Fraermanis Ruvims

Zelta rudzpuķīte

Ruvims Fraermanis

Zelta rudzpuķīte

Romāns

.

PRIEKŠVĀRDA VIETĀ

Tālie Austrumi! Taisni jābrinās, cik ilgi stāv atmiņā lieliskās dabas ainavas, saule un debesis, šī tālā, plašā, sirdij tuvā novada debesis!

Kad sen jau aiz muguras Tālie Austrumi, sen jau ceļš ved pa Sibīrijas klajo līdzenumu atpakaļ uz rietumiem, šķiet, ka vēl arvien ausīs skanētu Piejūras taigas varenā šalkoņa, it kā tepat līdzās bangotu tās nemiers. Un, lai kur vēlāk aizved dzīves ceļi, vienmēr sirds tiecas atpakaļ uz miglainajiem Piejūras apgabaliem, uz Amūru, kas nemitīgi traucas uz ziemeļiem, uz šis platās upes kalnainajiem krastiem.

Taiga! Cik bieži mes to saucam par skarbu, bargu! Bet tā nav ne skarba, ne barga, ja to pazīst un nebaidās. Viņa gan ir neaptverami plaša un varena. Tūkstošiem un tūkstošiem kilometru tā soļo uz ziemeļiem, uz rietumiem un dienvidiem. Un nekas šai nemitīgajā kustībā viņu nespēj apturēt: ne staignie purvi, kas radušies upju līdzenumos, ne pašas šis upes, kuru sīkajās attekās starp zālēm un meldriem ka čūskas šņāc gulbji, ne dziļā Amūra, ne Usūrijas dzeltenie, saziedējušie ūdeņi, pat kalni ne.

Līdz pašām malām viņa piepilda dziļās ielejas, kur mūžīgā slapjumā samelnē koku stumbri, un soļo tālāk pa kalnu nogāzēm. Ja kalni ļoti augsti un soļot grūti, viņa metas rāpus.

Slaidās priedes un ciedri, kas zilgo lejā, ielejās sāk klāties gar akmeņiem, pārvērsties par ložņu krūmiem, kas uz katra soļa šūpojas un līgojas. Bet arī šeit, baismīgā augstumā, nometusies debesu priekšā uz ceļiem, taiga nepārstāj barot cilvēku. Un ciedru slānī aug čiekuri, kas pilni sīkiem saldiem riekstiem. Bet vēl augstāk? Augstāk ir tikai savvaļas akmeņlauzītes.

Tāda ir taigas kustība uz trim pasaules pusēm — uz ziemeļiem, rietumiem un dienvidiem. Austrumos viņai ceļu nogriež okeāns. Tikai ar to taiga neielaižas cīņā. Miglā eglēm apbirst skujas un vecajām balteglēm ar laiku vairs neaug čiekuri.

No okeāna taiga cenšas turēties atstatu un dažreiz pavisam no tā attālinās, ciešāk piekļaujoties kalniem. Šeit, atrāvusies no okeāna, klusumā, tā izaudzē savus ciedrus tik varenus, ka ne divu, ne trīs, pat ne desmit cilvēku spēkos nav tos saskuri-nāt un nopurināt kādu riekstu.[1] Vienīgi taifūns, kas brāžas no Dzeltenās jūras, spēj sašūpot to galotnes.

Tuvojoties okeānam, taigas solis kļūst bikls, vaibsti smalkāki, un tikai šeit, krastā, pagriežot muguru virmojošam okeānam, var ieraudzīt taigas malu.

Kas gan var sacīt, ka tā ir liela meža mala? Virs klintīm, virs sīkās medību taigas kā pelēki mākulīši lidinās tilbīšu bari. Tilbītes svilpo, un viņām atsaucas citas tilbītes mežā, purvā. Ar savām stiprajām, lipīgajām lapām tumst vitkogu krūmi, ienākas ievogas, rudens saulē spīd šejienes klinšu bērziņi, bet alkšņu un sīko apsīšu lapas jau pamazām sāk dzeltēt.

Mežmalā rudens. Bet dziļāk mežā to vēl ilgi nevar manīt, it sevišķi uz dienvidiem no Amūras ne. Ļoti savāds ir šis bagātais mežs, visbagātākais visā Tālo Austrumu taigā. Klajumiņos, kur vairāk saules, mūžīgi dūc un rosās bites, kas par auliem izmanto melno Daurijas bērzu dobumus. Gravās šalc baltie oši un zemās Usūrijas kļavas. Savvaļas bumbieres tikpat lielas kā zilganās baltegles, bet šīs baltegles ar savām zilganajām skujām ir tikpat kuplas kā ciedri.

Taigā vienmēr ir labi. Labi ir, kad uzkrīt pirmais sniegs un apklāj nodzeltējušo zāli un kritušo koku lauzu. No apmetnes tad iziet mednieki tungusi un pa tikko uzkritušo sniegu dzen zvēriem pēdas. Sermuļi un sabuļi skrien pie vēl neaizsalušajiem strautiem dzert. Pēdas šinī laikā skaidri redzamas un mednieka guvums — bagāts.

Labi ir arī dziļā ziemā, kad sniega daudz un tā smagums noliec koku zarus līdz pašai zemei. Šinī laikā vāvere kļūst medījumam derīga. Tās zilganā spalva tad ir gara un izturīga. Šajā laikā mežā visvairāk dzirdama skrošu sprakstēšana un bēgošo zvēriņu šmakstināšana. It bieži var sastapt uz slēpēm evenkus mīkstos briežādas zābakos un briežādas kažokos — šos nenogurstošos medniekus. Tie ir jautri un drosmīgi ļaudis. Sastopoties ar viņiem, vienmēr jūties drošs. Tunguss arvien parādīs pareizo ceļu — viņš pats to nekad nenozaudē, — brīdinās, kur jāpiesargās no daudzajām lamatām, kas izliktas zvēriem, bet ja tu esi ļoti noguris, paņems tavu somu un ievedīs tevi savā ziemas jurtā. Tur, pie pavarda, kas neizdziest ne dienu, ne nakti, viņa sieva tevi pacienās ar žāvētu gaļu vai briežumātes pienu, bet bērni palūgs, lai viņiem iedod mazliet tabakas. Tungusu bērni to lieto, tāpat kā pieaugušie.

Taigā nav baismi arī ziemas salā, kad vecajās eglēs ik mirkli sper lausks un ēnas sniegā guļ tik zilas kā dārgo polārlapsu ādas. Meža cirtējiem tad īstais laiks cirst kokus pludināšanai vai arī skaldīt mucām dēlīšus. Zāģis viegli ņem sasalušo lapegli un ar vienu cirvja triecienu var pāršķelt resnu lapegles bluķi.

Visnepatīkamāk taigā ir pavasarī, kad lāči izlien no midzeņiem un sāk uz akmeņainajiem laukumiem saulē gozēties, bet mežā parādās smūdži un odi. Briežu bari paši skrien no taigas uz jūru, tiem nopakaļ no mežainajiem kalniem lejup dodas evenki upju grīvās ķert maimas, gorbušas, salakas. Pie jūras vienmēr pūš vējš. Tas izgaiņā smūdžus, un briežu bari piekrastē mierīgi ganās.

Pavasaris jūras krastā sākas ar lietiem, miglu. No rītiem līdz pašai pusdienai sauli aizsedz augstu sakāpusī migla. Ja miglas nav, tad var redzēt, kā kalnu dienvidu nogāzēs sarkaniem ziediem uzzied vaivarāji un gaisā lidinās ērgļi. Tas nozīmē, ka drīz parādīsies siļķes un gorbušas. Vēlāk, vasaras sākumā, no ziemeļiem atnāks ketas, belugas, no dienvidiem milzīgiem bariem uzpeldēs maigās zivtiņas ivasi.

Tad zvejnieku kolhozi iet jūrā pēc lomiem. Un giļaku ciemos tad jūtama karstu sveķu smarža, dzirdama tecīlas šņirkstēšana. Giļaki tad uz savu fanzu sliekšņiem trin harpūnas roņu medībām. Bet, kamēr zivju nav, jūrā ir klusums. Ūdens salti skalojas gar klintīm, būkšķ gar laivu dibeniem, ved uz krastu oļus.

Bet tad sāk lidināties un krist lejup jūrā zivju ērgļi, švīkstēdamas izspurdz no piekrastes akmeņiem melnās pīles un visas barā laižas uz vienu pusi; zemu, virs paša ūdens, sāņus pret vēju aiztrauc smailspārnes kaijas. Un jūras klusumu iztraucē stiprs troksnis. Pukšķ šoneru motori, kliedz pīles. Kā ārprātā smej jūras ērgli. Un ikviens kavasaki atgriežas no jūras, līdz pēdējai iespējai piekrauts ar zivīm.

Rudens pie okeāna ir silts, miglu nav, starp smalkajām zālēm izaug sīkās balteglītes, un gaiss tik dzidrs, ka redzēt var vistālākos kalnus. It kā nekas neliecinātu par rudeni. Tikai smaržīgajā ozolainē lapas pēkšņi kļūst cietākas un mazliet sāk čokuroties. Bet arī tās vēl ilgi turas savos garajos kātiņos, zuz un šūpojas no mazākās vēja pūsmas. Dažreiz ir ļoti klusas dienas, tik klusas, ka var dzirdēt, kā blakus jomā pukšķ jaunā konservu rūpnīca vai arī kā tālumā, kaut kur pie aizšķērša, brauc smagajos automobiļos sarkanarmieši.

Dažreiz šai klusumā pēkšņi kaut kas nodārd, it kā nobru-kums, un saulē virs ūdens sāk vizuļot akmens putekļi. Tur spridzina kalnu, lai caur biezo mežu varētu izvilkt jaunu ceļu. Izlocīdamies starp kalniem kā upes, ceļi traucas no taigas dziļumiem un ietek jaunās pilsētās un ciematos vai arī savienojas ar akmeņaino piekrasti pie mūsu robežu aizšķēršiem. Vai arī pārtrauc tai pāri lidmašīna un pagriežas gar okeānu uz ziemeļiem.

Kur viņa lido? Varbūt tā ir patruļa gar mūsu tālā novada robežu. Bet varbūt vienkārši ved pastu evenku apmetnei Tugur-skas līča krastā.

Tai ilgi pakaļ noskatās krabju zvejnieki, kas tikko atgriezušies no jūras. Viņi uz mirkli noliek savus dzelzs āķus, ar kuriem noņem krabjiem bruņas, un, galvas izslējuši, raugās augšup. Bet pie viņu kājām starp plakanajiem akmeņiem klusu skalojas viļņi, sašūpodami jūras kāpostu lapas, un tīklos rosās krabji, tik lieli, ka diezin vai diviem būtu vietas uz zvejnieku kavasaki klāja. Virs paisuma skan putnu kliedzieni, un skan pats paisums, gaidot savu stundu.

Svētīti tavi novadi, dzimtene, lai cik tie skarbi šķiet svešzemniekiem!

РIRMĀ DAĻA

.

I NODAĻA. NOSLĒPUMAINĀ MĀJA

Pirms kādiem piecdesmit gadiem lielais mežs sākās tūlīt aiz upes, tuvu pie okeāna, kur limānā paslēpusies neliela ostas pilsētiņa. Tās galvenajā ielā — to sauca vienkārši par «Lielo» — bija četrstāvu mūra māja ar augstu torni. No šī torņa varēja redzēt visu pilsētiņu un jūru, kurp traucās varenā upe.

Uz lielas skārda izkārtnes pie pirmā stāva ikviens varēja izlasīt: «Tirdzniecības nams. Kūres un Siņuškins.»

No ielas namu šķīra dārziņš ar grantētu celiņu pa vidu. Celiņš veda uz veikala galvenās ieejas koka lieveni. Pilsētiņas iedzīvotāji dārziņu bija iesaukuši par zilo, tāpēc ka tajā aiz zilajiem treliņiem visu vasaru ziedēja zilās Korejas lilijas, kuras dārziņa īpašnieks vācietis bija atvedis no Japāņu salām.

Iedzīvotāji zināja stāstīt, ka vācietim aiz mājas esot otrs brīnumains dārzs. Tajā it kā ziedot pomerances un mimozas un viļņojot dīķis, kurā mirdzot kuteris, īsts jūras kuteris ar dūmeni un īstu jūras dzenskrūvi.

Runāja, ka mājā esot balta marmora zāle ar dubultām logu rindām, baltām klavierēm un baltiem krēsliem un drūma ēdamistaba ar kodināta ozolkoka iekārtu. Tumšās sienas karnīza vietā rotāja sakāmvārds lieliem, reljefiem burtiem: «Labāk daudz ēd, nekā daudz runā.»

Bija arī ķīniešu istaba. Tās kaktos uz lakotiem postamentiem grozīja galvas ķīniešu bonzas.

Tomēr jāatzīst, ka visinteresantākā bija tā istaba, kurā dzīvoja lelles. Simt piecdesmit lelles. Gandrīz visas tās sēdēja uz zemiem dīvāniņiem, kas bija pārvilkti ar olīvzaļu audumu, zem mūžam zaļajām acālijām un mimozām.

Tur bija dārgas franču lelles no maigi rožainas smalkādas.

Tās pašas varēja staigāt, runāt un aizvērt acis. Bija arī lelles gumijas lietusmēteļos un mazmazītiņās galošiņās ar jērādas ap-malīti un ar baltu mārku «Varonis» uz pazoles. Krievu lellem bija koši atlasa sarafāni, bet galvas tām rotāja pērļu vainagi. Bija mazgājamās porcelāna lelles. Harbinas vieglās celuloīda lelles. No lupatām šūtās japānietes raibos kimono, ar cietiem, uz pieres apgrieztiem matiem. Un beidzot par kapeiku gabalā mazmazītiņās neapģērbtās vaska lellītes, kas gulēja tādās pašās niecīgās vanniņās.

Līdz ar mazu gaismiņu virtuvē šķindināja nažus ķīniešu pavāri, pa kāpnēm zibēja kustīgo pakalpiņu garās bizes un cienīgi staigāja dārznieki un kučieri. Tikai saimniekus neredzēja.

Var jau būt, ka viss bija ne nu gluži tā, tāpēc ka vācietis dzīvoja vientuļi un neviens pat no visievērojamākajiem pilsētiņas iedzīvotājiem pie viņa nekad nebija bijis.

Šķita, ka šai mājā glabājas kāds noslēpums. Vācieša sieva, Agafja Amplejevna Kurca, Zejas zeltrūpnieka Siņuškina meita, nemaz no mājas laukā neizgāja. Pats kungs pat veikalā reti iegriezās. Neliela auguma, plakans kā dēlis, ar sarkanu, platu seju, vienmēr rūpīgi apģērbies — smokingā, cilindru galvā, vācietis tikai retu reizi vasarā sīkiem solīšiem izgāja pa galvenajām parādes durvīm, iesēdās lepnā lakotā karietē ar tērauda spieķiem, ar dīselē iejūgtiem sirmiem zirgiem un izbrauca laukā no pilsētas uz savu alus darītavu. Vēl retāki bija tie gadījumi, kad mazā spraudziņā pavērās smagie čuguna vārti un pa to sāniski izspraucās divi rudi puikas, arī plakani, melnās satīna blūzes saraustīdami. Tie bija Pauls un Hermanis, Kurca kunga dēli. Tādiem pašiem sīkiem solīšiem kā tēvs viņi kaut kur steidzās un nekad savā starpā nesarunājās.

Un pavisam jau nu reti bija tie gadījumi, kad čuguna vārti atvērās plaši un ķīnietis sargs pa tiem izlaida Kurca kunga vienīgo meitu Maņu, kas brauca ar divričos iejūgtu ēzelīti.

Pelēkais ēzelītis stūrgalvīgi saslēja ausis un labprāt negribēja padoties jaunajiem grožiem, kas, tāpat kā viss pajūgs, kustoties patīkami čīkstēja.

Bija vēl viens apstāklis, kas pastiprināja noslēpumainību ap Kurca māju.

Mazajā ostas pilsētiņā vasaru sabrauca kuģi no visas pasaules. Tiklīdz dežurants no policistu sargtorņa pamanīja pie apvāršņa dūmu mutulīti, viņš uzvilka karogu, kas iedzīvotājiem pavēstīja, ka pilsētai tuvojas kāds tvaikonis. Kad kļuva pilnīgi skaidrs, kādai kompānijai kuģis pieder, dežurants noņēma pirmo karogu un pacēla tās zemes karogu, kurai kuģis piederēja.

Pauls un Hermanis pazina visus krievu un ārzemju kompāniju kuģus. Taisni brīnums! Viņi uzreiz nekļūdīgi uzvilka sava torņa galā tās zemes karogu, kurai piederēja kuģis, kas tikko parādījās pie apvāršņa.

Parasti notika tā, ka policijas tornī karogs parādījās krietni vien vēlāk. Dažu labu reizi bija tā, ka policists mierīgi pastaigājas pa torņa balkoniņu un ierauga, ka Kurcu mājas tornī jau plīvo amerikāņu karogs. Dežurants nu ķer tālskati un ar īgnumu pārliecinās, ka ostai patiešām tuvojas, amerikāņu «tirgonis».

Bija gadījumi, kad Pauls savu karogu uzvilka par vairāk stundām agrāk nekā policijas tornī. Taču pilsētnieki viņam ticēja un neatcerējās gadījuma, kad Pauls viņus būtu piemānījis.-

Iedzīvotāji pasmējās par policiju. Bet, kad šie smiekli kļuva pārāk ļauni, pilsētas policijas priekšnieks dusmīgi saskrullēja savas garās ūsas, izvalbīja uz āru izspiedušās vēža acis un iesēdās droškā.

Piešus šķindinādams un zobenu nevērīgi pieturēdams, viņš pie Kurca mājas izkāpa no droškas un pa grantēto celiņu svarīgā gaitā devās tieši uz veikalu. Neviens nezināja, ko policijas priekšnieks tur ar Kurca kungu runāja.

Kučieris ilgi sēdēja uz bukas, baltos kokvilnas cimdus nenovilcis. Beidzot viņš neizturēja, pacēla sava zila, ar sarkanu jostu apjoztā vadmalas armjaka stūrus, norāpās no bukas, rūtaino cilindri ar pāvu spalvu uz vienas auss sašķiebis, piegāja pie sētnieka sapīpēt.

Otrā dienā Kurca kunga ekonoms policijas priekšniekam izsniedza mucas ar lašiem un ikriem, bet Pauls joprojām nekļūdīgi uzvilka savus karogus.

II NODAĻA PILSĒTIŅA

Ikvienai pilsētai mēdz būt savas īpatnības. Tādas, protams, bija arī šai pilsētiņai. Katrā pagalmā šeit bērniem bija pašdarināts kuģis. Patiesībā gan bieži tas sastāvēja tikai no dažiem rombveidā saliktiem dēļiem; romba viena smaile bija kuģa priekšgals un otra — pakaļgals, bet divas tukšas augļu kastes kalpoja par kapteiņa kabīni un tiltiņu. Gadījās gan arī labāki kuģi, kuru klajs bija gatavots no šķilām un uz kapteiņa tiltiņu veda kāpnītes, bet pie bortiem karājās balti nokrāsoti spaiņi un uz katra spaiņa — milzīgs burts, bet kopā saliktie spaiņi izveidoja kuģa nosaukumu. Kuģa priekšgalā atradās pat enkurs un resna tauva, kas izplatīja patīkamu darvas smaku.

Lai nu kā, bet pilsētiņā nebija neviena pagalma, kurā nebūtu kuģa.

Tas arī saprotams: pilsētiņa atradās gandrīz pie paša okeāna, uz kuru svinīgi traucās upe. Tā deva pilsētai zivis, pa šo upi zivis veda uz malu malām, uz šo upi no tālām zemēm pienāca okeāna tvaikoņi; tie atveda labību, rīsus, kokosriekstus un vēstules no visas plašās pasaules.

Upe k|uva skumja, kad aizgāja pēdējais tvaikonis. Sniegs sniga uz klāja, masti pārklājās ar plānu ledus kārtiņu. Iedzīvotāji ilgi nolūkojās pakaļ kuģim, kas attālinājās no pilsētas. Beidzot arī dūmu strūkliņa nozūd aiz apvāršņa, bet piestātnē vēl arvien stāv ļaudis, it kā no viņiem aizietu laime. Bet varbūt patiešām tā aizgāja?

Taiga trauksmaini šņāc. Ass ziemeļu vējš raud virs upes, bet upe barga, drūma veļ smagus viļņus uz plašo okeānu, kā melnas sienas tās krastos slejas augsti kalni. Bet tad upe pārklājas ar ledu un sniegu. Balta un stinga, tā snauž kā tuksnesis, tikai retumis var manīt uz tās mazu, melnu punktiņu, kas kustas pa līdzeno kamanu ceļu. Tur ceļinieks steidzas līdz tumsai nokļūt otrā krastā līdz ziemas miteklim vai arī skrien giļaku laiku pajūgs, nartas piekrautas ar žāvētām jukolām jeb ketām.

Skumīgi pilsētiņā ir ziemu. Jumti, māju sienas, žogi — viss guļ zem sniega. Tikai dūmeņi kūp. Un garās kārtīs baismīgi šūpojas melni karogi, brīdinādami garāmgājējus, ka mājās ir lipīga slimība. Bet tad pēkšņi sāk skanēt pasta zvārgulītis. Tas skan ilgi... Ilgi velkas garā ziema, kad gaidi pavasari. Bet pavasaris tuvojas kā krievu trijjūga zvārgulītis: skan un skan kaut kur tālumā, tad pēkšņi aiztrauc garām un uzreiz apklust, izgaist tālē. Jā! Pavasaris nesteidzas ar atnākšanu.

Bet tad beidzot uzpūš silts, valgs vējš. Ūdens upē saceļas. Un no rīta reidā starp samelnējušiem ledus klaidiem pēkšņi parādās tīra ūdens josliņa. Ledus sācis iet! Un tur jau arī redzams pirmais tvaikonis! Sargtornī dežurants tālskati nemaz no acīm nenoņem. Dūmu strūkliņa nāk arvien tuvāk un tuvāk. Un tad jau redzams arī dūmenis. Visa pilsēta iznāk ārā uz ielas, steidzas uz piestātni. Tur spēlē pūtēju orķestris un līcī ar dinamītu spridzina pēdējo ledu.

Un tad kuģis jau piestātne. Tas vēl tikai izmet enkuru, bet vecākais palīgs lec tieši no klāja pār bortu uz piestātni. Līksmi izsaucieni, skūpsti, apkampieni! Atkal laime! Atkal dzīve! Kā gan lai bērni nemīl kuģi! Un viņi visi spēlē kuģi.

Pat drūmajā Kurca pagalmā stāv kuģis, tikai īsts jūras kuteris, ar dzenskrūvi. So kuteri vectēvs Amplejs uzdāvināja savam pirmajam mazdēlam Paulam, kas dzimis Pētera Pāvila diena — 29. jūnijā. Tajā dienā no zelta raktuvēm vecajam atnesa lielu tīrradni, kas izskatījās pēc zieda, un vecais pavēlēja to iestrādāt kuģa priekšgalā.

— Paraugieties, jūsu labdzimtība, — teica namdaris Ample-jam, rādīdams uz tīrradni, — rudzupuķīte kas rudzupuķīte.

Un Amplejs lika nosaukt kuģi par «Zelta rudzpuķīti».

III NODAĻA ZAĻĀ ISTABA

Klusā istabā zaļā pustumsā dzīvoja krāšņi sapostās lelles. Katru dienu žiglie pakalpiņi ar krāsainu vieglu spalvu slotiņām nopurināja no tām putekļus. Sestdienās atnāca frizieris un ar karstām sprogu šķērēm ieveidoja pa nedēļu atrisušos un izpū-rušos matus, bet no Kurcu bērniem neviens šīm lellēm pat nepieskārās.

Pirms daudziem gadiem, kad vēl nebija resnās Kurca kundzes, pa šīs mājas plašajām istabām skraidīja maza meitene Agaša. Viņas melnās acis kvēloja kā ogles un melnie mati cirtojās kā čigānietei. Agašas māte jau arī bija čigāniete. Tā nomira, kad Agaša bija tikai dažus mēnešus pasaulē dzīvojusi. Agašas tēvs — Amplejs Dormidontovičs Siņuškins meitu neprātīgi mīlēja.

Sen sen, agrā jaunībā, Amplejs ar tēvu dažus mēnešus pavadīja Japānā. Tuvojās Jaunais gads. Pēc vecā lunārā kalendāra tas Japānā ir janvāra beigās vai februāra sākumā. Jaunais gads! Zied plūmes. Tas nozīmē, ka atnācis pavasaris.

Tas ietērpis visus ciemus un pilsētas rožaini violetā plīvurā, pa kuru vijas smalkākie pavasara pavedieni. Ziedošo ķiršu mākoņi, zilie persiku ziedi, un kādi tauriņi! Bet visapkārt tril-lina cīruļi, pogo lakstīgalas. Un šalc un šalc siltie pavasara lieti.

Bērneļi plūca pirmās pavasara prenantes. Redzams, nabagiem, vairs nebija ko ēst.

Visvairāk tomēr Amplejam bija ko brīnīties par leļļu svētkiem, kurus rīkoja japāņu meitenēm, kas dzimušas 3. martā. Ak pasaulīt! Cik daudz leļļu! Un visas senatnīgos galma tērpos. Tās simbolizē mikado — imperatoru, viņa laulāto draudzeni un visu imperatora galmu.

Uz visu mūžu šie svētki iespiedušies Amplejam atmiņā un arī maziņie būrīši, kuros japāņi ieliek cikādes un stepes zemes vēžus, lai vakarā tīksminātos par to dziedāšanu.

Viņš bija tas, kas Agašai iekārtoja zaļo istabu un no visas pasaules izrakstīja lelles. Ik rītus Agaša ieskrēja zaļajā istaba un aiz priekiem sasita plaukstas: istabā katru reizi bija pienākusi klāt jauna iemītniece. Agaša spiedza, plaukšķināja, sajūsmā virpuļoja pa istabu. Lelle bija atlidojusi no kādas tālas pasaules malas: no Marseļas, Sanpaolo vai Portoprensas. Viņai tika piešķirts tās pilsētas vārds, no kurienes viņa bija atbraukusi. Un tai pašā dienā viņai uz krūtīm piekāra važiņā zelta medaljonu, kurā bija ierakstīts viņas vārds. Te bija neizprotami un nedzirdēti vārdi: Bagia, Honda, Pernambuku, Lagvaira, Kvezaltenanto, Tegusigalpa, Vakamacu. Tās visas bija aizokeāna ostas, no kurienes Amplejs Dormidontovičs saņēma dārgas koloniālās preces: vaniļu, kafiju, kakao, kokosu, tabaku, banānus un pat pērles.

Un varēja pabrīnīties: Agaša jo ātri atcerējās vārdus un nekad savas meitas nesajauca. Cik laimīgas un brīnišķīgas bija šīs bērnības dienas! Kur tās aizsteigušās? Kur palikusi jautrā, smuidrā meitenīte ar melnajām acīm? Un kādēļ viņas vieta pa tām pašām istabām staigā skumīga, paresna meiča ar melnām cirtām un laiski, vienaldzīgi raugās apkārt? Ar viņu kopā bieži varēja redzēt jaunu, rudu vīrieti, tik kārtīgu, tik pakalpīgu, ka, raugoties viņā, vecā ķīniete, Agašas aukle, dažreiz pabrīnās un saka: «Kapteinis gan ir liels blēdis.»

Bet vecais Amplejs viņu cienīja. Viņš bija iemīlējis stikla dārzu ar citroniem un mimozām, iemīlējis japāņu mīksto alu, ko vācietis bija sācis brūvēt Ampleja fabrikā. Viņš bija iemīlējis māju, kas izskatījās kā pils.

Bet vācietis? Runāja, ka vācietis iemīlējis bagāto Agašu.

IV NODAĻA MEITENĪTE Nadja

^zīve pilsētiņā ritēja parastā gaitā. Vasarā, kad naktssargi vēl laiski klabināja savus koka klabekļus, taigas tuvumā, ķīniešu priekšpilsētā, sakņu audzētāji jau tupēja ar māla podiem uz galvām. No podiem cēlās dūmi un izgaiņāja odus. Ķīnieši ravēja un laistīja sakņu dobes — taisnas kā izstieptas auklas. Pēc tam viņi zemos, milzīgi lielos grozos, kas atgādināja divriču riteņus, lika salātus, burkānus, gurķus un zaļos japāņu redīsus, kartupeļus, lokus un dilles, uzkāra lēzenos grozus nēšu galos un šūpodamies un palēkdamies skrēja uz pilsētas tirgu. Tālu bija dzirdami viņu saucieni: «Kartupeļi! Gurķi! Sīpoli!»

No ķīniešu maiznīcām ar vēl mitrajiem māla kloniem nāca Ķīnas pupu eļļas un tikko tvaikā sutinātu karašu smarža.

Zem salmu pajuma pavārs ar garu jo garu mīklas klunci, ko viņš rullēja makaroniem, plikšķināja sev pa kailo muguru.

Pa ielu, ūdeni no mucas šļakstīdams, no plašās upes lēni kalnā vilkās ūdens vedējs. No pilsētiņas uz tirgu steidzās krievu sievietes ar groziem, ar koka tupelēm klidzināja japānietes, baltos notašķītos vateņos pūlī gāja korejietes, uz galvas nesdamas smagus grozus ar dārzeņiem.

Gar piestātni klusi skalojās upe, šūpojās laivas un ķīnieši lika žāvēties nakti savilgušās kvadrātīgās buras.

No laivām piestātnē krāva laukā gurķus, kartupeļus, kāpostus, zaļās ķīniešu melones, mazas un apaļas kā tenisa bumbiņas, brūnos, grumbuļainos bumbierus, kas izskatījās pēc lieliem kartupeļiem un milzīgos pusmetru garos Ķīnas gurķus ar atliektiem galiem. Pie veikaliņiem auklās karājās kokosa rieksti un smagie banānu ķekari. Laivās sudrabaini sārtoja ketas.

Šurp, uz piestātni, steidzās pilsētiņa, bet tai pretī no okeāna cēlās saule.

* * *

Vasaru uz tirdziņu māmiņai līdzi labprāt gaļa meitenīte Nadja; māmiņai bija jāpērk pusdienai gaļa, saknes un maize. Ziemu tirdziņš bija slēgts un Nadja aizņemta, jo, lai gan viņai bija tikai četri gadi, viņa jau gaja kopā ar māmiņu darba.

Pa logu vēl drūmi istabā raugas ziemas nakts, bet māmiņā jau modina Nadju. Auksti un neomulīgi celties sveces gaismā. Lausks sper priežu sienās. Gribas raudāt. Un tomēr: raudi vai dziedi — darbā jāiet. Nadja dzīvoja mazā istabiņā pie skolas, kurā māmiņa Jekaterina Nikolajevna bija par skolotāju. Uz darbu gan Nadja sāka iet nesen. Tas bija tā: reiz, kad sardze Jegorovna no rīta sniegā atrada divus nosalušus kovārnēnus, Nadja, staigādama pa skolas pagalmu, bija pielikusi mēli pie ugunsdzēsēju dzelzs kāpnēm, kas bija pieslietas pie malkas šķūņa, un norāvusi mēlei ādiņu.

Nadja gauži raudāja. Mēli ārstēja ar kausētiem zoss taukiem, un tā drīz vien sadzija.

No tās reizes māmiņa Nadju vienu staigāt nelaida. Viņu atstāja mājās. Bet vienai pašai sēdēt istabā arī apnīk. Gribas arī paspēlēties ar sardzes dēlēnu Mitju. Tas guļ virtuvē savā šūpulītī. Bet, ja neguļ, tad raud, ka visa skola skan.

Jegorovna baidījās, ka Mitjas dēļ inspektors viņu nepadzen no darba. Lai Mitja gulētu, viņa slepus, Nadjas māmiņai nezinot, deva tam sūkāt lupatiņā ievīkstītas saberztas magoņu sēklas.

Dažas stundas pasēdējusi viena, Nadja iet virtuvē un paskatās šūpulītī. Mitjas acis sedz garas skropstas. Varbūt viņš nav iemidzis? Varbūt tikai labi neredz Nadju? Vajadzētu tās skropstas apgriezt! Domā Nadja. Viņa ieskrien istabā, paņem no māmiņas kumodes šķērēs un steidzas atpakaļ pie Mitjas šūpulīša.

Uzrāpusies uz soliņa, viņa, sniegdamās pie Mitjas, sašūpoja šūpulīti. un nokrita zemē. Nadja pati stipri sasitās un arī Mit-jam bija ieskrāpējusi vaidziņā.

No tās reizes māmiņa Nadju vienu nekad neatstāja un katru dienu pulksten astoņos no rīta veda sev līdzi klasē.

Klasē Nadja sēž pirmajā, viszemākajā solā, bet viņas kājas tik un tā nesniedzas līdz grīdai. Un Nadja tās, laiku kavēdama, šūpo.

Māmiņu visi bērni sauc par Jekaterinu Nikolajevnu. Tikai viens puišelis, Petja Muha, nekādi nevar to atcerēties. Nesen Petja sāka raudāt un teica: «Anna Vasiļjevna, es atkal aizmiršu, kā jūs saukt.» Visi skolēni sāka smieties. Smējās arī Nadja. Bet māmiņa tikai pateica: «Nevajag par Petju smieties. Senāk jums bija skolotāja Anna Vasiļjevna, un Muhins pie viņas pieradis.» Pēc tam māmiņa sāka kaut ko nesaprotamu skaidrot, un Nadjai klasē kļuva garlaicīgi.

Skolēniem ir jautrāk. Tie paceļ rokas, raksta ar krītu uz lielās, melnās tāfeles. Bet Nadjai māmiņa lika sēdēt klusītiņām, neko neaizskart un neko nevaicāt. Bet Nadjai tieši patīk visu ņemt rokā un visam pieskarties. Viņai priekšā uz sola ir tāfele un pelēka grifele. Bet ar grifeli zīmēt nav interesanti. Pavisam kas cits rakstīt ar krītu uz lielās tāfeles!

Tad māmiņa izvilka no atvilktnes papes kartiņas. Uz tām ir burti. Māmiņa paņem vienu kartiņu, augstu paceļ un parāda visai klasei. Skolēni paskatās uz kartiņu un visi reizē skaļi saka: «a-a-a» vai arī «u-u-u». Nadja arī sauc līdzi, turklāt skaļāk par visiem. Māmiņa sarauc pieri, stingri paskatās uz Nadju, un viņa atkal klusē.

