Laimīgs, ka divīzija ir noturējusies, izturējusi tarāna triecienu, Panfilovs neaizrāvās, neplātījās, ar aprēķinu, ar aukstu prātu iedziļinājās rītdienā. Viņš runāja par artilēriju, kas kopā ar manu bataljonu cīnīsies Gorjunos. Taču pēdējā brīdī, kamēr vēl nebūs noslēdzies atiešanas ceļš pa šoseju, tā atkāpsies.

—    Bet jums, biedri Momiš-Uli, paliek agrākais uzdevums: noturēties līdz divdesmitajam. Naktī uz divdesmito atstājiet pozīcijas, ejiet prom. Šodien jau es ticu, ka redzēsimies. Nu. ..

Viņš sniedza man roku. Pēdējo reizi uz mani raudzījās viņa šaurās mongoliskās acis. Tanīs dzirkstīja ticība. TICĪBA! Rakstiet atkal šo vārdu ar lielajiem burtiem! Tāpat kā aizvakar, viņš noteica:

—    Ej, kazah!

NAKTS UZ ASTOŅPADSMITO NOVEMBRI

1

Baurdžans apklusa.

Mēs atkal sēdējām piesaulē uz kāpas netālu no mežā paslēptās blindāžas, kur vajadzēja mitināties Kazahstānas stepju •dēlam, šīs grāmatas varonim. No ugunskuriņa pa vējam cēlās sveķaini skuju dūmi, kas atgaiņāja odus.

Pēkšņi, kā tas reizumis gadījās arī iepriekš, Momiš-Uli iedziedājās. Es saklausīju jau reiz dzirdēto: «Ivan, Ivan, es tavā ugunskurā iedegos …»

Tagad šo vārdu jēga man bija skaidrāka. Salicis smalkas, tumšās rokas uz zemē atbalstītā zobena roktura, Baurdžans raudzījās kaut kur sev priekšā. Te viņš piebilda:

—    No ģenerāļa jāju atpakaļ uz bataljonu …

Un atkal pavadīja ar dziesmas fragmentiem atmiņā pavīdējušās ainas.

Un turpināja stāstu.

2

Grambainais lauku ceļš beidzot uzgriezās uz Volokolamskas šosejas. Šeit tā jau laidās lejup no augstienes, kurā neskaidri ēnojās Gorjuni, stiepdamās uz austrumiem, uz mūsu aizmuguri. Pie krustcelēm es apturēju zirgu un skatījos vairākas minūtes.

Kas tā ir? Sakauta armija, vai? Iet šineļos tērpti ļaudis — iet noguruši, galvas nodūruši, bez ierindas, nelielās grupās. Plecos uzkārtās šautenes it kā spiež kareivjus pie zemes. Daži apsēžas ceļmalā, apguļas un izstiepjas sniegā. Bet ilgi neguļ. Pieceļas, velkas tālāk, ar pēdējiem spēkiem cenzdamies attālināties no kaut kā briesmīga. Pieceļas gan klusēdami, gan ar vaidam līdzīgu «eh» un iet, iet uz Maskavas pusi.

Pagāja garām neliela nodaļa ierindā — nevar saprast, rota vai vads — ar komandieri priekšgalā. Un atkal juku jukām velkas no savām apakšvienībām noklīdušie, nogurušie, izmocītie ļaudis.

Lūk, kāds ir saticis un pazinis savu pulka biedri.

—   Nikolaj, vai tu?! Bet kur tad mūsējie?

Uzrunātais atmet ar roku. Žests nozīmē: pazuduši!

Es skatījos, acis nenovērsis. Zināju, ka dažus kilometrus tālāk aizmugurē, Pokrovskas ciematā, ir ierīkots aizsprosta punkts — to man pateica Panfilovs, — kur jau aptur, savāc, sakārto klīstošos kareivjus, zināju, ka tādi mokpilni periodi gadās karaspēka dzīvē, un tomēr drūmie stāvi, klaidoņu virknes nomāca.

Atkal mocīja jautājums: kas tā ir? Sakauta, pretoties nespējīga, uz Maskavu plūstoša armija? Bet es jāju no Panfilova, dzirdēju viņa vārdu «pārspēts», sapratu, ka divīzija ir izturējusi triecienu, piespiedusi pretinieku mīņāties uz vietas.

Kas tad to ir izdarījis? Nu taču šie paši pārgurušie kareivji, kas tagad bez ierindas iet pa tumsu. Viņi cīnījās, šāva, zaudēja biedrus, zaudēja komandierus. Uzvarētāji, kuri gāja, vēl nezinādami, ka ir uzvarējuši.

3

Jāju soļos pretī atejošajiem. Un, lūk, jau klāt gar šoseju sarindotās Gorjunu mājas.

—   Baurdžan!

Pustumsā pamanu Tolstunovu īpatnējā ļodzīgā gaitā nākam man pretī, raksturīgo drosmīgi izslieto galvu. Nolecu no segliem, pasniedzu pavadu zirgu uzraugam.

—   Kurp dodies, Fjodor?

—    Posteņus pārbaudīt. Un tevi jau arī esmu nogaidījies. Pastaigājos, apskatos. Un, skat, arī tu klāt!

Neizrādīdams, ka ir norūpējies par manu likteni, Tolstunovs ar ierasto nevērību izmet šīs frāzes.

—   Iesim, — es saku.

Tolstunovs iebāž savus cimdā tērptās rokas pirkstus zem mana vateņa piedurknes, pirmo reizi mūsu pazīšanās laikā mēs soļojam zem rokas. Viņš neiztaujā, gaida. Es īsi pastāstu:

—          Zvjaginu neredzēju. Mūsu ģenerālis teica: pavēli nevaru atcelt, bet izpildīšanu apturu. Un sūtīja mani atpakaļ.

—   Saprotu. Tam ir pielikts punkts.

—          Nezinu. Vēl var pagriezties gan tā, gan šitā. Kā nekā, es taču …

—   Blēņas! Vai varbūt man aizšaut uz politdaļu?

—   Nevajag! Priekš kam.

—          Tad met ārā no galvas muļķības! Ir vajadzīgs, lai tā tev būtu skaidra. Tici man, vecam politdarbonim, lieta izbeigta!

—   Tātad, draugi, aizsmēķēsim un aizmirsīsim?

Tolstunovs ielūkojās man sejā un saskatīja smaidu.

—   Pietiek! Un par to, Baurdžan, vairāk ne pušplēsta vārda!

—    Labi, — es teicu.

4

Kopā ar Tolstunovu es iegāju savā štābā. Istabā, kas laikam uz visu mūžu man paliks atmiņā, bija jau nodibināta kārtība. Šeit atradās tikai tie, kuriem te vajadzēja būt: Rahimovs un Bozžanovs un dežurējošais telefonists. Kaktā sakrauto trofeju kaudzīte rūpīgi pārsegta ar telteni. Rahimovs uzposis savu galdu, piesprauzdams ar spraudītēm lielu balta papīra loksni, kas droši vien bija atrasta starp trofejām. Pat atplīsusī, nokārusies tapešu sloksne, kuru iepriekš neviens nepacēla, tagad piestiprināta ar vairākām spraudītēm savā vietā. No viena acu uzmetiena bija jūtams: izgaisis, izzudis nolemtības noskaņojums, kas šeit valdīja vēl dienā.

Bozžanova šaurās acu spraudziņas satraukti un cieši ielūkojās manī — viņa sirds, acīm redzot, vēl mocījās nojautās, — tad pavērās Tolstunova sejā un joprojām palika nemierīgas.

Rahimovs veikli izslējās, sāka raportēt. Manā prombūtnē bataljonā ārkārtēju notikumu neesot bijis. Apakšvienības ieņemot agrākās pozīcijas, šai laikā laidušas cauri tās karaspēka daļas, kas atkāpjas. Raports beidzies.

Tolstunovs jautāja:

—   Kombat, vai pie ģenerāļa vakariņoji?

—    Neiznāca.

—          Un mēs arī gavējām, tevi gaidīdami. Esam izsalkuši. Tagad iekodīsim.

—   Iekodīsim, — es piekritu.

Beidzot Bozžanovs bērnišķi pasmaidīja, noticēja, ka ar mani nekas slikts nav noticis. Vienā mirklī viņš sāka starot, viņa apaļie vaigi iespīdējās.

Un, lūk, mēs sēžam pie galda. Ir attaisītas tumšsarkanā burgundieša pudeles; šo vīnu, kas līst glāzēs lēnā, biezā strūklā, mēs piedzeram pie spāņu sardīnēm un parastās rīsu biezputras, kas aizdarīta ar taukiem.

Priekšnamā dzirdams troksnis. Bozžanovs, kā jaunākais, tūlīt aizsteidzas turp. Pēc mirkļa durvis atkal paveras. Nespodrās petrolejas lampas gaismā, kas karājas virs galda, redzu ienākam Islamkulovu. Viņam seko apklusušais Bozžanovs.

Pieceļos viesim pretī. Kas viņam noticis. Viņš, kā saka, pavisam pārvērties sejā. Kur ir pazuduši liegie vaibsti, visa acij tīkamā stāja? Lūpu kaktiņi viņam raustās.

—    Muhametkul, no kurienes tad tu?

Viņš pārlaida mums skatienu, ieraudzījis pazīstamas, draudzīgas sejas, atbildēja:

—   Slikti. Kauns.

—   Kas tev lēcies?

—           Kauns. Mēs bēgām. Mums dzinās pakaļ! Tu, Baurdžan, neesi izjutis tādu pazemojumu. — Un atkārtoja: — Mums dzinās pakaļ.

—           Atvelcies, — es teicu. — Esi ieradies taisni uz vakariņām. Iedzer. Paēdīsim.

—   Negribu. Nevaru. Baurdžan, pabaro ļaudis.

—    Cik viņu tev ir?

—           Divdesmit. Tur ir arī leitnants Gurejevs no pulka štāba. Arī noklīdis no visiem, visu laiku bija pie mums . . . Arī dabūja izjust pazemojumu.

Islamkulovs, — atturīgais, lepnais kazahs, uzticīgs novēlējumiem, ko mūsu stepes inteliģence glabāja, atdodama dēliem parašas, tradīcijas, tautas senseno slavu, — neslēpdams savas ciešanas, atlaicļās krēslā.

Es pavēlēju pabarot Islamkulova komandu, uzaicināju pie galda pulka munīcijas apgādes priekšnieku leitnantu Gurejevu — vīru jau gados, krietni pāri trīsdesmitiem, ar pliku galvvidu.

Tolstunovs rīkojās pie galda, it kā nekas nebūtu noticis.

—          Dodiet šurp savus šineļus. Islamkulov, vai ļausi sevi aprūpēt?

— Še, ņem papirosu! Rahimov, viesiem par godu neskopojies, ķeries pie rezerves!

Ap lampu vijās tabakas dūmi. Islamkulovs vienā rāvienā izdzēra savu glāzi. Gurejeva biezās lūpas arī neatrāvās no glāzes, kamēr tā nebija iztukšota.

Islamkulovs vēl mirkli kāri smēķēja papirosu, pēc tam abi sāka stāstīt, it kā mūsu viesiem būtu atvērušās dvēseles slūžas.

5

Izrautā lappuse . . . Viena no tām, par kurām mūsu ģenerālis teica: «Vajag tās restaurēt.» Lūk, šī lapiņa, šī lappuse bija no vēl nesavāktās grāmatas, kas saucas «Septiņpadsmitais novembris».

Ap pusdienas laiku Islamkulovs, kura rota ieņēma posmu priekšējās līnijās pie Jadrovas ciema, tika izsaukts uz bataljona štābu. Paņēmis līdzi ziņnesi, paķēris pusautomātu, viņš gājis pa līkumainu meža taciņu. Tā izvedusi klajumiņā, kur atradās lauka virtuves. Šāvienu rīboņā pavāri savos nospeķotajos priekšautos un galvassegās darījuši savu darbu, pie virtuves norīkotie kareivji skaldījuši malku, mizojuši kartupeļus. Un pēkšņi, kad Islamkulovs jau pagājis virtuvēm garām, pa mežu, no aizmugures, klajumiņā iznākuši vāciešu kājnieki. Tas bijis baigs brīdis. Pēkšņi sākuši tarkšķēt ložmetēji, svilpt lodes. Atskanējis kāds panisks brēciens.

Manam skaistajam tautietim, kas turas pie baušļa «gods stiprāks par nāvi», auksts pārgājis pār kauliem, tomēr viņš saglabājis aukstasinību un bargi uzkliedzis:

— Pie manis! Klausīt manu komandu!

Stāvēdams pilnā augumā, viņš pirmais sācis šaut. Turpat nejauši gadījies arī štāba leitnants Gurejevs. Viņš tūlīt stājies neapjukušā ierindas komandiera rīcībā. Pie virtuves norīkotie kareivji; ziņnesis, pavāri piebiedrojušies Islamkulovam. Pēc komandas viņi šāvuši zalvēm, pārlādējuši šautenes un atkal šāvuši. Islamkulovs ieņēmis vietu vienā flangā, Gurejevs — otrā. Neļāvuši ienaidniekam tuvoties. Apturējuši, piespieduši nogulties.

Ko ar to bija panākuši nevilšus apvienotie divdesmit cilvēki? Es spriežu kā komandieris. Viņi palīdzēja savam bataljonam. Zemē ieracies bataljons bija ar muguru pavērsts pret aizmugurē ielavījušamies vāciešiem. Fronti pagriezt gandrīz nav iespējams. Vienmērīgās divdesmit šauteņu zalves lika katram kareivim uzmanīties: aizmugurē kaut kas nav labi.

Kas tad bija noticis tālāk ar šo bataljonu? Ne Islamkulovs, ne divdesmit kareivji, kas bija šāvuši kopā ar viņu, nezināja par tālāko. Tomēr man, ņemot vērā to, ko biju dzirdējis pie ģenefāļa, kļuva skaidra nākamā lapa.

Sakari ar pulka štābu tika pārrauti. Pulka komisārs, kas šinī brīdī atradās bataljonā, nolēma: izvest to no uguns maisa, pārkārtoties. Šis grūtais manevrs izdevās. Rotas atkāpās, ieņēma jaunas pozīcijas, apdraudot ienaidnieku. «Kas tad jūs nosedza? Kāds spēciņš mums tur bija atradies?» Panfilovs pratināja komisāru pa telefonu. Un nesaņēma atbildi. Tagad es biju atradis atminējumu: lūk, te bija šie varoņi!