Dažreiz māmiņas vietā klasē ienāk cienīgtēvs. Tam ir gari mati — līdz pat pleciem. Mugurā gari zīda svārki ar platām piedurknēm, bet uz lielā vēdera sudraba važā karājas pats dievs. Tēvs Kukuls no dieva nemaz nebaidās un dažreiz tā galiņu pat iebāž mutē.

Nadjas domas klīst šurp un turp. Kādēļ cienīgtēvs nesasukā matus tā kā māmiņa? Viņam laikam slinkums agri celties, Nadja raugās uz skolēniem un pēkšņi iegrimst domās. No visām meitenītēm izaug māmiņas un krustmātes, bet no zēniem — tētes un krusttēvi. Bet no kā izaug cienīgtēvi? Varbūt viņi uzreiz jau ir cienīgtēvi, bet, kad pavisam izauguši, kļūst par dievu?

Atbalstījusi ar kreiso roku tuklo vaigu, Nadja negribīgi velk ar grifeli pa tāfeli. Viņas skatiens apstājas pie loga. Caur ledus puķēm redzams skolas pagalms, cienīgtēva lielā māja ar dārziņu, bet lajā — bars treknu cienīgtēva zosu.

Nadja zīmē zosis un raksta uz tāfeles vēstuli Mitjam: «Daudz zosu, bet neviena nav mūsu.» Viņa raksta pēc kārtas visus burtus, kādus vien zina, un vismīļāko burtu — punktu.

Bet tad cienīgtēvs stāsta kaut ko interesantu: kā karstā tuksnesī izsalkušiem cilvēkiem no debesīm kritusi manna! Nadjai ļoti garšo mannas biezputra, un viņa klausās ar lielu interesi.

Pēc stundām Nadja ar māmiņu pastaigājas pa pagalmu. Krīt mīksts sniedziņš. Nadja cītīgi vēro sniega pārsliņas. Bet ja nu tā ir mannas biezputra? Nadja pat mēli izbāza, lai nogaršotu sniegpārsliņas, bet tās, kā par spīti, visas aizlido mēlei garām.

Vakarā Nadja grib mazgāt lelles Musjas vēju, bet Jego-rovna nedod ūdeni. Tad Nadjai iekārojas, lai viņai būtu šokolādes mēle. Bet tādas mēles nav, tādēļ dzīvot ir garlaicīgi. Māmiņa cauriem vakariem labo burtnīcas. Ja Nadja draiskuļo, Jegorovna solās pasaukt čigānu. Tas dzīvo kaut kur sienā blakus krēslam, uz kura Nadja sēž. Viņai nepatīk čigājjs, viņa no tā baidās. Patiesībā gan viņa nekad nav redzējusi, ka čigāns izlīstu no sienas, bet tā vien šķiet, ka dažreiz viņa melnās astes galiņš kustētos.

Vēl Nadjai bail no dieva: tas tapat kā čigāns nez kādēļ pastāvīgi Nadju vajā, un Jegorovna apgalvo, ka dievs visu redzot un visu zinot. Vienīgi Mitja neseko Nadjai, toties viņš tūdaļ kliedz, tiklīdz viņu aizskar.

Tuvojās nakts. No senlaicīgā pulksteņa izlēca dzeguze un izmisīgi nokūkoja deviņas reizes.

Nadja apguldīja lelli Musju un savu veco lāci. Arī viņa pati jau apgūlusies. Rītu līdz ar mazu gaismiņu jāiet kopā ar māmiņu darbā.

— Māmiņ! — meitene, laizdamas miega, klusi jauta. — Vai drīz būs svētdiena?

— Drīz. Drīz. Guli. Parīt, — atbild māte.

— Es apgulšos, piecelšos, un tad būs svētdiena?

— Nē, tu apgulsies — piecelsies, vēlreiz apgulsies un piecelsies, un tikai tad būs svētdiena, — māte mīļi atbild.

Nadja grib vēl ko pavaicāt, bet lūpas vairs neklausa, un viņa iemieg. [2]

V NODAĻA MĒRKAĶĒNS

Kad tas bija, kad Nadja pēkšņi ievēroja Kurcu māju, kaut gan tā iepretī skolai vienmēr atradās? Tas laikam gan notika drīz pēc tam, kad reiz vakarā māte viņai paradīja pie debesīm septiņas mirdzošas zvaigznes, kas veidoja it kā lielu kausu. Tieši tai brīdī lampiņas apgaismojumā mājas torņa galā lēni pacēlās skaists karogs. No tā laika Nadja biežāk nekā citi pilsētas bērni novēroja, kā pa auklu augšup ceļas Pavkas karogs, un viņai ļoti gribējās kaut reizīti ielūkoties šai noslēpumainības plīvurā tītajā Kurca mājā.

Patiesību sakot, Kurca bagātība Nadju maz interesēja. Tā bija kaut kas tik nesaprotams, tik tāls viņas vienkāršajai dzīvei, ka viņa par to pat neiedomājās, tāpat kā neiedomājās prasīt, lai viņai dotu no debesīm sauli un mēnesi, ko rotaļāties.

Taču Pavkas noslēpums ar karogiem interesēja kā Nadjai, tā citiem pat diezgan solīdiem pilsētiņas iedzīvotājiem. Par to, protams, nebija ko sapņot, ka varētu kādreiz -tikt Kurcu mājā.

Bet tad pilnīgi negaidīti Nadjas vienmuļo dzīvi izkliedēja liels notikums: viņai uzdāvināja mērkaķīti. Visā pilsētā bija tikai viens mērkaķītis — ceļojošajam kumēdiņu rādītājam ķīnietim Ci Fu. Neviens nezināja, kur viņš dzīvo, kur nozūd un kā atkal parādās pilsētā. Tas vienmēr notika vasaru, kad klusos, siltos vakaros uz ielas pēkšņi atskanēja viņa balss: «Kundze, spēlē, jel spēlē!» Ci Fu gāja, koka lādīti platā spīdīgā siksnā uz muguras pakāris, bet viņam blakus skrēja mērkaķītis tievā ķēdītē, pie platās siksnas piesiets.

Ci Fu kaut kur ēnā zem liela, kupla koka noņēma no muguras savu lādīti, un kundze sāka spēlēt. Mērkaķītis izņēma no lādītes samta pelerīni, stulmu zābakus ar piešiem, milzīgu cepuri ar spalvu un saposās par Runci zābakos. Bērni ar sajūsmu vēroja viņa asti, kas, tāpat kā Runcim zābakos, izslējās no sarkanās samta pelerīnes. Mērkaķītis nopietni, bet tai pašā laikā it kā vienaldzīgi skatījās uz bērneļu pūli, norūpējies kasījās un bieži mirkšķināja acis. Garām iedams, viņš izrāva bērniem no rokām riekstus un saldos, brūnos radziņus. Pēc izrādes viņš apstaigāja skatītājus, pastiepa savu zilgano plaukstu, savāca nodilušos grašus un sabāza tos mutē. Pēc tam salika savu kostīmu lādītē un atkal devās ceļā, atkal skrēja blakus Ci Fu, pastāvīgi raudzīdamies atpakaļ un aši mirkšķinādams sārtos bezskropstu plakstus.

Un tad māmiņas brālēns tēvocis Romāns, jūras tvaikoņa «Kolima» kapteinis, atveda Nadjai no Japānas mazu mērkaķīti. Tas bija makaku mazulis ar sārtu, ziņkārīgu purniņu un sārtām, caurspīdīgām ausīm. Tonakt Nadja nevarēja iemigt un otrā dienā agri jo agri, tiklīdz atskanēja ķīniešu tirgotāju klaigas, ar mērkaķīti jau stāvēja pie skolas vārtiem. Viņa ietina mērkaķīti siltā lelles sedziņā un nevarēja vien sagaidīt, kad Jekaterina Nikolajevna ies uz tirgu.

Nadjai gribējās mērkaķīti parādīt visai pasaulei. Skaidrs, ka pirmais to pamanīja Pavka no torņa. Viņš tūlīt pasauca Hermani augšā un parādīja ar pirkstu uz skolas pusi. Tika nolemts uzsākt ar skuķi sarunas: uz pirātu tvaikoņa «Zelta rudz-puķīte» — tā sauca tai laikā Paula kuģi uz ezera — nebija lača. Bet, tā kā Kurca kungs par lāci negribēja ne dzirdēt, tad tā vietā uz Paula kuģa dzīvoja resns, slinks, ruds runcis Nesaku. Cienīguma pēc Pauls to turēja važā piesietu. Pilnīgi nepieciešami bija ..skuķi ar mērkaķīti atvilināt uz «Zelta rudzpuķīti». Tad bez kādām šaubām varētu uzskatīt, ka «Zelta rudzpuķīte» dodas uz Haiti salām palīgā krāsaino vadonim Tusēnam, kas sacēlis savu tautu pret paverdzinātājiem frančiem.

Pavisam nesen okeāna tvaikonis «Surabaja» ar naftas kravu no Javas atradnēm, kas piederēja ang|u un holandiešu trestam «Rojai Deutsch-Schell», bija piestājis Klusā okeāna ostās, kā arī pabijis Sandomingo republikā Haiti salā. Atpakaļ braucienā tvaikonis uzņēmis no galvaspilsētas Puertoprensas lielu tabakas un cukura kravu, no kuras liela daļa bija domāta tirgotavai «Kūres un Siņuškins». Ar šo pašu kuģi tika vestas bērniem grāmatas. Kad tvaikonis «Surabaja» ienāca klusajā piejūras pilsētiņā, kā arvien, lielākā daļa preču uzreiz nonāca Kurca kunga rokās. Par nieka naudu iegūdams kolonijā bagātības, Kurca kungs sagrāba arī grāmatu kravu. Kāda no spīdīgi lakotajām grāmatām piesaistīja Paula uzmanību: uz tās bija attēlots kareivīgs nēģeris. Pauls izlasīja franču grāmatas nosaukumu «Tusēns Uvertīrs». Pārskatīdams ilustrācijas, Pauls saprata, ka grāmatā stāstīts par sacelšanos, kas notikusi Haiti salā Francijas pirmā konsula Napoleona laikā. Tas bija sūtījis savus kareivjus uz ziemeļu saulgriežu loku, lai nomierinātu Haiti tautu, kas bija nogāzusi nežēlīgo plantatoru varu. Bet franču ekspedīcijas korpuss, kura uzdevums bijis atdot Napoleonam atpakaļ koloniju Sandomingo, nekā nespējis izdarīt. Sacēlusies tauta ar savu vadoni nēģeri Tusēnu uzvarējusi, kaut gan Tusēnu Napoleona virsnieki sagrābuši gūstā.

Un tagad, agrā vasaras rītā, kad Pauls no sava torņa pamanīja meiteni ar mērkaķīti, viņa atmiņā gar acīm paslīdēja krāsaino ilustrāciju virkne ar nēģeriem no tālās okeāna salas pie ziemeļu saulgriežu loka.

Nadja vēl joprojām stāvēja pie skolas vārtiem. Viņa trīcēja gan no rīta dzestruma, gan satraukuma, ko visiem spēkiem centās apslāpēt. Viņa nelielījās. Nemaz ne. Viņa tikai bija laimīga un gribēja nomierināt savu sirdi, stāvēt tā, it kā nekas sevišķs nebūtu noticis, it kā turēt klēpī mērkaķīti būtu gluži parasta lieta.

Bet sirds trīsēja, tādēļ viņa pat nepamanīja, kā atvērās Kurcu mājas režģainie čuguna vārti un pa šauro spraugu sāniski, kā jau parasts, izspraucās plakanais Pauls un sīkiem solīšiem aizsteidzās pa putekļaino ceļu uz skolu.

Bija vēl ļoti agrs, un sētnieki vēl tikai slaucīja ielas, saceldami putekļus, kas sārtojās slīpajos saules staros. Pauls pēkšņi izslējās Nadjai priekšā un ar saviem tieviņajiem pirkstiem satvēra Nadjas vecās, tumšzilās katūna kleitas piedurkni. Viņš nosarka, viņa kakla dzīslas pietūka, un viņš drudžaini sašķobīja muti. Bet pateikt neko nevarēja.

Pauls, tas pats Pauls, kura tēvs bija miljonārs, kuram piederēja «Zelta rudzpuķīte» un baltā marmora zāle ar baltām klavierēm, šis Pauls bija nelaimīgs stosts un nevarēja izrunāt neviena vārda. Pirmā mirklī Nadja nekā nesaprata, kas ar viņu notiek. Viņai pat šķita, ka viss ir sapnis, ka tūlīt viņa pamodīsies un viss — ir mērkaķītis, ir Pavka — izgaisīs, aizpeldēs, kā tumsā aizpeld ugunīgās bumbiņas, kuras viņa redz, kad aizmiegot aizver acis.

Taču Pavka stāvēja, kā stāvējis, un zilās dzīslas viņa kaklā vēl arvien bija sasprindzinātas. Viņš vilka Nadju aiz piedurknes, un viņa, pati nezinādama, kā, pirmo reizi neatprasījusies māmiņai, žigli aizgāja zēnam līdzi pa putekļaino ceļu uz noslēpumaino māju.

VI NODAĻA. KURCA KUNGA ĢIMENE

Gudri ļaudis saka: izskaidrojums visam vienkāršs. Arī Kurcu mājas noslēpums bija izskaidrojams vienkārši: te dzīvoja cilvēki, kuri cits citu neieredzēja, un bija jābrīnās, kā gan bezdelīgas — laimes un saderības vēstneses — zem tādas mājas jumta vija savas ligzdas.

Kurca kungs bija saņēmis no Siņuškina dažus miljonus un piedevām resnu, slimu sievu. Viņš to neieredzēja un cerēja, ka stenokardija viņu ilgi zemes virsū neturēs. Viņš visas cerības lika uz stenokardiju un ienīda sievu: pēc testamenta visi Siņuškina miljoni Kurca sievas nāves gadījumā pienācās Kurca kungam. Kūres, lai gan no ārienes izskatījās vārgs, bija stiprs cilvēks, kas neatlaidīgi gāja uz savu mērķi. Un šis mērķis bija — nauda! Visu savu dzīvi viņš bija atdevis naudas krāšanai. Kā karavadonis viņš cīnījās ar saviem konkurentiem. Dzīvoja naudas dēļ. Precējās naudas dēļ. Un naudas dēļ bija gatavs mirt. Arī viņa vecāki, kurus viņš bija atstājis tālajā Berlīnē — Frīdrihštrāsē, visiem spēkiem cīnījās, lai vairotu kapitālu.

Bet gadi gāja... Kundze kļuva arvien resnāka, mocījās ar aizdusu, tomēr nemira. Saslima gan pats Kurca kungs. Un, kaut arī ārsti slimību no viņa slēpa, viņš skaidri redzēja tās drausmīgās sekas. Viņš novērsās no spoguļa, kad pakalpiņi viņam palīdzēja uzvilkt tīru veļu. Stīvinātie krekli kļuva arvien lielāki, vājās, mūsainās rokas kā pīckās kuļājās piedurknēs, bet zem acīm iegula baismīgi, zili riņķi.

Kundze redzēja, ka ar katru dienu Kurca kunga spēki izsīkst. Arī viņa ienīda vīru un gaidīja tā nāvi. Tā dzīvoja resnā Kurca kundze un viņas izdēdējušais vīrs, viens ar otru gandrīz netikdamies. Un katrs, vakarā iedams gulēt, cerēja, ka varbūt šonakt nāve paņems viņa ienaidnieku. Tā marmora, zelta un brokātā aizgāja viņu dzīves dienas un gadi.

Liela auguma, resna, ar vēl kupliem melniem, bet jau iesirmiem matiem, kas nevērīgi bija sasprausti ar bruņurupuča ķemmi, melnā, zīļainā tērpā ar jaku virs svārkiem kundze caurām dienām sēdēja pie loga zilā safjāna atzveltnī un smēķēja ķīniešu pīpi. Kreiso kāju viņa vienmēr turēja uz augstas, sudrabā kaltas lādes, kurā glabājās tīrradņi un briljanti.

Kundzei ar vācieti bija četri bērni, bet neviens viņu nepiespiestu ar to sēsties pie viena galda. Un milzīgajā, drūmaja ēdamistabā, kur Kurca kungs precīzi divpadsmitos katru dienu ēda pusdienas, komiskie ķīniešu puišeļi, kas vācietim pasniedza sparģeļus, austeres un balto vīnu, nekad neredzēja saimnieci. Viņas pašas istabā, kuras grīdas bija krāsotas, krievu meitene Līna atnesa tēju ar saldu krējumu pēc sibīriešu parašas, karstus pīrāgus ar rīsu un ketu, bet gavēnī — brūnus rausīšus ar ievogām un pankūkas ar mandeļu pienu.

Agafja Amplejevna bija īsta krievu tirgone, kurai nebija ne mazāko vācietes pazīmju. Savu naidu pret vīru Kurca kundze jeb Kurciene, kā viņu pilsētiņā dažkārt sauca, iepotēja arī bērniem. Viņa ar izbrīnu raudzījās uz bērnu kārnajam, mūsainajām sejām un, tāpat kā tēvam, plakanajiem augumiem, pati negribēdama ticēt, ka viņa ar savām varenajām krūtīm barojusi tādus vārgujus, ne bērnus.

Mātes mīlestību baudīja vienīgi četrgadīgais .Fiļka, kura vaigi bija apaļi kā viņai pašai. Vecāko — Paulu, vidējo — Hermani un meitu Maņu viņa ik dienas sita ar savu svina spieķīti, un bērni jau no pašas mazotnes raustīja valodu. Viņi ķircināja cits citu, bija nikni, un tas vēl vairāk pastiprināja stostīšanos. Pauls un Hermanis skolā negāja, arī mājskolotāju tikai ar pūlēm varēja pierunāt mācīt šos nelaimīgos stostus. Šausmīgi bija redzēt, kā viņi strīdoties pielieca galvu, sašķobīja muti un centās viens otru apsaukāt. Kakla dzīslas pietūka, acis pieplūda ar asinīm, un, kad beidzot ar aizrautu elpu izdevās pateikt ļauno vārdu, bija jau aizmirsies, kādēļ strīds sācies.

Visvairāk dabūja ciest Maņa. Viņu sita māte, sita brāļi un sita pat kustīgie pakalpiņi, kas pastāvīgi šaudījās pa māju un pagalmu. Maņa savukārt visas pārestības izgāza uz Fiļku. Viņa ar konfekti to ievilināja kādā klusā kaktā un knieba tam un visu laiku it kā mierinādama skaitīja: «Nesaki nekā, nesaki nekā, Fiļka.» Uz Fiļkas kliedzieniem izskrēja pakalpiņi, un atkal Maņu sita.

Un tomēr tajās retajās dienās, kad Kurcu mājas čuguna vārti atvērās un pa tiem ar lepnajos lakotajos divričos iejūgtu ēzelīti izbrauca Maņa, daudzu pilsētiņas bērnu sirdīs iezagās skaudība un žēlums.

VII NODAĻA «ZELTA RUDZPUĶĪTE»

Ja Nadja būtu ieraudzījusi Kurcu dārzu, kad viņai vēl nebija mērkaķīša, viņa, protams būtu sajūsmā par tā skaistumu.

Milzīgos, zaļos toveros aiz Venēcijas stikla sienām tur it kā ledus pilī gatavojās smaržīgās pomerances, citroni, pampel-muzas. Varas mimozas drebēja un ikreiz saritināja savas plūk-snotas lapas, kad dārznieks skaļi nošķaudījās vai to tuvumā nometa zemē smagās_šķēres. Bet Nadja,’kas visā savā patiesībā gan vel negaraja mūžā nebija redzējusi ne ābolu, pat ne zīli pie koka, izklaidīgi skatījās mēļajās plūmēs, uz kuru blāvajām miziņām mirdzēja rasas lāsītes.

Tagad, jūtot rokās silto zvēriņa ķermenīti, kas spiedās klāt, Nadja ne par ko nebrīnījās. Viņa gluži vienkārši bija aizmirsusi

ir Pavkas karogu noslēpumu, ir visu šo dīvaino māju un gāja pa dārzu nemaz nevērodama, ka Tomijs — tā sauca mērkaķīti — satvēra plūmi vai nolieca pomerances zaru.

Dārza galā mirdzēja dīķis, un rīta saulē tajā sārtoja «Zelta rudzpuķīte».

Pauls cienīgi devās uz savu kuģi, cenzdamies palēnināt ašos solīšus, bet no «Rudzpuķītes» nāca izmisīgi kliedzieni — vecākais palīgs Hermanis ar slotu slānīja Maņu, tādēļ ka tā, ieraudzījusi meiteni ar mērkaķīti, bija pametusi sargposteni.

No šī brīža Nadja katru dienu nāca uz «Zelta rudzpuķīti» rotaļāties. Viņa bija izraudzīta par ceļa vērotāju, un viņas uzdevums bija brīdināt kuģi par visām briesmām, kādas ceļā draudēja.

Paula kuģis drīz vien atteicās no pirātu kuģa lomas. Tas tagad bija tvaikonis, kas pārvadāja pasažierus un pastu uz Dienvidamerikas ostām un brauca pa Amazones upi. Pauls iedomājās sevi par pieredzējušu kapteini. Viņš visu uzmanību bija sasprindzinājis jautājumam par vēja virzienu: ja saule raida savus starus uz Ziemeļu puslodi, tad visai vēju sistēmai jāvirzās uz ziemeļiem. Viņš bija lasījis kādā grāmatā, ka tas notiek no jūnija līdz septembrim, kad Lejas Amazonē ir vismazāk nokrišņu, bet Madeirā pūš ziemeļaustrumu vējš. Pauls iedomājās, ka viņš pašreiz brauc pa šo upi uz leju un viņam ļoti nepieciešams šis vējš.

Pauls pats labi zināja visas kuģu kompānijās, kuras uzturēja satiksmi ar Kolumbijas un Venecuēlas ostam. Taču, lai tās visas nosauktu mutiski, vajadzētu daudz laika, tādēļ viņš jau otrā rotaļas dienā atnesa ceļa vērotājam savu rakstisko pavēli. Taja bija teikts:

«Kuģu satiksmē ar Kolumbijas un Venecuēlas ostām piedalās Hamburgas un Amerikas līnijas Rietumindijas nodaļas. Tās kuģi iebrauc Lagvairā, Puertokabeljā un Kolonā. Lielie franču kompāniju pasažieru tvaikoņi uztur satiksmi starp šīm ostām un iegriežas arī Bordo, Havrā un Marseļā.

Atceļā no Plimutas Kolumbijas ostās iebrauc angļu kompānijas pasta un preču kuģi no Liverpūles un holandiešu ātr-braucēji tvaikoņi.

Franču tvaikoņi šo kursu nobrauc 15 dienās, bet Hamburgas, tā kā tie ir tikai preču un uzņem trešās klases pasažierus, reisu no Hamburgas uz Lagvairu veic 23 dienās.

Britānijas kompānija veic reisu 14 dienās. Barbadosā tā pārsēdina pasažierus un pārkrauj pastu uz mazajiem tvaikonīšiem, kuri iet tikai reizi mēnesī. Tikai «Zelta rudzpuķīte» savu reisu veic 17 dienās, iegriežas visās minētajās ostās un pat uz «Vēj-puses salām» un «Aizvēja salām» un uzņem pasažierus no visām ostām.

«Zelta rudzpuķītes» kapteinis Pauls Kūres.»

Mazā Nadja jau labi lasīja grāmatā pat sīkos burtus, bet izlasīt bez māmiņas palīdzības Paula pavēles lielos burtus viņa nevarēja. Viņa tikai brīnījās, kā Pavka, no kura bija atteikušies daudzi skolotāji, zina tik skaistus un tik nesaprotamus vārdus. Skaidrs, ka pēc šīs pavēles Nadja vairs nešaubījās par Pavkas spējām un nevaicāja, kā viņš tik nekļūdīgi var uzvilkt tornī attiecīgo karogu.

Par galveno personu uz kuģa nu kļuva Tomijs. Pašā pirmajā dienā tas uzlēca Hermanim uz pleca un ar ķepu iesita viņam pa vaigu, kad viņš bija sācis piekaut Maņu. Mērkaķītim nepatika ķildas. Un bērni pamazām atradinājās ķildoties un darīt otram pāri. Tomijs ātri iemācījās laiskā Fiļkas vietā «sist pusstundas», rāpās visaugstākajos mastos un kā matrozis slaucīja ar mazu slotiņu klāju. Viņam patika no šļūtenes laist uz klāja ūdeni, un šai nodarbībai viņš atņēma Fiļkam galošas. Tad Maņa nolēma paņemt vienas lelles mazītiņās galošas ar mārku «Varonis».

Bet klusajā, zaļajā istabā pa vecam dzīvoja sapostās lelles. Tāpat kā arvien, pakalpiņi purināja no tām putekļus, sestdienās atnāca frizieris, un, kā arvien, bērni šīm lellēm pat nepieskārās. Vakarā pārnākot mājās, viņi klusītiņām aiztaustījās gar sienām, centās nemanot ieiet savās istabās un iemanīties gultā. Neviens visā mājā neinteresējās, kā šie bērni guļ, ko ēd un kā vispār dzīvo. Viņi stiepa no siltumnīcām kolrābjus un gurķus, izdiede-lēja pa ņukām no pavāra, bet mājās pusdienās nenāca. Apkalpotāji pārēdās, aptaukojās, bet bērni neēda un novājēja.

Kundzes mīļākā istabene bija Līna. Viņa jau no bērnu dienām dzīvoja mājās, pastāvīgi dzirdēja vācu valodu, bet piecpadsmit gadu ilgā kalpošanas laikā bija iegaumējusi tikai divus vārdus: komm spazieren. Sos divus vārdus rītos izrunāja Kurca kungs, aicinādams uz pastaigu savu dārgo dogu Luksu. Doga vārdu Līna nevarēja atcerēties un sauca to par Komšpacīrenu.

Sī pati Līna izsekoja Kurca kungu un bērnus un ar baudu palīdzēja kundzei viņus tirdīt.

Kādu rītu Līna veda dogu pastaigāties. Pie leļju istabas viņa pamanīja Maņu. Bailīgi apkārt lūkodamās, Maņa piegaja pie zaļās istabas, bikli pavēra durvis un sāniski pa tam iespraucās pie lellēm. Viņa žigli norāva no dārgās skaistules gumijas galošiņas ar balto «Varoņa» mārku un pabāza tās zem figaro jaciņas, kas tolaik bija' modē, bet tieši tai mirklī Līnas stiprā roka sagrāba Maņu aiz apkakles un ievilka kundzes istabā. Maņa kliedza, skrāpēja, lūkoja pat iekost Līnai rokā, bet galošiņas neatdeva. Līna tās tomēr izrāva. Maņa tik gauži raudāja, kā vēl nekad nebija raudājusi. Un viņas balsī skanēja tads izmisums, tāda bezcerība, ka pirmo reizi uz meitenes kliedzienu iznāca no sava kabineta Kurca kungs. Viņš apstājās pie kundzes istabas sliekšņa, sabāza rokas savu melno bikšu kabatās un, paceldamies pirkstgalos, lēnām šūpojās uz priekšu un atpakaļ. Piemiegdams palsās acis, viņš ilgi lūkojās sreva. Tad pēkšņi klusu iesmējās. Kundze nosarka. Viņa atspiedās pret sava zilā krēsla atzveltni. Pārbijusies Līna izlaida meiteni laukā un pasvieda viņai galošas. Maņa kā vilcēns piespiedās pie sienas ar galošiņām rokās, izpūrusi, ar atrautu jaciņas malu un pagāja Kurca kungam ar līkumu garām kā rāpulim.

Bet viņš, rokas bikšu kabatās sabāzis, arvien vēl staveja un skatījās. Līna trīcošām rokām pilināja glāzītē kādas zāles. Istabā izplatījās stipra kampara smarža.

Tai pašā naktī kundze nomira ar stenokardijas lēkmi. [3]

VIII NODAĻA FĀTERS UN TĒVS

Karsts! Termometrs pat ēnā rāda 35 grādus. «Zelta rudz-puķītes» klājs tā sakarsis, ka pelēkā eļļas krāsa izmetusi pūslīšus. Tīrais vējiņš pūta viegli, nesaceldams viļņus ezera spogulī, kur rītausmā bija uzplaucis baltais lotoss, Nadjas māmiņas mīļākā puķe. Vēja elpa atnesa tās tikko jaušamo aromātu, un bija brīnums, kā zieds no dūņām vienmēr izcēlās tik balts, nenotraipīts.

Nadja tikko bija noskandinājusi divpadsmit pec pusdienas un devās pie Maņas. Tā sēdēja ēnā zem kapteiņa tiltiņa jumtiņa uz klāja, kas bija divu masu platumā, kā mēdz teikt japāņi, kuri savu istabu lielumu nosaka pēc tā, cik masu tajā var izklāt.

Turpat gulēja Tomijs, ar savām mazajām violetajām plauk-stiņām aizsedzis caurspīdīgās austiņas, kurās bija redzamas sarkanas dzīsliņas. Viņš izbāza sārtās mēles galiņu un iekoda to zobos.

Nadja apsēdās līdzās uz vēsas, ūdenī samērcētas masas un klusiņām sāka dziedāt savu iemīļoto dziesmiņu par dzeguzīti:

Tālē, upe kur plūst, reizēm sadzirdams kļūst:

Ku-kū! Ku-kū! Ku-kū! Ku-kū!

Bērni zuduši ir, nu tai bēdīga sirds:

Ku-kū! Ku-kū! Ku-kū! Ku-kū!

Tālu atbalsis trauc, bērnus atgriezties sauc:

Ku-kū! Ku-kū! Ku-kū! Ku-kū![4]

Maņa atvēra skaistu neseseru, izņēma no tā šķērītes un sāka apgriezt nagus, jo šī bija «Žurkas diena» un vecā japāniete, Maņas aukle, kategoriski atteicās no tāda darba.

Pēkšņi Maņa nodrebēja. Viņa nolika šķērītes pie malas, sarauca palsās uzacis un tā pieplaka pie sienas, it kā gribēdama tai cauri izspiesties. Nadja, kas joprojām skatījās uz burvīgo lotosa ziedu, pamanīja dīķa otrā krastā, pomeranču krūmu alejā, plakanu stāvu ar cilindru galvā. Tur savā parastā gaitā — sīkiem solīšiem, kā arvien ģērbies smokingā un cilindru galvā, gāja Kurca kungs. Viņam nopakaļ palēkdamies, ģīmi šķobīdams, skrēja kustīgais pakalpiņš.

Nadja pameta skatienu uz Maņu.

— Tu baidies? — Nadja brīnījās.

— Es nemīlu, — Maņa ar pūlēm izdvesa.

— Tēvu? — neticēdama klusītiņām vaicāja Nadja. — Viņš taču tavs tēvs!

— Kā tad, Fāters.

— Kas? — Nadja nesaprata. Viņa plati iepleta savas zaļganās acis, kas pēkšņi kļuva melnas, tik ļoti izpletās to zīlītes.

— Tēvs. Tēvs Fāters, — Maņa stostīdamās atteica.

Nadja pārmetoši pašūpoja galvu. «Kā gan tēvu var nemīlēt?» — viņa ar šausmām domāja.

— Nemīlu. Nemīlu! — Maņa stūrgalvīgi palika pie sava, un viņas seju izķēmoja niknums.

— Es nu gan tēvu mīlētu! — satraukta čukstēja Nadja.

— Bet ja tavs fāters būtu razbainieks? — muti šķobīdama, Maņa nevis teica, bet nošņāca un, pret elkoni atspiedusies, ar savām palsi zilajām acīm cieši palūkojās uz Nadju.

Nadja ilgi klusēja. Beidzot lēnām, bet stingri noteica:

— Es tomēr mīlētu.

* * *

Nadja ļoti ļoti mīlēja savu māmiņu. Viņa zināja, ka visā plašā pasaulē viņas ar māmiņu ir vienas un viņām nav kam lūgt aizstāvēšanu.

Nadja ik vakaru redzēja, kā māmiņa nometas uz ceļiem pret svētbildi, ko apgaismoja tikai nespodra svētlampiņas uguntiņa, un klusi raudāja. Nadja nezināja, kādēļ māmiņa raud, bet viņa arī nometās māmiņai blakus, arī raudāja un skaitīja lūgšanas, savas aizmiglotās acis viņa pievērsa mūžīgu pārmetumu pilnajām dievmātes un viņas dēla sejām un lūdza veselību savai māmiņai. Nadja lūdza, lai viņas mīļotā māmiņa nenomirtu, kā reiz nomiris tēvs. Viņa bija ar mieru dzīvot uz ielas, neēst zupu un ķīniešu Upenes un staigāt, tāpat kā Ci Fu, ar mērkaķīti, lai tikai māmiņa būtu jautra un mierīga.

Un Nadja centās māmiņu nesarūgtināt. Bet, ja viņa tomēr kādreiz to izdarīja, tad tas notika tādēļ, ka miers viņas apziņā bija citāds, tāpat kā medību kucēnam Kado, kas viendien, asti luncinādams, ar kājām airēdams, nolika māmiņai pie kājām divus Kurcu zoslēnus, kurus viņš pats bija nožmiedzis, pirmo panākumu satraukts nesenajās medībās purvā.

Bet Maņa nemīlēja māti un nemīl Kurca kungu. Bet kā var nemīlēt tēvu?!

Nadjas tētis nomira, un Nadja nekad, nekad vairs viņu neredzēs. Viņa bieži domāja par tēvu, kaut gan viņu visā pilnībā neatcerējās. Virs māmiņas gultas karājās liels tēva portrets, izpušķots ar japāņu imortelēm. Jauna, skaista seja mīļi lūkojās uz Nadju, kad viņa, vakaros gulēt iedama, arī viņam teica ar labu nakti.

Un garajos ziemas vakaros, kad pie debesīm iedegās mēļa, nemīlīga blāzma, Nadja, nākdama istabā, pie sevis domāja:

«Cik labi būtu, ja mani mājās sagaidītu tēvs! Bet māmiņa, galvu no burtnīcām augšup nepacēlusi, teiktu: «Kā tad citādi! Atkal sāksies jandāliņš!»