Stāsts pie galda risinājās tālāk. Gurejevs mēģinājis tikt uz pulka štābu, ceļš bijis pārgriezts. Viņš aizkļuvis līdz bataljona komandpunktam, atradis tur tikai kailas sienas. Vācieši jau apgājuši visapkārt Islamkulova grupiņai. Viņš pavēlējis atkāpties uz šoseju. Tur uzdūrušies uz citiem vāciešiem. Tie pamanījuši, sākuši vajāt, dzinuši pa mežu. Beidzot pēc ilgas klaiņošanas izdevļes paslēpties gravā un sagaidīt tumsu.

Kopš bērnības audzināts cildenuma un godprāta garā, Islamkulovs ar smagu sirdi stāstīja savus ļaunos piedzīvojumus. Es teicu:

—   Bet tu taču esi drosminieks, Islamkulov!

—   Es?

—    Ne jau tu viens pats. Šodien ir daudz drosminieku. Līdz mūža galam lepošos ar savu karavīru varonību. Simt varoņu Fiļimonova vadībā sakāva vācu bataljonu. Zajeva rota sagūstīja tankus. Bet arī tu savā vietā biji varonis.

—   Ko tu runā, Baurdžan!

—   Mēs bijām morāliski sagatavoti, lai mestos virsū ienaidniekam. Bet tu pārvarēji to, kas trāpa ar briesmīgu spēku: negaidītu triecienu. Tu saglabāji saprātu. Pārvarēji pēkšņumu . . . Tagad Panfilovam būtu skaidrs . . .

—   Kas?

—   Ģenerālis šodien jautāja: no kurienes radās, kur tika ņemtas rezerves? Un te tās ir!

—   Rezerves, kuras bēga.

—   Arī tai ziņā tu rīkojies pareizi.

—   Bēgām kā zaķi. Tas taču kauns!

—   Zaķis iztur plēsoņas skatienu. Atceries?

Islamkulovs jau sāka nomierināties.

—          Un zini, Baurdžan, kāda sagadīšanās! Atceries, kā ģenerālis strostoja pavāru, negribēja pusdienot? Atceries — par neiztīrīto šauteni? Nu, lūk, viss notika taisni tur, tanī mežā, gandrīz tanī pašā vietā.

—   Un pavārs arī tas pats?

—   Tas pats.

—   Šāva?

—   Šāva.

—   Un šautene bija tīra?

—   To es nezinu. Bet bija pa rokai. Šāva.

Es ielēju glāzēs vīnu. Ikdienā mēs, protams, neuzsaucām tostus. Bet tagad es teicu:

—   Izdzersim par tēviem!

Un neielaidos paskaidrojumos. Ja gribat zināt: es domāju ir par saviem senčiem, kas bija devuši mums, tagadējiem karavīriem, savu tikumu, lepnumu un godu, ir tiem (Baurdžans apstājās, bargi vērodams manu roku), kuru ugunī mēs iedegāmies.

6

Sēžam. Vahitovs ienesa tēju. Islamkulovs jau bija atguvis savu stalto stāju, rāmo runas veidu.

Atkal priekšnamā atskanēja soļi. Atvērās durvis, rindā vien nāk jauni viesi. Pats pirmais pulkvedis Malihs, kalsens, gandrīz melns iededzis Turkmēnijas saulē, kur viņš nodienējis daudzus gadus, tagad vēl melnāks, bez mazākā sārtuma iekritušajos vaigos. Viņam, piecdesmit gadus vecajam kāda mūsu divīzijas pulka komandierim, sekoja štāba priekšnieks jauns kapteinis Dormidonovs.

Visi, kas sēdēja pie galda, piecēlās. Es pasniedzu pulkvedim krēslu. Malihs atteikdamies papurināja galvu, smagi aizvilkās kaktā, nolaidās uz grīdas, atkrita uz muguras.

—   Biedri pulkvedi, varbūt vakariņosiet?

—          Nevaru. Esmu noguris. Velnišķi noguris. Drusku nogulēšos. Pēc kādām piecām minūtēm piezvaniet ģenerālim, ka es atrodos šeit.

Ar mokām pacēlies sēdus, viņš noņēma lauka somu, pabāza zem galvas un, pat neatpogājis puskažociņu, atkal apgūlās. Viņa ceļabiedrs apsēdās pie galda, metās pie vakariņām. Pārgurušais Malihs iemiga.

Un atkal viss — pārgurumā sabrukušais, uz grīdas guļošais pulka komandieris, klusējošais štāba priekšnieks lika domāt: sakauti!

Drīz vien viesiem pievienojās guļošā cīņu biedrs, pulka komisārs, spēcīgais Hairulins, pustatārs, puskrievs, mans sens paziņa no Alma-Atas. Asiņu plankumi, kas salā gandrīz nebija' nomelnējuši, izraibināja puskažociņu. Es nevilšus iesaucos:

—   Kas tev noticis?

—   Nekas. Sēdēju bērītim mugurā, un pēkšņi to nosita.

Pieiedams pie galda, Hairulins bez aicinājuma, kā saimnieks,

nogrieza pamatīgu gabalu desas, uzzieda biezu kārtu sviesta uz rudzu maizes donas.

—           Atkāpjamies, Momiš-Uli, — viņš runāja ēzdams. — Ar mums te kopā divsimt durkļu. Jā, un vēl pustik ievainoto. Es tev rekvizēju viru no virtuvēm. Pavēlēju pabarot savus ļaudis. Vispirms ievainotos.

—    Un labi darīji.

—          Tik tikko līdz tevim atvilkās, Momiš-Uli. Gāja klupdami krizdami.

—    Nu sēdies taču!

—   Nav laika, brāl. Darba vēl bez jēgas.

Viņš paskatījās uz vienmērīgi elpojošo pulkvedi. Es teicu:

—          Kad viņš apgulās, lika pēc piecām minūtēm piezvanīt ģenerālim un paziņot, ka atrodas šeit.

—           Es jau piezvanīju. Izsaucu arī mašīnas no sanitārās daļas — ievainotajiem. Nemodini. Ļausim stundiņu pagulēt. Bet es …

Komisārs nogrieza vēl gabalu desas, atkal sameklēja doniņu maizes riecienu kaudzē un teica Dormidonovam:

—    Zinu, Dormidonov, tev kājas smilkst, bet aidā man līdzi!

Tas nekavējoties atbild: v .

—    Klausos! ,2

Es jautāju:

—   Vai tālu?

—           Turp, kur mums tagad pēc amata ir jābūt. Atpakaļ mežā pa savām pēdām. Savākt ļaudis. Vēl iegriezīšos pie tevis. Pasēdēsim, brālīši, visi kopā un tempsim tēju. Tikai gādā labi karstu!

Pa telefonu es aprunājos ar Fiļimonovu, pēc tam piezvanīju Zajevam:

—    Semjon, kas pie tevis notiek?

Zajevs priecājās, mani dzirdēdams.

—          Biedri kombat, paldies dievam, atcerējāties. Citādi es te jau sāku dziedāt dziesmiņu.

—   Kādu dziesmiņu?

—          Kādu? — Ar savu aizsmakušo basu Zajevs atdarināja grūtsirdīgas bezpajumtnieka žēlabas: — «Aā … aiz .. . mirsts un pamests kopš agrām bērnībs dienām . ..»

—   Neāksties! Runā par lietu!

—           Garlaicīgi, biedri kombat. Klusums. Un sals ar sāk pievilkt. — Zajevs atkal jokoja: — Jūs, redz, drusku sarājāt, tūlītkļuva siltāk.

—          Nakti pacieties, — es teicu. — Bet no rīta redzēsim. Saprati?

—   Sapratu, biedri kombat.

Pēkšņi klausulē ieskanējās vēl kāda balss:

—   Momiš-Uli, vai tu?

—    Es. Kas runā?

Noskaidrojās, ka ar mani runā pulka komandieris Jurasovs. Mežā viņš bija pieslēdzies telefona vadam.

—   Momiš-Uli, kā lai pie tevis aiziet?

—          Turieties pie vada. Nāciet droši. Uz vāciešiem neuzdursieties.

Apmēram pēc stundas Jurasovs ar pulka inženierkapteini ieradās pie manis. Es nostājos pamatstājā sava komandiera priekšā. Lēnīgs, jūtīgs — viņš drūmi klusēja. Inženieris noteica:

—   Maldījāmies, maldījāmies .. . Vairs neticējām, ka iziesim.

—    Cik te ir jūsējo, biedri major? Es likšu pabarot.

Jurasova vaigi tumši pietvīka. Viņš nekā neatbildēja.

—    Divatā?

Jurasovs tikai pamāja. Es nekā vairs nejautāju, neteicu nekā ne ar vārdiem, ne vaibstiem. Divatā — ar to bija viss pateikts. Pulka komandieris bija kaut kur aizrauts kaujas virpulī, pazaudējis savu pulku, pazaudējis štābu, gandrīz līdz pusnaktij maldījies pa mežu, no savējiem atradis tikai inženieri. Liekas, tā bija atmaksa par kļūdu: kaut arī viņa pienākums bija izveidot aizsardzību pēc Panfilova iecerēs, pa jaunam, Jurasovs, kā es to jau agrāk iztālēm pamanīju, nebija par to pārliecināts,

izpildīja pavēli bez ticības, sirds dziļumos vēl atradās agrākās taktikas varā. Šī nenoteiktība viņam atriebās.

Jurasovs ieraudzīja Islamkulovu.

—   Vai tu esi kopā ar rotu?

—   Atvedu, biedri major, divdesmit cilvēkus.

Jurasovs atkal klusēja. Noģērbies, noņēmis cepuri, atsegdams savu saburnīto gaišo matu ezīti, viņš apsēdās pie galda, pievilka tuvāk Vahitova pasniegto šķīvi, sāka kāri ēst.

8

Pulkstenis divi naktī. Mana salokāmā gulta ir tukša. Karavīra takts, cienība pret vecākajiem dienesta pakāpē neļauj man apgulties uz tās. Apstaigājis noklusušo sādžu, atgriezies savā štābā, snaužu uz grīdas tanī vietā, kur gulēja jau sen pamodies pulkvedis.

—   Atļausiet ienākt.

Durvīs stāv svešs leitnants.

—   Biedri bataljona komandieri Jūs izsauc armijas štābs.

Es jau zināju, ka man blakus, tepat Gorjunos, ir iekārtojies armijas sakaru starpmezgls, no kurienes stiepās vadi uz armijas kreiso flangu.

Pieceļos. Tūlīt pieceļas ari Bozžanovs. Visu laiku, kopš tā brīža, kad es atgriezos no Panfilova, Bozžanovs neatkāpjas no manis. Viņu nesauc, bet viņš tomēr nāk.

Šoseja jau ir tukša. Liekas, šai klusajā nakts stundā viss sastindzis mierā. Tikai reizumis kā brīdinājums tālumā nogrand lielgabala šāviens.

Leitnants ieved istabā.. Tur uz mirkli apžilbina spilgta elektriskā gaisma un liek piemiegt acis. Pie sienas novietots komutators. Telefonisti sēž ar klausulēm uz ausīm. Man pasniedz masīvāku, lielāku klausuli, nekā parasts.

—    Runājie|.

—   Tūlīt membrānā atskan:

—    Biedri Momiš-Uli?

Pazīstu Panfilova dobjo balsi. Tomēr tā ir negaidīti skanīga, pastiprināta. Klausule drusku jāatvirza nost no auss.

—   Jā. Es jūs klausos.

—   Kā klājas, biedri Momiš-Uli?

—          Pagaidām, paldies dievam, klusums. Ļaudis atrodas savās vietās.

—          Es runāju no lielā saimnieka. Šeit atrodas arī biēdrs Zvjagins un tas, kas ir viņa priekšnieks. Vai jūs mani sapratāt?

—    Sapratu.

—    Ziņojiet sīki, kas pie jums notiek.

Ziņoju: ieradies leitnants Islamkulovs ar divdesmit kareivjiem, kuri, atrazdamies pie virtuves, ar šauteņu zalvēm sagaidījuši vāciešus.

—    Kā tad tā pie virtuves? Pastāstiet.

Sāku ziņot par Islamkulova grupu. Panfilovs prasa sīku informāciju. Dīvaini: sēž pie armijas pavēlnieka, kam pakļautas vairākas divīzijas, un ieinteresēts iztaujā par divdesmit cilvēku lielas grupas darbību.

—          Pasakiet biedriem gvardu paldies … Vai Jadrova vāciešu rokās?

—   Acīm redzot.

—    Tā . .. Un tālāk. ,

—           Pie manis sēž majors Jurasovs. Noklīdis no savējiem. Atkāpies gandrīz viens pats. Atšaudījies. Naktī uzmeklēja mani.

—    Bet ko Maliha pulks?

—           Pulkvedis Malihs arī ir pie manis. Izvedis ievainotos, izvedis divsimt durkļus. Ieradās kopā ar komisāru, ar štāba priekšnieku. Tagad viņi staigā pa mežu, pulcē kopā ļaudis.

—   Ko Malihs stāstīja?

—           Kāvušies visu dienu. Vadība bijusi pazaudēta. Bet apakšvienības kāvušās.

—    Tā .. . Vai nav kādas pazīmes, ka vācieši sāks naktī?

—    Pagaidām tādas pazīmes nav manītas.

—          Esiet, biedri Momiš-Uli, vēl uzmanīgāki. Iespējams trieciens naktī. Vai jūs mani sapratāt?

—   Jā. Pārbaudīšu kaujas gatavību.

—   Tā, tā … Tagad vienu mirkli pagaidiet.

Membrānā klusu dūc strāva. Droši vien Panfilovs tūlīt ko pateiks par Zvjagina pavēli. Pēc visa spriežot, ir piepildījies Tolstunova, veca politdarboņa, kā viņš sevi nosauca, pareģojums: lieta izbeigta.

Neviena netraucēdams, pie durvju aplodas kā sastindzis stāv Bozžanovs. Šaurās acis ir gaidu pilnas. Protams, skaņu pastiprinošā membrāna ļauj saklausīt arī viņam katru PanfilovaN frāzi. Tāpat kā es, arī Bozžanovs tagad gaida turpmāko.

Klausulē atkal atskan Panfilova skaļie sēcieni:

—   Jūs klausāties?