Tā teica Darja savam vīram Semjonam, kas bija skolas sargs un kam bija dēls Mitja.

Un lai ari tētis būtu tāds kā Semjons — līku degunu, baku rētainu seju, lai viņš arī iekautu Nadju kā Semjons savu Mitju.

Bet tētes nav. Un Nadja nekad nedzirdēs viņa balsi, viņa smieklus, nezinās, kā viņš dusmojas, kā bēdājas.

«Bet, ja tavs fāters būtu zaglis vai laupītājs, tu tomēr viņu mīlētu?» Nadja atcerējās Maņas vārdus.

Un, gulēt iedama, viņa atkal sāka domāt par šo jautājumu un, atvadīdamās no tēva, pēkšņi, skaļā balsī, katru vārdu uzsvērdama, pateica:

— Es tomēr mīlētu!

IX NODAĻA KARŠ

Un dienas — mūžības ceļinieces tikai gāja un gāja... Un Nadja ievēroja, ka māmiņa sarunās ar paziņām un draugiem arvien biežāk piemin kādus svešus vārdus: Cemulpo, karalauks, Tālie Austrumi.

Ziemu, kad no tālās Krievijas pienāca jaunais pasts, Nadja gandrīz katrā «Ņivas» numurā, apskatīdama ilustrācijas, redzēja krievu ievainotos kareivjus bivakā un žēlsirdīgās māsas ar baltiem lakatiņiem, uz kuriem vīdēja sarkani krustiņi. Tas bija karš. Un vēl Nadja uzzināja, ka karš notiek Tālajos Austrumos un ka viņas klusā pilsētiņa arī ir Tālie Austrumi. Viņa vēl nezināja, kādēļ Austrumi un kādēļ Tālie, toties labi saprata, ka karš ir tuvu, ka krieviem uzbrukuši japāņi, tie paši japāņi, kas tirgojās viņu pilsētiņā, laboja pulksteņus, mazgāja veļu, auklēja bērnus, tie paši, kuri «Puisēnu dienā» rotāja savu māju jumtus ar ziliem īrisiem, bet pirmajā «Žurkas dienā» nesa no taigas jaunas priedītes — ilga mūža simbolus, — un negrieza nagus.

Japāņu pilsētiņā vairs nebija.

Rītos māmiņa lasīja avīzi un satraukta runāja: «Kāda nejēdzība! Kāds kauns! Simada — ģenerālā štāba virsnieks.»

Simadam līdz karam pilsētiņā bija japāņu veikals. Tajā pārdeva lakotas lādītes, japāņu galdiņus un lēzenus zīda saules-sardziņus.

Nadja arvien biežāk un biežāk dzirdēja vārdu «spiegs». Spiegs arvien, izrādījās, bija kāds japānis, kuram bija ve|as mazgātavas vai pulksteņu darbnīcas izkārtne.

«Ņivā» bija sīki aprakstīta kreisera «Varjaga» un lielgabal-laivas «Korejeca» bojā eja pie Cemulpo. Par «Varjaga» varonību puikas jau dziedāja dziesmu.

Rītos Darja atnesa patvāri un pastāstīja jaunumus:_

— Runā, ka japāņi nupat ieņēmuši nez kādu tur pilsētu.

— Kas par niekiem, Daša! — māmiņa iebilda. — Kas tādas baumas palaiž?!

— Tās, kundze, nav nekādas baumas! Ostas strādnieki zina labāk par visām avīzēm. Vienmēr, izrādās, viņiem taisnība.

Saule kļuva karstāka un ar katru dienu spožāk un ilgāk rotājās marta debesu zilgmē. Līdz ar pirmajām, kaut arī vēl tikko manāmajām pavasara pazīmēm cilvēku sirdīs modās arī cerība: martā Portarturā ieradās Klusā okeāna flotes komandieris Stepans Osipovičs Makarovs, matrožu un kareivju iemīļotais bezbailīgais flotes karavadonis, pasaulē pirmā varenā ledlauža «Jermaks» celtnieks, trīsreiz braucis pa Arktikas ūdeņiem, sapņojis par Ziemeļpola iekarošanu un Ziemeļu jūras ceļa sagatavošanu ar ledlaužu palīdzību.

Laikrakstos sāka parādīties priecīgas vēstis: Makarovs nostiprinājis cietoksni un ārējo reidu. Japāņu mēģinājums noslēgt izeju no Portarturas atklātajā jūrā beidzies ar neveiksmi. Krievu eskadra japāņiem sagādājusi lielus kuģu zaudējumus.

Taču priekiem sekoja bēdas. 1904. gada 31. martā pa dzirksteļu telegrāfu pārraidīja ziņu, ka dārgais admirālis miris traģiskā nāvē. Eskadras bruņu kuģis «Petropavlovska», izejot no Portarturas, uzskrējis uz japāņu mīnas. Kuģī līdz ar daudziem citiem krievu ļaudīm gājis bojā arī admirālis Makarovs un ievērojamais krievu gleznotājs Vereščagins.

1. aprīļa rīts ausa drūms. Savilkās draudīgi mākoņi, vēstīdami pēdējās sniega vētras. Jekaterina Nikolajevna staveja pie spoguļa un sukāja savus garos, tumšos matus. Nadja jau bija nomazgājusies un paguvusi ieskriet virtuvē. Tur Semjons bija atnesis no šķūņa klēpi malkas, kas izplatīja āra svaigumu. Nometies uz ceļiem pie krāsniņas, Semjons ar aizdedzinātu tasi lika pie bērzu malkas uguni un stāstīja, ka kuģis «Petropav-

«

lovska» neesot gājis bojā, ka tās esot «pirmā aprīļa blēņas» un Makarovs esot dzīvs.

— Māmiņ! Māmulīt! Makarovs dzīvs! — Nadja sauca, skriedama guļamistabā pie mātes.

Māte pārmeta bizes pār pleciem, piegāja pie svētbildes, pārmeta krustu un ar atvieglotu nopūtu sacīja:

— Paldies dievam! Tik lielisks cilvēks! Kaut nu tas būtu taisnība!

Bet tā nebija taisnība. Krievu armija un flote, kam japāņi tik nodevīgi Portarturā uzbruka naktī no 26. uz 27. janvāri, nebija sagatavota, nebija pienācīgi apbruņota un cieta sakāves citu pēc citas.

Tauta ar savām asinīm maksāja par cariskās Krievijas atpalicību.

1904. gadā japāņi ielenca Portarturu, guva uzvaru izšķirīgajā kaujā pie Ļaojaņas, sakāva krievu floti, sagrāva Portarturas priekšējos nocietinājumus un ieņēma ostu Daļniju. Ar Portarturas krišanu 20. decembrī un flotes zaudēšanu noslēdzās 1904. gads — šausmīgais ciešanu, zaudējumu un kauna gads, bet līdz ar to arī krievu tautas varonības, īstas, nevīstošas slavas gads.

Līdz ar Portarturas atdošanu gāja bojā gandrīz visa krievu flote. Bet admirāļa Roždestvenska eskadra, kas devās uz Austrumiem, bija daudz vājāka par japāņu apvienoto floti. Bija neprāts sūtīt šo eskadru pēc Portarturas flotes bojā ejas. Un tomēr to atpakaļ negrieza. To sūtīja bojā ejai, jo «augšas» cerēja uz brīnumu. Bet brīnums nenāca. Atnāca Mukdenas katastrofa, pēc tam Cusimas. Bija jānoslēdz miers. Smags, pazemojošs miers.

* * *

1905. gada septembris. Sākās ketas rudens sezona, un pilsētiņā atkal parādījās japāņi. Viņi gāja pa ielām pūlīšos koši raibos kimono, skaļi sarunādamies un smiedamies.

Svētku vakarā Nadja un māmiņa ar pēdējiem rudens ziediem gāja uz baznīcu. Japāņu jūras virsnieki pastaigājās pa pilsētiņas galveno ielu. Viņi nevienam negrieza ceļu. Kāds ar garu, tievu pirkstu rādīdams uz savu labo vaigu, kurā bija rēta, lauzītā krievu valodā teica: «Japenka! Japenka!» — un grūda māmiņu nost no trotuāra, tā ka viņa tikko neiekrita kanālā.

X NODAĻA NEMIERA GADS

Šī bēdīgā gada rudens bija trauksmains. - Naktīs bieži vien uzliesmoja ugunsgrēki. Runāja, ka tīši tiekot dedzinātas noliktavas, lai apjukuma burzmā tās varētu izlaupīt. Katru nakti tornī zvanīja trauksmi. Piedevām vēl sāka degt kalnu taiga, un naktīs šie ugunsgrēki šķita pilnīgi sarkani; bet šīs sarkanās blāzmas fonā kā zirnekļu tīkls reidā melnēja šoneru takelāžas un jūras kuģu masti.

Pilsētiņā parādījās daudz laupītāju un bēgļu no Sahalīnas cietuma. Tie uzbruka mierīgajiem iedzīvotājiem. Vakaros kļuva bīstami staigāt. Šur tur nogalināja naktssargus. Gandrīz pie visām valsts iestādēm tagad pa divi vai trīs sargi visu cauru nakti klaudzināja klabekļus.

Apsardzi pastiprināja arī pie komandiera mājas, kas atradās pa kreisi no māmiņas skolas.

Kādu vakaru komandiera sieva sēdēja pie māmiņas, un Nadja dzirdēja, ka viņa teica:

— Es ar nolūku liku Nikolaja Nikolajeviča kabinetā slēģus neaizvērt. Tur visu nakti degs uguns. Ja kas notiek, sūtiet pie mums un klaudziniet pie tā loga. Tāpat mēs, ja kas gadīsies, tūlīt sūtīsim pie jums pēc palīdzības.

Komandiera māja Nadjai šķita kā cietoksnis. Pie parādes durvīm sargbūda, kas bija nokrāsota slīpām joslām kā verst-stabs, bet būdā atradās sargs ar šauteni. Otrs sargs dežurēja pie pulka karoga, kas glabājās pulka komandiera pieņemamā istabā.

Ziemu cara svētkos laukumā pie vienkāršās baznīciņas notika armijas parāde. Jau rīta agrumā Nadja apsēdās pie loga uz augstas, dzeltenas koka lādes, uz kuras kāds bezgaumīgs mākslinieks bija sakrāsojis rombus ar melniem ripuļiem vidū.

Uz šīs lādes sēdēdama, Nadja gaidīja, kad beidzot pie komandiera mājas parādīsies armijas pūtēju orķestris. Muzikanti nenāca un nenāca. Nadja nez cik reižu bija pārskaitījusi visus rombus un ripuļus, bet muzikantu vēl arvien nebija.

Un tad parādījās pirmās kareivju rindas ar zeltainām taurēm un vads ar virsnieku — pulka adjutantu ... Muzikanti apstājās pie komandiera mājas un pagriezās ar muguru pret māju. Adjutants ar baltiem cimdiem rokās deva komandu.

No vada atdalījās divi kareivji. Viens gāja uz lieveni un

kopā ar virsnieku devās pa kāpnītēm augšup. Komandiera denščiks strauji atvēra parādes durvis, kā atspere izlēca uz lieveņa un tā izgāza krūtis, ka Nadjai šķita: nupat, nupat viņš pārsprāgs un saplīsīs gabalos.

Bet viņš nepārsprāga, nesaplīsa, tikai nostājās pie atvērtajām durvīm un galvu pagrieza uz priekšnama pusi.

Nadja savu skatienu it kā urbtin ieurba logā, deguna galiņu piespiedusi atkusušajam laukumiņam aizsalušajā rūtī. Elpu aizturējusi, viņa gaidīja, kad gaiteņa viņā galā parādīsies karognesējs.

Arī diriģents, roku ar nūjiņu pacēlis, stāvēja pilnā gatavībā un gaidīja.

Un tad denščiks tikko manāmi piemiedza labo aci, galvu gandrīz nemaz nepagriezdams. Diriģenta nūjiņa noslīga uz leju, un sagaidīšanas marša svinīgās skaņas sakaitēja salto gaisu.

Smago satīto karogu noliecis, pa durvīm iznāca karognesējs.

Taures skan līksmi un skaļi. Karognesējs nāk lejā no lieveņa, viņam nopakaļ adjutants, roku pie melnās kaukāziešu cepures pielicis. Karogu nes uz priekšu. Tam katrā pusē stāv pa sargkareivim. Karognesējs atritina karogu, un pēkšņi Nadja redz uz tā milzīgu bārdainu seju ar dzedrām, skaistām acīm. Bet tā nav seja. Māmiņa saka, ka tas ir Pestītāja vaigs.

Smagais sudrabotā brokāta karogs lēni pland metāla kātā.

Sagaidīšanas maršs noskandināts. Nodārd komanda — un karogs tiek aiznests uz baznīcu.

Ziemu saltā laikā muzikanti atskrien uz virtuvi pie Darjušas sasildīties un atsildīt savas zeltainās taures, kuras siltumā tūlīt apsarmoja.

Un tagad, dzirdot satraucošos vārdus par laupīšanām, Nadja nekādi nevarēja saprast, no kā gan jābaidās komandiera mājā. To taču apsargā kareivji! Viņa nezināja, ka tajās sniegputeņa dienās komandieris visvairāk baidījās no saviem kareivjiem.

Oktobrī Darja, kas bija dzimusi Polijā, saņēma no Lodzas vēstuli. Viņai tika ziņots, ka ielu kaujās ar cara karaspēku 23. datumā kritis viņas brālis Pjotrs.

Tā pienāca ziema. Togad ļaudis negāja cits pie cita ciema. Karš beidzās, bet nemieri pieauga. Policijas priekšnieks arvien biežāk izbrauca savās kamaniņās ar lāčādas pārsegu.

Rītos Darja čukstējās ar Semjonu; izrādījās, ka kazarmās streiko kareivji, virsnieki neiet uz apmācībām. Daudzi slēpjas pa svešiem dzīvokļiem: baidās, ka zaldāti viņus nenogalina.

Jo sevišķi nemierīgi bija cietoksnī, kur bija ievietojušās inženieru vienības: sapieri, mīnētāji, artilēristi.

No rīta ūdensvedējs Li Fu teica Semjonam:

— Trakas notikšanas. Mans ved ūdens lielam kapteinis. Viņam dzīvo cietoksnī. Zaldāti ķer ciet kapteinis, saka sēdi istabā. Dod pa purnu. Zaldāti neļauj sēdēt uz sola, dod viņam spoguli, saka: cSkaties ģīmi! Smagi samiltīts.» Zaldāts spļauj ģīmī. Plāni lielam kapteinim.

Li Fu sēdēja, smēķēja garu ķīniešu pīpi ar tik mazu galviņu kā ozolzīles kausiņš un visu laiku spļāva pāri kreisajai rokai.

— Viņa zaldāts ir varen gudri. Lielgabali šauj labs, viņa mīnas strādā. Kapteini vajag kautrami^5.

— Traks esi! Ko tu palaid muti! — Semjons piesardzīgi teica. — Apsējis galvu ar lupatu! Vai tu savu bizi esi pārdevis, vai?

— Mans ir nabaga cilvēks. Man bizi nogriež. Bizi nes traki bagāti. Mans ir sarkans, — Li Fu bezbēdīgi atbildēja.

Nadja klusītiņām sēdēja virtuvē uz maza soliņa. Viņa kaut ko pārdomāja. Li Fu ne no viena nebaidās. Viņš braucis uz cietoksni. Tur viņu neaizskāra. Tur sapieri noķēruši un sasējuši inženieru daļas komandieri.

Vakarā, kad māmiņa ar Nadju jau gāja gulēt, no virtuves atskrēja Darja un izbijusies čukstēja, ka viens cilvēks lūdzot, lai viņam atļauj skolā pārgulēt.

Jekaterina Nikolajevna iegāja skolotāju istabā. Viņa ieraudzīja gara auguma vīru melnā matroža šinelī un pinkainu kazaka papahu galvā. Tas bija kapteinis Pjata, strēlnieku pulka sestās rotas komandieris.

Zaldāti viņu neieredzēja. Viņš bija nežēlīgs un aprobežots. Tagad, kad visā zemē sāka sacelties strādnieki, kad zemnieki dedzināja muižas, demolēja fabrikas, kad nemieri pārsviedās uz armiju, Pjatu pārņēma bailes.

Viņš baidījās palikt mājās un katru nakti pārnakšņoja citā vietā. Šinī dienā viņam nebija kur palikt un viņš nolēma meklēt patvērumu pie skolotājas. Pjata novilka šineli un lūdza atļauju aizpīpot.

Par skolotāju istabu, patiesību sakot, kalpoja mazs gaite-nītis, kurā bija novietots kancelejas galds un grāmatu skapis. Un Nadja dzirdēja visu sarunu.

— Man, redziet, tikai dažas dienas jānogaida, — teica Pjata, nervozi nobirdinādams papirosa pelnus pelnu traukā. — Dumpis tiks apspiests. Maskavas barikādes ir sasistas. Uz valdnieka imperatora pavēli no Tveras ieradušās uzticamas karaspēka vienības. Sacelšanās Presņā apspiesta. Rītu mēs šeit izķersim pēdējos musinātājus no ostas matrožu vidus, un miers būs mājās.

Viņš staigāja pa mazo skolotāju istabu, un no viņa smagajiem soļiem māmiņas bufetē šķindēja trauki.

«Ko tas Pjata runā? Kas tā par Presņu?» domāja Nadja. Un ko gribēja darīt ar imperatoru? Tas bija tik tālu no pilsētiņas, kurā dzīvoja Nadja, ka šķita nereāls. Un bija savādi dzirdēt, ka viņš tomēr ir dzīvs cilvēks un pat baidās no kāda.

Jekaterina Nikolajevna uzmanīgi noklausījās kapteinī. Viņš apklusa. Tikšķēja tikai vecais sienas pulkstenis ar dzeguzīti. Un šai klusumā Nadja izdzirda māmiņas vārdus:

— Es nevaru jūs pieņemt. Man to sirdsapziņa neatļauj.

Pjata ar niknu izbrīnu paraudzījās uz skolotāju. Bet viņa

mierīgi un stingri izturēja Pjatas mēmo vaicājumu, un viņas acīs tas izlasīja tikai nievas.

Šinī naktī Nadja vēlu iemiga. Bet māmiņa nemaz negāja gulēt.

No rīta pamodusies, Nadja izdzirdēja pazīstamas meitenes Lizas — kāda pilsētiņas valdes strādnieka meitas balsi. Maza, vājiņa meitenīte kā pelīte sēdēja pie galda un, galvu nodūrusi, raudzījās lejup. Tējas tasīte droši vien jau sen pielieta, bet Liza tai vēl nebija pieskārusies. Un pienam krūzītē uzvilkusies plēve.

— Māmiņ! Vai Liza atnākusi ar mani paspēlēties?

— Liza pie mums kādas dienas padzīvos, — atbildēja māte. — Viņas tēvs nakti saņemts un ieslodzīts cietumā.

Nadja apklusa. Viņa nomazgājās un sasveicinājās ar Lizu.

— Es tev, Liza, ieliešu karstu tēju, — teica Nadja.

— Nē, es nedzeršu. Es labāk pasēdēšu virtuvē pie sardzes.

— Bet vēlāk atnāksi pie manis? — vaicāja Nadja.

— Sardze teic, ka es tagad esot bārene. Tēvs aizdzīts katorgā.

— Man arī nav tētes, — klusi teica Nadja. — Nemaz nav. Arī katorgā nav. Viņš nomiris. Bet tavs ir dzīvs, ja jau aizdzīts.

Liza paskatījās uz Nadju ar savām mazajām, saraudātajām acīm. Viņas bālajā sejiņā pamirdzēja bikla cerības dzirkstīte un lūpās ievilkās vārs smaidiņš.

— Es atnākšu. Es tikai virtuvē apēdīšu salaku. Krustmāte Darja man iedos.

— Atnāc! Atnāc drīzāk! — Nadja viņu sauca. — Tad abas spēlēsim dumpi.

XI NODAĻA. PASAKA PAR «ZELTA RUDZPUĶĪTI»

Laimīgi ir tie, kas dzīvo pie siltās, zilās jūras, kur dzestrajos rudeņos aizlido mūsu putni, bet arī tur mandeles nezied mūžīgi. Visur dienas mainās — jautras ar skumjām, siltas ar aukstām, trauksmainas ar mierīgām. Pienāca arī tā diena, kad Nadjai bija jābrauc mācīties tālu projām no dzimtās pilsētiņas.

Togad visu rudeni pūta taifūns un krāsnis kurināja jau augustā. Pēdējā vakarā pirms aizbraukšanas atvadīties ar drau-dzenīti atnāca arī Maņa. Viņa nesaprata, kā var nepriecāties par to, ka jābrauc. Maņa būtu ar mieru no savas mājas braukt kaut yai uz pasaules malu. Bet Nadja ar skumjām domāja par institūtu, kur viņu uzņēma kā bāreni.

Visu vakaru Nadja spiedās pie mātes un negribēja spēlēt nekādas spēles.

— Izstāsti, māmukiņ, kādu pasaku! — Nadja lūdza.

Maņa, Liza un Nadja apsēdās pie krāsns uz paklāja. Arī māmiņa apsēdās pie viņām zemā japāņu meldru krēslā. Viņa atvēra krāsns durtiņas; ogles gailēja ar zilu uguntiņu, pārklājās ar vieglam pirkstīm, sprakšķēja, izplatīdamas siltumu.

Jekaterina Nikolajevna padomāja.

— Ko tad lai jums pastāstu? — Viņa nesen bija lasījusi kādu japāņu pasaku un gribēja to pastāstīt: — «Tālu no jūras redzama Kinkadzana — Zelta ziediņa kalns, un par šo ziediņu bija stāstīts: «Mitinokā uz kalna uzplauka Zelta ziediņš...»»

— Mamukiņ! — Nadja viņu pārtrauca. — Izdomā labāk pasaku par mūsu «Zelta rudzpuķīti».

Māte atkal pamaisīja krāsniņā ogles un sāka pasaku no jauna:

— Pasaulē reiz dzīvoja meitenīte Katja. Viņa bija bārenīte un dzīvoja pie ļaunas pamātes vecā būdiņā graviņas malā. Visa graviņa aizaugusi ar biezu, sulīgu zāli, un tur burbuļoja dzidrs, salts avotiņš.

Vai nu tādēļ, ka saule vienmēr apspīdēja šo avotiņu, vai arī patiesībā ūdens bija tik svaigs un skaidrs, bet akmentiņi avotiņa dibenā šķita zelta — arī pašu avotiņu ļaudis bija iesaukuši par Zelta avotiņu.

Zemākā vietā graviņā ļaudis jau sen bija izbūvējuši aku, un tagad tā bija pavisam veca, tās grodi apauguši zaļām sūnām, kurās arī vienmēr spīguļoja zeltainas ūdens lāses.

Kādā agrā vasaras rītā Katja devās uz aku pēc ūdens. Kā parasts, viņa papriecājās par tā vizuļojošo strūklu. Pēc tam iegremdēja savu spainīti. Pēkšņi pārtrūka aukliņa un spainītis nokrita. Akas grodi bija pavisam zemi. Katja noliecās un redzēja, ka spainītis iedauzījis akas vecos grodus un dzelzs stī-piņa aizķērusies aiz mīksta, pussatrunējuša baļķa. Katja gribēja spainīti atkabināt un noliecās vēl zemāk, bet akas grodi iebruka, un Katja ar visu spainīti iekrita dziļi pazemē.

Viņa tā pārbijās, ka ilgi gulēja aizvērtām acīm. Pēc tam juta kādu pieskaramies ple.cam.

«Celies, meitiņ,» viņa izdzirda svešu, mīlīgu balsi.

Katja atvēra acis. Un ieraudzīja, ka atrodas dziļā ielejā. Pa to tecēja tas pats Zelta strautiņš. Tikai te tas bija vēl platāks, un tā malās auga baltas, it kā sidrabotas lilijas. Pie Katjas stāvēja vecenīte.

«Kur es atrodos?» Katja vaicāja vecītei.

«Tu esi Zelta rudzpuķītes valstī. Tev uz zemes grūti klājās, un tur tu redzēji tikai bēdas. Bet šeit tu būsi laimīga. Paskaties — vai tu redzi, cik tāltāli sniedzas gaišie stari?» Un vecīte rādīja uz to pusi, kur traucās strautiņš.

«Tur ir saule!» iesaucās meitenīte.

«Nē, saule palika virs zemes, bet šeit mirdz un zied Zelta rudzpuķīte. Tās stari zaigo un laistās kā saule.»

«Kā te radās Zelta rudzpuķīte?» vaicāja Katja.

«Ai, tas bija ļoti sen. Tik sen,» teica vecīte, «kad nebija vēl zvaigžņu. Viena laba burve iesita ar savu brīnumnūjiņu pa saules maliņu, un pa debesīm izbira miljoniem dzirksteļu — tās bija zvaigznes. Viena dzirkstīte nokrita uz zemes un ieripoja dziļi dziļi zemē. Tai vietā, kur viņa nokrita, uzšāvās salts avotiņš, bet pazemē, kur tā ieripoja, uzziedēja Zelta rudzpuķīte.

Tā zied un mirdz mūžīgi kā saule! Vēl spožāk par sauli, tādēļ ka tās brīnišķīgos starus nekad neaizsedz mākoņi. Rudzpuķīte zied un mūžīgi met avotiņā savas zelta ziedlapiņas. Un tas, kas iegūs kaut vienu ziedlapiņu, nekad nepiedzīvos bēdas. Ej turp! Ej!»

Katja paskatījās tālumā un patiešām ieraudzīja rudzpuķītes zelta vainadziņu. Tad viņa pacēla savu veco spainīti un līksma devās pēc savas laimes pa brīnišķīgo Zelta rudzpuķītes ieleju.

XII NODAĻA SKOLA

Institūtā Nadja nonāca ne vien jaunā — tas jau būtu labi, — bet arī svešā, naidīgā pasaulē. Mājās dzīve bija vienkārša, tajā viss Nadjai bija saprotams. Viņa mīlēja savu māmiņu, un, kad māmiņa viņu paslavēja vai norāja, viņa to uzskatīja par pareizu. Ja māmiņa bija mierīga un jautra, arī Nadja bija laimīga.

Institūtā pašā pirmajā dienā Nadju izsmēja. Viņas vecā, rūtainā kleitiņa un mazie veltenīši ar rūpīgi uzklātiem ielāpiem izraisīja zobgalības un piesaistīja ne tikai meiteņu, bet arī klases dāmu un pat apkalpotāju uzmanību. It kā viņi nekad nebūtu redzējuši vienkārši apģērbtu meiteni, it kā paši jau būtu loti bagati un pazītos tikai ar turīgu ļaužu bērniem.

Šeit ikviens gribēja izlikties par tādu, kāds viņš patiesībā nemaz nebija. Institūta priekšniece kņaziene Beļska par cilvēkiem uzskatīja tikai tos, kas nebija zemāki par pulkvežiem. Tiem viņa laipni sniedza roku. Bet nožēlojamie kapteiņi stiepās viņas priekšā kā stīgas un nedrīkstēja noskūpstīt viņas pirkstu galiņus. Meitenes lielījās ar greznību, kādā viņas it kā dzīvojot mājās, un slēpa savu tuvinieku fotogrāfijas, kas rādīja patiesību, visparastāko vienkāršību.

Vakaros ap pulksten astoņiem pusstundu pirms tējas bija atļautas rotaļas. Lielajā jaunāko skolēnu zālē gāja rotaļu «Putniņš» un dziedāja dziesmiņu: «Ieskrien putniņš sprostā, nu tas man ir rokā, netiks mūžam laukā.»

Pēc vannas Nadja jau bija apģērbta zaļā listrīna kleitā ar baltu priekšautiņu, pelerīnīti un aprocēm un vientuļa stāvēja pie garā klases galda.

Viņa nevēroja rotaļu un bija domās nogrimusi, nedzirdēja putniņa aizkustinošās atbildes un lūgumus, lai laiž viņu brīvībā. Viņa pati šeit bija svešs, no tālām zemēm atlaidies putniņš, bez savas ligzdiņas.

Zālē pāros pastaigājās meitenes, kas nepiedalījās rotaļa «Putniņš». Nadja redzēja, ka, ejot viņai garām, tās raugās uz viņas kājām un smejas. Nadja arī pati paskatījās uz savām kājām: garā kleita, kas sniedzās līdz potītēm, viņas acīm atsedza nodilušo veltenīšu strupos purnus. Nadjai bija ļoti mazas kājas, un viņai vēl nebija pielaikotas Valsts prineļa kurpes, tadeļ viņa vēl bija palikusi savos vecajos veltenīšos. Tie bija tie paši mīļie veltenīši, par kuriem ar tādu maigumu mājās runāja māmiņa, apģērbdama Nadju uz pastaigu: «Gudrie veltenīši! Viņi zina, ka mums grūti nopirkt jaunus, un grib vēl labi nokalpot visu ziemu.» Šeit tas bija muļķīgi un pazemojoši.

Nadja sadrūma, bet kājas nepaslēpa. Veltenīši viņai tagad patiešām šķita kā dzīvas būtnes. Tie it kā lūdza Nadjas aizstāvību un neuztraucās, ka šai lielajā, gaišajā istabā meitene no viņiem nokaunēsies.

— Morozova! Kas tava mate? — Nadja pēkšņi izdzirda negaidītu jautājumu.

Viņai blakus stāvēja sprigana melnace ar jocīgi uzrautu degunteli. Nesagaidījusi atbildi, viņa vaicāja talak:

— Cik jums mājā istabu?

Nadja nesaprata jautājumu. Viņa nekad nebija par to domājusi, cik viņām ar māmiņu istabu. Viņas dzīvoja nelielā istabiņā skolā.

— Cik istabu? — izbrīnā saraukusi melnās uzacis, pārvaicāja Nadja un, pirmo reizi par to padomādama, lēnam atbildēja: — Viena istaba.

— Tad jūs esat nabadzīgi? — meitene nerimās. •

— Nē. Mēs neesam nabadzīgas, — Nadja dedzīgi iebilda. — Nabadzīgiem nav kur dzīvot. Un viņi lūdz dāvanas.

— Vai tava māte skaista?

Vai skaista viņas māmiņa? Arī par to Nadja nekad nebija domājusi. Nu protams, skaista! Nevar taču būt, ka viņas māmiņa nebūtu skaista! Un Nadjai gribējās pastāstīt, kada_ ir_ viņas māmiņa. Bet viņa neko neteica, tikai viņas acu priekšā ka dzīvs iznira’māmiņastēls, māmiņas vērīgās acis, smaids, kuplo matu zīdainās cirtas. Nadja it kā izdzirda māmiņas mīļo balsi, ieraudzīja viņas maigās rokas un mīlestības pilna neviļus it ka pasniedzās uz priekšu, lai pieglaustos mātei, apskautu viņu, bet, sastapusi svešās meitenes zobgalīgās acis, nolaida rokas, un viņas dvēselē ielija rūgtas vientulības apziņa.

— Bet kādi viņai mati? — meitene taujāja.

— Mati melni, — tikko dzirdami trīcošā balsī teica Nadja.

— Bet manai māmiņai ir zelta mati — un viņa pati ir balta balta! Kā cariene! — aušīgā meitene lielījās.

Nadja sāka uztraukties.

— Bet mana māmiņa ir vēl baltāka! Vēl baltāka! — viņa stingri noteica.

— Melo! Nevar būt! Tādēļ, ka viņai melni mati.

— Ir gan baltāka! Baltāka! Baltāka! — Nadja kliedza.

Viņa centās aizturēt raudas, bet nepaklausīgās asaras kā

lieli krusas graudi krita uz formas kleitas iestīvinātās pelerīnī-tes. Un mazā sirds krūtīs sita stipri stipri.

Pamanījusi strīdu, pie viņām žigli pieskrēja dežurējošā vāciete.

Bet meitenei, kas Nadjai uzplijās ar saviem jautājumiem,— tā bija 2eņa Ļeontjeva, — māmiņa sen jau bija mirusi. Un Žeņa viņu nemaz neatcerējās.

XIII NODAĻA DRAUDZENES

Meitenēm bija paradums dortuārā pec nakts apstaigas iet citai pie citas ciemā.

Tuvākās sešas gultas, kas pa divām bija savienotas ar nakts-skapīšiem, kuros glabājās ķemmītes, sukas, dvieļi un rīta kurpītes, veidoja vienu ieliņu. Katras gultas saimniece pēc kārtas pieņēma pie sevis citas draudzenes. Parasti viņa sēdēja, atspiedusies ar elkoņiem pret spilvenu, bet viešņas, nometušas no salmiem pītās japāņu čībiņas un pavilkušas kailās kājas zem garajiem naktskrekliem, kas sniedzās līdz grīdai, ar naktscepu-rītēm galvās sēdēja uz gultas malām.

Sajās vakarēšanās tika stāstīti visādi brīnumi: gan par spokiem, gan par to, kā pulksten divpadsmitos naktī zupas bļodā, kas virtuvē palikusi neapvāzta, iekritis briesmīgs zirneklis un no šās zupas apmirusi visa ģimene.

Nadjas ielā ietilpa Ļena Smorodinova, Aņa Straževska, 2eņa Ļeontjeva, Zina Nikoļska un Soņa Sergejeva. Ilgu laiku meitenes neaicināja pie sevis Nadju. Bet beidzot pašas sapulcējās pie viņas. Tas nozīmēja, ka viņas Nadju pieņēmušas savā kvartālā. Tā Nadja iekļuva draudzeņu pulkā.

Vakarēšanu vienmēr iesāka mājasmāte. Viņai bija jāizstāsta kaut kas interesants. Iepriekšējā vakarā Aņa Straževska, kurai tēvs bija pulka komandieris, stāstīja par pusdienām, kādas tas rīko virsniekiem. Šīs pusdienas esot brīnišķīgas, un zupu, piemēram, tām vārot no vēžu kakliņiem. Bija jau ieviesusies tradīcija, ka neviena no viešņām nedrīkstēja šaubīties par mājasmātes stāstu patiesīgumu, bet melnace Žeņa nenocietās un piebilda, ka viņas tēvs aiz taupības ļoti labu zupu izvārot no odu deguntiņiem.