—    Jā.

—          Uzņemieties, biedri Momiš-Uli,, tās Sarkanās Armijas grupas komandēšanu, kas atrodas Gorjunos.

Es pirmā mirklī neaptveru šo vārdu nozīmi. Esmu pārklausījies, vai?

—   Kā? Ko jūs teicāt?

Neviļus pievelku klausuli tuvāk ausij. Bungādiņā it kā ar āmuriņiem skaidri noskalda:

—           Nododu armijas pavēlnieka pavēli: jums uzdots komandēt visu grupu, kas ir koncentrēta Gorjunos. Un, lūdzu, izpildiet ātrāk, sakarā ar iespējamo pretinieka darbību naktī.

—   Bet kā tad tā? Te taču ir pulkvedis.

Dzirdu, kā Panfilovs noņurd.

—           Jūs gribat laikam, biedri Momiš-Uli, lai pavēlnieks dod man brāzienu, — intonācija kļuva drusku ironiska, es iedomājos viņa vieglo smīnu zem melno ūsu kvadrātiņiem, — brāzienu par to, ka man tik nedisciplinēti padotie. Ka es esmu viņus izlaidis.

Atbildu:

—    Klausos!

—    Nu, lūk … Vai būtu kādi jautājumi?

—          Vajadzēja barot ievainotos. Jā, un arī pulkveža Maliha kareivjus. Produktu pamaz.

—          Manā vārdā apturiet jebkuru vezumu, jebkuru mašīnu ar pārtiku un ņemiet to sev.

—   Klausos!

—          Jums paliek iepriekšējais uzdevums. Jūs sapratāt? Nu, esat modri. Uz redzēšanos, biedri Momiš-Uli.

Kaut kur tālu vada galā tiek nolikta klausule. Nolieku klausuli arī es. Paskatos uz Bozžanovu. Skatoties manī ar bērnišķu mīlestību, viņa baltie, līdzenie, smaidā pavērtie zobi staro, acis spulgo.

—    Par ko tu priecājies?

—   Aksakal!

Ne vienu rfeizi vien dažos īpašos brīžos — lielāko tiesu tās bija kulminācijas, virsotnes mūsu stāstā, kura autors ir Karš, — Bozžanovs lietoja tādu uzrunu. Šoreiz tā skanēja svinīgi.

—          Aksakal, tas ir lieliski! — Meklēdams, kā izteikties, viņš paceļ abas rokas. — Tagad dzīvosim!

—    Tik vien trūkst, lai tu sāktu dancot?

Turpinādams smaidīt, Bozžanovs nostājās «mierā»: rokas gar sāniem, papēži kopā, pirkstgali izvērsti.

Atgriežos savā štābā. Turēdamies pussoli iepakaļ, Bozžanovs man cieši seko.

Visi, kam nācās pavadīt šo nakti manā štābā, gaida manas jaunās ziņas. Visi interesējas: kādēļ gan mani izsauca uz armijas sakaru mezglu?

Pulkvedis Malihs sēž uz gultas, atbalstījies pret gultas galu. Drusku nogulējies, viņš jau bija kājās un apmeklējis savus kareivjus. Saņemdams visus gribas spēkus, viņš piespiež sevi palikt nomodā, kaut gan pašu māc nogurums. Viņa iekritušie vaigi vēl joprojām ir zemes krāsā.

—   Sēdies, Momiš-Uli, sēdies, — viņš nosaka.

Kā gan lai es pasaku šim piecdesmit gadus vecajam pulkvedim, ka viņš tagad ir man padots? Nē, mēle neklausa tādiem vārdiem. Nē, pavēlnieks, protams, ir pārsteidzies. Stāvēt ir kaut kā neērti, taču ari apsēsties nevaru. Saku:

—           Divīzijas komandieris zvanīja no armijas pavēlnieka mītnes. Tur atradās arī biedrs Zvjagins. (Velns parāvis, kādēļ es te piepinu arī Zvjaginu?) Ģenerālis brīdināja, ka pretinieks varbūt nākšot naktī uzbrukumā… Jautāja par jums, biedri pulkvedi.

Uh, nevaru pateikt — un cauri!

—    Nu! Ko tu vilcinies?

—           Es ziņoju, biedri pulkvedi, ka jūs atrodaties pie manis, ka jūsu štābs sakārto ļaudis. Ziņoju, ka jūs šeit esat vecākais priekšnieks.

Es visādi izvairos, virzu sarunu uz to, lai Malihs uzņemtos komandēšanu. Pēc reglamenta tādos gadījumos komandē vecākais.

Un pēkšņi atskan pavēloša, sašutusi balss:

—    Aksakal!

Atskatos uz Bozžanovu.

—   Aksakal! Kāpēc neņemiet grožus rokā? Izpildiet pavēli!

Šis asais, kategoriskais uzsauciens deva man spēku. Es

skaudri apzinājos pienākumu. PIENĀKUMS — rakstiet ar lieliem burtiem šo visaugstāko vārdu — ar Bozžanova balsi man uzsauca: izpildi! Vienā mirklī es pārvarēju svārstīgumu, nenoteiktību. Es izslējos. Valoda skanēja oficiāli.

—           Biedri! Divīzijas komandieris pavēlēja man komandēt visu Gorjunos esošo grupu. Biedri pulkvedi, ziņojiet — kas ir jūsu rīcībā?

Uz mirkli iestājās klusums. Un, lūk, pulkvedis piecēlās. Noguruma nomākts, viņš tagad saņēma arī triecienu patmīlībai, taču savaldījās, piecēlās, jautāja štāba priekšniekam:

—   Dormidonič, kā tu domā, kas mums ir?

—          Pagaidām mums ir, biedri pulkvedi, ap divi simti septiņdesmit divi simti astoņdesmit cilvēku. Vēl savāksim.

Tālāk Dormidonovs ziņoja par apbruņojumu: bija prettanku granātas, ložmetēji.

Ziņoja visi pēc kārtas.

10

Es ierīkoju jaunu komandpunktu dzelzceļa būdā, drusku aiz sādžas. Priekšējā kambarītī kurējās krāsniņa, spīdēja kvēpeklītis, lielākajā istabā pārceļoja mūsu lampa, telefons, Rahimova papīri. Timošins organizēja sakarus ar visām manām jaunajām apakšvienībām. Pie viņiem, parunas «paša acs — dimants» vadīts, aizgāja pedantiskais Rahimovs, lai, uz vietas apraudzījis pozīcijas, pēc tam varētu tās precīzi uzzīmēt. Tolstunovu un Bozžanovu es nosūtīju uz rotām pārbaudīt nakts apsardzes modrību.

Nemanot aizritēja nakts. Pretinieks, runājot kaujas ziņojumu valodā, neizrādīja aktivitāti. Atceros, es pavilku telteni, kas mums bija gaismas maskēšanas aizkara vietā, paraudzījos ārā: šķita, ka bija jau sākusi plaiksnīties gaismiņa. Taisni tanī brīdī man piezvanīja Panfilovs.

—   Labrīt, biedri Momiš-Uli.

Atņēmis sveicienu, es uzdrošinājos piebilst:

" — Pagaidām vēl ir nakts.

—          Ē, naksniņa ir jau pagājusi! Jau varam pieskaitīt to sev par labu. Esam to ieguvuši, atņēmuši ienaidniekam. Viņš negribēja to atdot, bet vakar mēs viņu krietni papluinījām, piespiedām sakārtoties. Vai jūs domājat, ka tikai mums tas bija vajadzīgs? Maldieties, biedri Momiš-Uli.

—   Es jau nekā nesaku.

—   Bet es redzu no acīm.

Panfilovs iesmējās par savu joku. Mūs šķīra sniegoti plašumi, taču nebija šaubu: viņš lieliskā omā sagaidīja pirmo rītausmas brīdi.

—          Es jau dzeru tēju, brokastoju, — viņš turpināja. — Tā sakot, iesvētu jauno vietu. Vai jūs mani sapratāt?

—          Es arī atrodos jaunā vietā. Pārcēlos uz dzelzceļa būdu. No šejienes vadu savu apvienoto karaspēku.

—    No apvienotā karaspēka jums, biedri Momiš-Uli, būs jāšķiras. Pulkvedi Malihu ar visiem viņa spēkiem nosūtiet manā rīcībā. Atbrīvojiet visus viņa ļaudis. Kamēr vēl tumšs, lai nāk pie manis.

Pēc tam ģenerālis pavēlēja sūtīt pie viņa arī majoru Jurasovu.

—   Atdodiet viņam Islamkulova nodaļu. Lai majors ierodas karaspēka priekšgalā. Kaut arī tikai divdesmit cilvēku — tomēr karaspēks. Vai jūs sapratāt?

Naktī Panfilovs nerēķinājās ar apsvērumiem, kas skar padoto patmīlību. Bet tagad rūpējās par to, lai bez vajadzības nepazemotu komandieri, kuru jau bija pazemojusi un morāliski satriekusi nežēlīgā īstenība, saudzēja viņa cieņu.

—    Rēķinieties, biedri Momiš-Uli, tikai ar sevi. Tikai ar savu bataljonu. Un neaizraujieties ar vakardienas uzvaru. Mums nav jāaizmirst, ka uzvara ar zaudējumu brauc vienos ratos . . . Raugieties uz visām pusēm. Nosedziet sevi no priekšas un aizmugures. Zajeva rotu noņemiet.

Vēl vakar vakarā Panfilpvs par Zajeva rotas pārvietošanu teica «pagaidīsim», bet tagad, jau pirms rītausmas, pavēlēja: «noņemiet». Sagatavodams pretestību nākamajās pozīcijās, atstādams mezgla punktā uz šosejas visam karaspēkam priekšā manu bataljonu, viņš, tāpat kā iepriekš, runāja ar mani atklāti, nekā nesolīja, neaizplīvuroja īstenību ar miglainiem, mānīgiem mierinājumiem.

—    Nu tad vēlreiz ieskatīšos jums acīs, — viņš atkal pajokoja. — Hm . . . Nē, neteikšu.. . Neteikšu, citādi jūs varat kļūt iebildīgs. To, biedri Momiš-Uli, nekad nepieļaujiet. Vai jūs mani sapratāt?

—   Klausos! Nekad nepieļaušu!

—    Šodien es vēl ceru uzturēt ar jums sakarus. Par visu ziņojiet. Lai jums labi klājas, biedri Momiš-Uli!

Šīs sarunas iespaidā kādu brīdi vēl sēdēju, rokas salicis, pie telefona. «Kļūt iebildīgam.» Protams, Panfilovs domāja ne vien par šo dienu, kas nule sākās. Tas bija novēlējums uz priekšu, novēlējums ilgam laikam. Tātad tur, priekšā, tālu prom, Panfilovs mani redz kā dzīvu. «Lai cerība jums silda sirdi!» — tāds bija viņa nesenais novēlējums. Un tagad taču viņš pateica to pašu, tikai drusku citādi. Citādi un skaidrāk!

Bet nebija laika par to domāt. Es paņēmu klausuli, sāku izpildīt ģenerāļa pavēles.

VEL TRĪS DIENAS

1

—   Mūsu stāsts tuvojas beigām, — Baurdžans Momiš-Uli turpināja. — Tuvojas tā sērpilnās lappuses. Sirds liek man būt lakoniskam.

… Miglaina rītausma. Sals. Ledains vējš. Uz šosejas atjaunojas atkāpšanās. Nāk noklīdušie. Ierindā iet nakti pozīcijās nodežurējošie vadi, kas nosedza atkāpšanos. Kārtīgi aiziet sapieru apakšvienība, aiz sevis viņi ir atstājuši mīnu laukus.

… Sāka atkal dārdēt lielgabali. Uz Gorjuniem, uz mūsu augstienes nogāzēm, uz apkārtējām mežmalām gāžas kombinēta blīva uguns. Rībina, šaujot zalvēm, arī mežā paslēptie mūsu artilērijas divizioni. Laiku pa laikam pie manis dzelzceļa būdā nodreb zeme.

… Man blakus būdā sēž kapteinis ar melnu bārdu, «katjušu» — spēcīgu reaktīvo mīnmetēju diviziona komandieris. Šo vareno ieroci uz Gorjuniem atsūtīja Panfilovs. Izlaidušas raķešu sēriju, «katjušas», kas pārvietojas automašīnās, nekavējoties maina pozīciju, aizbēg no apšaudes. Katra izšāviena aprēķins tiek izdarīts no jauna. Panfilovs norāda mērķus: «Sagatavojiet uz turieni. Pēc tam es diriģēšu.»

Vēroju «katjušu» darbu. Izšāviens. Dobjā dunoņa pārspēj visus citus kaujas trokšņus. Zalves nogāž uz Gorku sādžiņas pozīcijām. Nākamais mērķis — pie Roždestvenas, kur vēl nesen ģenerālis pie mums pusdienoja. Vēl viena zalve turpat. Un, lūk, jauna komanda.

—   Sagatavojiet uz Šiškinul

Tātad ir atdevuši arī Šiškinu … Diena vilkās gausi. Divīzija atstāja sādžu pēc sādžas, «katjušu» zalves apvilka loku ap mūsu augstieni.

Velns parāvis, bet Zajeva vēl arvien nav! Un no Šiškinas puses mēs neesam nosegti!

… Beidzot arī lamzaks Zajevs ierodas. Pie jostas granātu soma, pistole makstī. No šineļa azotes, tāpat kā agrāk, rēgojas parabelluma spals.

—   Kur tu aizķēries?

—   Biedri kombat, ļāvu ļaudīm stundiņu pasildīties istabās. Tā pārsaluši, ka nekur dēties.

—   Kas atļāva? Ar kapli, ar lāpstu sildīsimies! Tūlīt ej ārā un izveido pozīcijas pie ceļa uz Šiškinu. To jau ieņēmis pretinieks.

—   Lai tik panāk šurp! — Zajevs noburkšķ pa vecam.

Divās dienās, kas pavadītas dziļi mežā, viņš ir noaudzis ar

iesarkaniem bārdas sariem. Iekritušās acis neslēpjas zem uzacu lokiem, uzticīgi, droši raugās manī. Palaidis joku, Zajevs atgūst nopietnību.

—    Biedri kombat, es jūs klausos!

—          Ieņem pozīcijas mežmalā! Rahimovs ies tūlīt tev līdzi. Iekārto aizsegu, taupi cilvēkus! Piešaudi ceļu. Ja nāk tanki, ar uguni nošķir no tiem kājniekus!

… Reaktīvo lādiņu zalve tika nogāzta pa Šiškinu. Kapteinis ar melno bārdu gaida nākamo komandu. Sakarnieks aicina viņu pie telefona. Noklausījies pavēli, «katjušu» komandieris sniedz man roku.

—          Pamatīgi pašāvām. Pavēlēts nekavēties ne mirkli, braukt prom no Gorjuniem. Pats zini, nedod dievs, ja mana tehnika nonāktu vāciešu rokās.

. . . Izsaucu pie sevis leitnantu Šakojevu. Izeju viņam pretī. Vējš, kas kļuvis niknāks, nes, griež gaisā asus sniega putekļus. Skaistulis ar kumpaino degunu, tanku iznīcinātāju vada komandieris, viegli, it kā zeme viņam zem kājām būtu atsperīga, pieskrien pie manis. Viņam līdzi tipina Kuzminičs.

—    Politvadītāj, kādēļ jūs esat šeit?

—          Es? — Kuzminičs bikli pārjautā. — Es eju kopā ar iznīcinātājiem.

Strupi nosaku:

—    Labi.

Un griežos pie Šakojeva, dodu uzdevumu tāpat apvidū:

—           Iespējams, ka no Šiškinas puses uzbruks tanki. Tie var iziet -cauri Zajeva pozīcijai. Viņš nošķirs kājniekus. Bet tu gatavojies sagaidīt tankus. Pārvieto savu vadu uz šejieni. No krustcelēm nekur tālu neaizej. Skaties arī atpakaļ. Esi pie rokas!

—   Klausos!

… Artilērijas pulka lielgabali, kas atradās mežā pie Gorjuniem, atstāj ugunspozīcijas. Gar logu aizpeld traktoru vilktie garstobrainie ieroči.

Savākuši savus aparātus, aizbrauca arī armijas sakaru mezgla ļaudis. Tagad mēs tiešām esam palikuši vieni.

Matreņino staciju pretinieks šodien netraucē. Tāda ir hitleriešu armijas maniere: kur vienreiz apsvilinājušies, tur vairs nelien, iet apkārt.

No kurienes, no kurienes gan nāks trieciens?

… Būdā iebruka uzkrītoši ģērbies leitnants — apvalkāts garš šinelis, sarkans bašliks, kubanka uz vienas auss, no tās izspraucies laukā kupls, gaišs matu cekuls. Braši piemetis roku pie cepures, viņš stādījās priekšā. Tāda un tāda ka Valērijas pulka sakaru virsnieks.

Viņš to norunāja izteiksmīgi, ar pauzēm. Kāpēc viņš atrodas šeit? «Katjušas» zalves tika virzītas pa labi, bet kavalērijas pulks, kuru nosauca leitnants, turēja frontes iecirkni pa kreisi. Atnācējs aprakstīja stāvokli: līnija pārrauta, atkāpjamies, pareizāk sakot — laižam «ļekas vaļā».

—   Tā jūsu darīšana. Paldies, ka paziņojāt.

—   Bet ko tu darīsi?

—   Palikšu šeit.

—   Vai tu re, kāds varonis! Nu, miers taviem pīšļiem!

Viņš atkal to pateica izteiksmīgi. Paņēma no Rahimova paciņu vācu cigarešu spilgtā iesaiņojumā, pielika roku pie cepures un aizgāja. Ne drusku viņam neķērās pie sirds atkāpšanās. Bezrūpīgs dulburis!

. . . Tanki! Tie neparādījās no priekšas, ne no kreisās, ne labās puses, bet no aizmugures, no tās puses, kur uz Maskavu stiepās šoseja,-iezīmēta ar vēja nolaizītām asfalta saliņām, kas melnoja sniegā. Nevarēdams ieņemt Matreņino staciju, apgājis to, pretinieks kaut kur bija uztaustījis vāju vietiņu un, salauzdams pretestību, izrāvies ar tanku kolonu uz galvenās maģistrāles. Taču mūsu mezgliņš Gorjunos aizsprostoja tiešo satiksmi pa šoseju, bija iespriedies pretiniekam rīklē.

Nāk prātā tie brīži… Sēdēdams būdā, es pēkšņi saklausīju motoru rūkoņu. Gandrīz tanī pašā mirklī ar paklusu brīkšķi bruņu sitējs lādiņš iztriecās cauri sienai, sasita druskās telefona aparātu un, izdūris caurumu vēl vienā sienā, aizlidoja tālāk. Iegrūdis pistoli vateņa azotē, es izskrēju laukā. Pavārs Vahitovs, vēl neko», nenojauzdams, svinīgi darbojās ap nokaitušo plīti.

No sliekšņa caur sniegputeni es ieraudzīju tankus. Baigi rēkdamas, tuvojās desmit, divpadsmit ar bruņām klātas tumšas kastes. Nāca tās izvērstā ierindā, nekaunīgi, bez kājniekiem. Viena mašīna — ļoti liela, droši vien komandiera, — stāvēja blakus manai būdai. Tornis bija apvilkts ar sarkanu audumu. Rēgojās antenas stienītis. Līdz jostas vietai izliecies laukā pa atvērto lūku, tankists aplūkoja apkārtni. Mani viņš nepamanīja.

Šaut? Es vēl nepaspēju nekā aptvert — mulsināja arī sarkanais audums, kas nosedza balto ienaidnieka krustu uz borta bruņām, — kad no būdas klusu iznāca nobālušais Kuzminičs. Viņa kailās rokas pirkstos bija sažņaugts prettanku granātas rokturis. Šķita, viņš kustas briesmīgi lēni, arī vācietis jau kļuva uzmanīgs un ātri pieliecās.

Šinī mirklī es izšāvu. Bet Kuzminičs nesteigdamies, ar aprēķinātu, precīzu metienu, iesvieda granātu tankā. Mašīnā noslēpies strēlnieks paspēja izšaut ar ložmetēju. Mans šāviens, ložmetēja rejas, liesmu mēle, kas izšāvās no ieroča tievās rīklītes, dobjš sprādziens, tērauda kastes nodrebēšana — tas viss norisa vienā brīdī.

Ložmetējs apklusa.

—   Kuzminič, otru! — es kliedzu.

Tāpat kā iepriekš, nesteigdamies viņš svieda vēl vienu granātu un pakrita. Es metos pie viņa, pacēlu. No mutes plūda asinis, burzguļoja sarkanas putas.

Divu Kuzminiča granātu sprādzieni kļuva it kā par pretošanās signālu. Sāka šaut divi lielgabali, kas apsargāja aizmuguri, sāka būkšķēt prettanku rokas granātu sprādzieni.

Es izvilku saiti, atpogāju Kuzminiča šineli. Arī Sinčenko steidzās mums palīgā.

—   Ņem, — es pavēlēju, — palīdzi aiznest politvadītāju uz būdu. Un seglo zirgu, steidzies pie Kirejeva.

Kuzminiča formas blūze bija asiņu piemirkusi. Caur svelpjošo elpu viņš paspēja pateikt:

—   Nē, es vairs nekļūšu . . . Nekļūšu par karavīru …

Acīm pārvilkās nāves stingums. Viņš, ekonomikas institūta zinātniskais līdzstrādnieks, grāmatu tārps, lielā kara laikā pirmo reizi uzvilcis rupjo zaldāta šineli, ieguvis briesmu brīdī īstu karavīra bezbailību, izdzisa ar šiem vārdiem: «Nekļūšu par karavīru.»

… Trīs tankus jau bija apņēmuši dūmi, kuros svaidījās kvēpstošas liesmas. Viens griezās uz pārsistas kāpurķēdes.

Atkozdamās, atšaudīdamās pārējās mašīnas, kas bija palikušas neskartas, atkāpās.

Vācieši atkal mūs dauza ar brizantajām granātām, šrapneļiem, mīnām. Mežā paslēpušies tanki arī vālē no torņa lielgabaliem pa sādžu, munīciju netaupīdami. Par savu nekaunību viņi jau ir tikuši pārmācīti. Liekas, mēs bijām piespieduši tankus iet lēnām, neatraujoties no kājniekiem.

Pārskrējieniem es aizkūlos pie Brudnija, izskaidroju uzdevumu: atgriezt, nošķirt kājniekus no bruņu mašīnām. Un, kad kājnieki nogulsies zem mūsu uguns, paliks laukā bez bruņām, iet pretuzbrukumā, triekt, nogalināt!

Brašais, atjautīgais leitnants saprotoši māj ar galvu.

… Un, lūk, vēl viens uzbrukums.

Atkal izvērstā ierindā pa sniegu lien tanki, lien lēnām, turēdamies kopā ar straujā solī ejošajiem automātistiem. Tos pļauj mūsu šauteņu uguns, pļauj Blohas ložmetējs. Pie ložmetējniekiem es aizsūtīju Bozžanovu.

Ļaudis zaļganajos šineļos neiztur, nogulst. Mašīnas piebremzē, it kā atskatīdamās uz nogulušajiem. Tiek laisti darbā mūsu lielgabali. Viens otrs šāviņš trāpa melnajos, gandrīz nekustīgajos mērķos. Mirkli apjukums. Tanki atbild ar uguni, šauj pa mūsu lielgabaliem. Un sāk rāpties atpakaļ. Kopā ar tiem atkāpjas arī kājnieki. Otrs uzbrukums ir atsists.

… Atkal neganta apšaude. Sēžam pagrabos, ierakumos. Medpunkts ir pilns ar ievainotajiem.

Beidzot sāk krēslot. Vēl viena nakts ietin tumsā Piemaskavas sniegus. Mēs esam noturējušies, Gorjuni nav atdoti.

4

Sākās nākamā diena — deviņpadsmitais novembris. Pēdējā aizsardzības diena Gorjunos.

… Šauj no trim pusēm. Vienīgā mierīgā puse ir Matreņino stacija. Naktī uz turieni pie Fiļimonova mēs pārvietojām ievainotos, atbrīvojām medpunktu.

Brudnija vadi un saimniecības vads apsargā sādžu. No dažādām pusēm lien tanki un kājnieki. Notiek apšaude. Citu pēc cita vācu šāviņi izsit no ierindas mūsu lielgabalus. Braucējs Garkuša iedomājies: uzlikt ložmetēju uz ragavām, iejūgt zirģeli un šaut no ragavām, pārsviežot šo ugunspunktu no sādžas viena gala uz otru.

… Mūsu spēki dilst un dilst.

Augšpēdus sniegā guļ milzis Galiuļins. Šinelis pārcirsts pie pašas sirds. Nāves brīdī viņš ir piespiedis roku pie krūtīm, piespiedis taisni tāpat kā tanī brīdī, kad vienreiz miegā īsi noteica: «Es atvainojos.»

Neveikli saliecies, uz visiem laikiem ir sastindzis Murins. Brilles notriektas no vaska dzeltenā, smailā deguna, sniegā rēgojas ar diegu apsietais rāmis. Viņš, konservatorijas aspirants, kurš bija kļuvis par ložmetējnieku, nekad vairs nepienāks man klāt, neatklās savu jūtīgo dvēseli. Cik reižu es mācīju viņu stāvēt «mierā», bet tagad pats stāvu «mierā» pie viņa — nekustīgā Murina.

—    Kombat, vai tev prāts? Tīšām gribi noķert lodi?

Tolstunovs ar varu noliec mani samaltajā, ar māliem sajauktajā sniegā, velk aiz rokas aizsegā.

… Kritušo ložmetējnieku kauju biedrs nodaļas komandieris Bloha ir ievainots, šķemba ieskrambājusi kaklu. Bloha nav pametis ragavas — savu skrejošo ložmetēja ligzdu.

Lūk, tur jau traucas šīs ragavas. Blakus Bloham, kurš dīvaini sašķiebis kaklu, pie ložmetēja salmos sēž kaujas azartā iededzies Bozžanovs. Grožus tur pārgalvīgais Garkuša, kurš nav nemaz noskumis un skubina zirģeli gan ar pātagu, gan ar trekniem lamu vārdiem.

Jau dienas vidū tas bija palicis man vienīgais ložmetējs.

. . . Vēl viens vāciešu trieciens no dzelzceļa būdas puses, kuru mēs jau esam atdevuši. Tanki rāpjas kalnā, kājnieki slēpjas aiz bruņām. Tuvojas malējām mājām, šķūņiem sādžas nomalē. Mūsu niknā, no neliela attāluma raidītā uguns beidzot piespiež automātistus nogulties. Bet tanki ielaužas sādžā.

Blakus pakalnā pietrūkstas kājās un traucas lejup mani kareivji. Ar mežonīgu rēcienu «a-a-a!», ar uzspraustiem durkļiem viņi pa galvu pa kaklu metas virsū ienaidnieka ķēdei. Pašā priekšā izrāvies Brudnijs. Vācieši nepieņem triecienu.

Bet Gorjunu platajā ielā starp mājām dobji būkšķ prettanku granātas. Iznīcinātāju vads cīnās ar melnajām nāves mašīnām. Te šur, te tur apstājušies, dūmo uzspridzinātie, aizdedzinātie, bruņās tērptie milzeņi. Tie, kam šis liktenis ir gājis secen, izdārdina cauri sādžai un, ātrumu nesamazinādami, aizlien pa pretējo nokalni.»

Gorjuni ir palikuši mūsu rokās. Un atkal kāpurķēžu izartajā sniegā guļ kritušie.

Divkaujā pieveicis tanku, savu nebēdnīgo galvu nolika skaistulis Šakojevs. Šinī kaujā krita arī tas, kuru rotā sauca par vecīti, — zaldāts ar tabakas nobrūnētajām gaišajām ūsām — Berezanskis.

Sīciņais, maziņais Džilbajevs pārsien sniegā sēdošo ievainoto.

—   Biedri kombat, es arī…

Džilbajevs atvēzē roku, rādīdams, ka arī viņš sviedis zem tanka granātu. Viņš vēl atrodas kaujas versmes varā.

Viņš pārlaiž skatienu ielai, kas ir kļuvusi par kaujas lauku, redz degošos tankus, liesmu pārņemto māju, šineļos tērptos nekustīgos ķermeņus, redz zemei pieplacinātā komandiera dagestānieša vateni, kurš guļ ceļmalā, pastiepis roku uz priekšu.

—   Biedri kombat, kā tad nu būs? Ko mēs tagad iesāksim?