Pulksten desmitos, kā arvien, uzspīdēja gaisma aiz stikla durvīm. Nožvadzēja atslēgas, un šveicars Ņikita atvēra durvis. Tumšā samta peņuārā lēni nevis ienāca, bet iepeldēja priekšniece. Viņai pretī, papēdīšiem klaudzot, steidzās dežurējošā dāma un dežurējošā meitene. Priekšniece apstaigāja visas guļamistabas un tikpat celi atkal izpeldēja laukā. Nožvadzēja atslēgas. Nodzisa gaisma. Dežurante piegrieza gāzes krāniņu. Tiklīdz viņa izgāja gaitenī, piecas meitenes izspurdza no savām gultiņām un aizlidoja uz Nadjas gultu.

Nadja ilgi domāja, ko lai viņa pastāsta. Par Pavkas «Zelta rudzpuķīti» viņa negribēja stāstīt. Tā taču nav viņas «Rudz-puķīte»! Bet māmiņas pasaku par laimīgo Zelta rudzpuķītes zemi viņa baidījās stāstīt, tas bija kaut kas tik dārgs, ko viņa bija noslēpusi visdziļākajā sirds stūrītī.

Tad viņa atcerējās senu ķīniešu teiksmu. To viņa vairāk reižu bija dzirdējusi no tēvoča Romāna, kas apbraukājis visu pasauli. Teiksma bija par kādu meiteni, brīnišķīgu dejotāju, kura viņas burvīgās mākslas dēļ bija iesaukta par Lidojošo Bezdelīgu. Tas notika sensenos laikos, kad Silto Avotu ezera tuvumā Debesu Dārgumu gados imperators uzcēla savu Krāšņuma un Skaidrības pili.

Tur, Ilga mūža un Mirdzošās saules zālēs dejoja Lidojoša Bezdelīga un ar savu mākslu priecināja slimo princi — gaudenu zēnu.

Meitene dejoja, un viņas mazās kājiņas un rociņas patiešām izskatījās kā smaili spārniņi, kas sacēla vieglu vēsmu, un zālē šūpojās un tinkšķēja mazi kristāla zvārgulīši.

Bet ļaunie galma ļaudis apskauda Lidojošās Bezdelīgas mākslu. Tie izveda meitenīti laukā un nosūtīja uz Dzelteno nāves izteku. Šai pašā laikā labais mags un burvis E Fa-šaņs atradās savā brīnišķīgajā ceļojumā pa debesīm un Mēness pilīs viņš ieraudzīja spīdumu zaudējušu lauru kociņu un izdzirda tālu skanam skumju melodiju. Tur meitenītes skaidrā dvēsele atstāja zemi un cēlās augšup uz debesīm.

Tad burvis pārvērta Lidojošās Bezdelīgas dvēseli par īstu putniņu — baltu bezdelīgu. Uz visiem laikiem viņa apmetās dzīvot Pinlajas kalnā — nemirstības kalnā, laimīgo dvēseļu paradīzē.

No tā laika baltās bezdelīgas sauc par laimes vēstnesēm. Un zem tā jumta, kur viņas vij savu ligzdu, ļaudis vienmēr dzīvo mierā un saticībā.

Meitenītes sēdēja klusi. Pēc brītiņa viņas sāka lūgties Nadju, lai pastāsta vēl kaut ko.

— Ko lai jums vēl pastāstu? — domīgi, kā dažkārt māmiņa, teica Nadja. — Varbūt par manu mērkaķīti Tomiju? Man to atveda tēvocis Romāns. Mērkaķītis bija maziņš un kopā ar mani skatījās grāmatā krāsainās ilustrācijas. Dažreiz pats pašķīra lapas un gribēja ar ķepiņu satvert koši uzzīmēto zaļo sienāzi. Bet rudenī Tomijs pēkšņi sāka klepot. Mums taču ir auksti rudeņi un garas ziemas. Tomijs visu laiku tinas māmiņas mīkstajā lakatā. Viņš lūdza, lai viņam dod zāles. Tādu rūgtu mikstūru. Ačeles viņam visu laiku bija bēdīgas. Un viņš nomira. Māmiņas klēpī. Mēs ar Maņu, manu draudzeni, izrakām viņam dārzā bedrīti. Ielikām Tomiju kārbā un apbedījām zem vecās, lielās lapegles. Pēc tam apsēdāmies pie kapiņa un ilgi raudājām ..»

Nadja apklusa. Klusēja arī meitenes. Varbūt arī viņas šinī brīdī atcerējās savas mājas, tuviniekus, iemīļotus dzīvnieciņus un visu mīļo mājas dzīvi ar tās notikumiem, sīkumiem, bērnu pasauli, kuras burvību īsti izprot tikai tas, kas tajā atrodas. Kuram gan nav gadījies apglabāt mīļu kaķēniņu, kovārnēnu vai zvirbulīti?

Bet, tā kā viņas visas bija vēl tikai bērni un viņu dvēseles bija vēl ļoti uzņēmīgas, viņas skaidrām un zinātkārām acīm raudzījās pasaulē. Visas klusēja, it kā raudzījās slimā mērkaķīša bēdīgajā ģīmītī un domāja par to, cik skumji kļuva Nadjai un Maņai bez mērkaķīša un cik rūgti viņas raudāja pie viņa mazā kapiņa.

— Bet mērkaķus jau neglabā! — skaļi ieteicās Zina Nikoļska.

Bet visas meitenes viņu dusmīgi apsauca:

— Kā tev nav kauna! Labāk klusējusi! Nožēlojamais Itālijas karali!

Tā bija Zinas iesauka.

Un atkal visas klusēja, un klusi cits pēc cita viņu atmiņa aizpeldēja mīļu cilvēku tēli.

XIV NODAĻA. KRUSTMĀTE DŪŅA

Iedomājieties pilnīga auguma sievieti, mazliet garāku par vidējo, lielām, možām, brūnām acīm, lielu degunu un lielām, platām kājām, kas vienmēr apautas par diviem vai trim numuriem lielākās kurpēs, nekā vajadzīgs, kādēļ kurpju purni uzliecās uz augšu un tās atgādināja senatnīgas krievu laivas. Tieši tāda bija krustmāte Duna. Viņa bija ļoti rupju balsi, enerģiska, straujām kustībām.

Ja vēl piebilst, ka krustmāte Dūņa nebija ari bez savas koķetērijas un līdz pusdienai staigāja, savus melnos iesirmos matus satinusi uz papīra rullīšiem, nēsāja korseti, kas tikai vēl vairāk izcēla viņas jau tā lielo vēderu, jo pārāk savilka uz priekšu «reformas» kleitu, un, ja piebilst, ka viņa staigāja lieliem smagiem soļiem, kurus varēja apskaust pat gvardes kareivji, tad laikam būs pilnīgi raksturots viņas ārējais izskats.

Krustmāte Dūņa agri bija palikusi bārene, lasīt iemācījusies tikai ceturtajā gadu desmitā un visu mūžu portmaneju sauca par purtmani.

Jau no agras bērnības visu savu mūžu viņa nekā cita nebija redzējusi kā trūkumu un postu, un, ja viņai nebūtu tik spēcīgu elkoņu, diezin vai viņa šai pasaulē būtu noturējusies.

Sešu gadu vecumā viņa jau bija aukle, pēc tam mazgāja veļu, šuva, gatavoja pusdienas un arvien vairāk pārliecinājās par kāda Austrumu gudrā vārdu patiesīgumu: ja pats par sevi nerūpēsies — kas cits to darīs?

Par laimi, viņas labā, cildenā sirds, neraugoties uz visām likteņa pārestībām, neļāva viņai nocietināties, un viņa vienmēr atcerējās arī otru ievērojamā Austrumu prātnieka izteicienu: «Ja tu dzīvo tikai sev, kāda jēga tavai dzīvei?»

Lai nu būtu kā būdams, bet krustmāte Dūņa, neguvusi nekādu audzināšanu ne tikai kādā nomaļā institūtā, bet pat vispieticīgākajā draudzes skolā, mācījās dzīvot pati un pati sev sastādīja ikdienas uzvedības un morāles likumus.

Viņa, piemēram, uzskatīja par nepieļaujamu šņūkt degunu nēzdodziņā un šim nolūkam lietoja japāņu papīra salvetītes, bet pēc tam tikai apvēdināja savu lielo degunu ar salocītu nēz-dodziņu, to pēc vajadzības pārlocīdama jaunā kvadrātiņā un tā viņai tas nebija jāmazgā pāris mēnešu.

Nogājusi ērkšķainu ceļu un vērīgi ielūkodamās cilvēkos, krustmāte, protams, neskatīja viņus caur rožainām brillēm, un ne jau veltīgi viņas iemīļotais izsauciens bija: «Ak blēži, ak neģēļi!»

Tieši tādēļ, ka viņa nebija baudījusi labāko aprindu audzināšanu (ne tā kā Andujetas abate^6, kura, lai grēks būtu mazāks, nekad lamu vārdus neizrunāja līdz galam), viņa bija pieradusi pilnā mērā lietot arī citu izteicienu, kas nekādi neiederējās labāko aprindu attiecībās: «Ak tu sātana gabals!» — kas atkarībā no situācijas skanēja gan dusmīgi, gan mīlīgi un maigi. Ikviens, kas neapmierinājās ar pirmajiem ārējiem iespaidiem, redzēja aiz šīs prasības čaulas cildenu dvēseli, nelokāmu godīgumu un labsirdību.

Divdesmit gadu vecumā viņa salīga par kopēju pie slima ģenerāļa štāba virsnieka Matjaha. Tas sirga ar neizārstējamu kaulu slimību, bija pastāvīgi kopjams un, novērojis krustmātes Dūņas pašaizliedzību, apprecējās ar viņu.

Vasilijs Matvejevičs — tā virsnieku sauca — bija beidzis ģenerālā štāba akadēmiju, bet vai nu slimības, vai citu iemeslu dēļ par visu vairāk viņam patika makšķerēt zivis. Visu savu brīvo laiku viņš pavadīja laivā ar makšķeri, ģērbies vecos no-brauņātos ādas svārkos un laika gaitā nospīdinātās zilās diagonālauduma biksēs. Viņš zvejoja zobenzivis.

Tēvocim Matjaham, kaut gan viņš cienīja savu krustmāti Duņu, ne prātā neienāca nodarboties ar viņas audzināšanu.

Mājās tēvocis pārnāca tikai gulēt un paēst, pārējo laiku pavadīja vai nu štābā, vai arī uz upes. Bet krustmāte Duna bija viņam padevīga kā uzticams suns, kuram pašam nav nekādu prasību.

Viņiem bija mazs mazs dzīvoklītis — divas istabiņas un vir-tuvīte, kurā uzturējās tikai Duna un radīja savus kulinārijas brīnumus. Cauru dienu viņa tur nikni klaigāja, šķindināja kastroļus un iedvesa bailes denščikam Bondarenko, kas virtuvē pat soli nespēra, bet sēdēja priekšnamā uz taburetes, ik pa mirklim saraustīdams balto kreklu vai arī lasīdams ābeci.

Sai mazajā, vienmēr žilbinoši spodrajā virtuvītē krustmāte berza magones, vārīja olas, grūda mandeles un kūla «snie-dziņu», cepa «rožaino mākonīti» vai arī serbu pīrādziņus no ciedru riekstiņiem, veidoja no pankūkām «vecmāmiņas aubīti», brūnināja šūnainos plācenīšus un «baltās preilenītes», žāvēja rasas nomazgātās smaržīgo rožu ziedlapiņas un kaltēja tās rožu miltiem.

Vani|as, kanēļa un nagliņu saldenīgā smarža pildīja virtuvi, kur krustmātei Dunai nekad nekas nepiedega, nedūmoja un viss tika gatavots it kā ar burvību, nekas neapšļakstēja, katliņi ne-apvārījās, kartupeļi vienmēr bija miltaini, bet neizjukuši, traukā salikti skaisti apaļi, kur pīrādziņi vienmēr bija vienādi brūni, pelmeņi nekad neizšķīda.

Un krustmāte sālīdama, brūninādama, apcepdama, putodama gan saldo, gan skābo krējumu, apgrozīdama kotletes, paklausīdamās, vai borščs nevārās pārāk stipri, vēl sekoja, kā Bondarenko lasa Vasilija Matvejeviča uzdoto gabaliņu ābecē.

— Be, i, ka — bik ... — viņš gari stiepa burtu skaņas, — es, e, es — es.^. — Un pēkšņi apjautis, ko tas nozīmē, līksmi izkliedza: — Ožas, jūsu gaišība! — Un atkal lēnām stiepa: — Ze, i — z ... eņ, a, es — ņas: ziņas ... un atkal, ātri aptvēris jēgu, iekliedzās: avieze, jūsu gaišība!

Krustmāte, saraukusi tumšās, biezās uzacis un uzlikusi uz degungala Vasilija Matvejeviča pensneju, kas viņas acīm nemaz nebija piemērots, raudzīdamās stikliem pāri, putoja ar žagariņu jāņogas sārtajam mākonītim un atzinīgi teica:

— Tu esi centīgs, Bondarenko. Tas ir labi. Tikai tu atkal esi salocījis lapu! Aizmirsi, ko teica pulkvedis?

Un Bondarenko, možais, jautrais zaldāts, pietrūkās no taburetes un līksmi nobēra kā apmācībās kazarmā:

— Prieks censties, jūsu gaišība!

Rīta agrumā krustmāte «reformas» kleitā gāja ar Bondarenko uz tirgu. Viņa gāja, rokas vēcinādama, apāvusi lielās kurpes ar uzliektajiem purngaliem, un tā vien šķita, ka papriekšu parādās šie purngali un tikai tad nāk krustmāte Dūņa.

Viņa apstaigāja visas rindas, burkšķēdama nogaršoja produktus, katru reizi piebilzdama: «Uh, tik tikko izspļāvu!» — un, visus izlamājusi, nopirka vislabāko gaļu, zaļumus un pienu.

Visi ķīnieši pazina dusmīgo kundzi, pasmējās par viņu un tomēr, nevērojot viņas dīvainības un rupjo balsi, ne tikai labprāt viņai pārdeva, bet katrs uzskatīja par godu krustmātei Dūņai iztapt ar savu preci.

Reiz krustmāte Dūņa apstājās pie svaigas maizes pārdotavas. Viņa izvēlējās mīkstu veģi un gribēja jau to no ķīnieša paņemt, kad pieskrēja brašs krievu tirgotājs un, aizbīdījis groziņu, kurā denščiks gribēja ielikt veģi, iesaucās: — Cienītā! Kundzīt! Žēlīgā! Ko jūs ņemiet? Vai tad tas ir veģis? Nu paskatieties!

Un viņš paņēma no savas letes mīkstu rausi, atvēzējies nosvieda to zemē un uzmina tam ar savu smago zābaku. Mīkstais rausis nopūtās un saspiedās kā vate, tikai apaļās brūnās maliņas abpus zābaka pacēlās augstāk. Tirgotājs noņēma kāju un atgāja nost. Rausis gulēja, gulēja mierīgi un pēkšņi, visiem par brīnumu un saimniekam par sajūsmu, pamazām sāka izlīdzināties un celties augšup.

Visi sajūsmā skatījās uz rausi. Bet tas tikai cēlās uz augšu, kļuva apaļāks un beidzot bija tikpat mīksts un cēls kā iepriekš. Tikai brūnā garoziņa apkārt bija saplaisājusi un zemē bija nobirušas brūnas drupatiņas.

— Redz, kas par veģi! — teica krievu tirgotājs.

— Sango! Šango! — atzinīgi klaigāja ķīnieši.

Un visi vienprātīgi nolēma, ka krustmātei Dūņai veģi jāpērk no krievu tirgotāja.

XV NODAĻA PIRMĀS LIKSTAS

kādā rāmā pavasara dienā, kad no ābelēm jau bira maigās ziedlapiņas, atstādamas tikai sārtas puteksnīcas, krustmāte Dūņa nāca mājā no tirgus. Viņa ieraudzīja pie sava dzīvokļa zaļā zālītē rāpojam bērniņu. To sargāja irlandiešu seters. Meitenīte ar tuklu rociņu tvarstīja smaržīgās, saules elpas pilnās ziedlapiņas, bet rudais suns ar vislielāko nopietnību pavilka meitenīti aiz kleitiņas malas un draudīgi rūca uz vistu, kad tā, galvu piešķiebusi, ar vienu aci skatīdamās, nāca bērnam pārāk tuvu. Sī meitenīte bija mazā Nadja. Māmiņa atstāja meitenīti ar suni sētsvidū, bet pati aizgāja uz apgabalu uzzināt par norīkojumu uz skolu.

Krustmāte Dūņa, protams, paņēma meitenīti pie sevis. Paēdināja ir meitenīti, ir suni un šad un tad pa savas mazās vir-tuvītes lodziņu paskatījās. Kad beidzot māte no apgabala, kas atradās līdzās ģenerālštābam, kurā strādāja Vasilijs Matveje-vičs, atgriezās, krustmāte viņu pierunāja ienākt iekšā un izstāstīt, kā viņa šeit radusies.

Tā sākās krustmātes Dūņas un Nadjas māmiņas draudzība, kas viņas sasaistīja uz visu mūžu. Un, kaut gan māmiņa bija dabūjusi darbu mazajā piejūras pilsētiņā, Vasilijs Matvejevičs parūpējās, lai Nadju iekārto institūtā kā bāreni uz kroņa rēķina. Tagad Nadja mācījās lielā pilsētā, un krustmāte Dūņa viņai bija mātes vietā.

Svētdien institūtā bija pieņemamā diena. Pēc brokastīm atvērās stikla durvis, un šveicars Ņikita svinīgi teica:

— Petrovas jaunkundzi! Māmu|a ieradusies.

Un meitene kā bulta aizšāvās uz balto marmora kolonu zāli. Tur jau bija redzami koši mundieri, melnas frakas, bija dzirdamas rimtas sarunas, gaisu pildīja smalku parfīmu un svaigu ziedu smaržas.

Ņikita atkal atvēra klases durvis un, zobgalīgi smīnēdams, pasauca.

— Morozovas jaunkundzi! Matjaha tantiņa ieradusies.

Nadja, līdz ausu galiem nosarkusi, skrēja pieņemamā zālē,

kur pašā vidū dīvainā vecmodīgā kleitā un jocīgu vecmodīgu, pāraugušai sēnei līdzīgu cepuri galvā, kājās apāvusi lielās kurpes ar uzliektajiem purngaliem, stāvēja krustmāte Duna. Viena rokā viņai karājās liela ielas soma, bet otrā smags grozs, no kura nāca ceptu cā|u un mandeļu smarža. Inspektore ar sarkaniem vaigu galiem un dežurējošā dāma Smirnovas jaunkundze ņēmās pierunāt krustmāti, lai grozu atdod šveicaram.

— Var vēl nodomāt, ka bērniem nedod ēst! — viņas teķa. — Paskatieties, visi nāk ar citādām dāvanām — puķēm, kukam, konfektēm. Bet ko jūs? Tas taču ir nepieklājīgi!

Viņas pūlējās vismaz aizvilināt krustmāti aiz kolonām, lai neviens neredzētu. Bet krustmāte lepni stāvēja zāles vidū, ir no vietas nekustēdamās, savas spēcīgās kajas plaši iepletusi, un skaļi izteica savu sašutumu:

— Kur tas dzirdēts! Bērnus mērdē bada un neļauj pacienāt. Man viss ir pašas, nekas nav zagts.

Lepnās dāmas aizspieda ausis, un šķita, ka pat institūta sienas sašutušas par šādu etiķetes pārkāpšanu.

— Ak tu mīļā pasaulīt! — krustmāte iesaucās un smagi noslīga uz diviem krēsliem.

Viņas acīs zibēja naids, un viņa kā cāļumāte aizsedza savu grozu ar rokām. Viņai līdzās noskumusi sēdēja Nadja, kuras nolaistajās skropstās trīsēja asaras.

Nadjas bērnišķīgajā sejiņā bija neizpratne par ļaudīm, kas centās viņas sarūgtināt. Bet arī šobrīd viņai palīdzēja mīlestība pret māmiņu. Nadja atcerējās, cik aizkustinoši māmiņa lepojās ar krustmāti Dunu. Cik bieži viņu minēja par paraugu sev un citiem.

«Redzi, cik gudra mūsu krustmāte,» teica māmiņa. «Viņai ir zelta rokas. Bet acīs mirdz cēla dvēsele.»

Un Nadjai krustmāte Dūņa, tāpat kā māmiņa, šķita brīnišķīga. Bet šeit, institūtā, par krustmāti zobojās. Nadja neskaidri nojauta, ka zobojas tieši par krustmātes vienkāršību, vecmodīgumu. Nadju smacēja aizvainojums. Bet līdz ar aizvainojumu izauga sašutums pret šiem uzpūtīgajiem glaunajiem cilvēkiem. Tomēr krustmāte Duna ar vecmodīgo cepuri galvā un ar lielajām kurpēm kājās it kā pacēlās visiem pāri un šķita visdrošākā, visskaistākā un vismīļākā.

Pati krustmāte tikai sedza vaļā groziņu un cēla laukā smaržīgu pīrāgu, skaļi runādama:

— Ēd tikai un neklausies ne uz vienu. Te pietiks arī visām tavām draudzenītēm. Ir gan neģēļi! ...

XVI NODALA ZIEMSVĒTKU LAIKS

Sen jau aktu zālē bija ierīkota skatuve. Tur notika mēģinājumi. Gatavojās tradicionālā svētku balle.

Nadja piedalījās ludziņas izrādē, kurā viņai bija galvenā loma, un koncerta daļai gatavoja dziesmiņu: «Bij Kristus bērnam rožu dārzs.» Bet uz publikas vēlēšanos pēc atkārtojuma mūzikas pasniedzēja Pekaras kundze ieteica viņai izmācīties garlaicīgu kantāti. Bet Nadjai bija pašai sava iemīļota dziesmiņa. To dziedāja Nadjas māmiņa, likdama meitu gulēt. To dziedāja arī pati Nadja kopā ar Maņu karstās dienās uz «Zelta rudzpuķītes» klāja. Sl dziesmiņa bija par dzeguzīti: «Tālē, upe kur plūst, reizēm sadzirdams kļūst: ku-kū! Ku-kū ...»

Mūzikas pasniedzēja, protams, ne dzirdēt negribēja par šo dziesmiņu. Un Nadja ar lielu nepatiku iemācījās kantāti.

Beidzot pienāca sarīkojuma diena. Guļamistabās uz spilveniem jau no paša rīta bija saliktas platas liberti zīda lentas varavīkšņu mirdzumā. Tur bija frēziju krāsas, gaiši zilas, pistāciju krāsas, mēļas un daudzas citas. 2eņa Ļeontjeva ar franču valodas pasniedzēju gatavoja no šīm lentām visfantastiskākos pušķus vakara rīcības personām. Sīs meitenes izraudzījās pati kņaziene. Tās bija, pirmkārt, insti'tūta skaistules, bez kurām nevarēja iztikt neviens sarīkojums, otrkārt, labākās skolnieces, un, protams, lielāko bagātnieku bērni. Košie pušķi tika uzsprausti uz kreisā pleca, bet lentas garie gali nokarājās pāri ceļgaliem. Kad meitenes dejoja, lentas plivinājās mūzikas taktī. Kura meitene gan nesapņoja par tādu lentu!

Sarīkojuma priekšvakarā daudzas meitenes saslapināja matus un sataisīja neatļautas cirtas, bet inspektore, tās pamanījusi, tūlīt pavēlēja saslapināt un sasukāt gludi.

Un tā nu šveicars atvēra stikla durvis; meitenes no klašu telpām iznāca garā gai'tenī.

No šveicara telpām visu laiku nāca viesi. Zibēja ģenerāļu lampasi — dzelteni, sarkani un zaļi. Dažas meitenītes pastaigājās ar kadetiem un ģimnāzistiem. Plašās, ar sarkanu samtu izklātās kāpnes visu laiku bija ļaužu pilnas. Viesi devās augšup otrā stāvā. No turienes bija dzirdama krēslu klaudzoņa, klepošana, smiekli. Bet mazie kadeti un ģimnāzisti sēdēja pie skatuves uz grīdas.

Bija jau noskanējuši divi zvani, bet vēl gaidīja novada pārvaldnieku, viņa majestātes imperatora galma kambarjunkuru, staļļmeistaru Blizeti. Bet tad jau arī no lejas, no šveicara telpām, deva signālzvanu. Priekšniece tumšzila zīda tērpā, garajai šlepei čaukstot, ar augstākā apbalvojuma iniciāļiem uz pleca un lielu Annas Zelta medaļu kaklā ģenerāļu un skolotāju pavadībā gāja sagaidīt pārvaldnieku. Orķestris spēlēja sagaidīšanas maršu, un pa kāpnēm augšup devās neliela auguma plecīgs vīrs ar zelta tresēm izšūtā galma mundierī un gaišzilu muarē lentu pār plecu. Lenta kreisajos sānos noslēdzās ar rozeti, un pie tās bija piestiprināta skaista zelta atslēga. Mati viņam bija īsi apcirpti un stāvus sasukāti. Viņš laipni visiem māja ar galvu un steidzās apsēsties savā krēslā pirmajā rindā.

Pacēlās priekškars. Uz skatuves gaišzilā muslīna kleitiņā sēdēja Nadja, ar elkoņiem atspiedusies uz samta atzveltņa roku paliktņiem. Viņa ieraudzīja sev pievērstās izbaiļu pilnās bērnu acis un arī pati izbijās. Iestājās pilnīgs klusums, bet arī Nadja vēl arvien klusēja. Beidzot tomēr viņa pacēla roku un uzlika uz galda burtnīciņu.

— Tā, dzejolīšus, ko deklamēšu uz Ziemsvētkiem tētim un māmiņai, esmu izmācījusies. Cik labi, ka drīz jau būs Ziem-svēki! Mums arī būs eglīte... — no skatuves atskanēja dzidra bērna balss.

Lugas gai'tā Nadjai bija jāaizmieg, un viņai rādījās sapnis, ka viņa nokļuvusi mežā, kur dzīvoja briesmīgas vaboles un jautri sienāzīši, raibi tauriņi un strādīgi rūķīši, jaunas raganas un labas burves. Rūķīši vaibstījās, skatītāji smējās, un smējās arī pati Nadja, un bērni zālē šaubījās — vai tas piederas lomai. Viena no labajām burvēm teica Nadjai, ka cilvēkam visaugstākā laime ir nest laimi citiem.

Pēkšņi rūķīši, vaboles un burves izgaist. Nadja atkal sēž atzveltnī un atmostas.

— Ko es tik interesantu redzēju sapnī? — viņa pūlas atcerēties. — Vaboles, kukainīšus, tauriņus? Nē. Bija taču kaut kas pavisam sevišķs, labs. Ak jā, atceros: «Vislielākā laime — nest laimi citiem.»

Nadja piegāja pie sufliera būdas un iztaisīja dziļu reveransu.

Priekškars nolaidās. Bija daudz aplausu. Un, kad koncert-daļā viņa nodziedāja «Bij Kristus bērnam rožu dārzs», viņai vai ausis aizkrita no bērnu sajūsmas kliedzieniem. Un, nenogaidījusi, kad iznāks pavadītaja, Nadja viena pati nodziedāja savu dziesmiņu par dzeguzīti: «Tālē, upe kur plūst, reizēm sadzirdams kļūst...» Nadja beidza. Pats pārvaldnieks piecēlās no krēsla un viņai aplaudēja. Bet Nadja šinī brīdī kāpa nost no skatuves. Mūzikas pasniedzēja viņu sagrūstīja un nošņāca:

— Kā tu drīkstēji dziedāt to muļķīgo dziesmu? Pagaidi vien tikai, gan tu man dziedāsi citādi! — Un viņa meiteni vēlreiz pagrūda.

Nadjai aizķērās kāja aiz nelīdzenās skatuves grīdas, viņa krita un nodrāza elkoni. Šinī brīdī pārvaldnieks ienāca aiz kulisēm un sauca meiteni pie sevis. Viņam sekoja arī priekš-niece. Mūzikas pasniedzēja uzreiz atmaiga un pieskrēja pie meitenes.

Nadja gulēja putekļainā kaktā un raudāja. Viņu piecēla. Steigšus noslaucīja viņas asaraino seju un pieveda viņu pie pārvaldnieka. Tas pamanīja viņas bēdīgās acis un vaicāja:

— Kas tev kaiš? Tu raudāji?

— Es muļķīgi kritu, — pūlēdamās smaidīt, viņa teica.

Pārvaldnieks pieliecās pie meitenes un ieraudzīja uz viņas

rokas asinis.

— Apsieniet taču viņai roku! — tas teica. — Apmierinies. Ko tu vēlētos? Lelli vai skaistu grāmatu?

Pie viņa mundiera vizujoja kambarjunkura zelta atslēga.

— Es gribu palūkot jūsu zelta atslēgu, — vēl šņukstēdama, atbildēja Nadja.

Priekšniece sarauca sirmās uzacis. Bet pārvaldnieks pasmaidīja, un viņa smaids tūlīt atspoguļojās priekšnieces neapmierinātajā sejā. Arī dusmīgā mūzikas pasniedzēja savaibstīja seju mākslotā smaidā.

— Lūdzu, tu vari to darīt, — teica pārvaldnieks un atsprādzēja smago atslēgu no gaišzilās lentas. Pēc tam viņš paņēma Nadju aiz rokas un aizveda viesu zālē pacienāt.

Nadjai rokā mirdzēja atslēga, bet acīs — asaras, un no kreisā elkoņa cauri plānajai marlei bija izspiedušās asinis.

XVII NODAĻA SLIMĪBA

institūtā Nadjai nācās ciest krustmātes Dūņas deļ. Kaut gan viņu par sliktu meiteni neviens nesauca, drīzāk otrādi — par sirsnīgu un attīstītu, viņai tomēr neklājās viegli.

Bija aritmētikas stunda. Klasē tik garlaicīgi, janvāra diena tik drūma, ka pat vārna, kas nejauši ieskatījās klases milzīgajos logos, manījās aizlaisties no sēru bērza.

Apolinarija Jevgeņjevna, padzīvojusi korpulenta sieviete ar porainu, tumsnēju sejas ādu, kas bija kā nosēta ar zilganām kārpiņām, staigāja pa klasi un diktēja uzdevumu par baseiniem. Viņa zem matiem nēsāja metāla sietiņa rullīti. Mati bija pašķīrušies un rullītis izslējies laukā. Bet skolotāja to nemanīja un diktēja tikai tālāk.

— Ļeontjeva! — viņa izsauca 2eņu. — Cik spaiņu stundā izlēja?

Žeņa, aizrāvusies ar novelkamajām bildītēm, uzdevumu nebija dzirdējusi un klusēja. Viņai pateica priekšā.

— Lāča pakalpojumu izdarījāt! — skolotāja gari novilka un, pamanījusi izklaidību Nadjas acīs, izsauca viņu: — Morozova! Cik?

Nadja tikko bija saskaitījusi, kā uz Apolinārijas Jevgeņjev-nas sejas tikai lielāko kārpiņu vien ir trīspadsmit, un, pēkšņi pārsteigta, skaļi pateica:

— Trīspadsmit.

— No mēness nokritusi! — skolotāja nicīgi izgrūda un par neuzmanību ielika Nadjai vieninieku.

No skolotajām Nadja visvairāk mīlēja Mossē jaunkundzi, kaut arī viņa bija iesaukta par Mosku^7. Mossē jaunkundzei bija ap četrdesmit gadu. Viņa bija parīziete, ar labsirdīgu mirdzumu acīs, bet pa ielu arvien pastaigājās ar savu trokšņaino zosi Mitju. Zoss gāja pa trotuāru ar sarkanu lentu ap žilbinoši balto kaklu, spārnus izpletusi, un, galvu augstu izslējusi, skaļi kliedza. Bet jaunkundzei blakus cienīgi soļoja divi ģenerāļi, kuriem mugurā bija mēteļi ar sarkanām oderem.

Jaunkundze bija ļoti patstāvīga, nebaidījās no priekšniecības un mīlēja bērnus.

It sevišķi Nadja necieta krievu valodas pasniedzēju Smirnovas jaunkundzi, kura Nadjai sagādāja visvairāk pārestību par krustmāti Matjahu.

Kādā skumīgā dienā Nadja lielajā starpbrīdī izklaidīgi ēda brokastis. Galdi tikko bija apklāti ar spodri baltiem galdautiem. Saimniece nebija pamanījusi, ka pie Nadjas šķīvja no mērces pielipis sutinātu burkānu gabaliņš. Nadja nolika šķīvi un notriepa galdautu. Dežurējošā skolotāja Smirnovas jaunkundze — viņa jau zināja par Nadjas vieninieku — tūlīt pieskrēja pie meitenes un, ar pirkstu bakstīdama burkānu traipu, dusmīgi teica:

— Nejaukā skuķe! Aizliedzu jums tikties ar viesiem.

Nadja nesaprata, kā tas traips bija radies. Viņa vienmēr ēda

ļoti kārtīgi.

— Es nekā neesmu darījusi, — viņa bikli ieminējās.

— Bet kas tas ir? — Smirnovas jaunkundze savu sašutumu nevarēja valdīt. — Droši vien tīšām noķēpāji, lai man būtu nepatikšanas no inspektrises! Vai mazums man jau no tava vieninieka aritmētikā!

Nadjai aizliedza tikšanos ar krustmāti. Viņai nedeva saldo ēdienu. Vakaros ēdamistabā viņai par sodu bija jāsēž svēto mocekļu Veras, Nadježdas un Ļubovas un viņu gudrās mātes Sofijas bilžu priekšu un jāada zeķe. So zeķi visi ienīda. To institūtā adīja visi nosodītie, sēdēdami uz krēsla pie milzīgās svētbildes. Bet visā institūta pastāvēšanas laikā zeķe vēl nebija noadīta pat līdz pusei.

Nadjā sacēlās protests. Tiklīdz uzklāja tīrus galdautus, viņa izzvejoja vārīta burkāna gabaliņu un to uz galda sašķaidīja. Smirnova aiz dusmām vai pušu sprāga. Bet meitene nepadevās. Pat tādās dienās, kad pavārs Li Su-čans nebija ēdienā ielicis neviena burkāniņa, Nadja pamanījās ar burkānu traipu.