—   Kausimies tālāk, Džilbajev.

… Ir atgriezušies kareivji, kas atsita automātistus. Ir atgriezušies un atnesuši uz šineļa noguldīto rotas komandieri. Brūnacainais Brudnijs šinī niknajā pretuzbrukumā atdevis dzīvību.

Mazais sakarnieks, žiglais Muratovs, kurš ne vienu reizi vien ir zaudējis kaujā rotas komandierus — ir slaido, iznesīgo Paņukovu, ir kautrīgo Dordiju ar izvēlbtām melnām gruzīna acīm, — sērdienīgi raugās uz dzīvības sārtumu zaudējušo dzeltenīgo seju.

Ardievu, drosmīgais Brudnij! Ardievu, mans kauju biedri! Atkal mirkli stāvu «mierā» pie kritušā.

Nu jau vairs nav kam nodot rotas komandēšanu. Nevar taču Bozžanovu ņemt prom no mana pēdējā ložmetēja. Atkal man blakus ir Tolstunovs.

—    Fedja, pieņem rotu. Cita neviena vairs nav.

Šinī brīdī it kā aizmirsdams, ka viņš ir dienesta pakāpē augstāks par mani, vecākais politvadītājs noskalda atbildi:

—    Klausos, biedri kombat!

. . . Vairs nemēģinādami iekļūt sādžā vienā rāvienā, vācieši neatlaidīgi ieņem apkārtni. Viņi jau ir pārvarējuši astoņsimt metrus, kas šķir Gorjunus no tumšās mežmalas aiz dzelzceļa būdas. Jau ir atņēmuši mums vairākus šķūņus sādžas nomalē.

.. . Sen pārtrūkuši sakari ar Zajevu. Viņa telefona vadu ir pārcirtušas šķembas. Laiku pa laikam atskan nikna šauteņu uguns no tās puses, kur ir ierakušies Zajeva kareivji, nošķirti no mums ar meža joslu.

Sakari ir tikai ar Fiļimonovu. Gan telefona (līnijas bojājumus ātri izlabo varonīgie sakarnieki), gan uguns sakari.

Klajumu, pār kuru stiepjas ceļš uz staciju, var apšaudīt no mūsu augstienes, un to tur zem uguns Fiļimonova rotas kaujas apsardzība, kas izvirzīta mežiņā, no kura ir redzami Gorjuni. Neviens automātists nelien šinī klajumā, kas nosprostots ar krustuguni.

… Turpinām kauties. Vācieši ieņem māju pēc mājas, mēs no mājas uz māju lēnām atkāpjamies, turamies katrā pagalmā, atkal un atkal sagaidām ienaidnieku ar lodēm.

Lūk, tā vajadzēja turēties arī Volokolamskā!

… Krēslo. Mums pieder puse no sādžas, otra puse — vāciešiem. Mūs šķir vēl nenodzisušie ugunsgrēki.

Tumsā kauja norimst. Miglaina, sarkanīga blāzma iezīmējas debesīs. Tumsas aizsegā brāļu kapā apbedījām kritušos. Apbedījām bez salūta, bez kapa runām.

Sanitāri — to arī vairs nav daudz — klusu evakuē ievainotos uz Matreņino. Šeit paliek vienīgi feldšeris Kirejevs, lai atietu ar beidzamo grupiņu.

… Pulkstenis beidzot rāda pusnakti. Ir pagājis deviņpadsmitais novembris. Sirdī ir gan sēras, gan skaudrs prieks. Panfilova doto uzdevumu mēs esam veikuši. Karavīru pienākums izpildīts! Var atstāt Gorjunus.

Pēkšņi tumsā izceļas apšaude. Šurp atlīduši vāciešu izlūki: pārbaudīt, vai russ nav jau aizgājis. Mēs gāzām izlūkiem virsū šauteņu uguni.

Pārliecinājušies, ka russ vēl turās, vācieši netēmēdami apmētā mūs ar mīnām. Nogaidām apšaudes beigas. Atkal viss paliek klusu.

… Izeju ārā. Blāzmas gaismā redzu: Timošins mierīgi soļo un satin vadu.

Piesaucu viņu klāt. Ieejam saltā istabā ar sašautu jumtu. Pavēlu Timošinam ar diviem kareivjiem aizkļūt pie Zajeva. Lai Zajeva rota atstāj pozīcijas un atkāpjas. Par satikšanās vietu izvēlos augstieni mežā netālu no Gusenovas sādžas. Atzīmēju uz Timošina kartes šo augstieni. No papīra atstarotā kabatas lukturīša gaisma krīt uz vīrišķo jauno seju, kas vienā dienā novājējusi, kļuvusi stūraināka.

. .. Norīkoju ļaudis arī uz otru pusi, uz netālo mežu, kur paslēptas bataljona virtuves un vezumnieki. Ziņneši nodos manu pavēli: tūlīt iejūgt zirgus un virzīties uz staciju.

… Noņemu apsardzi. Visi pulcējas pie manis. Rahimovs saskaita sādžas pēdējos aizstāvjus. Mēs esam tikai divdesmit četri cilvēki. Mums ir divi lielgabali, viens ložmetējs.

Klusiņām aizejam no Gorjuniem. Pirmais soļo Rahimovs. Ķēdīti noslēdz Tolstunovs.

Tumsā paspēju aiziet arī no Matreņino stacijas.

Rītausmu sagaidām pārgājienā. Virzāmies pa mežu: Fiļimonova rota, niecīgas atliekas no Brudnija rotas, kas pārgājiena laikā nodota Bozžanova vadībā, kādas desmit ragavas, kur cieši cits pie cita noguldīti ievainotie, sanitārā droška, ragavas ar ložmetēju, vezumnieku divriči, divi lielgabali.

Pa meža ceļiem dodamies uz augstieni, kur jāsastopas ar Zajevu. Ejam ierindā. Smagie karavīru apavi iemin plāno sniega kārtu līdz pat zemei. Uz egļu skujām sakrājušās baltas sniega cepures. Ozoliem jau birst lapas. Ar nobirušajām ozolu lapām ir nokaisīta mūsu taka.

Reizumis nākas ar cirvjiem un mazajām sapieru lāpstiņām nocirst krūmus, atbrīvot ceļu lielgabaliem.

Jau esam nogājuši daudzus kilometrus. Rahimovs iezīmējis uz kartes mūsu ceļu kā garu loku, vietumis ar zobiņiem, kur mēs apgājām klajumus. Nevienā vietā nesadūrušies ar vāciešiem, mēs izejam pa meža biezokni pie Volokolamskas šosejas. Mums vajag tikt tai pāri, pāriet joslu, kur izcirsti koki. Stāvam mežiņā un novērojam.

Garās vācu kravas mašīnas brauc un brauc uz Maskavas pusi. Aizdrāzās kārtējā autokolona. Kravas kastēs sakrautas resnām virvēm pārsietas kastes ar munīciju. Vairākas mašīnas pilnas ar zaldātiem. Sēž sarāvušies, sabāzuši rokas tumšzaļo šineļu piedurknēs. Laiviņas uzvilktas uz ausīm, apkakles uzslietas.

Šī kolona pagāja garām, sniega putekļus saceldama. Vai kustēties uz priekšu? Atkal tuvojas, joņo mašīnu rinda ar hitleriešu mehanizētajiem kājniekiem. Acīm redzot, pretinieks pievelk rezerves, atdzīvina, pastiprina uzbrukumu ar svaigām asinīm. Palūkosimies, cik ilgam laikam jums pietiks asiņu!

Stāvam, nogaidām. Kustība pa šoseju te norimst, te atkal atjaunojas. Velns parāvis, nevar sagaidīt! Pavēlu atklāt uguni pa mašīnām. Šaut uz kājniekiem, uz kravas kastēm, lai šoferis aiz bailēm brauktu ātrāk.

Un, lūk, vēl viena kolona. Uguni! Bāc, bāc … Kravas mašīnas aizdrāzās kā viesulis. Brauc štāba vieglā mašīna. Šoferis, pēkšņās šaušanas apdullināts, bremzē. Uz šosejas izlec oficieris un, ložu nopļauts, turpat nogāžas gar zemi. šoferis arī ir nošauts.

Komandēju:

— Uz priekšu!

Visi metas ceļam pāri. Braucēji rikšos pabrauc garām kareivjiem. Steidzos pie vieglās mašīnas. Uz tikko nošautā oficiera rokas dilba redzama pulksteņa siksniņas iespiesta rieva. Kāds pulksteni jau ir noņēmis. Mašīnā atrodu radioaparātu un portfeli ar dokumentiem. Paņemam tos līdzi.

Pārgājuši pāri šosejai, atkal paslēpjamies mežā. Atkal ejam. ierindā.

6

Tāpat kā iepriekš, ejam pēc kompasa, pēc azimuta. Rahimovs rāda ceļu un ved kolonu uz augstieni, kur jāsatiekas ar Zajeva rotu.

Pienākam pie dzelzceļa. Tam jātiek pāri. Sliedes atrodas dziļā iedobē. Pretējā .nogāze ir īsta krauja. Sniegs tikai vietumis ir nobalsinājis gandrīz statenisko mālaino nogruvumu.

Lielgabalus te nevarēsim izvest.

Soļoju gar mežmalu, meklēdams ērtāku pāreju. Dzirdu vācu valodu. Dzelzceļa sarga būdā apmeties ienaidnieks.

Eju uz otru pusi. Kaimiņu būdā arī ir vācieši.

Atgriežos. Ko darīt? Pamest lielgabalus? Domīgs pieeju pie kraujas. Aiz manis, paslēpušies aiz kokiem, stāv kareivji. Pēkšņi sajūtu — reiz mūsu stāstā tāds notikums jau tika minēts — jūtu simt piecdesmit dūrienus mugurā. Atgriežos. Visi skatās uz mani. Viņu acis jautā: «Vai tu mūs ievedīsi nāvē vai izvedīsi pie savējiem?» Tāpat kā iepriekšējā reizē, skatieni atkal bija asāki, spēcīgāki par jebkuriem vārdiem.

Vienā mirklī atgūstu noteiktību. Izslienos..

— Klausīt mani! Zirgus izjūgt! Lielgabalus izvilkt pašiem! Uz priekšu!

Tanī pašā vietā, kur dziļā iedobe šķērsoja mums ceļu, metamies taisni pāri. Kareivji parādīja tādu kaismi, tādu gatavību pārvarēt, uzveikt šķērsli, alku dzīvot, ka lielgabali tik tikko ar riteņiem pieskārās zemei. Pēc tam viegli pārnesa ragavas, pārveda izjūgtos zirgus.

Karš atkal un atkal mācīja: tici kareivim! Vajag tikai pateikt — un ļaudis izdarīs, pārvarēs pat to, kas šķiet gluži neiedomājams. Neiespējamais tika paveikts it kā garāmejot. Pārspēt! Pārspēt pašiem sevi! Neviļus ienāca prātā šie mūsu ģenerāļa teiktie, būtību izsakošie vārdi.

Ne vienu reizi vien veicis pārgājienus svešās vietās, reizēm izstaigājis arī mūža mežus, izglītotais topogrāfs, kalnu sporta instruktors Rahimovs droši veda ierindu. Bija patīkami palūkoties atpakaļ — mēs atstājām aiz sevis precīzu taisnu līniju. Bet gājām bez patruļām. Pārgājienā vajag norīkot priekšējo, aizmugures un sānu apsardzes patruļas. Tomēr nevienu nevarēja sūtīt patruļā. Mežā ļoti grūti orientēties. Jaunie leitnanti, kas uz ātru roku tika izlaisti no karaskolām, nebija apguvuši topogrāfijas ābeci, viņiem bija visai miglains nojēgums, bet daži pavisam nezināja, kas ir azimuts. Ja norīkos tādu priekšējo vai sānu apsardzi — tā aizmaldīsies velns zina kur, vajadzēs vēl pašam jāšus meklēt savas noklīdušās patruļas.

Jau pirms pusdienas mēs sasniedzām sapulcēšanās vietu nelielā izcirtumā meža masīvā. Zajeva rota mūs jau gaidīja.

—  Celties! Mierā! — cik jaudas, norēca Zajevs ar savu piesmakušo basu.

Un pieskrēja pie manis. Pie savām divām pistolēm, ko mana acs jaū bija pieradusi redzēt, — viena pie sāniem makstī, otra aiz šineļa azotī, — Zajevs bija pievienojis arī uz krūtīm pakārtu zilgani melno trofeju automātu. Atkārušās, lejup novilktās šineļa kabatas skrienot grabēja. Zajevs tur bija sabāzis ar patronām piepildītos skārda diskus, tie bija izspiedušies caur vadmalu, īsie, spēcīgie pirksti melni spīdēja, nule noziesti ar ieroču eļļu. Kā redzams, šeit atpūtas brīdī, viņš kopā ar kareivjiem bija izjaucis un salicis ieročus. Garā leitnanta zaļganās, dziļi iegrimušās acis priecīgi dzirkstīja, raugoties manī. Lielā mute pavērās smaidā, kļuva redzami dzeltenīgie, tabakas nobrūninātie zobi. Viņam varēja redzēt cauri, viņš neturēja uz mani ļaunu prātu, neslēpa sirdī rūgtumu pret mani, no visas sirds priecājās, satiekot kombatu.

Neatļāvies nekādus jokus, ne vaļību, Zajevs ziņoja: rota izpildījusi kaujas uzdevumu, noturējusi Gorjunu-Šiškinas ceļu līdz manai pavēlei par atiešanu.

Kamēr Zajevs raportēja, visi stāvēja «mierā». Pēc tam uzsaucu:

—    Brīvi!

Pavēlēju Rahimovam novietot bataljonu atpūtā, izsniegt ļaudīm no bataljona virtuvēm pusdienas, kas bija pagatavotas pārgājiena laikā.

Bataljons! Ar klusu lepnumu un laimes izjūtu es atkal izrunāju šo vārdu.

8

Lūk, tā, atpūta mežā. Kareivji uzmeklēja ērtas vietiņas izcirtumā un aiz kokiem, apsēdās, atspiedās pret celmiem, iestrēba viru, kurā iebērta sasmalcināta gaļa, svētlaimīgi sāka kūpināt smēķus — tabakas mums tagad pietika, vēl nebija izsīcis trofeju cigarešu krājums. No dažādām pusēm — tālu nesūtījām, lai nenomaldās, — mūs apsargāja posteņi. Rahimovam es pavēlēju aizjāt līdz mežmalai, no turienes ar vērīgu skatienu aplūkot apkārtni.