Viņa jau laikus pagādāja burkānu, viņai iedeva to draudzenes no kaimiņu galdiem, un viņa tos nēsāja kabatā skārda kārbiņā. Sodi meiteni nebaidīja. Viņai ik dienas svētbildes priekšā vajadzēja pa četrdesmit reižu paklanīties, adīt zeķi, ārpus kārtas dežurēt guļamistabā, saltajos ziemas rītos celties pulksten sešos, atvilkt un izlīdzināt astoņpadsmit milzīgo guļamistabas logu aizkarus. Un tomēr viņa nemitējās, kaut gan jau bija nosodīta gandrīz vai līdz vasaras brīvdienām. Bet pēkšņi viņa saslima, sāka vairīties, neēda_ un tā novājēja, ka klēpī bija jāaiznes uz institūta lazareti. Ārsts bija gudrs cilvēks un, uzzinājis no lazaretes audzinātājas visu skumīgo notikumu ar meiteni, pārmetoši pašūpoja galvu. Lazaretē gulēdama, meitene ne ar vienu nerunāja, tikai vienaldzīgām acīm raudzījās.

Kādu rītu palātā bija ļoti saulains. Pie Nadjas gultas sēdēja ārsts. Uz galdiņa baltā galdauta šķīvī dzirkstīja buljons ar kairinošiem sārtiem burkānu rombiņiem.

Ārsts pieliecās pie meitenes un klusītiņām pačukstēja:

— Zini ko, mūs neviens neredz, māsa izgāja laukā. Uzliksim uz galdauta vienu burkāna traipu!

Meitene pēkšņi sāka mirkšķināt acis.

— Es gribu pie krustmātes Dunas ... — viņa teica.

Un to pašu dienu ārsts pieprasīja, lai meitene tiktu aizvesta pie Matjahu tantiņas. Nadja slimoja ilgi. Taču beidzot krustmātes pacietīgā mīlestība, neatlaidība, rūpes un sirsnība piecēla Nadju, kaut arī jautrība bija zudusi. Reiz viņa sērīga stāvēja krustmātes mazajā virtuvītē. Tuvojās garais ziemas vakars. Ārā aiz loga krita zilgas ēnas. Pagalmā viss bija sniega autiem klāts, tikai vienā vietā no kupenas izslējusies gara, sausa smildziņa. Vējš to locīja. Viņa šūpojās, zemu noliecās un atkal izslējās taisna, cīnījās ar vēju. Turpat līdzās stāvēja ragavas, un zirgs, gluži balts nosarmojis, ar pūkainu, apsarmojušu purnu sniedzās pēc šīs nokaltušās, bet nesalauztās jautrās smildziņas.

Nadja ilgi vēroja smildziņu, zirgu ... un pēkšņi pirmo reizi visas slimības laikā viņa iesmējās. **

Vakarā viņa jau ar krusttēvu sēdēja uz Vīnes dīvāniņa un dziedāja dziesmiņu, ko tēvocis pats bija izdomājis: «Tantiņa resna, tantiņa tukla, tantiņa gluži kā jumaliņa.»

Bet krustmāte Duna tikai smējās un mīlīgi piebilda:

— Tu re, ko izdomājuši!

Lielajā gavēnī Nadju atkal aizveda uz institūtu.

* * *

Un nu jau atkal viņa vakarā, stundas sagatavojusi, kā parasts, spēlē ar Zeņu skolotājās. Viņas apgrieza taburetes, atnesa mazas sašūtas burtnīciņas, kurās rūpīgi bija ar sārtām lentītēm pielīmētas dzēšlapas.

— Tikai es negribu būt par Apolinariju Jevgeņjevnu, es daudz esmu nokavējusi, — teica Nadja.

— Un kas tad būs? — brīnījās Zeņa.

— Tu būsi skolotāja. Bet es būšu Ļeontjeva.

Zeņa nedroši paņēma Maļiņina un Bureņina uzdevumu krājumu. Pēc tam no papīra izgrieza pensneju, uzsprauda to uz sava stāvā degungala, sasprindzināti sarauca pieri un kļuva negaidīti līdzīga Apolinarijai Jevgeņjevnai.

— ... Baseinam pierīkotas trīs caurules, — diktēja Zeņa. — Caur vienu var baseinu piepildīt... — Viņa diktēja lēni, pie uzdevuma noteikumiem apstādamās, tāpat kā to darīja Apoli-narija Jevgeņjevna.

Uzdevums bija pierakstīts, un Zeņa to nodiktēja vēlreiz. Tad viņa aizvēra grāmatu un vaicāja Nadjai.

— Ļeontjeva! Atkārtojiet uzdevumu.

— Es nesapratu, — Nadja laiski atbildēja, kā parasti stundās to darīja Zeņa.

— Ko tad tu nesaprati? — Zeņa mierīgi vaicāja.

— Es to neatceros. Ļoti daudz cauruļu. Un es nesaprotu, kas tas par baseinu.

— No mēness nokritusi! — Zeņa, atdarinādama Apolinariju Jevgeņjevnu, zobgalīgi pagrozīja galvu.

Viņa vēlreiz lēnām pārlasīja uzdevumu. Bet Nadja vel arvien «neko nesaprata».

— Ko tad īsti tu nesaproti? — Zeņa noskaitās. — Tur taču viss pateikts. Trīs caurules. Baseins. Tu nesaproti, kāds baseins! Atceries, mēs veikalā redzējām akvāriju? Tas piepildīts ar ūdeni, un ūdenī peld zivtiņas. Nevar taču zivtiņas ņemt un izsviest. Viņas nobeigsies. Vai nav tā? Nobeigsies.

— Nobeigsies, — Nadja bēdīgi piekrita.

— Nu redzi. Saimnieks izdarīja tā, lai zivtiņas nenobeigtos, caur divām caurulēm lēja ūdeni laukā, bet caur vienu ņēmās piepildīt. Saprati?

— Bet te taču nav par zivtiņām! — Nadja lūkoja iebilst.

— Nu, nūjā sirds, esi gan tu muļķe! — Zeņa sašuta. — Nu lai nav teikts. Iedomājies pati, ka tas akvārijs ir baseins.

Zeņa vēlreiz uzmanīgi nolasīja uzdevuma noteikumus. Un pati pabrīnījās: uzdevums viņai kļuva tik skaidrs kā diena. Viņa skaidri redzēja tā risinājumu. Cik tas bija vienkārši!

«Varbūt, ka šis uzdevums tikai gadījies tāds interesants,» Zeņa sevī nodomāja. Viņa ņēma otru uzdevumu, un bija vēl lielāks brīnums, ka arī tas bija interesants un arī to viņa saprata. Un skaidroja neattapīgajai Ļeontjevai. Zeņa vēl gribēja rēķināt, bet atskanēja zvans. Bija jāstājas pāros, jāmazgā rokas un jāiet dzert tēju.

— Zeņa, ja tu zinātu, cik tu labi izskaidroji! — Nadja klusiņām čukstēja, kad viņas jau sēdēja pie galda, uz kura, kā parasts, bija saliktas franču maizītes bez sviesta un tika pasniegta tēja ar pienu.

Bet Zeņa, sasārtusi aiz uztraukuma un laimes, mirdzošām acīm, savai maizītei pat nepieskārās, pat neatlauza tās kraukšķošo garoziņu. Viņa turēja rokā uzdevumu krājumu un piesardzīgi to šķirstīja.

— Nu, kas nu tēja, — viņa teica. — Bet cik tas uzdevums brīnišķīgs! Es to tikpat kā redzu: ir zivtiņas, ir ūdeni, kā tas tek un burbuļo. Un kā tajā mirguļo saules zaķīši. Patiesi, interesanti. Šovakar es izlasīšu visu grāmatu, visus uzdevumus.

Pamanījusi Smirnovas jaunkundzes dusmīgās acis, viņa žigli pašāva nobrauņāto uzdevumu krājumu zem priekšautiņa. Un rūpīgi izgludināja tā saburzītās lapas.

XVIII NODAĻA SVĒTAIS BIĶERIS

Marts. No jumtiem jau nokārušās viļņainās lāstekas, bet pavārs Li Su-čans cepa no saldas mīklas cīrulīšus un lika tajos uz laimi sudraba pieckapeiku gabaliņus.

Bija lielais gavēnis, un meitenes gavēja.

Institūta priekšniece vakarā sēdēja savā zilajā viesu zālē un domāja. Viņai ļoti gribētos, lai Zaļajā Ceturtdienā trio dziedātu visbagātākās, visskaistākās un visspējīgākās meitenes.

Bet tā neiznāca, kā kņaziene vēlējās: bagāto bērni nebija skaisti, spējīgās skolnieces nebija bagātas, bet skaistās nebija apdāvinātas.

Ar katru gadu priekšniecei nāca klāt jaunas rūpes. Jaunais atbraukušais novada pārvaldnieks, galma kambarjunkurs, visā apgabalā vienīgais galma cilvēks viņu darīja nemierīgu. Tas bija cilvēks «no jaunajiem», pēc kņazienes domām, «izlēcējs», un ļaudis runāja, ka savu galma titulu viņš dabūjis par to, ka, būdams skolotājs, viņš no ekspedīcijas Šantaru salās atvedis caram dāvanu — simts zilas polārlapsas.

Viņam bija grūti iztapt. Viņš iejaucās mācību darbā, par kuru pašai kņazienei nekad nebija īsti skaidra priekšstata. Viņa brīvi un pareizi runāja franciski, bet krieviski — kā vecie Katrīnas laika muižnieki. Viņa neatšķīra Puškina dzeju no Ļermon-tova dzejas un savā sirdī par dzejnieku atzina tikai Deržavinu.

Arvien retāk un retāk institūtā iestājās seno muižnieku dzimtu bērni.

Kņaziene nicīgi un ar nožēlu raudzījās uz savu audzēkņu platajām rokām, resnajiem deguniem un nesamērīgajiem augumiem.

No pieci simti meitenēm viņa nevarēja izraudzīt pat desmit īsti skaistas.

Tā arī tagad mājas baznīcā par apteksni bija jāņem vienkāršās skolotājas Morozovas meita.

Meitenei bija uzrauts deguntelis, un šo šausmīgo trūkumu priekšnieces acīs nekas nevarēja atsvērt.

Taču izrādē meiteni bija uzslavējis pats pārvaldnieks, un, kaut gan kņaziene klusībā nicināja pārvaldnieku, neuzskatīdama viņu par aristokrātu, tomēr neuzdrošinājās tam neiztapt.

Mierīgs prāts šinīs dienās nebija arī institūta baznīcas virs-mācītājam Ignatijam Zavjalovam. Rudais, tuklais vīrs ar krietni vien manāmo vēderiņu, neraugoties uz savu miesu pilnīgumu, kustējās viegli un žigli, un šķita, ka viņa rudās sprogas tam lidinātos līdzi.

Ignatija tēvs bija iedzīvojies mantā, turēdams ģimenes pir tis. Mantojuma dalīšanā Ignatijs veikli bija apgājis savu vienīgo māsu, un ar naudu viņš ieguva činu un labu vietu dižciltīgo jaunavu institūtā.

Bija grēksūdzes priekšvakars. Par grēksūdzi bērni maksāja baznīctēvam ar svecēm un naudu, cik jau nu kura varēja. īgna-tijs jau sen bija devis rīkojumu, lai baznīcas vecākā — Rina pirktu visdārgākās baltās vaska sveces, kas bija apvītas ar sudraba sloksnītēm. Dažreiz skuķēni pamanījās nopirkt dzeltenās svecītes par kapeiku gabalā, turklāt vel, pie klirosa stāvēdamas un gaidīdamas savu kārtu, apgrauza tās un salauzīja. Uz šķīvja, kas bija pārklāts ar violetu atlasa salveti, kuru rotāja vidū izšūts balts zīda krusts, bērni meta apbružātus pieckapeiku gabalus, un reti starp kapara gabaliem gadījās kāds sudraba gabals, vai arī dzeltenais rubļa papīrītis.

Uztraucās arī meitenes. Naktī ar zaļu gāzes lampiņu vāji apgaismotajā guļamistabā viņas sēdēja uz gultiņām un sastādīja savu grēku sarakstus.

Tēvs Ignatijs bija ne tikai mantkārīgs, bet arī slinks. Jaunāko klašu skolnieces viņš pieņēma grēksūdzē pa piecas sešas uzreiz. Sevi atvieglodams, viņš pieprasīja, lai meitenes iepriekš saraksta uz papīrīša savus grēkus un pēc tā lai lasa un nožēlo pārkāpumus.

Baznīcā korī šinīs dienās valdīja pustumsa, tikai vienā augstā lukturī sprakšķēdama dega svētlampiņa.

Tumsā meitenes diez kā nevarēja salasīt savus sarakstus, putroja, strīdējās, bet Ignatijs draudēja, ka svētais biķeris no viņām novērsīšoties.

Jau dienu iepriekš Nadja Morozova salīmēja garu, šauru papīra strēmeli un satina to ap zīmuļa galiņu. Un tagad, vakarā, uz tās tika rakstīti grēki. Bija jau sarakstīti trīs simti septiņi.

— Nu tad pieraksti vēl pēdējo: «Nograuzām Lieldienu zaķiem astītes,» — teica Aņa.

— Es negrauzu, — iebilda Nadja.

Viņa mācījās pirmo gadu un vēl nepiedalījās Lieldienu galda rotāšanā. Tas notika Lieldienu sestdienas rītā, kad meitenēm līdz rīta dievkalpojumam nedeva pat ūdeni nodzerties. Šinī dienā meitenes rotāja kuličus, pārklāja tos ar baltu glazūru, apkaisīja ar krāsainā cukurā sacukurotām magonēm, bet kuliča virsotnītē iestiprināja šokolādes zaķīšus un citas figūriņas.

«Laimīgās! Viņas nokodušas zaķīšiem astes!» domāja Nadja un tūlīt atskārta, ka tas arī ir grēks.

— Pieraksti, Žeņa, ka es nupat domāju par zaķu astēm.

— Nē, tā nevar, viņa vēl nav nokodusi, — sašuta Aņa, — bet jau lūdz, lai pieraksta, ka domājusi.

— Tāda grēka «domājusi» nemaz nav, bet ir mantkārība, skaudība, grēcīgs kārdinājums, — dzēlīgi un uzstājīgi noteica Jeļena.

Viņa bija neglīta, bet pirmā skolniece, tēloja rātno un, kā mūķene, zieda matus ar rožu ejļu.

— Rātnā Jeļena apēda divas tāfeles, — nodziedāja Zina Nikoļska.

Meitenes smējās. Visas zināja, cik Ļena kāra uz riekstu šokolādes tāfelītēm.

— Nikoļska, bet tu, nevienu grēku neizdomāji, taču smejies skaļāk par visiem. Nožēlojamais Itālijas karali! — dusmojās Ļena.

Zina, bagāta Sibīrijas rūpnieka meita, labi zināja, ka viņai nav par ko uztraukties: viņas tēvs apdāvināja priekšniecību ne tikai ar dārgām ādām, bet arī ar lieliem vai, kā viņš teica, «interesantiem» tīrradņiem.

Reiz ģeogrāfijas stundā Zina pateica, ka Itālijas karaļa vara aprobežojoties ar «palātu, deputātu un senātu». No tās reizes viņu iesauca par Itālijas karali.

— Nestrīdieties, citādi būs jāpieraksta vēl kāds grēks, — prātīgi aizrādīja Zeņa un tūlīt piebilda: — Nu tad es nolasīšu visus grēkus pēc kārtas.

Viņa izņēma no mutes zīmuļa galiņu, pacēla papīra lentu pret lampiņas zaļo gaismu un, acis piemiegusi, sāka lasīt:

— Zīlējām, pārģērbāmies par kazu, grēksūdzē grauzām sveces, kaitinājām pieaugušos, nočiepām Li Su-čanam burkānus, notriepām pie pusdienām tīros galdautus, izrāvām franču valodas skolotājas zostēviņam Mitjam spalvas, dievojāmies, mānījām un nolamājām jūs, tēvs Ignatij, un tā tālāk un tā tālāk un, beidzot, pēdējais grēks — nokodām šokolādes zaķīšiem astītes, — Žeņa svinīgi nobeidza sarakstu.

Meitenes Ignatiju neieredzēja. Neieredzēja par to, ka viņš, tāpat kā viņa tēvs, turēja ģimenes pirtis un par to, ka viņš, kā pēdējais sīkstulis, no meitenēm grēksūdzē saņemtās sveces pārdeva atpakaļ institūta baznīcai. Grēksūdzes dienā vecākā — Rina, aizmirsusi par grēku, klusītiņām piekodināja gavētājām:

— Neaizmirstiet svecītes sakošļāt. Par salauzītām svecītēm es viņam nemaksāšu ne kapeiku.

Un meitenes, stāvēdamas rindā pie klirosa, piekrītoši pamāja Rinai ar galvu, grauza svecītes un valstīja no tām vaska bumbiņas.

Tuklais Ignatija tēvs, pieņemdams kārtējo grupu, šķielēdams uz svecēm, īgni ievēroja, ka to lielākā daļa bija iznerrota.

Grēksūdzē Nadja stāvēja līdzās ar Oļu. Arī Oļai tēvs bija mācītājs. Katru gadu Ignatija tēvs grēksūdzes dienās lūdza viņu palīgos. Tēvs Rafails vienmēr pieņēma grēksūdzi kreisajā, bet tēvs Ignatijs labajā baznīcas klirosā.

Krāsaino svētlampiņu gaismā mirdzēja svētbilžu zelta vainadziņi. Augšup cēlās vīraka smarža. Baznīcā valdīja dziļš klusums, bija dzirdama tikai kāju švīkoņa pa parketu, kad bērni tuvojās kancelei.

— Mans tētis gan nekad grēksūdzes sveces nepārdod. Viņš tās ziedo baznīcai, — Oļa ar lepnumu čukstēja.

Taču sirdī viņa ne tikai nelepojās, bet pat nožēloja, ka viņas tēvs netirgojas ar pirtīm kā Ignatijs, nepārdod sveces un nebrauc ar ābolainiem sirmjiem, kas apsegti ar tumšziliem tīkliem.

Šinī gadā tēvs Ignatijs saglāba pavisam maz labu sveču. Bet Oļas tēva traukā mirdzēja resnas baltās sveces rubļa vērtībā ar sudraba apvijumu un kaudzīte dzelteno, zaļo un pat sarkano papīriņu.

Pēc grēksūdzes Oļas tēvs noņēma epitrahilu, ietina tajā smago, apzeltīto krustu un, altārā noskaitījis lūgšanu, piesardzīgi pa slideno, spīdīgo parketu izgāja laukā.

Grēksūdzi beidza arī Ignatija tēvs. Nadja kā apteksne pagaidīja viņu pie labējā klirosa treliņiem.

— Nadja, — Ignatijs viņu pasauca, — saskaiti, cik tur sveču ir tēvam Rubačevkim. Atdod tās Rinai, lai viņa par tām iedod naudu. Es to atdošu tēvam Rafailam.

— Bet viņš naudu neņem par svecēm, — Nadja nedroši iebilda.

— Tu te neprāto! — Ignatijs bargi pateica un iegaja altarī.

Nadja uzgāja klirosā, paņēma šķīvi un sāka skaitīt sveces. Iznāca par simts rubļiem.

Rina iedeva jaunu simt rubļu papīrīti, un Nadja to aiznesa altārī Ignatijam.

Otrā rītā jo agri Nadja ar 2eņu aizskrēja uz baznīcu, lai svečturiem — dievkalpojuma laikā tos no altāra iznesa — uzvilktu jaunus pārvalkus un apsietu jaunas lentas.

2eņa, liela nebēdne un slikta skolniece, kājnieku kapteiņa meita, bija visā institūtā izslavēta ar savu prasmi pušķu sasie-šanā. Viņa prata sasiet gan taurenīti, gan rozeti; viņas sasietais pušķis vai nu stāvēja cēli, vai krita lejup, kā jau nu valkātāja vēlējās. Un visas cīlīgās, pat no vecākām klasēm, glaimoja Žeņai, rēķināja uzdevumus, bet 2eņa viņām vēlīgi sēja pušķos gan matu, gan priekšautu lentas.

Tagad ar pušķiem bija jāizrotā svečturi altārim. Meitenes paņēma sārtas un gaišzilas muarē lentas, baltu tillu un zīda pārvalkus. Šveicars Ņikita, ar melnu platbārdu, atslēgas žvadzinādams, atvēra viņām baznīcas durvis un aizgāja.

Baznīcā bija svinīgi. Slīpajos saulstaros virmoja vīraka strūkliņa. Augstie, ovālie logi ar krāsainām rūtīm, kas apakšā bija tikai mazliet iezilganas, bet uz augšu pakāpeniski pārgāja starojoša, gaišā zilgumā, radīja brīnišķīgas vasaras dienas iespaidu. Te viss apliecināja dieva varenību, cilvēka niecību, iedvesa ticību aizkapa dzīvei. Kreisā pusē, klasē, aiz stikla durvīm, kur parasti dievkalpojuma laikā novietojās žēlsirdīgā māsa ar ožamo spirtu un baldriāna pilieniem, tagad bija rindām saliktas tumšzaļa stikla pudeles ar baltām etiķetēm, uz kurām rotājās izlīkumoti sarkani uzraksti: «Kagors».

Uz galdiem atradās ar tumšzaļu un sārtu kalikonu apšūti un ar kruzulīšiem izrotāti grozi, pilni ar smaržīgām, tikko ceptām dievmaizītēm.

Pēc grēksūdzes, dienā pirms svētā vakarēdiena Rina izraudzījās sev palīgā meitenes saliet biķerīšos ar vārītu ūdeni atšķaidītu kagoru. Nadja jau zināja, ka dažas meitenes, starp tām arī Žeņa, dzers neatšķaidītu kagoru un izdzers nevis pusbiķe-rīti, bet pat divus biķerīšus.

Šinī dienā baznīcā bija stipra vīna smarža.

2eņa ilgi raudzījās uz aizslēgtajām stikla durvīm.

— Nez vai Ignatija altārī nav kagora? — viņa vaicāja. — Tu nemaz nezini, kāds viņš blēdis, bet es gan zinu. Sev viņš vienmēr nopērk visdārgāko kagoru un izdzer viens pats. Jo parastajos dievkalpojumos svēto vakarēdienu viņš tikai viens pats bauda. Tu redzēsi, kā viņš klusajā nedēļā pirms Lieldienām liks Rinai, lai Kristus apglabāšanas svētbildei nopērk visdārgākās smaržas — franču «Ideālu». Svētbildei mazdrusciņ uzsmidzinās, bet visu pudelīti paņems sev. Sasmaržo to savu rudo bārdu un skurina kā āzis. Mūsains kā teteris, bet luncinās ap skaistām meitenēm. No vecāko klašu meitenēm grēksūdzi vis nepieņem barā kā no mums — tās sauc pa vienai un prasa visādas muļķības. Es viņu acu galā nevaru ieredzēt.

Un Zeņa īgnuma pilna ar kāju atvēra altāra kreisās puses durvis.

— Zeņa! Zeņa! — Nadja šausmās kliedza.

Zeņa žigli izskrēja no altāra.

— Gaidi vien! Šis tev atstās! — viņa burkšķēja.

Meitenes beidzot apsēdās uz amvona kāpnītēm, lai sāktu rotāt svečturus.

— Zini, Zeņa, vakar viņš no Rinas saņēma naudu par Oļas tēva svecēm. Teicās viņam atdot, — stāstīja Nadja.

— Netici! Melo! Neatdos. Noteikti nozags. Pats savu māsu apzaga un nu jau septiņus gadus ar viņu nerunā. Viņa mūsu institūtā ir otrās klases audzinātāja, nabadzīga.

— Bet kā tad svētais biķeris no viņa nenovēršas?

— Nu, vai zini, tās taču blēņas!

— Kas blēņas? — Nadja vaicāja.

— Nu viss. Ir biķeris blēņas, ir dievs blēņas. Mans tētis, kad iedzēries, vienmēr par Jēzu Kristu saka: «Pagaidi vien tikai, es tevi aiz tām ūsām.» Bet svētais biķeris vēl nekad no viņa nav novērsies.

Nadjai kļuva baigi. Bet Zeņa tikai trallinādama sēja pušķī gaišzilo lentu.

Meitenes pabeidza darbu. Nadja sāka savākt tilla, zīda un lentu atgriezumus. Arī Zeņa piecēlās no pakāpieniem un, uz notirpušās kājas klibodama, atkal iegāja altārī. Viņa jau stāvēja pie altāra galda un mēģināja uz tā uzlēkt. Viņa gribēja apskatīt zelta šķirstiņu, kas tika uzskatīts par svēto relikviju. Bet galds bija augsts, un Zeņa nekādi nevarēja šķirstiņu pasniegt. Viņa stāvēja pie altāra galda uz samta celiņa, uz kura pēc baznīcas likumiem, izņemot mācītāju, neviens nedrīkstēja stāvēt. Tā būtu dieva zaimošana.

— Zeņa!... Tūlīt nāc nost no paklāja! — Nadja izmisusi čukstēja.

Bet Zeņa, mazliet salīkusi, palēcās uz vienas kājas un vēl nospļāvās uz svētā paklāja.

Iečīkstējās augstās stikla durvis, un Ņikita nožvadzināja atslēgas. Meitenes izskrēja no altāra. Bija jāsteidzas uzvilkt goda kleitiņas. Zeņa bezbēdīgi skrēja, kaut ko zem deguna murminādama, bet Nadja gāja degošām acīm. Viņa baidījās par sevi, par Zeņu, bet visvairāk par cienīgtēvu, kam šodien bija jāpieņem pie svētā vakarēdiena, bet kurš pats pievācis cita naudu.

Nadja mehāniski apāva jaunās audekla kurpes, uzvilka jauno listrīna kleitu, aizlika sacietināto batista priekšautu, aproces un pelerīnīti. Sirds bija nemierīga. Nadja gaidīja šausmīgu nelaimi. Bet Zeņa ne par ko neuztraucās un, kā vienmēr, trallinādama sēja draudzenēm pušķus.

Nadja bija aizmirsusi baznīcā pirms liturģijas ielikt kvēpināmā traukā mirres un nebija sapratusi baznīctēva rīkojumu. Viņa jau bija paguvusi pavaicāt Ignatijam, vai viņš Oļas tēvam naudu atdevis. Un kaut gan tēvs Ignatijs teica, ka atdevis, Nadja juta, ka viņš runā nepatiesību. Pie altāra atnāca arī 0]as tēvs. Nadja piegāja pie viņa un klusītiņām pavaicāja, vai Ignatijs tam iedevis simt rubļu par svecēm.

— Es sveces nepārdodu un naudu par tām nekad neņemu.

— Bet tēvs Ignatijs to naudu saņēma, lai atdotu jums, — Nadja satraukta čukstēja.

— Tā ir viņa darīšana. Man viņam par daudz ko jāpateicas.

Un raugoties, cik dziji viņš Ignatijam klanījās, Nadja saprata, ka viņš tam iztop un pieglaimojas.

Sākās svētais vakarēdiens. Ignatijs ilgi un aizkustinoši runāja par to, ka tāds cilvēks, kas sirdī slēpj ko nelabu — viltu, savtību vai kādu citu grēku, lai labāk svēto vakarēdienu nebauda, neapgānī svēto biķeri. Jo tas ir lielākais grēks. Un svētais biķeris no tāda cilvēka novēršas.

Nadja ar šausmām raudzījās uz biķeri un gaidīja, kad tas ar visu svēto vīnu izlēks no baznīctēva rokām. Bet Zeņa, it kā nekas nebūtu noticis, ieņēma no zelta karotītes saldo vīnu ar tajā iemirkušām dievmaizītes drupačām un aši aizgriezās, kad Oļas tēvs, kas Ignatijam palīdzēja, gribēja noslaucīt viņas lūpas sarkanā zīda drānā, kas bija jau gluži slapja.

Ignatijam vaigi spīdēja vien, un viņš pilnīgi staroja, pašapmierināts ar savu basu piebalsodams korim. Bet svētais biķeris cieši turējās viņa tuklajās, mūsainajās rokās.

Un tad Nadjai pirmo reizi mūžā kļuva kauns par dievu, par baznīctēvu, par sevi, un viņa pirmo reizi ar satraukumu sirdī domāja par to, ka varbūt patiešām tas viss tikai blēņas.

XIX NODAĻA VAŅA KUKINS

Vaņa Kukins bija sulainis. Viņš klāja rīta un vakara tējas galdu, brokastu un pusdienu galdu. Viņa rīcībā bija vesels vads istabeņu. Baltmatis, maza auguma, garām, gaišām ūsām, viņš vienā gabalā kaut ko murmināja, un viņa garās ūsas, kas bija izslējušās katra uz savu pusi, kustējās kā tarakānam. Tādēļ viņš bija iesaukts par Tarakānu.

Vienmēr kārtīgs un paklausīgs, Vaņa bija inspektrisesmīlu-lis, godbijīgi nesa viņas saulessargu, apmetni, ūdens glāzi ar citronu un centās uzminēt visas viņas iegribas. Istabenes no viņa baidījās, bet meitenes viņu ķircināja.

Tas bija vienīgais vīrietis, kas cauru dienu grozījās lielaja visu vecumu sieviešu un meiteņu barā.

Rītos viņš no pavāra Li Su-čana pa lodziņu saņēma siltas franču maizītes, uzklāja tīrus galdautus divdesmit galdiem, salika traukus, kurus viņam ar paplātēm pasniedza istabenes. Pēc tējas vai brokastīm viņš nokopa galdu un atkal uzklāja to pusdienai vai vakara tējai.

Mirdzoši baltos svārkos, ar iecietinātu priekšautu priekšā, zemos, iekrunkotos lakādas zābaciņos viņš nedzirdami staigāja pa milzīgo ēdamistabu, kur vienu sienu aizņēma gaiša riekstkoka bufete ar traukiem «no Korņilova», bet pie otras sienas, kas atradās starp logiem austrumu pusē, pacēlās skapītis ar svētbildi.

Vakaros ieradās gāznieks. Tas aizdedzināja apaļo luksa lukturi ar īpašu degli, ko sakarsēja ar benzīnu, un šie luksi dega, klusi šņākdami, ar gaiši violetu gaismu.

Gāznieks bija jau vecs un slims un smieties par viņu neviens neuzdrošinājās. Viņu tikai sauca par Luksiņu. Viņš izpildīja meiteņu lūgumus un bez priekšniecības ziņas nopirka viņām aizliegtus kārumus — ķīniešu ledenes un ķirbju sēklas.

Vaņa savos spožajos, sakrunkotajos zābakos, mirdzoši baltajos svārkos un priekšautā, kaut gan ruds un neizskatīgs, tomēr bija īsts vīrietis.

Vakaros viņš, saņēmis veselu klēpi meiteņu listrīna kleitas, iznesa tās pa nakti salā un agri no rīta, pirms pulksten septiņiem, kad vel nebija noskanējis modinātājs zvans, tās atkal sakara garderobē uz piekaramiem, katru uz sava numura. Vaņa pārzināja arī ūdens tvertni mazgājamā istabā.

Kādu vakaru no tvertnes sāka tecēt ūdens. Tas notika vismīļākajā stundā, pēc mazgāšanās, kad bija atļauts pasēdēt pie apaļā galda spoguļu istabā, kur sienas rotāja brīnišķīgi spoguļi.

Meitenes bez steigas sukāja matus, izšuva vai arī tāpat vien pie galda atpūtās pēc garās, trokšņainās dienas. Viņas sēdēja baltās nakts jaciņās, apakšbruncīšos. Uz galda atradās viņu personīgās lietas: izšujamie diegi dažādās krāsās, nagu griežamās šķērītes, matu lentas, kas tika gludinātas, aptinot ap Vīnes krēslu atzveltņiem, jo gludekļu meitenēm nebija.

Un pēkšņi sabojājusies ūdens tvertne! Viss šīs mīļākās stundas jaukums bija iztraucēts.

Marmora kāpnēs atskanēja smagi soļi. Žvadzēja atslēgas, un uztraukusies ienāca inspektrise.

— Tūlīt atnāks Vaņa un izlabos, — viņa teica, ar labo roku saturēdama sarkanos flaneļa apakšbrunčus.

Katastrofa viņu bija pārsteigusi, un viņa bija izskrējusi bez rīta kleitas, naktsjaciņā, ar papīra rullīšiem matos.

Meitenes sāka kurnēt.

— Kā — Vaņa atnāks? Mēs taču neesam apģērbušās, bet Vaņa ir vīrietis. Lai nāk pēc desmit minūtēm, kad mēs būsim novākušas savas mantas un aiziesim, — teica Zeņa Ļeontjeva.

Inspektrise aiz brīnumiem acis vien izvalbīja, it kā Zeņu būtu ieraudzījusi pirmo reizi.

— Kas tad nu būs? Kaunēties? No kā? No Vaņas? Tas taču Vaņa! Vai tu arī saproti? — inspektrise sašuta. — Kas tad viņš par vīrieti! Atradusi, no kā kautrēties! — viņa nicīgi piebilda. — Es varu viņam rādīties apakšsvārkos, bet viņa nevar! Nu saki vienam cilvēkam! Nav taču nekāds grāfs vai ģenerālis, bet Vaņa! Sēdiet visas tepat rātni! Vaņa, nāciet vien!

Vaņa, uzāvies galošas, ieskrēja mazgāšanās istabā. Iestājās pēkšņs klusums, un bija dzirdami tikai ūdens šļaksti un smagās franču atslēgas žvadzēšana Vaņas Kukina rokās.

XX NОDAĻА. JAKOVS GURJEVIČS GREBJONKINS

Uz dzelzceļa būvi atbrauca galvenais inženieris Jakovs Gur-jevičs Grebjonkins. Viņš bija jauns cilvēks, skaistu, gudru seju un drīz vien iepazinās ar visietekmlgākām personām pilsēta.

Viņš iepazinās arī ar tēvoci Vasiliju Matvejeviču, bija pat mājās pie viņa un svētku laikā tikās ar Nadju. Viņam meitene iepatika, un viņš lūdza atļauju kopā ar krustmāti Matjahu kādreiz apciemot viņu institūtā. Šie apmeklējumi katru reizi bija liels notikums. Ne tikai tādēļ, ka Jakovs Gurjevičs atnesa krāšņas konfekšu kārbas, kaut arī tam bija sava nozīme, bet galvenais — viņš bija interesants cilvēks, un visas vecāko klašu meitenes, pat jaunās dežurējošās audzinātājas viņā ieskatījās.

Un Nadja, protams, lepojās ar savu paziņu, kas vienmēr ieradās skaisti saposies, laipns.