Sēžam, smēķējam, gaidām Rahimovu. Sprēgā asprātības. Zirgi izjūgti, mierīgi grauž uz segām nobērtās auzas. Kāds kūņojas pa izcirtumu ar milzīgu siena klēpi. No šī klēpja raugās salā pietvīkusi, šķelmīgā Garkušas seja. Es uzsaucu viņam

—    Garkuša, kur tu to izrāvi?

—   Te atradās viena kaudzīte. Pievāksim. Neies jau fričiem dāvināt.

Un pēkšņi šinī bezrūpīgajā brīdī vairāki kareivji izskrēja izcirtumā kliegdami:

—Vācieši! Vācieši!

Izcirtumu pāršalca tikpat kā viesulis — panikas viesulis. Visi, kas sēdēja vai bija atlaidušies, metās cits par citu mežā. Vienā mirklī klajumiņš kļuva tukšs. Pārsteigtais bataljons, burtiski, vienā mirklī metās bēgt. Mani rūdītie karavīri, kas pazina uzvaras prieku, varoņdarba slavu, kas bija situši, triekuši ienaidnieku, Gorjunos atkāpušies no mājas uz māju, nu tomēr bija padevušies bailēm, ko iedvesa pēkšņās briesmas.

Izcirtumā — neviena! Zirgi, mierīgi sprauslodami, ēd auzas. Stāv divi mūsu pamestie lielgabali, pie tiem — nevienas dzīvas dvēseles. Bet es? Pielēcu kājās, apstulbu. Skatos uz lielgabaliem. Mēs mocījāmies ar tiem, mēs no tiem nešķīrāmies, iznesām uz rokām, sargājām šos mūsu beidzamos prettanku ieročus. Kopā ar mums tie izkļuva no visiem aplenkumiem, sākot ar Novļansku līdz šai celmainei, kuras vidū tagad nomests siena klēpis. Paskatījos uz mežiņu. Starp kokiem ieraugu — vācieši! Kādi trīsdesmit cilvēki iet ķēdē baltos pārvalkos, baltās bruņu cepurēs. Pirmo reizi es viņus redzu šinī baltajā maskēšanās ģērbā. Un stāvu kā sastindzis. Iet nesteigdamies, piesardzīgi. Jau iznāk klajumā.

Pēkšņi dzirdu Zajeva aizsmakušo čukstu:

—   Biedri kombat, ko tu stāvi? — Šinī brīdī viņš man atkal saka «tu». — Gulsties! Tūlīt mēs abi viņus aiztrieksim!

Pašķielēju uz viņu. Zajevs nometies aiz celma. Viņš sagatavojies šaut guļus: garās kājas drusku ieplestas, elkoņi atbalstīti sniegā, automāts piespiests pie pleca, pirksts pieskaras nolaižamajai mēlītei. No kabatas jau izvilkta un pa rokai nolikta rezerves aptvere. Atāķēta un turpat blakus novietota arī rokas granāta. Bet es vēl atrodos sastinguma varā. Sastopu Zajeva skatienu. Viņa acis zem pinkaino uzacu lokiem pēkšņi kļūst saprotoši caururbjošas. Pamanu viņa rūgti rūgto smīnu. Kāpēc viņš tā pasmīnēja?

Zajeva skatiens jau pievērsts vāciešiem. Viņš tūlīt nospiedīs nolaižamo mēlīti. Un taisni tanī brīdī aiz muguras atskan Tolstunova pavēlošais sauciens:

—   Kombats palika! Kur jūs skrienat? Aiz manis!

Protams, Tolstunovs piemin arī māmiņu — kad tikai kauju laikā to nepieminēja!

Viss bataljons izskrien atpakaļ norā. Zajeva automāts nober kārtu. Kareivji ar niknu «urā» metas virsū ienaidniekam, skrienot šauj. Tolstunovs un Fiļimonovs pa priekšu. Citi paskrien viņiem garām. Pamanu Garkušu. Viņu gandrīz nevar pazīt. Šķelmīgums nozudis no bālās sejas, to pārvērtis niknums, kaujas kaisme. Pamanu Polzunovu, Džilbajevu, Kurbatovu. Viņi tagad izskatās briesmīgi.

Kaismīgi ļaudis! Kad rakstīsiet par viņiem, maniem kareivjiem, kaut kur pasakiet par viņiem šo vārdu.

Vācieši laidās atpakaļ. Mūsējie aizrāvās ar vajāšanu. Mežā blīkšķ šāvieni. Es kliedzu:

—    Zajev! Pie manis!

Viņš pieskrien, apstājas, gaidīdams pavēli, nopietns, uzmanīgs, bargs. Viņa garās rokas nolaistas gar sāniem. Vienā atrodas automāts. Atkal sastopu viņa godīgo, atklāto skatienu. Un pēkšņi es atcerējos viņa neseno rūgto smīnu, saprotu tā jēgu. Jā, taisni tāda pati paralīze, kas satraukuma, pārsteiguma brīdī sagrāba mani, kādreiz sagrāba arī Zajevu, stāvot ložmetēja divričos. Par to es viņu tiesāju … Nu, ko lai dara, nebija laika izskaidroties!

—   Semjon, skrien! Griez ļaudis atpakaļ! Citādi mēs nevarēsim izstrēbt šo putru.

—    Klausos!

Kādu brīdi noņēmos, pulcēdams kopā bataljonu. Laiku pa laikam mežā atskan: «U-hu-hu-hu …» Tur sasaukdamies ūjina tālu aizskrējušie kareivji.

Beidzot visi ir sapulcējušies izcirtumā un pievienojušies saviem vadiem, nodaļām. Bataljons nostādīts, gatavs pārgājienam.

Tikai Rahimovs vēl nav atgriezies. Bet ilgāk nevar gaidīt.

Visa kolona iet uz mežmalu, no kurienes Gusenova jau tikpat kā ar roku aizsniedzama. Panfilovs man teica, ka uz šo sādžu ir pārvietojies divīzijas štābs. Tur, Panfilova štābā, vajag ierasties arī mums, viņa rezervei, tā ir mūsu pārgājiena galapunkts.

Atkal soļojam pa mežu. Priekšējais vads visu laiku novirzās kaut kur sānis no taisnās līnijas, kas iezīmēta kartē. Aizsūtu uz priekšu Fiļimonovu, atkal kolona iet līču loču. Uzdodu Zajevam rādīt ceļu, un atkal mēs līkumojam no vienas puses uz otru. Pats ņemu vadu — nelielo pārpalikumu no rotas, kas cīnījās Gorjunos, — eju par pirmo kareivi.

Beidzot arī mežmala klāt. Lielgabalu dārdi, kas pavadīja mūs no paša rīta, šeit klajumā skan spalgāk. Pūš dzeļošs vējš. Sals tūlīt kniebj stiprāk. Nelielā pakalnā redzam Gusenovas mājiņas. Vējš dzenā dūmus. Sādža deg. No mums to šķir ap pusotra kilometra plats klajš lauks.

Kas tagad ir sādžā — mūsējie vai vācieši?

Piesaucu Džilbajevu, Muratovu, vēl trīs kareivjus. Sūtu viņus izlūkos. Paskaidroju: iespējams, ka sādžā atrodas mūsu karaspēks. Tad viss bataljons dosies uz turieni. Ja to ir ieņēmis ienaidnieks, lai tas sevi atklāj. Tādā gadījumā vajag izsaukt vāciešu uguni. Iet ar šautenēm kaujas gatavībā, neslēpties, negulties, kamēr vācieši neatklāj uguni. Pēc tam līst atpakaļ. Mēs no šejienes nosegsim, nelaidīsim ienaidnieku klāt.

Skatos uz kareivjiem. Klausās uzmanīgi. Uztraucas. Muratovs mīņājas no vienas kājas uz otru, it kā stāvētu uz karstām oglēm. Džilbajeva acu spraudziņas drusku iepletušās. Es turpinu:

—   Ievainotos nepamest! Izvilkt! Džilbajev, ieceļu tevi par komandieri. Tā ir tava nodaļa!

Izlūki iziet no mežiņa. Pieci kareivji piesardzīgi soļo pa tīro sniegu. Smagie kirzas zābaki iestieg līdz potītēm — tik dziļš sniegs piesnidzis un saputināts šinīs dienās. Mani sūtņi apstājas, skatās atpakaļ. Es uzkliedzu:

—    Nebaidīties! Platāku soli!

Staigāju pa mežmalu. Šeit sapulcējas visa kolona. Dažas minūtes daru ko citu. Pēc tam atkal skatos uz pakalnu. Kas noticis? Kur izlūki? Baltais lauks ir tukšs. Kur palikuši kareivji?

No Gusenovas atskan dobjš rēciens. Saprotu, ka tur rēc tanku motori. Kas tie varētu būt par tankiem? Atkal pārlaižu skatienu apvidum. Nevienas dzīvas dvēseles! Vēl un vēlreiz ielūkojos klajumā. Lauka vidū ir milzu egle, tās piesnigušie, smagie zari noliecas gandrīz līdz pašai zemei. Mani kareivji, cieši saspiedušies kopā, guļ zem egles kā cāļi zem vistas.

Mani uzreiz sagrābj dusmas, karstums iesitas galvā. A, nekrietnie! Jūs iedomājāties apmānīt kombatu! Jums tika uzticēts bataljona liktenis, bet jūs paslēpāties, gļēvuļi! Kliedzu, cik jaudas:

— Celties! Izpildīt pavēli! Uz priekšu!

Nē, viņi mani nedzird, zem egles neviens nepakustas. Paķeru no tuvāk stāvošā sarkanarmieša šauteni un netēmēdams vairākas reizes izšauju uz turieni, kur paslēpušies izlūki. Lai svilpo ložu pātadziņas un pamudina bailīgos.

Izlūki atskatās uz maniem šāvieniem. Šauju vēl. Nikni kratu dūri. Džilbajevs izskrien no paslēptuves un māj ar roku, aicinādams pārējos. Gribas uzsaukt: «Malacis!» Mīlestība, tikpat kvēla kā naids, iedegas nežēlīgajā sirdī. Visi pieci, izvērsušies īsā ķēdē, soļo uz sādžu. Muratovs nevar noturēties un aizsteidzas priekšā biedriem, žiglās kājas sparīgi rauš sniegu.

Ugunsgrēka pārņemtā sādža atsaucas, ietarkšķas vāciešu automāti. Skaidrs: tur ir pretinieks. Kareivji nokrīt zemē, lien atpakaļ, atkāpjas pārskrējieniem. Vācieši nemēģina viņus sagūstīt, neliekas zinis par šo mazo grupu. Šāvieni drīz vien apklust.

Sasniedzis mežmalu, Džilbajevs pīdamies, stomīdamies, kaunīgi uz mani skatīdamies, ziņo par izlūku gājiena rezultātiem.

—• Labi! — es saku. — Komandēsi nodaļu arī turpmāk.

10

Mēs atkal nostājāmies un iegriezāmies dziļāk mežā, devāmies uz austrumiem. Tur kaut kur jaunās pozīcijās aizstāvas un cīnās divīzija, kuru spiež atkāpties uz Maskavu.

Atkal biezoknis klusināja kanonādes rīboņu. Tā vairs it kā netraucēja meža klusumu. Debesis virs kokiem bija gaišas — vakars vēl tālu, — taču zem eglēm valdīja viegla krēsla.

Es atkal soļoju pats pirmais. Atkal mēs lauzām sev taisnu stigu. Tā izveda uz neizbraukta, apsniguša ceļa, kur nebija ne

vienas pēdas. Pa šo taku es vedu savu kolonu tālāk. Un pēkšņi…

Aiz kāda koka parādījās slaida meitene karavīra tērpā. Zem cepures pelēkās kažokādas apmales ar zvaigzni vidū varēja redzēt gludi sasukātus tumši brūnus matus. Pie sāniem — feldšera soma. Var ja Zaovražina! Acīm redzot, šī tikšanās mums abiem bija vienlīdz negaidīta. Pēkšņums ne kaujā vien dzen savus jokus. Var ja metās uz priekšu un — es nepaspēju ne aci pamirkšķināt — spēcīgi apķērās man ap kaklu, piespieda seju mana šineļa asajai vadmalai. Un tūlīt atjēdzās, atrāvās atpakaļ, nosarka, sveicinādama pielika roku pie cepures, bet nekā nespēja pateikt. Es arī klusēju, šās tikšanās pārsteigts.

Aiz Varjas tuvojās vēl viens karavīrs — arī ar brezenta somu, uz kuras rēgojās sarkanais krusts. Uz garā bumbierveida deguna spīdēja pensneja. Beļenkovs! Bijušais bataljona ārsts, bijušais medicīniskā dienesta kapteinis, kurš tika degradēts par gļēvulību. Viņam plecā ierindas sanitāra šautene. Viņš arī pielika roku pie cepures. Es tāpat atbildēju ar karavīru sveicienu. Bet nespēju izrunāt ne vārda. Sirdī brāzmoja prieks. Mūsējie! Pirmie padomju ļaudis, ko bijām satikuši šāsdienas pārgājienā! Tolstunovs pienāca ļodzīgā gaitā.

—    A, Varja?! Kā tu te radies?

Pēc tam viņš sasveicinājās ar Beļenkovu.

—   Nu, Varja, ziņo. Pietiek sarkt, — Tolstunovs turpināja.

Velns parāvis, viņš visu pamanījis. Varja atkal pietvīka, nespēja parunāt.

—   Mūs sūtīja jums pakaļ, — Beļenkovs teica. — Sūtīja meklēt. Paklīda tādas ziņas, ka no bataljona palikuši pāri tikai daži kareivji, bet kombats guļot mežā smagi ievainots.

Es iesmējos. Tiešām, karā, kaujās radās daudzas un dažādas baumas un leģendas, kas, izpušķotas ar jauniem sīkumiem, neiedomājamā ātrumā izplatījās no mutes mutē.

—   To pavēlēja biedrs Zvjagins, — Beļenkovs ziņoja tālāk.

—   Pavēlēja jūs uzmeklēt par katru cenu. Doties vāciešu ieņemtajā daļā.

—   Vāciešu ieņemtajā daļā? — Es paskatījos uz Zaovražinu.

—  Sūtīja'vai pati pieteicies?

Varja vilcinājās atbildēt.

—   Nu … Pieteicos. Mēs abi… Viņš, biedri kombat… — Varja palūkojās uz Beļenkovu, — viņš pats pieteicās. Brīvprātīgi!

—    Paldies, dakter!

Nosaukdams Beļenkovu par dakteri, es it kā atdevu viņam nosaukumu, kuru pats biju atņēmis. Jā, tagad viņš bija nopelnījis tiesības tā saukties, tiešām bija ieguvis augstāko medicīnisko izglītību.

—  Palieciet, biedri Beļenkov, pie manis. Būsiet atkal bataljona ārsts. Es par to ziņošu ģenerālim Panfilovam.

Dīvains klusums. Uzmācās slikta nojauta. Beidzot Varja pateica:

—   Ģenerālis Panfilovs ir kritis.

VIŅŠ DZĪVOS

1

—   Vēlāk aculiecinieki man stāstīja, — Baurdžans Momiš-Uli turpināja, — kā Panfilovs kritis. Tas noticis Gusenovas sādžā, kuru pēc tam no mežmalas mēs redzējām dūmu un liesmu apņemtu.

Tanī dienā Panfilovs atkal norādījis mērķus «katjušu» komandierim, «diriģējis», kā viņš pats mīlēja izteikties.

Divīzija atstājusi sādžu pēc sādžas, atkāpusies no jaunām pozīcijām, par virzīšanos uz priekšu likdama pretiniekam maksāt ar asinīm. Panfilovs ar savu štābu atradies Gusenovā, zvanījis komandieriem — iepriekšējā dienā pazaudētie sakari no rīta atkal atjaunojušies, — pēc ziņojumiem un arī pēc dažādām pazīmēm sekojis, kā mēs, viņa karaspēks, niknā aizsardzības kaujā izraujam, atņemam pretiniekam vēl vienu dieniņu.

Kādā spraugā iespiedušies vāciešu kājnieki sākuši no mīnmetējiem apšaudīt Gusenovu.

Mūsu nenogurdināmais ģenerālis uzvilcis puskažociņu — to pašu, ar atlocītajām piedurknēm, kas man palicis atmiņā, — uzmetis uz brūnā kakla binokļa siksniņu un izgājis paraudzīties, no kuras puses tiek šauts. Baltā iela bijusi izraibināta ar melniem sprādzienu plankumiem. Pulkvedis Arsenjevs izgājis ģenerālim līdzi un redzējis, ka tas pagājies pa ielu dažus soļus — savus beidzamos soļus. Kaukdama tuvojusies mīna. Liesma pazibējusi ģenerālim gandrīz pie pašām kājām. Panfilovs nokritis, Arsenjevs palicis sveiks un vesels, steidzies pie viņa. Maza dzelzs šķembiņa zirņa lielumā bija pārcirtusi aitādas kažociņu uz krūtīm kreisajā pusē, tur, kur Panfilova svārku pieticīgi greznoja vienkāršais, jau pilsoņu karā saņemtais Sarkanā Karoga ordenis ar nodrupušu emalju.

Man līdz šim laikam šķiet, ka es pats tanī brīdī būtu bijis; pie Panfilova. Domās arī tagad redzu pelēcīgo nāves bālumu, kas uzreiz pārklāja viņa seju, redzu melnos, rūpīgi apcirptos ūsu kvadrātiņus un kā izbrīnā izliektās uzacis.

Ar stīviem, nepaklausīgiem pirkstiem, āķus noraudams, Arsenjevs sācis taisīt vaļā ģenerāļa puskažociņu. Ģenerāļa jau aizmiglotās acis vēl redzējušas, cik satraukts, satriekts ir vecais, pulkvedis. Panfilovs paspējis pačukstēt: — Nekas, nekas … Es dzīvošu. Tie bijuši viņa pēdējie vārdi.

2

Atkārtoju: tikai vēlāk es uzzināju, kā bija kritis Panfilovs..

Bet uz meža takas, kad es pirmo reizi izdzirdu par viņu sacīto īso vārdu «kritis», es nespēju noticēt, atvairīju, atteicos saprast šo ziņu, uzskatīju to par nepamatotu blindāžās bieži klīstošu baumu. Protams, kareivjiem es nekā neteicu.

Bataljona pārgājiens turpinājās. Mūsu kolonu veda cits priekšējais kareivis — Varja Zaovražina. Drosmīgā, spēcīgā meitene, dzimusi un augusi šinī mežainajā apvidū, bija paturējusi prātā visas tekas, pa kurām nākusi mūs meklēt, iegaumējot dažādas pazīmes, kas tagad palīdzēja viņai orientēties.

Vēl stundu, vēl divu stundu gājiens — un mēs esam mežmalā. Netālu no mežmalas stiepās iebraukts ragavu ceļš. Mēs ieraudzījām divjūgu, kas vilka ragavas ar patronu kastēm, redzējām ierindā ejošu vadu pelēkās ausenēs, sarkanarmiešu šineļos. Skriešus mēs laidāmies ārā uz ceļa. Mūsējie, mūsējie! Bataljons bija izgājis pie savējiem.

Nokomandējis apstāties, es aprunājos ar satiktā vada komandieri, jaunu leitnantu. Jautāju par Panfilovu. Un atkal dzirdēju:

— Kritis.

Tomēr vēl negribējās ticēt. Leitnants redzēja, ka es šaubos, izvilka no planšetes frontes avīzi un atlocīja to.

Sēru ierāmējuma melnais taisnstūris ieslēdza pazīstamo, dārgo seju. «Uzņēmums izdarīts kara vadoņa nāves dienā,» — tā bija rakstīts zem fotogrāfijas. Vienmēr būdams uzticīgs dotajam vārdam, Panfilovs bija izpildījis solījumu, kuru manā klātbūtnē deva fotokorespondentam, kapteinim Galvas Pagriezienam, — bija nofotografējies zem klajas debess, Gusenovā. Portrets bija brīnumaini izteiksmīgs. Roka, kuru apņēma melna aitādas kažociņa piedurkne, bija pacēlusi binokli. Drusku piemiegtās mongoliskās acis vērās tālē. Šis stingrā skatienā piemiegtās acis, rieva virs padegunes, divas dziļas grumbas ap muti, asie jauneklīgi stingro lūpu kaktiņi, kas nebija ne drusku noslīdējuši, — viss, viss pauda par domām. Jā, par domām, iedziļināšanos, talantu!

Nekrologā, kuru bija parakstījuši Ģenerālštāba priekšnieks, frontes pavēlnieks, Kara Padomju locekļi, kā arī tuvākie līdzgaitnieki — kritušā draugi, Panfilovs bija raksturots kā ģenerālis-novators, jaunas kara mākslas, modernās aizsardzības kaujas taktikas radītājs.

Ar smagu sirdi es atkal un atkal raudzījos uz avīzi. Domās iegrimis, pagājos dažus soļus. Pēc tam pavēlēju Bozžanovam nostādīt bataljonu.

Divdesmit grādu salā sniegotā laukā pie ragavu ceļa nostājās mani kareivji. Divi — Var ja Zaovražina un Beļenkovs — stāvēja malā. Es skaļi sacīju:

—   Biedri dakter, lūdzu, ieņemiet vietu ierindā!

Tīšām piebildu šo komandierim nepiedienīgo «lūdzu». Lai bataljons to dzird! Beļenkova bālganajos vaigos iesitās sārti plankumi — prieka un apmulsuma plankumi. Viņš nostājās sanitārā vada ierindā. Es pašķielēju uz Varju, gaidīdams, ka sastapšu viņas skatienu. Nē, viņa pat ar acīm nekā nelūdza, raudzījās taisni sev priekšā.

—   Zaovražina, stājies ierindā!

Ja man agrāk kāds būtu pareģojis, ka es pats kādreiz teikšu sievietei, lai viņa stājas bataljona ierindā, es būtu tikai pasmējies. Bet tagad, redz, kā bija iznācis! Acīm redzot, Islamkulovam bija taisnība: «Tēvijas karš izmaina daudzus jēdzienus, dara iespējamu to, ko agrāk uzskatīja par neiedomājamu.»

Varjas apaļajās lūpās pavīdēja gandrīz nemanāms smaids — varbūt to pamanīju tikai es. Viņa pielika roku pie cepures, platiem soļiem devās uz ierindu, nostājās blakus sirmajam, labsirdīgajam feldšerim Kirejevam — savam audžutēvam.

3

Mani kareivji stāvēja divās rindās, pielikuši šauteni pie kājas, neskuvušies, nosaluši, pārguruši grūtajā pārgājienā. Bet līdz divīzijas štābam vēl jāiet kādi desmit kilometri. Vajadzēja karavīrus sasildīt ar sirsnīgu vārdu, uzmundrināt.

Es izjāju ar Lisanku pie ierindas un ierindas priekšā turēju: runu. Vispirms es apsveicu kareivjus ar padomju gvardu nosaukuma piešķiršanu, runāju par mūsu varoņdarbiem. Katra rota bija veikusi varoņdarbu. Simt divdesmit bezbailīgie Fiļimonova rotas kareivji aplenca un sagrāva vācu bataljonu.

Vakarējais Maskavas skolnieks ierindnieks Strožkins sagūstīja bataljona komandieri.

—   Strožkin! Trīs soļi uz priekšu! Pagriezies ar seju pret biedriem! Lai paskatās uz tevi. Bet nekļūsti iedomīgs! Citādi likšu saplūkt nātres un nopēršu.

Mans parastais joks bija bataljonam sen zināms, un tomēr nogurušās sejas kļuva gaišākas, no aizsmakušajām rīklēm izlauzās sēcoši smiekli. Es turpināju:

—   Leitnanta Zajeva astoņdesmit karavīri ari vairoja padomju karavīru slavu, uzbruka ar tādu niknumu, ka spēja sagūstīt trīs vācu tankus, kas bija piebāzti ar salaupītām lupatām, sakāva, patrieca lupatniekus, kas iebrukuši mūsu zemē.

Tālāk es runāju par Brudnija varonīgo rotu, kura gandrīz visa aizgāja bojā kopā ar savu komandieri un politvadītāju.

—• Mūsu biedri, — es teicu, — nav velti atdevuši savas dzīvības. Šī rota, ienaidnieka ielenkta, divas dienas noturēja atbalsta punktu uz Volokolamskas šosejas, neļāva hitleriešu motokolonām iet pa šoseju. Gods un slava mūsu kritušajiem brāļiem!. Dzimtene mūžam tos neaizmirsīs!

Turēdams runu par kauju varoņiem Gorjunos, es izsaucu no> ierindas ložmetējnieku Blohu, pagriezu to ar seju pret bataljonu. Šim kareivim ar baltajām uzacīm bija pārsaitēts kakls. Ievainotsviņš palika savā vietā, turpināja cīnīties. Palika pie ložmetēja ari mūsu pārgājiena laikā.

Pienāca kārta runāt arī par Panfilovu. Es teicu, ka mūsu ģenerālis ir kritis. Stāstīju par rindām laikrakstā, kuras veltītas viņa piemiņai un kurās viņš nosaukts par ģenerāli novatoru. Tāds. viņš arī ieies vēsturē.

—   Ivans Vasiļjevičs Panfilovs, — es turpināju, — bija ļoti cilvēcisks, iejūtīgs pret cilvēku. Viņš cienīja zaldātu, pastāvīgi atgādināja mums, komandieriem, ka kaujas rezultātu izšķir zaldāts, atgādināja, ka pats bargākais ierocis kaujā ir — zaldāta dvēsele. Uz to Panfilovs arī dibināja savu novatorismu aizsardzības kauju taktikā. Viņš aizgāja no mums, izbaudījis radītāja augstāko laimi. Viņa jaunā taktika tika pārbaudīta ar ienaidnieka tarāna triecieniem un izturēja šos triecienus. Viņš izpildīja savu dzīves uzdevumu. Atrazdamies tuvu kaujas vietām, viņš neredzami pieskārās ar roku komandiera plecam, atturēja karaspēku no priekšlaicīgas atkāpšanās. Un, ja tagad, vāciešu uzbrukuma piektajā dienā, mums, mūsu divīzijai, pieder šis ceļš, šis lauks, šīs pozīcijas un divīzija joprojām ir draudīgs spēks, tad par to mēs varam būt pateicīgi Ivanam Vasiļjevičam Panfilovam. Viņš bija prāta ģenerālis, precīza apsvēruma ģenerālis, aukstasinības, sīkstuma ģenerālis, realitātes ģenerālis.

Es atvilku elpu — tā plūda no mutes kā balti garaiņi, — padomāju. Saspringti domāju, vēl nebūdams apmierināts ar saviem vārdiem. Un turpināju:

—   Pēc dzimšanas, pēc audzināšanas, pēc dabas viņš bija īsts krievu cilvēks. Zināja un mīlēja krievu tautas pagātni un tagadni, lepojās ar tās slavenajiem dēliem, darbiem, pasākumiem. Un cienīja visas citas tautas.

Domas tiecās satvert, izteikt pašu svarīgāko par Panfilovu. Pārlaidis skatienu rindām, es apstājos pie Zajeva. Saraucis savas spurainās brūnās uzacis, viņš skatījās uz mani.

—   Leitnant Zajev!

—   Es!

—   Jus, biedri, visi pazīstat otrās rotas komandieri leitnantu Zajevu. Nesenajās kaujās viņš cīnījās tā, ka nav grēks par viņu sacīt: varonis starp varoņiem! Reiz viņš teica par mūsu ģenerāli: pravietis! Toreiz es nesapratu, kas ar to domāts. Bet tagad es atkārtoju, biedri Zajev, šo tavu izteicienu. Jā, ģenerālis Panfilovs bija cildenas, lielas idejas pravietis. Katrā vārdā, kuru mēs no viņa dzirdējām, dzīvoja šī ideja, apspiesto un darbaļaužu revolūcijas lielā ideja, Ļeņina uguns. Tas bija ģenerālis komunists, partijas dēls, kurš audzināja mūs, Padomju zemes karavīrus — gan tos, kas pie krūtīm glabā partijas biedra karti, gan bezpartejiskos.

Sajuzdams neredzamo strāvu, kas mani vienoja ar bataljonu, es tagad zināju: īstais vārds ir atrasts un aizkustinājis sirdis!