žeņa ar Nadju nepacietīgi gaidīja viņa ierašanos. Bet pēdēja viesu dienā viņš neatnāca. Tas bija Pūpolu svētdienā.

Žeņa, būdama praktiska, ar pasaulīgām domām kā Sančo Pansa, ierosināja, ka jāaizsūta pa pastu viņam uz Lieldienām apsveikuma kartiņa «ar mājienu».

Smalkjūtīgā un sapņainā Nadja tam nepiekrita. Tomēr 2eņa, kas vienmēr zināja visus institūta jaunumus, pārliecināja Nadju, ka tur nekā ļauna nav: viņas tikai apsveiks un pateiks, ka ceturtajos svētkos viņas vedīs uz cirku. <

Viņas izvēlējās visdārgāko kartiņu par desmit kapeikām — melnu, lakotu, ar zilu neaizmirstuļu pušķi.

Nadja labi mācījās, bet sava neglītā rokraksta dēļ kartiņu nevarēja rakstīt. 2eņai bija skaists rokraksts, bet viņa tik aši pamanījās vienā vārdā ielaist pat divas kļūdas, ka Nadjai sirds sažņaudzās, kamēr tika uzrakstītas tās dažas rindas.

«Augsti godātais Jakov Gujevic!» rakstīja Zeņa, šaudīdama mēles galiņu no vienas puses uz otru — līdzi rokas kustībai, un uzreiz ielaida divas kļūdas: vārdu Gurjevič uzrakstīdama bez r un ar c galā.

Nadja aiz uztraukuma pat plaukstas sasita.

— Nu, tas ir sīkums! — iesaucas nekad neapbēdināmā 2eņa. — C par č var viegli pārlabot, — un tai pašā mirklī uzmeta lielu tintes traipu.

— Nolaizi! Tūlīt nolaizi! — Nadja uztraucas.

Un Zeņa paklausīgi nolaizīja tinti ar mēli. Palika tikko manāms plankums, uz kura varēja uzlīmēt mārku.

«Apsveicam Jūs svētkos un vēlam laimi.» Bet apakšā parakstīja: «Ceturtajās Lieldienās mēs ejam uz cirku. Būsim ložā Nr. 8.» Pēc tam uzrakstīja adresi: «Alkazara viesnīcā. Viņa labdzimtībai Jakovam Gurjevičam Grebjonkinam.»

— Bet kas iemetīs pasta kastītē? — Nadja norūpējusies vaicāja. — Luksiņam dot nevar — viņam vienmēr netīras rokas, un viņš viss ož pēc gāzes. Varbūt palūgt šveicaru Ņikitu, kad viņš atnes pastu?

— Tas jau mūs nodos! — iebilda praktiskā Zeņa.

— Mēs viņu pielūgsimies! — Nadja palika pie sava. Viņa arvien visiem cilvēkiem gribēja ticēt.

— Es nu nezinu, — šaubījās Zeņa.

Pulksten sešos vakarā Ņikita, atslēgas žvadzinādams, atvēra stikla durvis. Viņš atnesa dežurējošai audzinātājai pastu. Izmantodamas pirmssvētku dienu brīvību, meitenes piemānījās pie durvīm, kad Ņikita gāja laukā, un pačukstēja:

— Mīļais, dārgais Ņikita, iemetiet šo kartiņu kastītē. Tikai, lūdzu, nedomājiet ko ļaunu. Tā kartiņa bagātam inženierim. Zināt, viņš šeit būvē dzelzceļu?

Ņikita pazibināja savas možās, melnās acis, paplūkāja bārdu un smaidīdams paņēma kartiņu.

Ceturtā Lieldienu diena, brīnišķīgā diena! Pusdienās cāļu zupa ar makaroniem, saldējums. Vakarā meitenes uzvilks jaunos mēteļus un pāros ies pa galveno ielu uz cirku. Cirkā spoži mirdzēs lukturi, atnāks Jakovs Gurjevičs un atnesīs viņām šokolādes konfekšu kārbu.

Meitenes pārnāca no pastaigas. Nomazgājās pirms pusdienām, pārģērbās un sārtas, jautras devās pa marmora kāpnēm uz ēdamistabu. Bet klasē viņas aizturēja inspektrise. Piepūtusies kā tītariene. Viņa nicīgi piemiedza acis, augstprātīgi pacēla galvu:

— Nadježda! Jevgeņija! Panāciet šurp!

Viņa stāvēja pie apaļā riekstu koka galdiņa, kas bija iesaukts par «soda galdu»: sestdienās uz tā bija kaudzē sakrautas neizlabotās dienasgrāmatas. Visām meitenēm šis galds bija kā dadzis acīs, un pie tā izsauca Nadju un Zeņu. Inspektrise iesēdās atzveltnī, uzlika uz degungala pensneju, bet raudzījās tam pāri.

— Ko jus te izdomājušas? — viņa draudīgi vaicāja, piedurdama pirkstu kartiņai ar neaizmirstuļu pušķi, kura atradās viņai priekšā uz galda. — Rakstīt nez kādam pasaules diedelniekam?

Meitenes jau grasījās iebilst.

— Klusēt! — inspektrise piecirta kāju pie zemes. — Kārtīgi cilvēki nedzīvo viesnīcās! Iedomājieties tikai! Jakovs Gurjevičs! Un vēl Grebjonkins! Vai tad dižciltīgam cilvēkam var būt tāds uzvārds? Un dzīvot «Alkazarā»!

Nadja durstīja ar kniepadatu savu pelerīnīti.

— Liec mierā pelerīnīti, saplēsīsi. Atnāks pusdienā Nataļja Ņikitična, tad jums dos labu cirku!

Zvans aicināja pusdienās. Meitenes pāros gāja pie galda. Galda saimniece Rina rūpīgi lēja šķīvjos dzintaraino buljonu ar makaroniem, bet Zeņa ar Nadju aiz satraukuma nekam nepieskārās. Pasniedza vistu.

Blakus istabā atskanēja soļi. Istabene atvēra durvis, un ēdamistabā pilnīgā klusumā, zīda kleitai čaukstot, ienāca priekšniece. Visi bērni piecēlās. Piecēlās arī inspektrise. Dežurējošā audzinātāja bikli piegāja sasveicināties. Meitenēm sirds stinga. Sākusi to bāršanu ātrāk. Bet šķita, ka priekšniece ir nedomā bārt. Viņa jokojās, pastaigādamās gar galdiem, un, pamanījusi Zeņas un Nadjas neskartos zupas šķīvjus, teica:

— Kas jums vainas? Kādēļ neēdat? Neesat veselas?

Meitenes nobijušās atkal piecēlās.

— Sēdiet, sēdiet un tūlīt ēdiet!

Priekšniece bija labā omā, un viņai prāts nenesās uz dusmošanos.

— Tās ir jāsoda! — smalkā balstiņā nopīkstēja inspektrise. — Jūs gribējāt viņas sodīt! — viņa atgādināja.

— Kas tad nodarīts? — smiedamās vaicāja priekšniece.

— Viņas to kartiņu rakstījušas! — inspektrise skaidroja.

— Nebēdnes, — teica priekšniece un saplucināja Nadju aiz auss. — Tā vairs nevajag darīt. — Un viņa devās uz izeju.

Viņai nopakaļ cienīgi sekoja šveicars.

— Bet kā tad ar cirku? — vecākā audzinātāja atkal atgādināja. — Jūs taču nolēmāt viņas nelaist.

Meitenes lūdzoši paskatījās uz priekšnieci. Tā pagriezās. Un vai nu viņa atcerējās savu tālo, sen pagājušo jaunību, vai arī svētlaimes pilnā diena padarīja mīkstu viņas sirdi, vai arī varbūt viņa bija uzzinājusi, ka pārvaldnieks labvēlīgi izturas pret galveno inženieri, bet viņas prāts nenesās uz ļaunu.

— Lai iet! — viņa teica, lēni un domīgi iziedama no istabas.

XXI NODAĻA. PAVASARIS

Pavasaris! Cik ilgi tu gaidi to, raugoties uz ragavu nogludināto ceļu: vai tikai tur nav parādījušās izkusuša sniega pēdas. Kā skaiti dienas, sirdīgi tās izsvītrojot no skolas dienasgrāmatas mazā kalendāra! Ik dienas tu vaicā, vai tikai nav jau sācis pūst siltais rietumu vējš un vai nesāks iet ledi. Un sirds strauji sit neapklusināmās gaidās. Tad pēkšņi kādu nakti tu pamosties un klusumā dzirdi, kā bērzs ar saviem mīkstajiem zariem pieklauvē pie loga un vēja brāzma ar visu spēku iesviež rūtīs dažas rupjas lietus lāses, un tad jo skaidri sāk šalkt pirmais pavasara lietus. Un sirdī ir kluss prieks. Tu klausies steidzīgajā šalkoņā, un gulēt vairs negribas. Bet rītā dežurējošā audzinātajā pateiks: «Nakti atnācis pavasaris!»

Ar nepacietību gaidi pastaigas stundu. No skolas dārza un milzīgā rata, ar kuru vasarā sūknē ūdeni puķu laistīšanai, redzama varenā upe. Pie krastiem viņa vēl zem ledus, bet vidū tumst un elpo šaura, svina pelēka josla. Ūdens. Un drīz jo drīz pa šo ūdeni ies pirmais kuģis un atvedīs no māmiņas tik ilgi gaidīto vēstuli.

Dārzā krūmam, ko meitenes iesaukušas par tējas krūmu, jau piebrieduši pumpuri, bet klasēs milzīgās skārda bundžās ūdenī ieliktas jau sen nocirstas garās, jaunās lapegles, kas sniedzas līdz pat griestiem. Tām jau saplaukušas zaļas, kuplas slotiņas.

Katrai meitenei arī uz naktsgaldiņa vāzītē ielikts vaivariņa vai lapegles zariņš. Meitenes rūpīgi maina ūdeni un aprasina smaržīgos dzinumus.

Nav vairs tālu tas laiks, kad varēs nomest apnikušo rupjo kroņa apģērbu un uzvilkt savu personīgo — kleitu, kurpes, zeķes.

Vēl mazliet pacietības un darba! Vēl tikai pēdējais eksāmens — un tad mājup! Bērzi izkāruši garas bārbaliņas, dārza celiņi piebiruši ar ābeļu un ķiršu baltajām ziedlapiņām. Bezdelīgas un strazdi rosās ap savām ligzdām.

Un tad ir klāt brīnišķīgā diena.

No gultām noņemtas segas un palagi. Visa valsts veļa kārtīgi salocīta ar numuru visredzamākajā vietā un it kā prasīties prasās, lai to drīzāk nodotu.

Gar gultu nepacietīgi staigā meitene un gaida savu kārtu, kad pie viņas pienāks veļas pārzine un visu saņems.

Savādi un nepierasti ir redzēt savas kājas bez garās kroņa kleitas, kas sniedzās līdz papēžiem. Tās tagad šķiet garas kā gārnim. Izrādās, ka sava personīgā kleitiņa pa ziemu kļuvusi īsa.

Un tad aizveras stikla durvis. Tu sēsties kopā ar krustmāti ormanī, un cik jauks tagad šķiet viņa izbalējušais, zilais paltraks un zirģeļa kuplā, rudā aste! Uz institūtu vairs negribas ne paskatīties. Garām pazib mājas, kā arvien, iet gājēji, un neviens nesaprot, cik laimīga ir mazā meitenīte, kas tagad brauc ormanī kopā ar dusmīgo krustmāti. Pie kājām Nadjai ir pīts japāņu grozs ar mantām un milzīgs krustmātes grozs ar pārtiku.

Jau garām mūra baznīca, klāt tilts. Pa labi klints, uz kuras uzcelts piemineklis pilsētas celtniekam. Viņš stāv un vērīgi raugās tālē, rādīdams turp ar izstieptu roku.

Vēl mazliet, tad pagrieziens, un klāt piestātne.

Tu ciešāk sažņaudz rokā biļeti un jau pa gabalu jūti svaigas krāsas, silta tvaika, dūmu un ūdens smaržu.

Tvaiks apraso Nadjas seju. Kaut kur klaudz iluminators, un tas viss kā brīnišķīga mūzika nomierina dvēseli.

Uz trapa jauns, no salmiem darināts japāņu paklājs. Tas ož pēc darvas. Noraizējušies, baltos pārvalkos, salvetītes pasituši padusē, pa klāju skraida ķelneri. No kuģa skursteņa ceļas augšup tieva dūmu strūkliņa.

— Tu-tu-tu! — pēkšņi atskan zema svilpes skaņa.

Nadja pēc svilpiena pazīst katru kuģi. Bet neviens nav tik skaisti svilpis kā šis, ar kuru Nadja brauks. Tā vārds ir «Džons Kokerils».

Visi satrūkstas. Vēl stunda līdz atiešanai, tas tikai pirmais svilpiens, bet krustmāte steidzas pārkrustīt Nadju, apskauj viņu un steidzas uz kāpnēm. Tēvocis vēl paliek uz klāja. Krustmāte skaļi sauc no piestātnes:

— Pielūko, logu neaizmirsti aizvērt! Citādi saaukstēsies, vai arī, pasarg dievs, grozus kāds aizstieps. Blēžu un neliešu visur pilns ...

Vējš aiznes krustmātes pēdējos vārdus.

Nadja laimīgi māj ar galvu, no krustmātes vārdiem nekā nesaprazdama.

— Tu-tu, tu-tu! — kuģis atkal svilpj.

Tiek noņemtas kāpnes. Atskan ilgotie komandas vārdi: «Atdot galus!»

Kuģa priekšgalā sāk griezties čuguna kloķis, nožvadz ķēde, no ūdens parādās spožs enkurs. Kuģa priekšgals pasviežas pa labi, starp to un piestātni paveras ūdens josla, pa kuru peld maizes garoziņas, papirosu gali un visādi gruži.

Nadja stāv pie borta. Viņa tik tikko vairs saskata piestātnē krustmāti un tēvoci. No priekšgala uzpūš spirgts vējš, visi ķer platmales, naģenes. Daudzi iet kajītēs. Bet Nadja tikai stāv un lūkojas.

Cik viegli elpot uz upes! No krasta nāk skarbana jaunās zāles smarža; taigā gravās vēl redzams brūns sniegs. Bet piekalnes jau sazaļojušas. Tās sildās saulē, atpūzdamās no sala un sniega sloga.

Tvaikonis, ar visu ķermeni nodrebēdams, uzņēma pilnu gaitu. Nadja ir laimes pilna. Viņa var brīvi staigāt, sēdēt, raudzīties pa logu vai arī gulēt kajītē uz dīvāna un lasīt. Neviena nav viņai aizmugurē — ne dežurējošās Smirnovas jaunkundzes, ne cienīgās inspektrises, ne krustmātes denščika Bondarenko. Nadja brauc mājās pie māmiņas.

Rīta agrumā viņa jau stāv uz klāja, vējš piepūš viņas īso kleitiņu kā buras. Viņa raugās, kā tvaikoņa priekšgals šķeļ ūdeni un uz abām pusēm aizlīgo balti putu viļņi. Upe ir klusa, līdzena. Pie kuģa tā ir dzelteni duļķaina, bet tālāk pavisam zila, un tajā peld vieglie pavasara mākoņi.

Pulksten divpadsmitos bojs jautri zvana pusdienās, vairāk reižu apskraidīdams klāju. Kopkajītē jau uzklāts galds, un pa kajītēm tiek iznēsātas bļodiņas, rīki. Arī Nadjai gribētos ieēst pusdienu, ja arī ne ēdamistabā, tad vismaz kajītē. Uz kuģa ēdiens vienmēr garšīgi izgatavots! Bet krustmāte nevienu lieku kapeiku neiedeva un atvēlēja ņemt tikai tēju un ēst savus cāļus un pīrādziņus. Un vienreiz, ja būs saldējums, nopirkt vienu porciju. Vispār Nadja nekādu sarūgtinājumu nejūt. Viņai gribas ir stāvēt, ir lasīt interesanto grāmatu «Leihtveisa ala», ir gulēt, ir ēst cieti novārīto olu, un to visu viņai gribas vienā laikā. Kad viņa stāvēja uz klāja, kāds it kā urdīt urdīja, lai iet gulēt, bet, kad lasīja grāmatu, bija žēl, ka neredz upi, ka neredz, kā skrien tās zaļie, mazliet jau sakuplojušie krasti.

Ceturtā diena uz upes. Pie vakara jābūt pilsētiņā. Atlikušas tikai mazliet vairāk nekā simt verstis. Te Nadja zina katru līkumiņu. Tur, augstā kraujā, klints un tās virsotnē baznīciņa. Te upe ir dziļa. Šinī vietā ir jūras dibens un gandrīz vienmer ir klusā viļņošana. Te brauc kā pa koridori — tik augsti kalni! Skaļāk klaudz riteņi, bargāka taiga, un tumsā ir baigi — ja nu pēkšņi kuģis uzskrien uz klints! Pienāk vakars, krasti saplūst kopā, un ugunīgais dzirksteļu kūlis no dūmeņa zvīgo ka gara komētas aste. Bet pilsētiņas vēl arvien nav un nav. — Tuk, tuk, tuk! — klaudz riteņi, it kā arī tie steigtos mājup.

Aiz līkuma melnā tumsā pamirdz uguntiņa. Viena, otra ... Arvien vairāk un vairāk. Tās staro un mirdz kā zvaigznes.

Nadja aiz nepacietības ik brīdi skrien arā no kajītes. Grozs jau sasiets, guļvieta salikta portpledā. Bet ugunis mirdz arvien spožāk un spožāk. Tvaikonis jau pienāk pie pilsētas. Palēnina gaitu. Kādēļ nesvilpj? Bet tad arī svilpiens atskan. Svilpj sevišķi ilgi un svinīgi. Taču viņa, Nadja, atgriežas mājās.

Tvaikonis samazina gaitu, pagriežas no reida, to stipri spiež uz sāniem borta vilnis, beidzot tas piesardzīgi pienāk pie krasta. Matrozis ar loti izmērī dziļumu. «Seši... pieci ar pusi!» stiepti noskan viņa vārdi. «Stop! Atdot enkuru!» ruporā komandē nevis palīgs, bet pats kapteinis._ Uz pūpes atkal žvadz ķēde, un enkurs, uzšļākdams augstu ūdens struklu, iekrīt upe.

Pietura šūpojas. Nadja spraucas pie klāja margām. Plats prožektora gaismas kūlis krīt uz piestātni, un pūlī Nadja pamana pasaulē visdārgāko seju — māmiņas seju. Māmiņā smaida un ar nēzdodziņu notrauš no vaigiem asaras. Steidzīgi, it kā mazliet bailīgi galvu noliekusi, māmiņa uzkāpj pa trapu uz augšējā klāja. Māmiņai ir jauna, vel neredzēta bruņa salma cepure, lakota, ar moderni pakausī uzliektām malām, un brūns amerikāņu lietus mētelis.

Māmiņa piesteidzas. Nadja krīt viņai ap kaklu un it ka sastingt. Māte un meita — abas raud un smejas, un skūpsta viena otru.

Semjons un Darja stāv blakus. Viņi smaida.

— Ko tu tā, Nadja, nesasveicinies! — saka māte.

— Sveiki, Semjon, sveiki, Darja! — saka Nadja, un visi nu iet kajītē.

Semjons paņem mantas. Bet laimīga Nadja ar māmuļu sēžas ormanī un brauc mājās.

Vai tad pasaulē vēl kaut kur ir tada upe, tads mežs, tādi kalni, tāda pilsētiņa! Te viss tik jauks. Lūk, ugunis pie tilta! Aiz tilta lielais veikals. Tā vitrīnas apgaismotas: Kreisā pusē milzīgs dārzs. Iepretī Kurcu mājā. Un tad arī māmiņas skola.

Bet virs tās augstajās maija debesīs mirgo Lielais Lācis. Cik laimīgi tie cilvēki, kas vienmēr dzīvo mājās! Un vai tad šīs jaukās koka mājiņas var salīdzināt ar guberņas pilsētas saltajiem mūra namiem? Tur viss svešs, nemīlīgs, ļauns. Bet šeit ir cilvēki, ir ietves, ir laternas, ir suņi — viss sirdij tuvs, mīļš, labs.

Ormanis apstājās. Skola visa apgaismota. No loga krīt gaisma uz lapegles zariem un jauno pavasara zālīti. Semjons atver parādes durvis. Pa tām, skaļi riedams, izdrāžas balts seters ar dzelteniem plankumiem — Kado un uzliek savas priekšējās ķepas uz Nadjas pleciem. Savu salto purnu viņš piegrūž tieši pie Nadjas mutes. Viņš griežas uz riņķi, pinas pa kājām un neļauj nevienam ieiet istabā. Galds apklāts ar tīru, iestīvi-nātu drānu. Aicinoši knikšķina patvāris. Laimi kaldinādams. Uz šķīvjiem karsti skrandži. Nadjai gribas ēst. Viņa staigā pa istabu. Visur pretī raugās mīļas, pazīstamas lietiņas. Tur Nadjas gulta. Tā jau saklāta gulēšanai. Uzsegta viņas mīļā sega — pelēka, silta, pūkaina, kā kaķēns.

Starp gultām senatnīga kumode ar lielu spoguli zelta apmalē. Pie sienas skapis ar grāmatām, etažere un uz tās liela gliemežnīca — tēvoča Romāna dāvana no Ceilonas. Nadja uzmanīgi ar abām rokām paņem smago gliemežnīcu. Tās iedzelteni sārtais perlamutrs šķiet kā dzīvs. Nadja pieliek gliemežnīcu pie auss un dzird klusus, domīgus tāla okeāna viļņu šļakstus.

Viegls nakts vējiņš purina aizkarus. Tētes portrets Nadju laipni vēro. Zem portreta karājas koka ķepa; ar tādu ķepu ķīnieši berzē sev muguru.

Cik labi un jauki ir tā atbraukt mājās!

Naktī Nadja vairāk reižu pamostas un laimīga atkal aizmieg. Silti, mājīgi, labi.

No rīta pa vaļējiem logiem vecā lapegle stiep iekšā savus garos zarus. Uz galda sīc patvāris. Māmiņa jau piecēlusies. Viņa sēž zaļā muslīna rīta kleitā pie patvāra un gaida Nadju, lai reizē var padzert tēju. Māte un meita apsēžas viena otrai pretī un visu laiku smaida. Pat runājot šādus tādus sīkumus, abām sejā staro laime.

Nadja uz nākamo klasi pārcelta ar pirmo godalgu. «Jāmācās!» saka māmiņa. «Jāmācās ilgi, neatlaidīgi un labi. Tikai tā var pašķirt dzīvē ceļu.»

Māte un meita sēž pie tējas un, patvārim sīcot, risina klusu pārrunu. Mātes acis ir nopietnas, glāstošas. Māte atceras tēvu, runā par krustmāti Duņu, par savu brāli, tēvoci Romānu. Un, klausoties mātes klusās balss skaņās, Nadja pirmo reizi sāk mācīties domāt par tādām dzīves parādībām, kuras senāk viņa neievēroja. Jā. Kaut arī viņa tikai dzēra tēju un sēdēja uz vecā Vīnes krēsla, viņai šķita, ka viņa mācās, mācās īpašā, īstā skolā. Un tie vārdi, kurus viņai institūtā ņēmās atkārtot un iekalt un kuru jēgu viņa nekādi nevarēja saprast — par «dvēseles skaistumu», par «vispārēju labumu», tagad uzpeldēja kā cēlsirdīgi tēli.

Tas pa daļai bija arī tādēļ, ka mate suvas pārrunās arvien kā neredzamu liecinieku pieminēja Nadjas mirušo tēvu. Un tēvs, kaut arī sen vairs nebija starp dzīvajiem, tomēr arvien bija ar viņām kopā un dzīvoja neparastu cildenu dzīvi: mācīja patiesīgumu, balstīja bēdās, priecājās par viņu laimi.

Māte ar lielu sirsnību stāstīja par tēvu: kā viņu mīlējuši biedri, jo arī viņš pats pratis mīlēt cilvēkus, kā viņš strādājis, kā priecājies. Un kā gājis bojā, glābjot pulka kasi, ko pārgājienā straumē ierāvusi atšķēlusies plosta daļa.

Un lielais tēva portrets virs mātes gultas, kas arī pašreiz tik mīļi raudzījās uz sievu un meitu, bija tik skaists, ka Nadja nekādi nevarēja ar viņu savienot vienkāršo kapa kopiņu, kur tēvs gulēja. Tā vien šķita, ka tēvs kaut kur aizgājis un pavisam drīz pārnāks mājās.

Klausoties mātes vārdos, Nadja domās tiem pievienoja skolas gadā gūtos iespaidus.

Sis garais gads nebija aizritējis veltīgi. Nadja savās vēstulēs nesūdzējās mātei, nepieminēja priekšniecības aizvainojošo izturēšanos pret krustmāti Duņu. Nadja vēl neprata vēstulē izteikt savas bērnišķīgās bēdas. Viņai nebija tik daudz vārdu. Un katra jauna diena bijušos sarūgtinājumus aizskaloja.

Bet tagad viņa it kā no jauna ieraudzīja visu pārdzīvoto. Tur, institūtā, Vaņu Kukinu neuzskatīja par cilvēku. Viņš taču bija tikai sulainis. Un mīļā krustmāte Duna komiskajos zābakos viņiem arī nebija cilvēks. Pat skaistais inženieris Jakovs Gur-jevičs Grebjonkins tika uzskatīts par «pasaules diedelnieku», kamēr to nebija apmīļojis novada pārvaldnieks. Un pati Nadja? Vecajos veltenīšos bija viņu acīs tikai nožēlojama bārene.

Šis vienkāršais azaids pie šī vienkāršā galda uz visu mūžu iemeta Nadjas dvēselē svēto mīlestības sēklu pret mājas pavardu. Tas apskaidroja viņas nelielo dzīves pieredzi, modināja labas jūtas, mācīja saprast dzīves vienkāršo prieku.

Pēc daudz daudz gadiem pārdomu brīžos, kad cilvēks atskatās savā pagātnē, gribēdams saprast, kādi cilvēki, kādi notikumi, kādas domas, jūtas un iespaidi noteikuši viņa dvēseles struktūru un dzīves ceļu, Nadjas iztēlē daudzu priekšstatu domu un ainu vidū vienmēr ir arī Vaņa Kukins, Ziemsvētku izrāde, kad viņa tik paļāvīgi runāja par laimi — «sniegt laimi citiem», un greznā gotiskā baznīca ar burvīgajām, krāsainajām logu rūtīm, greznās lentas, pušķi un daudz cita, kas tikai aizklāja melus, liekulību un cietsirdību pret tuvāko.

* * *

Jaunā, tumši zilā kokvilnas kleitiņā ar mežģiņu apkaklīti Nadja dzer tēju un ēd klāt saldās japāņu virsnieku vafeles. Māmiņa uz Nadjas atbraukšanu nopirkusi visu bundžu. Viena vafele tik liela kā apakštasīte un plāniņa kā zīda papīrītis.

Mājās viss ir interesanti. Atver bufeti — tur vāzē atrodas trauslie kocenes gabaliņi. Retais šo kūku prot cept. Visā pilsētiņā vienīgi muitas priekšnieks pārvalda šo mākslu. Viņš apstaigā savus paziņas un cep viņiem kocenes. Māmiņa ar Darjušu saglabājušas Nadjai ir kocenes, ir sukādes mazurku no pašām Lieldienām.

Dzīvoklī ienācis ķīnietis San-ki un atnesis apaļā grozā smaržīgās dilles, pētersīļus, baltos japāņu redīsus un jaunos lociņus. Nadja skrien virtuvē, pasveicina San-ki, paņem redīsiņu un izdrāžas pagalmā. Tur jau saplaukuši sīkie, violetie ziediņi — mazi krustiņi ar dzeltenu actiņu kā kniepadatas galviņu. Nadjai pagalmā vēl zied pienenītes un vēl kādi balti čemurziediņi, kas saskatāmi tikai no tālienes, kad redz visu lauku kopumā, bet, kad pieiet klāt, viņi it kā izkūst, it kā nebūtu vairs ziediņu, bet migliņa, kas virmo virs zaļajiem kātiņiem. Bet Nadjai viņas pagalms šķiet kā ķeizara dārzs.

Viņa tur skraida ar savu Kado, bet kaķis Ērglis guļ izstiepies virtuvē uz palodzes un nicīgi paglūn ar vienu aci uz šo, pēc viņa domām, muļķīgo dauzīšanos.

Cik daudz prieka sola vasara! Ievas jau pārziedējušas, sāks ziedēt maijpuķītes, taigā plauks violetie zvaniņi un ugunssarkanās taigas lilijas, ienāksies avenes. Sāksies ketlaša vasaras sezona, zvejnieku karstais darba laiks. Svētkos Darjuša ceps pīrāgus ar stori un ketlasi, bet māmiņa uz Pētera dienu solīja izgatavot krējuma saldējumu.

Lielajā dzeltenajā koka lādē ar rombiņiem nolikta jaunā matrožkleitiņa un salmu cepure ar platām malām un rūtainu zīda lentu. Cepuri māmiņa ļauj likt tikai svētdienās, ejot uz baznīcu. Un Nadja nevar vien sagaidīt svētdienu. Tad viņa cienīgi iet ar māmiņu uz vienkāršo koka baznīcu, kas tiek dēvēta par katedrāli. Tur dārzā jauki dzied putni. Māmiņa nopērk sveces un noliek pie dievmātes «visu cietēju iepriecinājums» un «remdē manas bēdas». Un māte ar meiteni abas nometas ceļos.

Vakaros viņas ilgi sēž uz balkona un raugās uz skaisto upi. Augstajās debesīs noslēpumaini iedegas zvaigznāji. Uz upes mirgo sarkanās bāku ugunis. Lielais mežs visapkārt klusi čukst, un viņa sapņainie čuksti saplūst ar jūras paisuma burzguļošanu, krasta sīko oļu bruzdēšanu.

Māte atceras aizvadītos gadus, stāsta par tēvu, cik drosmīgi viņš meties saltajā atvarā, lai glābtu pulka kasi. Kā drīz pēc tam viņš nomiris un pirms nāves vēlējis, lai viņa meita augtu par labu cilvēku un saudzētu māti.

Bet riets virs gadsimtiem vecās taigas, virs skaistules upes nekad nenodzisa, tikai lēnām slīdēja gar taigas roboto malu uz okeānu pretī rīta zvaigznei un saulei. Riets satikās ar ausmu.

Bet viss reiz aiziet. Aiziet arī jaukā vasara. Sen jau aizvadīta Ivana Kupalas diena. Sen pāri aveņu laiks. Jau nogatavojušās ievu ogas, sākusies bagāta ketlašu rudens sezona. Klāt rudens.

Taifūna saltie spārni jau vairāk reižu sašūpojuši taigu, grabinājuši skārda jumtus. Zilgas rasas lāses rītos sakritušas uz «Zelta rudzpuķītes» margām, uz pusmastā nolaistā valgā karoga auklas smalkajiem matiņiem. Cik skumīgi, pat baismi raugās tas pats «Džons Kokerils», kas priecīgajās pavasara dienās atveda Nadju mājās. Viņš jau pūš drūmajā reidā un dusmīgi griež pie piestātnes.

Rītu aizbraukšanas diena. Pēdējo reizi Nadja aizskrien parotaļāties uz «Zelta rudzpuķīti», apskauj Maņu un Pavku, un viņa brāļus, tad lēnām atgriežas savā pagalmā un atvadās no katra krūmiņa.

Sen noziedējuši violetie krustiņi un vieglas, baltas čemur-ziedītes. Vējš iznēsājis pieneņpūkasL un rēgojas tikai brūni sakaltuši kātiņi ar cietām galviņām kā podziņām.

Nadja pieglaužas pie Kado mīkstā purna. Suns sērīgi paskatās meitenei acīs un būkšķina pa zemi savu garo asti.

Prombraukšanas dienā Darjuša cep kārtainās mīklas pīrādziņus ar kāpostu pildījumu un cāļus rīvmaize un olas. Pulksten divos no piestātnes atskan pirmais pūtiens. «Jāsūta pēc ormaņa,» saka māte.

Nadjai saltas trīsas pārskrien pār muguru. Viņas ar māmiņu uzliek cepures, uzvelk mēteļus. Semjons stāv durvīs ar grozu un portpledu. Pirms došanās ceļā pēc krievu parašas uz mazu brītiņu visi apsēžas. Nadjai acis saraudātas. Lielais nēzdogs ar uzdrukātiem zvēriem no Krilova fabulas samircis slapjš. Un māmiņas rūpes un pēdējie glāsti sirdi vai pušu plēš.

Nadja, sažņaugusi dūrē māmiņas dāvināto dzelteno rubli un divas konfektes, kuras iedevusi Darjuša, sēžas ormanī. Jābrauc garām tām pašām vietām — garām Kurca mājai, garām lielajam veikalam un augļu dārzam, pāri lielajam tiltam. Kādas atvadu skumjas nāk no visām šīm mīļajām vietām! Uz kuģa ikvienam tuvinieku jautājumam Nadja atbild ar skaļu raudāšanu. Viņa ir tik nelaimīga, viņai tik ļoti žēl māmiņas!... Atkal nožvadz ķēde, sagriežas čuguna bomis. Un cik ātri kuģis attālinās! Nadjai vēl gribas paskatīties uz māmiņu. Viņa bēdīgi māj ar nēzdodziņu. Nadju palaiž pie pašām margām. Un tomēr jau grūti māmiņu saskatīt lielajā pavadītāju pūlī.

Kuģis izgājis uz fārvatera. Tas iet garām okeāna tvaikoņiem un japāņu kuteriem, kuri zvejo rudens ketlašus. Reidā drūmi brāž bangas. Kuģi stāv iešķērsu pret fārvateru. Pūš ziemeļu vējš. Kalnu nogāzēs taiga, juzdama vētras tuvošanos, sabozusies, kā zvērs dobji un nesaprotami šņāc. Krēpainie niknie viļņi smagi veļas pa upi... Lāgiem delfīns pazib vai ronis izbāž savu gludo galvu un skaidrām acīm bēdīgi paskatās. Kuģim nopakaļ žēli klaigādamas lido kaijas.

Nadja vēl arvien stāv uz klāja. Vēl var saskatīt māmiņas skolas zaļo jumtu, un rudens saulē mirgo Pavkas mājas torņa smaile. Redzams arī pilsētas ugunsdzēsēju tornis. Kuģis iet garām zvejas vietām. Tās visas vēl ir sirdij tik dārgās vietas. Bet drīz vien aiz līkuma tās nozudīs un būs tikai kalni un kalni, no kurienes saltu elpu pūš taiga.

Tad Nadja aiziet savā kajītē, lēnām novelk mēteli, saklāj uz atsperu dīvāna guļvietu un neizģērbusies visu nakti rūgti raud, apskauzdama visnožēlojamāko vārnu, kas palikusi ziemu pavadīt viņas mīļajā pilsētiņā.

OTRĀ DAĻA

.

I NODAĻA. PĀRMAIŅAS

Dienas... Mēneši... Gadi... Tie vel vilkās lēni, neaizskrēja kā liegs sapnis. Un tomēr laiks Nadjai sāka steigties ātrāk. Kādreiz viņa nevarēja sagaidīt, kad reiz beigsies piecas minūtes un atskanēs zvans. Kur nu vēl diena un nakts! Diena un nakts šķita vesela mūžība.

Bet tagad Nadjai dzīves ceļā jau pienācis ceturtais vasaras brīvlaiks, ko viņa pavada mājās. Viņa, tāpat kā arvien, mīl savas mājas, savu pilsētu. Šķiet, vēl laipnāk šalc taiga, skalojas okeāna viļņi, un augstu gaisā lido bezdelīgas.

Taču laiks savā nepielūdzamajā gaitā pārvērš arī Nadju.

Palsā, kuplā bize kā vainadziņš rotā viņas cirtaino galvu. Skaidrās acis lūkojas vērīgāk šinī vecajā, bet viņai tik jaunā un vilinošā pasaulē, kas visur uz katra soļa iznirst kā no miglas.

Un viļņu un meža šalkšanā un zvaigžņu mirgošanā augstajās debesīs, un saules staru zvīļošanā Nadja jauta kādu noslēpumainu burvību, un viņas sirdī raisījās līksms, neizprotams nemiers.

Tā klusajās jūlija naktīs pēkšņi noplaiksnī rūsa virs meža, apgaismo uz mirkli tā roboto malu, iztraucē kluso mieru un iemet sirdī izbrīna trīsas.

Pārmaiņas notikušas arī pašā pilsētiņā. Mazo skolu Nadjas māmiņas centība, nerimtīgās pūles un rūpes pārvērtušas par proģimnāziju, un tā jau gatavojas kļūt par pilnu astoņu klašu ģimnāziju.

Šķiet laime uzsmaidījusi ir māmiņai, ir Nadjai. Taču no uztraukumiem cilvēks nekad nav pasargāts. «Nav laimes pa

saulē, ir tikai miers un brīve,» teicis dzejnieks. Bet Nadjas māmiņai nebija ne brīvas gribas, ne miera.

Ģimnāzijai cēla lielu, jaunu ēku. Kas tajā dzīvos, strādās un mācīs? Diezin vai Nadjas māmiņa! Viņa nav mācījusies institūtā un nav beigusi Augstākos sieviešu kursus, par kuriem viņas jaunības gados varēja tikai sapņot.

Jautājums par priekšnieci tika izlemts pilsētas valdē. Lai gan Jekaterinai Nikolajevnai, šķita, vajadzētu būt pirmajai kandidātei, valdē domāja citādi. Tur tagad sēdēja lielas varenības. Vīri, kas bija kļuvuši bagāti zelta atradnēs un zivju zvejā un vairs nevēlējās, kad vienkāršā tautskolotāja «izrautos» par priekšnieci tik liela apriņķa vienīgajā ģimnāzijā. Bet viņa — jo grūtāka bija dzīve, jo stingrāk sargāja savu garīgo patstāvību un turēja to kā lielāko svētumu. Viņa zināja, ka valdē negūs atbalsta, un skumju sirdi gatavojās aizbraukšanai. Viņa atvadījās no skaistās upes, no simtgadīgā meža un no godīgajiem, drosmīgajiem, labajiem cilvēkiem. Tādi, protams, ir visur, bet tik tālos, skarbos novados tie šķiet vēl dārgāki, vēl labāki.

Arī Kurcu mājā notikušas pārmaiņas. Kurca kungs nomiris. Viņš tomēr paguvis savus miljonus ieguldīt Vācijas bankās. Nabaga bērni palikuši pavisam atstāti. Līdz pilngadībai viņiem izraudzīts aizbildnis.

Vienpadsmitā gada pavasarī, pārbraukusi pavadīt skolas brīvlaiku, Nadja ieraudzīja, ka Pavkas mājai karogs nolaists pusmastā; kuru katru dienu no ārzemju ceļojuma bija jāierodas «Zelta rudzpuķītes» kapteinim ar brāļiem un Maņu; aizbildnis viņus bija aizsūtījis kaut cik paārstēt viņu stostīšanos.

Lizai Fominai bija nomirusi māte. Un Liza laikiem dzīvoja pie Jekaterinas Nikolajevnas.

Pienāca jūnijs. Irdza taigas avotiņi. Putni mazuļus jau izvadājuši. Nadjas pagalmā smaržoja darva, viss pagalms kā piesnidzis ar zāģskaidām, saulē sārtoja plānās ēveļskaidas.

Nadja ar Lizu caurām dienām skraidīja ap zāģeriem. Viņas kāpa uz dēļu blāķiem, mocīja ar saviem jautājumiem namdarus.

Cirvju klaudzieni, zāģu zvindzēšana, ķīniešu klaigas baidīja putnus. Bet tiem bija laiks ligzdas pamest. Mazuļi krita no kokiem zemē, neveikli piederēja pa zāģu un ēveļu skaidām un bezpalīdzīgi kliedza. Nadja tikai rāpās kuplajā lapeglē un sēdināja ligzdā kovārnēnus.

Kādu dienu ap pusdienas laiku pa nākošās ģimnāzijas pagalmu pastaigājās satiksmes ceļu inženieris. Viņa baltais uzvalks saulē mirdzēt mirdzēja. Inženieris raudzījās apkārt, vai te nebūtu kāds, kas zinātu pateikt, kad un kur var sastapt priekšnieci. Taču visi krievu strādnieki bija aizgājuši pusdiena, bet ķīnieši tepat pakrēslī uz zāģskaidām gulēja, pagalvī palikuši tukšus kartupeļu maisus, kas lietus laikā viņiem noderēja par apmetņiem.

Tepat kaut kur bija dzirdama dzidra bērna balss. Inženieris paskatījās apkārt, bet neviena neredzēja. Pēkšņi no vecās lapegles nokrita resns zars. Inženieris pacēla galvu augšup — augstu kokā starp mīkstajām skujām sēdēja meitene matroža kleitiņā. Viņa bezbēdīgi ar kājām bija aptvērusi grumbuļaino koka stumbru un sēdināja ligzdā mazuli.

Kovārnēns bija izbozis spārnus un izmisīgi kliedza. Bet meitene klusītiņām ar viņu runājās, un viņas balss burzguļoja kā taigas avotiņš.

Inženieris noņēma cepuri, aizlika saulef priekšā un uzsauca meitenei:

— Cienītā! Jūs pārāk augstu esat uzrāpusies. Vai nevajadzētu nokāpt mazliet zemāk? Es palīdzēšu.

Meitene pameta skatienu lejup, piešķieba galvu un, neko neatbildējusi, veikli rāpās pa stumbru lejup, tad ieķērās ar vienu roku lokanā zarā, atgrūdās ar kājām no stumbra un palika karājamies gaisā, pēc tam sašūpojās un nolēca uz plankām, kas bija sakrautas augstā, trīsstūrainā grēdā žāvēšanai.

Inženieris nepaguva ne apskatīties, kad viņa jau pa grēdas stūri bija norāpusies un nozudusi.

«Nebēdniece!» viņš ar labpatiku nodomāja.

Nonācis pie verandas, viņš izlasīja paziņojumu par pieņemšanas stundām un uzkāpa pa terases pakāpieniem.

Viņam pretī iznāca korpulenta dāma vidējos gados. Viņai mugurā bija viegla japāņu auduma pelēks mētelis. Laipnā, tumšnējā seja un vērīgās, tumšbrūnās acis liecināja, ka viņa nav dzimusi šajā ziemeļu novadā.

Inženieris stādījās priekšā:

— Kurbatovs Pavels Georgijevičs. Vietējās ostas priekšnieks.

Jekaterina Nikolajevna palūdza viņu viesistabā. Vienas durvis no viesistabas veda uz stikla verandu, bet otras — uz ēdamistabu, kurai pašā vidū bija redzams ovāls pusdienu galds.

Jekaterina Nikolajevna apsēdās ar drānu pārklātajā mīk-stājā dīvānā un inženieri lūdza apsēsties līdzās atzveltnī. Bet Kurbatovs lūdza atļauju pastāvēt. Lielajā spogulī bija redzams viņa staltā auguma attēls. Viņam bija nevērīgas, bet tai pašā laikā precīzas kustības, un valdzināja jauneklīgais drosmīgo, mazliet zobgalīgo acu mirdzums. Kurbatovs, tāpat kā jau daudzi satiksmes ceļu inženieri, bija saglabājis militāru stāju. Satiksmes ceļu inženieru institūts Nikolaja Pirmā laikā ietilpa kara mācību iestāžu sastāvā. Jekaterina Nikolajevna to zināja. Viņai patika, ka visā inženiera tēlā bija jūtama disciplinētība, prasīgums pret sevi.

Uzzinājis visu nepieciešamo sakarā ar meitas sūtīšanu ģimnāzijā, Kurbatovs paklanījās un sniedza roku pēc cepures — tā atradās uz spoguļa galdiņa, — bet viņa skatiens pamanīja spogulī cirtainu meitenes galvu, tās pašas meitenes, ko viņš redzēja lapeglē ar putnēnu. Meitene tupēja ēdamistabā, aizslēpusies aiz garā, margotā galdauta, un, galvu noliekusi, sasarkusi vēroja svešinieku.

Spogulī Kurbatovs pamanīja šķelmīgās acis, atrisušās cirtas un smaidu, kas apgaismoja seju.

Inženiera roka neviļus pakavējās uz spoguļa galdiņa. Pamanījusi viņa lejup vērsto vērīgo skatienu, arī Jekaterina Nikolajevna paskatījās un ieraudzīja Nadju. Viņas smalkās uzacis viegli nodrebēja, bet brūnās acis mazliet piemiedzās: viņa gribēja apslēpt savu neapmierinātību.

Nadja uzreiz saprata mātes skatienu un saprata, ka viņai nepatīk tāds Nadjas triks. Tāpat tupus, salīkusi Nadja aizzagās no ēdamistabas guļamistabā un tur, mātes gultā, palika klusa kā pelīte. Viņa bija paguvusi apskatīt Kurbatovu. Viss tā augums, lieliskais uzvalks, brašā stāja, brīvā izturēšanās — viss liecināja, ka inženieris ir bagāts, patstāvīgs un droši vien nodomāja, ka Nadjas māmiņa ir pārāk vienkārša un nav piemērota priekšnieces postenim.

Pilsētiņā arvien vairāk un vairāk sabrauca bagātu laužu. Kur nu māmiņa, vienkāršā skolotāja, var tiem līdzi tikt! Viņa joprojām jūtas tā pati tautskolotāja. Arī mājstrādnieki tie paši. Un visa dzīves kārtība tā pati. Tikai dzīvoklis lielāks. Nē, māmiņu jau nu neatstās ģimnāzijā. Un tagad vēl Nadja viņai sagādāja tādas nepatikšanas. Teiks: «Ko tas nozīmē! Priekšniecei tāda neaudzināta meita! Kā viņai var uzticēt mūsu bērnus?»

Aizritēja vairākas dienas. Kādu rītu Nadja pamanīja Kurcu 84

mājas tornī plīvojam karogu. Vai tiešām Maņa un Pavka atgriezušies no tālā cejojuma? Taču nepagāja ne pusstunda, kad pati Maņa atskrēja, it kā viņa nekur‘prom nebūtu bijusi. Viņa aicināja Nadju un Lizu uz «Rudzpuķīti».

Maņa izaugusi, kļuvusi rāmāka. Bet galvenais, viņas valoda bija atraisījusies. Vārdus gan viņa vēl izrunāja lēnām, balsienus stiepdama, bet tomēr tas jau bija Joti labi!

— Mums tagad ir aizbildnis, — teica Maņa.

Bet Nadjai neinteresēja aizbildnis. Viņa tā priecājas par draudzeni! Un saulrietā, kad lapegļu galotnes sārtojās, meitenes aizgāja uz «Rudzpuķīti».

Rotaļa sākās, it kā bērni nemaz nebūtu bijuši šķirti. Kuģis peldēja tālu, uz bīstamajiem Vaita salas krastiem, un Pavka ne soli neatgāja no stūres. Nadja bija laba novērotāja, un viņa uzmanīgi skatījās, vai «Rudzpuķītei» no kaut kurienes nedraud sadursme.

Dārzā starp zaļajiem citronu toveriem baltā uzvalkā pazibēja ceļu inženiera stāvs. Ko viņš te meklē? Nadjai par viņu ne domāt negribējās. Bet Kurbatovs — jā, tas bija viņš — noteiktiem soļiem devās uz «Zelta rudzpuķīti». Pienācis pie kuģa, viņš laipni pielika roku pie cepures un lūdza atļauju pieņemt viņu uz kuģa. Pavka nokomandēja lēnu gaitu. Tika nolaista laiviņa. Pavēlēja sagatavot kuģa priekšgalā parādes trapu. Bet Fijka ar Lizu tīšām to sašūpoja, attēlodami vētru pie Anglijas salām.

Kurbatovs uznāca uz kuģa. Bērni viņu apstāja, tikai Nadja stāvēja savrup. Viņu vēl arvien māca bažas, kādēļ viņš atnācis uz «Rudzpuķīti». «Bet varbūt viņš ir tas aizbildnis?» Pēkšņi nojauta Nadja, un sirdij uzmācās nepatīkama sajūta.

Citu reizi viņa sastapa Kurbatovu dārzā kopā ar kādu nepazīstamu cilvēku pelēkā uzvalkā un mīkstā filca platmalē. Tas bija grāmatvedis. Kurbatovs bija lūdzis viņu iegrāmatot visas Kurcu mājas naudas lietas.

— Labdien, Nadja! — Kurbatovs viņu sveicināja. — Atļaujiet, es jūs iepazīstināšu ar Sergeju Sergejeviču. Viņš ir atbraucis no Enskas. Sergej Sergejevič! Iepazīstieties: Nadja Morozova. Jekaterinas Nikolajevnas meita, mācās Enskā.

— Ļoti patīkami! — Sergejs Sergejevičs laipni pacēla cepuri. — Vai jums tur ir radi?

— Jā, — atbildēja Nadja. — Tur dzīvo tēvocis un krustmāte. Tikai jūs nu gan viņus nepazīstat. Viņi nekur neiet.

— Vai drīkstu jautāt, kāds jūsu tēvocim uzvārds?

— Viņu sauc — Vasilijs MatvejeviČs Matjaha.

— Vasilijs MatvejeviČs? — grāmatvedis izbrīnījies atkārtoja.

— Jā, Vasilijs MatvejeviČs.

— Kā nu ne! Kā ne! Ļoti labi zinu. Ļoti cienījams cilvēks. Viens no mūsu lielākajiem Krievijas-Āzijas bankas noguldītājiem.

Kurbatovs uzmanīgi klausījās un vēroja, kā pārvērtās meitenes seja.

— Nē! Nē! Ko jūs? — Nadja uztraucās, pat izbijās. — Tas nebūs tas. Mans tēvocis nav bagāts. Viņš pat nevar krustmātei nopirkt jaunu kotika cepurīti par pieciem rubļiem, bet vecā viņai ne tikai ruda, pat gluži zaļa kļuvusi. Un krustmāte pati mazgā veļu un grīdas.

— Redzi kā! — Sergejs Sergejevičs izbrīnījies iesaucās. — Starp citu, tur nav nekā nosodāma.

Sergejs Sergejevičs pacēla cepuri, paklanījās un aizgāja uz kantori, palūdzis līdzi arī Kurbatovu.

Bet Nadja uzkāpa pa trapu uz «Rudzpuķītes». Viņa apsēdās uz čuguna stabiņa un iegrima domās. Sen jau bija laiks slaucīt klāju, ar ķieģeļa smalkumiem noberzt visas kapara daļas, noslaucīt putekļus, bet Nadja ar lupatu rokā sēdēja un domāja.

Kādi dzīvē šausmīgi un neizprotami noslēpumi! Ar sērīgu neizpratni, apjukusi viņa raudzījās apkārt, nepazīdama pazīstamus priekšmetus un it kā meklēdama, kam viņa varētu ko pārmest, kam ko jautāt. Viss bija pa vecam, bet tai pašā laikā viss arī citāds. Uz «Zelta rudzpuķītes» skumīgi plandījās karogs, un dārzā nemierīgi šalca koki. Bet saltā gaisa strāva, kas plūda no kalniem, lika nemierīgi sakļauties mimozas pūkainajām lapiņām.

Kādēļ? Kādēļ tēvocis saka, ka viņam trūkst naudas, ka viņš nevar krustmātei nopirkt jaunu cepurīti? Vai tad tēvocis ir slikts? Nē! Nē! Nadja grib viņu mīlēt. Tēvocis ir godīgs, labs. Bet kādēļ viņš to visu saka?

Nadja ļoti agri iepazina bēdas: bezgalīgi mīļā cilvēka — tēva zaudējumu. Bet pirmo reizi viņa saprata citu lielu zaudējumu — ticību sirdij tuvam cilvēkam. Nekad vēl pasaule, kas bija pilna tūkstošiem skaņu un smaržu, nebija likusies tik klusa, nedzīva, ka tu dzirdi tikai dunoņu savā satrauktajā galvā.

Bet prasība pēc mīlestības un ticības bērnībā ir tik stipra!

Un Nadja tūdaļ juta nepieciešamību to remdēt. Tādēļ jau viņa, izdzirdusi Maņas un Pavkas balsis, skrēja tiem pretī, apskāva Maņu, pieplaka viņai pie krūtīm, kā tālā ceļā izslāpis ceļinieks pieplok pie burbuļojoša avotiņa.

* * *

Pilsētas valdes sēdē tika lemts jautājums par jauno priekšnieci.

— Es domāju, — teica pilsētas galva, — mums jāprasa no apgabala īsta priekšniece. Pie mums te nav nekāda nabagmāja. Kādēļ tad mēs esam sliktāki par citiem?

It sevišķi karsti uzstājās pamatskolu inspektors Neveļičkins. Viņš protežēja kādu skolotāju un klusībā cerēja izdabūt to par ģimnāzijas priekšnieci.

Krustmāte Dūņa no Jekaterinas Nikolajevnas vēstulēm uzzināja par šiem viltīgā inspektora nolūkiem. Viņa nozvērējās, ka gadījumā, ja Neveļičkins panākšot Nadjas māmiņas atlaišanu, tad viņa, krustmāte Dūņa, nekā nebaidīšoties, nopirkšot biļeti, atbraukšot uz pilsētiņu un Neveļičku publiski izpļaukāšot.

«Ja arī es nepalīdzēšu Katerinai Nikolajevnai,» teica krustmāte, «vismaz to nelieti izvilkšu skaidros ūdeņos. Sagāzīs viņam pa ģīmi, un tad viņam no pilsētiņas būs jāaizbrauc.»

Bet pašreiz Neveļičkins cienīgi sēdēja ādas atzveltnī līdzās pilsētas galvai un atkārtoja tā vārdus:

— Skaidrs, ka mums nav nabagmāja. Ģimnāzijas priekšniecei jābūt ar institūta izglītību. Vai tad mēs sliktāki par citiem?

— Saprotams, ka mēs neesam sliktāki par citiem, — ar tikko manāmu smīniņu teica pilsētas domnieks Kurbatovs. — Taču, pirmkārt, mēs esam pateicību parādā Jekaterinai Nikolajevnai: bez viņas enerģijas mēs ģimnāziju neredzētu kā savas ausis. Viņa savu uzdevumu pilda lieliski. Viņu cienī visi vecāki. Bet bez visa tā, — viņš teica it kā pavisam nevērīgi, — viņas tuvs paziņa Enskā ir ģenerālštāba pulkvedis. Ļoti iespaidīga persona apgabalā. No viņa būs daudz kas atkarīgs priekšnieces izraudzīšanā. Turklāt tas ir cilvēks ar kapitālu. Cik zināms, viņš gatavojas mūsu pilsētiņā iegūt īpašumu. Viņam interesējot zveja. Starp citu, par to var apjautāties Sergejam Sergejevičam. Tas viņu labi pazīst.

— Vai kapitāls liels, atļaujiet jautāt? — pieglaimīgi, mazliet pat no krēsla paceldamies, jautāja galva.

— Cik zināms, solīds, — tāpat nevērīgi atbildēja Kurbatovs, it kā pilnīgi aizņemts ar tējas glāzi, kurā viņš ar sudraba standziņām meta cukuru, paņēmis to no zeltītas cukurnīcas.

— Tāda priekšniece mums ir piemērota! — pašapmierināts teica zivrūpnieks Orlovs, garo bārdu glaudīdams.

Un Jekaterinu Nikolajevnu, par lielu nepatikšanu Neveļič-kinam, valde apstiprināja par priekšnieci.

II NODAĻA IZBRAUKUMS

Kurbatova dienesta kuteris «Vladivostoka» gatavojās atiešanai. Pa skursteni kūpēja melni dūmi. Bija agrs rīts. Visu laiku pie piestātnes nāca laivas, kas veda no reidā iebraukušiem kuģiem augļus un saknes. Gurķu un tomātu kalni auga abpus jūras piestātnes, kas bija darināta no koka un tālu aizstiepās uz zemesragu, kās noslēdza līci.

Ķīnieši ātri izkrāva laivas, salika grozos gurķus, mazas melones, banānus, haki un redīsus. Valgais rīta gaiss bija dažādu asu smaržu piesātināts.

No pilsētas tilta lejup uz piestātni devās bērnu grupa ar Kur-batovu. Viņš bija izdomājis ar savu kuteri izbraucienu uz jūrmalu. Pauls un Kurbatova dēls Volodja stiepa smagu grozu ar proviantu. Meitenes nesa limonādes pudeles, lielu tējkannu un grozu ar traukiem.

Piestātnē nopirka no ķīniešiem dažādus zaļumus un augļus un visu sanesa uz kutera. Un kuteris «Vladivostoka», nopūtis atiešanas signālu, apgriezās, sakūla putās ūdeni, apbrauca apkārt zemesragam un atstāja līci, turēdams kursu uz okeānu.

Pie paša apvāršņa ūdeni rotāja zelta apmale, bet no debesīm vēl arvien lūkojās dilstošs mēness, un tā tuvumā kā maiga pūciņa balsnīja rīta zvaigzne.

Virs gludās, pat vēja pūsmas neskartās upes virsmas šad un tad parādījās roņu galvas, zemu šaudījās kaijas, baltos spārnus plati izpletušas.

Bet saules disks, iznirdams no jūras, pletās arvien lielāks. Pēkšņi tas palēcās, atrāvās no ūdens zeltainās apmales, kļuva uzreiz mazāks, žilbinošāks un sāka mirdzēt debesīs; līksmodams tas piepildīja visu pasauli ar gaismu un kustību, atvirzīja kalnus, izkliedēja miglu no aizām, piebārstīdams ir debesis, ir upi, ir kalnus ar sārtiem, zvīļiem stariem. Gaisma krita cauri caur vieglo miglas plīvuru virs upes, cauri caur rīta dzestrumu, sārtoja trauksmaino bezdelīgu krūtiņas, baltos kaiju spārnus, gludās roņu galviņas.

Pa to laiku bērni uz baķa sasēdās zem sauljuma pie galda. Izkravāja grozus, salika uz galda tasītes, sagrieza maizi brokastīm.

Klusā, kautrīgā Liza rīkojās ap milzīgo tējkannu un leja visiem tēju. Visi jau bija apsēdušies un stiepa rokas cits pec sviesta, cits pēc tējdesas, cits pēc vēršacīm, kas lielā panna čurkstēja taukos.

Bet Nadja lūkojās saullēktā. Viņa vērīgi sekoja rītausmas staros peldošajam mākonītim, ieelpoja jūras un vēja smaržu. Un nemierīgo jūras viļņu šalkšana sasaucās ar viņas dvēseles trīsām, kura gaidīja kaut ko noslēpumainu.

Valgs vējiņš purināja viņas tumšzilās matrožkleitiņas apkakli, sagrieza gredzenā atrisušu matu cirtu. Pavels Georgije-vičs lūdza viņu brokastīs. Nadja paskatījās atpakaļ. Viņas zaļganajās acīs staroja laime, tāda laime, kas atnāk pie cilvēka retos, sevišķos mirkļos, kad viņš ar visu savu būtni izjūt, cik brīnišķīga ir zeme zem augstajām rīta debesīm.

Un Nadja uzsmaidīja ir upei, kas aizlocījās uz apvārsni, ir vējam, kas viņu glāstīja, ir gaismai, kas atmirdzēja ik ūdens lāsītē, atmirdzēja viņas zaļajās, izbrīna pilnajās acīs.

Viņa pirmā mirklī nesaprata, ko Kurbatovs vēlas, un, papurinājusi galvu, it kā atraisījās no burvības, kas viņu bija saistījusi, dziļi ievilka elpu, it kā teikdama kaut kam ardievas, un aizgāja pie galda, kur tik garšīgi smaržoja jaunie gurķi un dilles.

Brokastis ievilkās ilgi. Liza nemaz nespēja visiem tēju ieliet. Viņa visu laiku centās ko darīt: gan gatavoja sviestmaizes, gan aiznesa uz kambīzi tējkannu, gan mazgāja karotītes. To ievērojis, Pavels Georgijevičs ierosināja Lizu nomainīt. Viņš pats ielēja viņai tēju, uzlika uz šķīvīša olu un desu, piebīdīja groziņu ar japāņu vafelēm. Bet Liza mulsdama un sarkdama no visa atteicās, apgalvodama, ka viņa nekad tik agri neēdot, un, lūpas, apdedzinādama, dzēra tēju vien.

Kad visi bija paēduši, Nadja, radusi galdu nokopt, nolēma kopā ar Lizu nomazgāt traukus un nolikt atlikušo ēdienu grozā.

Liza ar prieku piekrita. Viņas palika divas vien uz klāja, pārējie pasažieri nokāpa lejā kopkajītē. Nadja vēl ielēja Lizai tēju, nevaicādama uzlika ēdamo un, vēl arvien satraukta, sāka stāstīt, ka uzlēkusi saule, cik skaisti bijis to redzēt un cik laimīgu dienu tā atnesusi. Un viņas acīs bija tik daudz sajūsmas un izbrīna, ka pat Liza, kura gan apzinājās, cik viņa aplama savā patmīlīgajā kautrībā, un, vēl vairāk uz sevi par to skaizdamās, tomēr uzskatīja, ka viņa te lieka, ka tikai aiz līdzjūtības un laipnības viņa paņemta tādā jautrā izbraukumā, uz mirkli tomēr noticēja, ka varbūt laime arī viņai uzsmaidīs. Un, aizmirsusi savas šaubas un uztraukumu, biklumu un kautrību, viņa paklausīja Nadju, ēda desu un ar saviem sīkajiem, stiprajiem zobiem grauza gurķi, ka skraukšķēja vien, uzkaisīdama tam jo krietni sāls.

Diena aizsteidzās nemanot. Pie debesīm atmirdzēja vakarzvaigzne, un rasa uz «Vladivostokas» klāja savildzināja audekla sauljumu.

Visi sapulcējās kopkajītē un apsēdās mīkstajos dīvānos.

Pa logu varēja redzēt, kā no kalna veļas miglas vāli.

Pavels Georgijevičs iekliedza taurītē, lai kapteinis paātrina gaitu.

Kapteinis arī pats steidzās: kuram gan patīk saltā migla!

Pavels Georgijevičs stāstīja bērniem, kā pirms vairākiem gadiem dzimis projekts aizsprostot ar dambi Tatāru līci — starp kontinentu un Sahalīnu. Tad bijis uzskats, ka miglai par cēloni ir Ohotskas jūras saltā straume.

— So kļūdu pamanīja admirālis Makarovs, — teica Kurbatovs. — Viņš pierādīja, ka tādas straumes nav. Miglas piekrastē mēdz būt tādēļ, ka Amūra ietek līcī visšaurākajā vietā un aizsprosto ceļu siltajai Kurosio straumei. Bija pat ierosinājums pagriezt Amūras ieteku vairāk uz ziemeļiem — Ohotskas jūrā. Taču arī šis projekts nebija pilnīgi precīzs. Vasaru no jūras uz kontinentu puš musoni un dzen jūras ūdeni no aus-trumiem uz rietumiem. Bet Zemes griešanās pagriež šo straumi pa labi — uz dienvidiem. Tādēļ gar Ohotskas jūras un Japānas jūras krastiem nāk no ziemeļiem salti ūdeņi un piekrastē saceļas migla. Jāaizkavē šīs saltās straumes gar piekrasti, — teica Kurbatovs.

— Pareizi? Vai tas iespējams? — vaicāja Nadja.

— Domāju, ka iespējams. Mēs arī pašreiz izdarām pētījumus. Ir, protams, nepieciešama, rūpīga pārbaude un precīzi aprēķini. Ja tie apstiprināsies, ierosināsim rakt kanālu, lai novirzītu saltos ūdeņus uz Bēringa jūru. Tad izgaisīs miglas, zeme kļūs auglīgāka, tatāru līcī straume sanes dūņas un smiltij Amūra taču pastāvīgi pienes ar smiltīm jūras līci. Mušu pilsētiņas osta kļūs dziļa un neaizsalstoša.

— Tas nu gan būtu labi! — klusi iesaucās Nadja.

— Tētis par to raksta biezu grāmatu, — lepni pavēstīja Ļusja, Pavēla Georgijeviča jaunākā meita.

— Pareizi? — bikli ievaicājās Liza.

— Tas jau nu tā ir gan, tikai vajag, lai tie nebutu tikai Ma-ņilova sapņi, bet precīzi aprēķini. Te nevar taupīt ne spēkus, ne dzīvi. Valdība dod ļoti maz līdzekļu pētījumiem. Labi, ka ieinteresēti rūpnieki, tie zeltu nežēlo. Tādēļ ir verts to nopelnīt.

— Bet vai jūs, Pavel Georgijevič, arī savu naudu tur ieguldiet? — vaicāja Nadja.

— Pašreiz tas ir galvenais manas dzīves mērķis.

Liza un Nadja vērīgi klausījās Pāvelā Georgijevičā, kaut arī daudz ko nesaprata. Zēni gan sarunā nepiedalījās. Viņi ar Ļudu un Maņu spēlēja kociņu spēli, un Hermanis pūlējās ar kāsīti aizķert un izvilkt no kaudzītes sīku kastrolīti un neapgāzt visu kaudzīti.

— Tēti! Tu aizvien aizsāc garlaicīgas sarunas. Tas ir interesanti tikai Nadjai, bet Liza klausās tikai aiz cieņas pret tevi. Stāsti kaut ko, lai visiem būtu interesanti un jautri, — ierosināja Ļuda. — Mēs kociņu spēli jau pabeidzām.

— Piekrītu, — teica Pavels Georgijevičs, tikko manāmi pasmaidīdams un apskaudams vecāko meitu._ Viņš zināja, ka_ tā* ir greizsirdīga un ka viņai nepatīk, ja tēvs kādam pieverš lielāku vērību nekā viņai. — Tādā gadījumā, atminiet vienu mīklu,— Kurbatovs teica, un viņa tēraudpelēkās acis jautri iemirdzējās..

Viņš lika atminēt nelielu pasaku mīklu.

Bērni sāka koncentrēti domāt. Izlutinātais Fiļa uz labu laimi teica visādas muļķības, kas tikai iešāvās prātā, Pauls rauca pieri un ar lielu piepūli gudroja atminējumu. Liza aiz samulsuma nekādi nevarēja koncentrēties, kā tas parasti viņai bija arī eksāmenos. Nadja atminēja vispirmā.

Vērodams Nadju, Pavels Georgijevičs pamanīja meitenē arvien ko jaunu.

Sākumā viņam patika meitenes dzīvespriecīgums: meitene kaut kā īpaši priecājās un draiskuļoja. Bez tam viņā izbrīnu radīja Nadjas dziļā, saudzīgā mīlestība pret māti, it sevišķi pievilcīgas bija Nadjas zinātkārās acis, kurās pastāvīgi bija manāmas domas.

Māte bieži lasīja Nadjai priekšā grāmatas. Jekaterina Niko-lajevna dziļi mīlēja labu krievu valodu. Viņai bija izteiksmīga balss, un viņa to centās izkopt arī meitai. Nereti uz «Rudzpu-ķītes» Pavels Georgijevičs dzirdēja meitenes dziļi izjustas pārliecības pilno balsi, kad viņa, atdarinādama māti, centās sniegt grāmatas burvību un ielika lasījumā vissmalkākās dvēseles nianses. Nesen viņa lasīja Maņai, Lizai un zēniem «Makara sapni», ko viņai bija lasījusi māmiņa.

Paveļam Georgijevičam nebija sevišķi tuvs Koroļenko. Taču, dzirdot «Rudzpuķītes» kopkajītē šo stāstu meitenes lasījumā, viņš neviļus apstājās.

«Bet vēlāk sieva nomira,» lasīja Nadja. «Viņu vajadzēja apglabāt, bet Makaram nebija naudas. Viņš salīga par malkascir-tēju, lai varētu samaksāt par sievas mājokli viņā saulē... Bet tirgotājs redzēja, ka Makaru spiež trūkums, un deva viņam tikai pa desmit kapeikām. Un večiņa gulēja viena nekurinātā, saltā istabā, bet Makars tikai cirta un raudāja. Viņš zināja, ka par šiem vezumiem vajadzētu maksāt vismaz piecreiz vairāk.»

Un, kad Nadja izlasīja līdz tai vietai, kur stāstīts par to, kā vecais Taions teicis Makaram: «Pagaidi, kankarniek! Neesi jau zemes virsū. Šeit arī tev atradīsies taisnība!» Kurbatova sirdi kaut kas ietrīsējās.

Viņš pēkšņi juta kaklu sažņaudzamies. Un satraukts viņš ātri aizgāja no «Rudzpuķītes» ...