—   Biedri, es nule nosaucu Panfilovu par realitātes ģenerāli. Nē, tas ir par maz! Viņš bija taisnības ģenerālis.

Gribējās pastāstīt kareivjiem, kā viņš man atklāti, bez viltus paziņoja: «Jums klāsies grūti. Ļoti grūti.» Gribējās atdarināt viņa skarbo un maigo toni. Bet es klusēdams raudzījos uz saviem karavīriem. Lūk, mēs atgriezāmies, bet viņa nav… Es teicu:

—   Biedri, Ivana Vasiļjeviča Panfilova piemiņa dzīvos mūsu darbos, viņa divīzijas varoņdarbos!

Iedami uz ciematu, kur bija apmeties divīzijas štābs, atradām arī Rahimovu. Izrādījās, ka, saskriedamies krūtīs ar vāciešiem un nevarēdams mums pievienoties, viņš klaiņojis līcu loču pa mežu un izkūlies no tā ātrāk nekā mēs. Pēc tam to aizturējuši aizsprosta nodaļu posteņi. Bargais pavecais nodaļas komandieris, bijušais jūrnieks ar dziļu rētu pār pieri, izturējies neuzticīgi pret manu štāba priekšnieku, kas pazaudējis savu bataljonu, un ieslodzījis viņu saltā šķūnī, tā sakot, līdz noskaidrošanai.

Protams, sarunā ar jūrnieku es tūlīt visu «noskaidroju». Atbrīvoto Rahimovu sagaidīju dzedri:

—   Saņēmāt, biedri Rahimov, kas pienākas. Jums vajadzēja meklēt mūs mežā. Pasteidzāties izkulties ārā. Pasteidzāties uz aizmuguri.

—   Es, biedri kombat, iedomājos . ..

—   Nekā negribu dzirdēt. Es jūs atradu aizmugurē.

Rahimovs klusēja. Protams, viņš teicami prata izpildīt pavēles,

bet, palicis viens pats bez komandiera, mežā bija apjucis. Es turpināju laipnāk:

—   Labi. Pasēdējāt stundu saltumā, un ar to pietiek! Steidzieties pakaļ bataljonam. Ieņemiet savu vietu.

—    Klausos!

. .. Dienas nogalē mēs pa lauku ceļu atkal sasniedzām Volokolamskas šoseju, tuvojāmies lielam ciematam, kur pret debesīm slējās baznīcas kupoli. Sniegs uz asfalta bija sapresēts ar kravas mašīnu riteņiem. Sals pieņēmās. Šautenēm uzspraustie durkļi apsarmoja un kļuva iesirmi. Starp strēlnieku apakšvienībām nosarmojušie zirgi vilka mūsu divus lielgabaliņus, ragavas un divričus ar ložmetējiem, saimniecības vada ragavas, kurās bija noguldīti ievainotie, uz slēpēm novietoto segto sanitāro ori, kas arī pilna ar ievainotajiem.

Es soļoju kolonas priekšgalā blakus Tolstunovam un Rahimovam.

5

Divīzijas štābs mitinājās mūra mājā, kas ar fasādi pavērsta uz plašu laukumu — droši vien kādreizējo tirgus laukumu. Šeit es nokomandēju bataljonu: — Stāt!

Daži štāba komandieri, kas bija iznākuši mums pretī, jau stāvēja uz lieveņa. Pašā centrā izdalījās cilvēks melnā ādas mētelī ar pelēka karakula apkakli un tādu pašu karakula cepuri, kādas valkāja ģenerāļi. Pazinu Zvjagina drukno stāvu. Nokliedzu:

—    Mierā! Uz labo līdzināties!

Un, izvilcis no maksts zobenu, vai, kā mēs, karavīri, sakām, salutēdams ar zobenu, parādes solī devos pāri visam laukumam pie armijas pavēlnieka vietnieka. Milzīga sarkana saule grima aiz mākoņu neaizsegtā apvāršņa. Sārts atspīdums rotājās uz rakstainā spožā asmens, kuru es, soli piesizdams, turēju sev priekšā.

Sirdī brāzmoja dažādas jūtas: ir lepnums, ir — nav ko slēpt! — ^zināms kluss apmierinājums: še tev partizānis ar zobenu!

Zvjagins neļāva man piesoļot klāt. Viņš veikli noskrēja no lieveņa, atbīdīja sānis manu zobenu un teica:

—    Beidz, Momiš-Uli, savus jokus!

Apskāva manus plecus un pa krievu modei noskūpstīja uz lūpām.

Ar pēkšņi pamodušos sirsnību es raudzījos uz šo bargo ģenerāli, kurš pirms trim dienām mani atcēla no bataljona komandēšanas, bet tagad, bez liekiem vārdiem apskaudams, ar vienu skūpstu pārsvītroja savu pavēli.

No jauna grasīdamies salutēt, es teicu:

—   Biedri ģenerālleitnanti Divīzijas komandiera rezerves bataljons …

—   Beidz, Momiš-Uli! — Zvjagins atkal iesaucās. — Un veltīgi nemoki cilvēkus.

Ar savu vareno basu, kas skanēja kā vara zvans, viņš nokomandēja:

—    Brīvi! Var smēķēt.

Izvilcis no kabatas augstākā labuma papirosu kasti, viņš to atvēra un pastiepa man:

—    Smēķē.

Es paņēmu papirosu. Zvjagins atkal iebāza roku kabatā un .., Un viņa spēcīgajos pirkstos ar spožiem, īsi apgrieztiem un, acīm redzot, cietiem nagiem es ieraudzīju Panfilova šķiltavas. Tad, redz, kam Panfilovs tās ir uzdāvinājis! Kā viņš teica? «Dāvināju ar nozīmi vienam cilvēkam …» Redz, kas bija šis «viens cilvēks»! Zvjagins paturēja šķiltavas siltajā saujā. Vai viņš to zināja, ko Panfilovs domāja, dāvinādams šo lietiņu? Zvjagina gaišajās acīs, zem kurām tāpat kā agrāk bija nelieli uztūkumi, pazibēja gudra, ironiska dzirksts. Varbūt viņš zina, ka Panfilovs šķiltavas gribēja uzdāvināt arī man. Un tāpat ar nozīmi! Neminēdami par to ne vārda, mēs tikai saskatījāmies.

Cirks — iedegās uguntiņa. Mēs aizsmēķējām.

* *

—   Lieciet lielu jo lielu punktu, — teica Baurdžans Momiš-Uli. Ar to mēs nobeigsim mūsu hroniku par panfiloviešu bataljonu. Kopš tūkstoš deviņi simti četrdesmit pirmā gada divdesmit trešā novembra es vairs neesmu bataljona komandieris. Mani izsauca uz armijas štābu, iecēla par pulka komandieri. Savu bataljonu es nodevu Islamkulovam.

Pielietojot Panfilova atsperīgo spirāli, sitot hitleriešus ar uguni, mans pulks atkāpās — atkāpās līdz Krjukovas ciematam un stacijai. Tur, uz Ļeņingradas šosejas, mēs izcīnījām sešas dienas ilgu kauju un kopā ar citām Sarkanās Armijas daļām, pagriezdami vēsturi, triecām ienaidnieku prom no Maskavas. Par to varētu uzrakstīt citu grāmatu ar virsrakstu «Ļeņingradas šoseja». Var uzrakstīt arī «Pie Staraja Rūsas». Bet šī te grāmata ir pabeigta! Un uz priekšdienām es jums varu solīt tikai vienu . . .

Atbalstījis savu smalko roku uz zobena roktura, Momiš-Uli ar vienu rāvienu pēkšņi izvilka zobenu. Blindāžas pustumsā iemirdzējās rakstainais tērauds — tas pats, kas pazibēja gan iesākumā, gan nule pabeigtajā šīs grāmatas pēdējā nodaļā.

—   Tikai vienu, — Momiš-Uli atkārtoja. — Ja būs samelots — lieciet uz galda labo roku. Cirtiens! Labā roka nost! Vai jūs piekrītat mūsu norunai?

Es apvaldīju smaidu. Mans bargais Baurdžan, tu paliec sev uzticīgs, uzticīgs šim raksturam, kas radīts ar spalvu, radīts ar uzmanību un iztēli. Tomēr rakstu pratējam jābūt pieticīgam.

—    Piekrītu, — es teicu.

1942.—1960. g.

SATURS

PIRMAIS STĀSTS

Cilvēks bez uzvārda………………………….

Bailes……………………………………………..

Sodiet mani!……………………………………

Nevis mirt, bet dzīvot! …. Ģenerālis Ivans Vasiļjevičs Panfilovs Pirms trijiem mēnešiem …. Lisanka un notikums ar zirgu .

Tabakas pārgājiens……………………………

«Slikti, biedri Momiš-Uli!» . Pamēģiniet ar mums cīnīties! .

OTRAIS STĀSTS

Kaujas priekšvakarā…………………………………….

Viena stunda pie Panfilova…………………………….

Kauja uz ceļa……………………………………………….

«Tu atdevi Maskavu!»………………………………….

Vēl viena kauja uz ceļa…………………………………

Divdesmit trešais oktobris…………………………….

Divdesmit trešais oktobris. Pievakare . Mēs esam šeit! ……..

Mežsarga mājā…………………………………………….

Astoņdesmit septiņi……………………………………..

Rīts………………………………………………..

Pie krustcelēm……………………………………………..

Šautenīt, šautenīt, vai tu mūs neizglābsi? . Volokolamskā pie Panfilova

TREŠAIS STĀSTS

Sinčenko, zirgu!……………………………….

Divīzijas štābā………………………………….

Bataljons tumsā………………………………..

Nakts……………………………………………..

Rīta migla………………………………………..

Volokolamska kritusi …. Atkāpšanās. Pēdējā «Belomora» paciņa Pēc lielā punkta Parunāsim trijatā . Nakts pie tilta …. Divdesmit astotais oktobris . Augstākā medicīniskā izglītība Gorku sādžiņa …. Divīzijas komandieris strādā . Lai tu būtu kāds būdams… . Kāpēc, kāpēc viņš atbrauca? .Piecpadsmit pilieni .

CETURTAIS STĀSTS

Sievietei iziet no ierindas! Panfilovs ir atbraucis pusdienās . Gludas skūšanas noslēpums . Sagatavoties uz piekto! …. Priekšvakars. Matreņino stacija . Priekšvakars. Gorjuni …. «Tā turēt — nozīmē nenoturēt» . Tā ķer plēsīgus putnus ….

Beidzamā tikšanās……………………………

Nakts uz astoņpadsmito novembri . Vēl trīs dienas ……

Viņš dzīvos……………………………………..

A. Beks. VOLOKOLAMSKAS ŠOSEJA

Redaktore M. Danneberga. Māksi, redaktors A. Jē<jers. Tehn. redaktore N. Kļava. Korektore I. Kopiņa. Nodota salikšanai 1966. g. 22. decembrī. Parakstīta iespiešanai 1967. g. 17. martā. Papīra formāts 60X84/16. 36,38 fiz. iespiedi.; 36,38 uzsk. iespiedi., 35,57 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 1 rbl. 29 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 20829/D-2936. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 2. tipogrāfijā Rīgā, Dzirnavu ielā 57. Pašūt. Nr. 3908. Kr

А. Бек

ВОЛОКОЛАМСКОЕ ШОССЕ

Издательство «Художественная литература» Москва 1965

Издательство «Лиесма» На латышском языке Художник Василий Ковалев

[1] čuvjaki — mīkstas kaukāziešu kurpes bez papēžiem.

[2] 2

aizgāja kareivji, uņ klausījos, it kā no divdesmit kilometrus attālas vietas varētu atlidot šāviena vai kliedziena skaņa.

[3] vārdu spēle: 3a5ir( — krieviski zaķis.

Content

Beks Aleksandrs Volokolamskas šoseja

PIRMAIS STĀSTS

CILVĒKS BEZ UZVĀRDA

BAILES

SODIET MANI!

NEVIS MIRT, BET DZĪVOT!

ĢENERĀLIS IVANS VASIĻJEVlCS PANFILOVS

PIRMS TRIJIEM MĒNEŠIEM

LISANKA UN NOTIKUMS AR ZIRGU

TABAKAS PĀRGĀJIENS

«SLIKTI, BIEDRI MOMIŠ-ULI!»

OTRAIS STĀSTS

KAUJAS PRIEKŠVAKARA

VIENA STUNDA PIE PANFILOVA

KAUJA UZ CEĻA

«TU ATDEVI MASKAVU!»

VEL VIENA KAUJA UZ CEĻA

DIVDESMIT TREŠAIS OKTOBRIS

DIVDESMIT TREŠAIS OKTOBRIS. PIEVAKARE

MĒS ESAM ŠEIT!

MEŽSARGA MĀJA

ASTOŅDESMIT SEPTIŅI

RĪTS

PIE KRUSTCELĒM

ŠAUTENIT, ŠAUTENIT, VAI TU MŪS NEIZGLĀBSI?

VOLOKOLAMSKA PIE PANFILOVA

SINCENKO, ZIRGU!

DIVĪZIJAS ŠTĀBA

BATALJONS TUMSA

NAKTS

RĪTA MIGLA

VOLOKOLAMSKA KRITUSI

ATKĀPŠANĀS. PĒDĒJĀ «BELOMORA» PACIŅA

PĒC LIELA PUNKTA

PARUNĀSIM TRIJATĀ

NAKTS PIE TILTA

AUGSTĀKĀ MEDICĪNISKĀ IZGLĪTĪBA

GORKU SADZiŅA

DIVĪZIJAS KOMANDIERIS STRĀDĀ

LAI TU BŪTU KADS BŪDAMS …

KĀPĒC, KĀPĒC VIŅŠ ATBRAUCA? *

SIEVIETEI IZIET NO IERINDAS I

PANFILOVS IR ATBRAUCIS PUSDIENĀS

GLUDAS SKŪŠANAS NOSLĒPUMS

SAGATAVOTIES UZ PIEKTO!

PRIEKŠVAKARS. MATREŅINO STACIJA

PRIEKŠVAKARS. GORJUNI

«TĀ TURĒT — NOZĪMĒ NENOTURĒT»

TĀ ĶER PLĒSĪGUS PUTNUS

BEIDZAMA TIKŠANAS

NAKTS UZ ASTOŅPADSMITO NOVEMBRI

VEL TRĪS DIENAS

VIŅŠ DZĪVOS

SATURS