* * *

Metās tumsa.

Varenā, bezgalīgā jūra nemierīgi šalca. «Vladivostoka» pacēlās bangas virsotnē un atkal nokrita, un iluminatorā atainojās gan tumšie krasti, gan debesu mala, ko ietvēra salta vakarblāzma. Brīžiem kopkajītes durvis atvērās, ienāca matrozis no komandas; iebrāzās patvaļīgs vējš, uzmezdams visiem spirgtu jūras smaržu, un tad vēl skaidrāk bija dzirdama smago bangu kurnēšana, taigas šalkšana, no drūmajiem kalniem tai dodoties lejup uz jūru.

Ill NODAĻA MĀJĀS

īsto dzīves skaistumu un burvīgumu Nadja saprata, kad pēc institūta beigšanas veselu gadu nodzīvoja mājās.

1913. gadā viņa kopā ar māti brauca kuģī uz apgabala pilsētu uz izstādi, kas bija veltīta Romanovu dinastijas trīs simti gadiem. Kad Nadja atgriezās atpakaļ savā pilsētiņā, rudens vairs nebija tālu un bija jāgatavojas mācību gada sākumam. Bija nolemts, ka astoto pedagoģisko klasi Nadja beigs savā pilsētiņā. Ar lielu prieku viņa pirka mācību grāmatas, klades, jaunu spalvu nazīti, spalvas, perlamutra spalvaskātu un dažādus citus mīļus sīkumus, kuriem šeit mājās bija cits neizskaidrojams burvīgums.

Ķīnietis drēbnieks uzšuva jaunu formas tērpu. Tas gan bija pēc ļoti stingriem noteikumiem — svārciņi ar krokām, bet Nadja par to neuztraucās. Māmiņa viņai nopirka melnu plīša ziemas mēteli, melnu zvērādas cepurīti un lielu uzroci, kā pieaugušiem, bez aukliņas. It sevišķi liels prieks Nadjai bija par pelēkajiem zviedru pirkstaiņiem un jaukām galošiņām ar baltu mārku «Varonis», kuras bija apšūtas ar melnu jērādiņu.

Nadjai gribējās, lai ātrāk uzkristu pirmais sniegs, lai varētu ietērpties visās šajās jaunajās, pēc veikala vēl smaržojošajās lietās un pastaigāties pa kamanu ceļu, kad lielas, pūkainas pārslas kā tauriņi lēni krīt lejup, virpuļo ap ielu laternām, ieķeras matu cirtās, kas izspraukušās no cepurītes, un pat mēģina pa ceļam atpūsties uz saltā, sārtā vaiga un nekūst.

Līksmi satrauktu sirdi Nadja gaidīja skolas sākumu.

Nadjai piemita tāda rakstura īpašība: tas, kas viņai labi padevās, viņai šķita sīkums. Bet, ja viņa kaut ko nezināja un neprata, ko zināja un prata draudzenes, viņa brīnījās par draudzeņu spējām un centās to gudrību apgūt, bet apguvusi atkal to uzskatīja kā pašu par sevi saprotamu.

Savas labās sekmes institūtā viņa izskaidroja ar skolotāju zemajām prasībām.

Šeit, ģimnāzijā, viss bija citādi. Jaunpienākušie skolotāji tik interesanti, spējīgi, ar augstāko izglītību. Kas tie par lieliskiem skolotājiem! Piemēram, tehnologs, matemātiķis Aleksandrs Mihailovičs. Neliela auguma, mazām un gudrām acīm, kā zilonim, viņš tikai paraustīja plecus, kad viņam sūdzējās par nekārtīgām skolniecēm. Visparastākajā meitenē viņš prata saskatīt kādas īpašas spējas. Viņš prata ne tikai saskatīt cilvēkos interesanto, bet arī pateikt, kas viņos tas interesantais.

— Dzīvē, — viņš teica pedagoģiskās padomes sēdēs, aizstāvēdams savas skolnieces, — kropļi un muļķi tikpat reti sastopami kā ģēniji un skaistuļi. Katrā jaunā būtnē ir kas interesants: bērni vispār nav muļķi, tikai bez pieredzes. Nepūlieties no viņiem ravēt laukā nejēdzīgo, bet pūlieties piepildīt viņu dvēseles ar labo, — viņš atkārtoja Beļinska vārdus. — Ja stiprais zina stundu, tas nav skolotāju nopelns, bet, ja vājais sapratis to, kas viņam jāsaprot, tas jau ir skolotāja prieks un lepnums.

Viņa stundās vienmēr bija klāt jaukie viesi: klusums un uzmanība. Varbūt tādēļ, ka viņš bija īsts gudrais un ticēja jaunatnei: cienīja jaunatni, ja tā uzcītīgi mācījās, un saprata viņas nerātnības.

Zināšanu pārbaudei viņam bija savi paņēmieni. Uzdevumus viņš izdomāja pats vai arī sameklēja vecos ķīniešu uzdevumu krājumos.

Dažreiz iet pa klasi savos īsajos diagonālauduma svārķeļos, kuriem atloki apbiruši ar tabaku, ko viņš smēķētāju istabā savas izklaidības dēļ aizmirsis nopurināt. Saišu zābaki ar ausīm, ne katrreiz sasietām auklām, un ejot tie mazliet cilājās.

Taču skolnieces tam nepievērsa uzmanību. Aleksandru Mi-hailoviču visas cienīja: gan tās, pret kurām daba bijusi sevišķi izšķērdīga, gan tās, pret kurām tā bijusi skopa.

— Nu, jaunkundzi — Aleksandrs Mihailovičs, viltīgi acis piemiedzis, saka. — Jums, protams, iztēle laba. Tad nu iedomājieties nelielu četrstūrainu dīķīti. Tā malas zināmas. Bet centrā aug niedre. Ja niedres galotnīti noliektu un vilktu uz krasta pusi, tā sniegtos līdz dīķa malai. Niedres garums no ūdens līmeņa līdz galotnei — viena pēda. Pamēģiniet aprēķināt dīķīša dziļumu ... Krītiņu neņemiet. Tas jums nemaz nav vajadzīgs. Tikai papūlieties visu redzēt — nu tieši tā kā dabā.

Kā staroja viņa acis, ja meitene, pieri saraukusi, pēkšņi attapās, ka skolotājs pārbauda, vai viņa Pitagora teorēmu sapratusi.

— Braši, jaunkundzi Visa cieņa pret jums. Ar pilnām tiesībām varat dižoties savos brūnajos zābaciņos. Tā pasakiet savam tētim.

Un meitene, nosarkusi, lepna par tādu uzslavu, devās uz savu solu un apsēdās vietā.

Nadja mācījās ar aizrautību. Taču arī astotā klase viņai nelikās pietiekami nopietna. Bet Pēterburga un Augstākie kursi, uz kuriem māte bija nolēmusi viņu sūtīt, šķita vēl vairāk neiespējams, nesasniedzams sapnis.

Grūti bija ticēt, ka viņa, pavisam neievērojama meitene, varēs tur mācīties un klausīties slavenu profesoru lekcijas.

Dažu zinātnieku vārdi viņai jau bija pazīstami no mācību grāmatām. Taču grūti bija iedomāties, ka šie zinātnieki tāpat dzīvo kā visi citi cilvēki.

Pēterburgu viņa iedomājās kā milzīgu, mirdzošu vara bumbu.

Aizrautu elpu viņa ņēma Brokhauza un Efrona vārdnīcu, izpētīja lielās galvaspilsētas plānu, ielūkojās šīs lieliskās vārdnīcas redaktoru un sastādītāju fotogrāfijās. Viņa apskatīja arī profesoru sejas. Taču vājās, garlaicīgās fotogrāfijas kā lētas svētbildes nemaz nelīdzinājās dzīviem cilvēkiem.

Pilsētiņā tagad bieži varēja sastapt studentus. Tie vasarā te brauca praksē, vai arī, kā toreiz mēdza teikt, uz kondīciju, bet nebija vēl nevienas meitenes, kas gatavotos braukt mācīties uz Pēterburgu.

Rudenī uz ģimnāziju no apgabala atsūtīja jaunu literatūras skolotāju vecākām klasēm — Ludmilu Fjodorovnu.

Pilsētiņā tā bija pirmā sieviete ar augstāko izglītību. Nupat pavasarī viņa bija beigusi kursus Pēterburgā. Viņa bija skaista, smuidra un Nadju pilnīgi savaldzināja.

Arī institūtā vecāko klašu skolotāji bija ar augstāko izglītību. Tolaik gan Nadja visus, kam bija pāri par divdesmit pieciem gadiem, uzskatīja jau par večiem, kuri skolā gājuši sensenos laikos un kuriem ar Nadjas dzīvi nevar būt nekā kopēja.

Bet Ludmila Fjodorovna bija jauna sieviete. Tas bija neparasti, bet līdz ar to tuvināja Nadjai iespēju realizēt savu sapni.

Ludmila Fjodorovna bija vienkārša, sirsnīga, gudra, jaunu, vilinošu ideju pārpilna.

Nadja jūsmoja par Ludmilu Fjodorovnu. Viņai patika viss, kas tai piemita: ir matu sasukājums, ir mandeļveida acis, ir melnie mati, ir smalkais sejas ovāls, ir mulsais tvīkums, kas tik jauki izcēla dzimumzīmīti uz labā vaiga, ir taisnais, smuidrais augums un pat padobjā balss, kādā viņa skaļi lasīja savu iemīļoto profesoru lekciju piezīmes.

Bet jaunā skolotāja kautrējās no savām skolniecēm. Tās vairs nebija bērni, kaut arī vēl nebija aizmirsušas bērnu draiskulības. Viņas pat iedomāties nevarēja, cik grūti jaunajai sievietei, kurai vēl nebija nekādas skolotājas prakses, kura vēl nesen bija trūcīga studente, bet tagad nodrošināta skolotāja, mierīgi izturēt skolnieču ziņkārīgos skatienus. Viņas uztvēra katru aizķeršanos un mulsināja ar savu nesatricināmo mieru. Sevišķi viņu uztrauca «tas galda gals», kā mēdza teikt Ludmila Fjodo-rovna, domādama vietu, kur līdzās sēdēja Ļuda, Nadja un Liza.

Jauko izglītoto skolotāju aplidoja visa pilsētiņas jaunatne. Taču viņa nevienam īpašu uzmanību nepievērsa, izturējās ar cieņu, bet klusībā viņai vislabāk patika Pavels Georgijevičs. Ar to viņa labprāt aizgāja uz slidotavu, saulainās dienās pavizinājās ar rikšotāju un dejoja Biedrības nama sarīkojumos.

Pienāca ziema, un upe un mežs, un kalni, ceļi un mājas — viss pārklājās ar baltu sniega segu. Uznāca sniegavētras, bet gadījās arī dzidri zilas dienas un skaidras naktis, un tad debesu dziļumā mirgoja tik daudz zvaigžņu, gan lielu, gan mazu, kādas pat vasaru visjaukākajās naktīs negadās redzēt, un tad tīrajā sniegā no zvaigznēm lija zelta lietus pavedieni, kas kupenās zaigoja miriādēs sīku uguntiņu. [8]

IV NODAĻA KURBATOVS

Pavels Georgijevičs Kurbatovs bija viens no tiem laimes lutekļiem, kuri pievērš sev visu apkārtējo uzmanību, gūst visu simpātijas.

Viņš bija skaists — garš un slaids, gudrām, drosmīgām, jauneklīgi mirdzošām acīm.

Talantīgs pētnieks, sportists, dziedātājs, lielisks stāstītājs, interesants sarunu biedrs, cildens cilvēks — viņš vienmēr bija sabiedrības dvēsele.

Dažreiz viņš ienāk un tūdaļ it neviļus kļūst par sarunu degpunktu, pats nemaz pēc tā necenzdamies. Viņa valoda bija interesanta, aizraujoša, nepiespiesta.

Pret visiem viņš izturējās vienkārši, ar cieņu, draudzīgi, vienalga, vai tas bija ostas krāvējs vai kāda sabiedriski ietekmīga persona.

Šķita, ka viņa tuvumā dzīve kļuva it kā gaišāka, labāka: var būt tādēļ, ka viņš prata sarunu biedrā izraisīt un uzturēt līksmu noskaņu.

Pilsētiņā viņu cienīja, kaut gan pats viņš vairījās no vietējiem bagātniekiem un priekšniekiem, labāk izvēlēdamies skolotāju un jaunatnes sabiedrību. Agrā jaunībā viņš bija aizrāvies ar dziedāšanu un paralēli mācībām Pēterburgas Satiksmes ceļu inženieru institūtā, ko viņš spīdoši beidza, mācījās arī konservatorijā. Viņš pat jau gribēja dziedāt privātā operā. Taču darbs jaunajā Austrumu apgabalā šķita vilinošāks. Viņš saņēma norīkojumu un aizbrauca uz Tālajiem Austrumiem. Tur viņam radās ideja padziļināt Amūras ieteku. Par to viņš uzrakstīja grāmatu. Zinātnieku aprindās to uzņēma ar lielu nopietnību un interesi. Tāpat Satiksmes ceļu ministrijā.

Pilsētiņā viņš kļuva par Kurca kompanjonu zelta lauku izmantošanā un ātri kļuva bagāts, nepamezdams sapni par ostas rekonstrukciju.

Bet ģimenes dzīve Kurbatovam nebija izdevusies. Jau studenta gados viņš bija sadraudzējies ar kādu glītu melnaci un apprecējies, kad viņa bija nonākusi mātes cerībās. Viņš, protams, bija pārliecināts, ka ar laiku pāraudzinās savu Māšu. Bet no tā nekas neiznāca. Mašas acis gan mirdzēja, bet dvēsele bija apsūbējusi. Un drīz vien Kurbatovs pārliecinājās, ka izdarījis kļūdu. Ģīmetne, kurā Maša bija redzama ar garu, pār plecu pārmestu bizi, mirdzošām acīm un tievu vidukli, neviļus atgādināja Dodē «Romieti». Un, raugoties sievas portretā, Pavels Georgijevičs juta līdzi dzejniekam, kura mīlestība bija tāpat sākusies kā pašam Kurbatovam, «tieši kā Lamartīna poēma, bet beidzās kā Sanflerī bēdīgais romāns».

Pirmā meita Ļuda bija viņa mīlule. No tēva viņa bija mantojusi zināmu noslieci uz mūziku, bet no mātes — burvīgas acis. Kaut gan to mirdzums Paveļu Georgijeviču reizēm sarūgtināja: viņš tajās neredzēja prāta darbības dzirksti.

Un tomēr Ļuda bija viņa vienīgais prieks un draugs ģimenē. Divi pārējie bērni — dēls Volodja un meitiņa Ļusja bija vēl mazuļi.

Pāvels Georgijevičs mājās dzīvoja maz. It sevišķi vasaru. Bieži viņš izbrauca uz jūrmalu izdarīt jūras dibena mērījumus, daudz strādāja ostā, bet pēc Kurca nāves godīgi izpildīja aizbildņa pienākumus.

No darba brīvajās dienās viņš labprāt izbrauca ar savu kuteri vai arī devās taigā, pārnakšņoja teltī, bieži vien ar bērniem, un nodevās medībām.

Viņš bija lielisks peldētājs, lai kāds laiks, devās ar savu laivu jūrā un, izglābdams kādu ģimnāzisti, iekaroja Jekateri-nas Nikolajevnas uzticību. Meitene bija ciemojusies jaunzeme, aizpeldējusi tālu no krasta, pie salas sapinusies niedrēs un sākusi slīkt.

Draugi Paveļam Georgijevičam jautāja, kādēļ viņš izaicinot likteni un dzenot jokus ar nāvi. Pavels Georgijevičs atjokoja, apgalvodams, ka esot vienis prātis ar misteru Šendiju: kādēļ domāt par nāvi? Kad esam mēs — nav nāves. Bet, kad ir nāve, — nav mūsu.

Reiz tādā sarunā bija klāt Nadja. Viņa vērīgi klausījās Kur-batovā. Iegrima pārdomās. Tad klusām, it kā pati sev teica:

— Es saprotu ... Puškins:

Var nemirstības ķīla but,

Un laimīgs tas, kas savā dzīvē Var viņu iepazīt un gūt.. .*

Pavels Georgijevičs izbrīnījies palūkojās meitenē.

Viņš bija bagāts un, protams, ļoti labi saprata bagātības varu. Taču nekad viņš nebija naudas vergs un ar vieglu roku to izdeva, neatteikdams nevienam, — vai tas būtu pilsētas varas iestāžu lūgums vai trūcīga cilvēka vajadzība. Viņš lielu drošības naudu iemaksāja par kādu konservatorijas studentu Grišu Mi-hailovu, kas no galvaspilsētas bija izsūtīts uz šejieni trimdā, un pat iekārtoja viņu pie sevis ostā darbā.

Viņa lepnums bija — lieliskā bibliotēka. Tajā viņš vientulībā pavadīja daudzas stundas, jau no jaunības pieradinājies iztikt ar maz miega. Viņš ar patiku pārlasīja nepārspējamā bruņinieka Dona Kihota dzīves stāstu un priecājās par «dievišķīgo» itāliešu valodu Dantes «Komēdijā».

Pilsētiņas varasvīri baidījās no Kurbatova. Gubernators viņu uzskatīja par brīvdomātāju. Bet rudais policijas priekšnieks [9] bija tajās domās, ka ostas priekšnieks ir sabiedrībai bīstams cilvēks.

Kurbatovs labi jutās bērnu un jaunatnes vidū. Studenta prakses gados viņš strādāja uz okeāna tvaikoņiem par kurinātāju, divas reizes bija apbraukājis apkārt zemeslodei, ne mazumu interesantu pieredzējis un lieliski prata par to pastāstīt. Taču viņam nepiemita tā nelāgā paraša, kas raksturīga daudziem, — tīksmināties ar savu stāstu un savām domām. Viņš uzskatīja, ka arī cilvēkam ar šaurāku apvārsni var būt interesanti spriedumi, ja tajā vērīgi ieklausās.

Sis lieliskais stāstītājs ar cieņu izturējās pret saviem jaunajiem draugiem, ar interesi uzklausīja viņu domas un ar savām zināšanām ne tikai nenomāca viņu iztēli, bet tieši otrādi, ierosināja to, labi zinādams, ka tieksme visu līdz galam izteikt rada garlaicību.

Taisni apbrīnojami, kā viņš prata ne tikai otru noklausīties, bet, notvēris tā spriedumos galveno domu, kas varbūt vēl nebija skaidra pat pašam sarunu biedram, prata to uzspodrināt, it kā attīrīt no sārņiem un gatavāku, dziļāku un skaidrāku atgriezt atpakaļ tās īpašniekam.

Sevišķi dziļi Kurbatovs cienīja Jekaterinu Nikolajevnu, viņas gara cildenumu, smalkjūtību, gudro prātu.

Reiz sarunā ar Kurbatovu Jekaterina Nikolajevna sūrojās, ka ne tikai bērni, bet pat pieaugušie neprotot lasot iedziļināties grāmatā. Tādēļ dažkārt pat laba grāmata neatstājot lasītājā nekādu pēdu. Laikam gan par to būšot domājis arī Plīnijs, apgalvodams, ka viņam vēl nekad neesot gadījies lasīt tik sliktu grāmatu, no kuras nevarētu gūt nekādu labumu.

Pavels Georgijevičs arī bija lasījis Plīniju^9, bet tādu domu neatcerējās. Tās pašas dienas vakarā viņš sameklēja savā bibliotēkā Plīniju un ar sevišķu prieku pārliecinājās, ka tieši tā Plīnijs domājis, kā to atcerējusies Jekaterina Nikolajevna.

Kurbatova kabinetā virs rakstāmgalda karājās liela glezna: starp drūmiem, smagiem padebešiem, kas savilkušies virs vētrā sabangota atvara, tumsas dziļumā traucās savāda vīzija — mākonis vai miglas veidojums. Varēja nojaust galvas un paceltas rokas apveidus. Mākoni no visām pusēm ietvēra brīnišķīgs [10]

mirdzums. Un, šķeldams baismīgo haosu un uzvaroši sviezdams žilbinošos starus augšup izplatījumā un lejup uz trakojošām bangām, radītājs ar milzīgu gribasspēku apliecināja pirmatnējā pasaulē mūžseno dzīvības avotu: «Lai top gaisma!»

V NODAĻA VĀRDADIENA

Kazaņas dievmātes dienā 22. oktobrī jau no paša rīta stipri putināja. Sniega bija sanests tik daudz, ka pa ceļiem braukt nebija ko domāt. Kurbatovu mājā šinī dienā bija divkārši svētki: saimniecei vārdadiena un pārcelšanās jaunajā, tikko uzceltajā mājā.

Jekaterina Nikolajevna ar Nadju posās iet pie Kurbatoviem uz vakariņām. Nadjai negribējās tur iet. Pēdējā laikā viņai bija nepatīkami ar Kurbatovu satikties. Viņa pati nezināja, kādēļ: vai nu tas viņu apgrūtināja, vai arī viņa vairs nesaprata, kad viņš joko, kad runā nopietni. Bet viņa klātienē Nadja nejutās brīvi. Viņai bija neērti Kurbatova sabiedrībā, un viņa nekādi nevarēja šo neērtību pārvarēt. Reizēm Nadjai šķita, ka tas viņu apsmej. «Vai viņš ņirgājas par mani?» Nadja nesaprata?

Reiz viņi bija kinoteātrī «Modern». Foajē drūzmējās daudz ļaužu: izrādīja jaunu gabalu ar Maksimova un Veras Holodna-jas piedalīšanos pēc romances «Sirmju pāris». Bija karsts. No zvērādas cepurītes apakšas Nadjai bija izspraukusies matu cirta, un viņa visu laiku to ņēmās no acīm atbīdīt ar savu mazo roku pelēkajā zviedru cimdā.

Kurbatovs, stāvēdams Nadjai līdzās, vēroja matu cirtu un roku un teica.

— Nekad vel savā mūžā neesmu redzējis tik maigas un graciozas rokas, tik burvīgus matus. Kādēļ jums viss ir jaukāk nekā citiem?

— Tas jau ir neizturami! — Nadja noskaitās. — Man sāk likties, ka vai nu jūs ņirgājaties par mani, vai arī jums smadzenes atmiekšķējušās.

Kurbatovs cieši viņā palūkojās.

— Nadja, — viņš nopietni teica, — lai gan jūs esat astotaja klasē, taču rupjības teikt cilvēkiem, kuri par jums vecāki, neklātos. Vai tiešām jums kaut mirkli bija iemesls šaubīties par manu vārdu patiesīgumu? Un, ja jau nav labi jaunu atmaksāt ar ļaunu, kā jūs to bieži apgalvojat, tad atbildēt sirsnībai ar ļaunu nemaz nav pēc evaņģēlija.

Nadja bija apmulsusi un, nevarēdama savu mulsumu un neveiklību pārvarēt, tikpat bezkaunīgi atbildēja:

— Tad nekaitiniet mani!

Viņiem tuvumā toreiz neviena nebija, kas varētu šo savādo sarunu dzirdēt, bet tagad, to atcerēdamās, Nadja stingri nolēma pie Kurbatoviem neiet. Taču māte to uzskatīja par nepieklājību, un Nadja lūdza atļauju aiziet tikai uz vienu stundu, aizbildinādamās, ka neesot pārrakstījusi sacerējumu, kas rītu jānodod. Māte nenojauta viltību un teica jaunajam šveicaram Arsentijam, lai tas pulksten desmitos atnāk pie Kurbatoviem pēc jaunkundzes.

Pusseptiņos Jekaterina Nikolajevna gāja ģērbties.

Vērot šo gatavošanos, kad māte posās uz viesībām, it sevišķi uz masku balli, Nadjai ļoti patika jau no mazotnes. Viņai šķita, ka, pārnākusi mājās, māte atnes līdzi drusciņ laimes. Patiesībā gan visbiežāk tā bija šokolādes pudelīte sudraba papīrītī. Bet ar to saistījās neskaidri sapņi, kas atpeldēja no pasakām, kuras Jekaterina Nikolajevna meitai lasīja priekšā un kurās bija stāstīts par to, ka māte brauc uz kādu brīnumballi, kur viesi kā pasakās sabrauc cits ar ziloņiem, cits ar bezdelīgas spārniem, bet vislaimīgākie — mazās zelta karietēs, tik mazās, ka brīnišķo tērpu šlepēm tik tikko tajās vieta.

Un aizsapņojusies Nadja dažreiz ar uztraukumu raudzījās uz mātes krāšņā tērpa garo šlepi. Un pasakainas viņai šķita parastās kamanas ar lāčādu, apsarmojušie zirgi un važonis, kas pastaigājās gar zirgiem kā Ziemsvētku vecītis siltā kažokā un milzīgos, sasalušos dūraiņos.

Tik garas šķita māmiņas prombūtnes stundas. Viņa atgriezās vēlu. Bet vienmēr pienāca klāt sakārtot sedziņu. Un miegā Nadja smaidīja, juzdama mātes rokas siltumu, sniega smaržu, kas bija iekritis viņas biezajos, cirtainajos matos, un ieelpoja smaržu no šokolādes pudelītes, ko māte nolika uz galdiņa pie gultas, tā ka svētlampiņas vārgā gaisma mirgoja uz sudraba papīrīša.

Nadja jau sen uzvilkusi savu formas kleitiņu un apsēdusies mātes gultā vērot, kā viņa sukā un kārto savus kuplos matus.

Un tad viņa uzvilka tumšzilo zīda tērpu, un, nopurinājusi pūdera slotiņu, pārlaida to pār seju. Nadja vēl nekad savā mūžā nebija pūderējusies un iesmaržojusies. Tas bija visām skolniecēm stingri aizliegts, arī astotai klasei. Beidzot no raibas atlasa kārbiņas viņa izņēma pudelīti ar ārzemju smaržām «Ideāls». Un visa istaba pieplūda ar smalku aromātu, kāds mēdz būt agro pavasara dienu klusumā, kad kailajos bērzos un apsēs vēl karājas tikai garās, pelēkās bārbaliņas, kad rūgteni smaržo zemē sagulušās pērnējās brūnās lapas, pati valgā zeme un kautrās vijolītes, bet gaisā neviena puteklīša — tajā vēl jūtama sniega smarža, kad klusi sasaucas putni un urdz strauti, pieplacinādami pirmo za]o zāli.

Pie Kurbatoviem jau bija sapulcējušies daudz ļaužu, kad Jekaterina Nikolajevna un Nadja iegāja greznajā, gaismas pielietajā ēdamistabā. Uz lielā galda mirdzēja kristāls un sudrabs, smaržoja ziedi. Viesi meklēja savas vietas pēc mazajām kartiņām, kas bija ieliktas garās vāzītēs kopā ar vijolīšu ziediem. Bija brīnumaini redzēt ziemu šajā sniegotajā apvidū kautrās vijolītes, maijpuķītes un ceriņus — tas viss no Kurbatova personīgās siltumnīcas.

Nadjai netika iet ēdamzālē, un viņa palika viesistabā, ko rotāja skaists ķīniešu paklājs. Mirdzošs, zīžains, ar zaļā pamatā ieaustiem trim astoņstūriem. Sevišķi izcēlās stilizētie lotosa ziedi un mistiskais ķīniešu hieroglifs — «čeu», kas nozīmē laimi un ilgu dzīvošanu.

Tādas pašas simboliskas zīmes Nadja ievēroja uz dārgajām porcelāna vāzēm istabas stūros ar stilizēti atveidotu sikspārni, kas ķīniešu valodā ir «fo» un sakrīt ar laimes apzīmējumu.

«Cik daudz laimes!» domāja Nadja. «Vai patiešām šinī pilī mājo īsta laime?»

Nadja piegāja pie riekstkoka pianīna un paņēma no tā Vāka skaistu mapi. Taču tās nebija notis, bet grezni izdots vadonis pa Florences muzejiem.

Viņa mehāniski šķirstīja albumu, acis pārlaizdama ievērojamajiem nosaukumiem: «Baptistērija», «San Džovanni Batista».

Lielais Dante bijis sajūsmināts par baptisteriju, viņš to apdziedājis savā «Komēdijā», nosaucis par «mio be] Santo Džo-vanni» un sapņojis par laimi gūt tajā lauru vaiņagu.

Nadjas acis izklaidīgi slīdēja pār lieliski darinātajām fotogrāfijām, un viņa ar pūlēm piespieda sevi izlasīt: «Santa Kroče», «Dantes piemineklis»... «Diena» un «Nakts».., Un pēkšņi viņai izbrīnu izraisīja dziedošu bērnu grupa. Tie bija slavenie XV gs. mākslinieka Lukija della Robija bareljefi no Flo-rentīniešu katedrāles ērģeļu tribīnēm (kantoriem), kas paredzētas dziedātājiem un mūziķiem.

«Lukija della Robija lieliskā dziedātāju grupa,» Nadja lasīja parakstu zem ilustrācijas. «Tā vien šķiet, ka, viņos raugoties, dzirdētu viņu balsis un pēc viņu sejas izteiksmēm jau var pateikt, kurš bass, kurš diskants vai alts.»

Nadja, viņos raugoties, bija pilnīgi aizmirsusies.

Un it kā pa sapņiem viņa izdzirda tālu, pazīstamu balsi:

— Kādēļ jūs tā no visiem atrāvusies?

Tas bija Kurbatovs.

Nadja satrūkās un tāpat, acis uz augšu nepacēlusi, pateicās Kurbatovam.

— Neraizējieties! Es gaidu meitenes. Viņas tūlīt nāks. Bet labāk gan es iešu pie viņām. — Un, paņēmusi albumu, viņa žigli izskrēja no viesistabas.

Pie liela spoguļa Ļuda sēja Maņai matos lentu. Bet Liza sēdēja uz maza rožaina soliņa un raudzījās, cik veikli Ļudas pirksti slīd pa Maņas taisnajiem, cietajiem matiem. Ļudas gaišā kleitiņa skaisti izcēla viņas melnos matus un mirdzošās acis. Maņa un Liza bija formas kleitās, tikai bez priekšautiem.

— Un tev arī, Nadjuša, formas kleitiņa! — iesaucās Ļuda.

— Jā, kā jau arvien, — smaidīdama teica Nadja, vēl joprojām skatīdamās albumā.

— Tu jau, mīļā, esi skaista tāpat, lai kāda kleita! — teica Liza.

— Bet ko mēs tagad darīsim? — vaicāja Nadja. — Pie galda iet negribas.

— Dejosim! — iesaucās Ļuda. Tētis ataicināja no kino labu klavierspēlētāju. Viņš var spēlēt bez apstājas.

Mūzikas skaņas saaicināja zālē jauniešus. Sākās dejošana, un Nadja pat nemanīja, kā aizsteidzās divas stundas. Viņa pat brīnījās, kad istabene paziņoja, ka jaunkundzei Nadeždai Alek-sejevnai atnākuši pakaļ, pavadīt uz mājām.

— Kā tā — uz mājām? Jekaterina Nikolajevna! Atļaujiet

Nadjai palikt! — Kurbatovs lūdza, piegājis pie Nadjas māmuļas.

— Es viņai neliedzu. Tā bija viņas pašas vēlēšanās. Rīt Ludmilai Fjodorovnai esot jānodod sacerējums, — teica Jekaterina Nikolajevna.

— Tas nav obligāti. Es varu termiņu pagarināt, — pēkšņi nosarkdama, teica Ludmila Fjodorovna.

— Nē, nē! Kādēļ tā! Sacerējums man jānodod ritu! — iebilda Nadja.

Meitenes apstāja Nadju un lūdza, lai paliek.

— Nevaru, nekādā ziņā nevaru, nelūdziet, — Nadja teica.

— Nadja, — nopietni ierunājās Kurbatovs, — palieciet, nepadariet mums skumīgu vakaru. Es jūs ļoti lūdzu.

— Man ļoti Žēl, bet es nevaru, — viņā neskatīdamās, atbildēja Nadja un gāja atvadīties no saimnieces.

— Tādā gadījumā, es jūs pavadīšu mājās, — Kurbatovs apņēmīgi teica, sekodams Nadjai uz ēdamistabu.

Nadja izbrīnījusies apstājās mazās viesistabas durvīs un, ar ķīniešu vēdekli aizsegdama žilbinošo gaismu, kas nāca no ēdamistabas, stingri paskatījās KurbatoVam acīs:

— Mani pavadīs Arsentijs. Viņš taču jau atnācis man pakaļ.

Viņa pūlējās izlikties, ka nav ievērojusi Kurbatova dīvaino priekšlikumu. Kā gan viņš, mājastēvs, var atstāt viesus un pavadīt viņu, Nadju, mājās!

Viņi izgāja priekšnamā. Kurbatovs noņēma no piekaramā Nadjas kažociņu un atkal centās viņu pierunāt, lai paliek.

— Izdariet man to prieku un palieciet! — Viņa balsī trīsēja satraukums.

— Nu kādēļ jūs tā lūdziet? — Nadja brīnījās. — Es taču neko nesabojāju. Meitenēm ir jautri, viņas dejo, — teica Nadja, kažociņu aizpogādama. — Šodien es nevaru. Ja tas ir ērti, es varu atnākt rīt. Palūgšu māmiņai un ar Surī jaunkundzi atnāksim. Viņa ļoti vēlas redzēt jūsu jauno māju.

— Tas pats par sevi. Bet šovakar dariet man to prieku! — Kurbatovs neatlaidās.

— Nu kas jums tur par sevišķu prieku? Es nevaru. — Nadja stūrgalvīgi iebilda.

Viņa izgāja uz lieveņa. Sniegs lielām lēkšķēm virpuļoja elektriskās laternas gaismā. Aiz čuguna treliņiem uz trotuāra stāvēja Arsentijs un ar zābaku švīkāja mīksto sniegu.

Ari Kurbatovs izgāja laukā. Sniega zvaigznītes krita uz Nadjas matu cirtām un nekusa.

— Pēdējo reizi es jūs lūdzu — palieciet! — viņš dobji teica.

— Bet es pēdējo reizi saku, ka nevaru, — Nadja jau noskaitusies atcirta.

— Tādā gadījumā es jums pateikšu atklāti. — Kurbatova balss sadrūma, — jūs ļoti labi zināt, kādēļ es jūs lūdzu, un tādēļ nevēlaties palikt.

Nadja izbrīnā pacēla augšup plakstus ar trīsošām sniegpārslām garajās skropstās un, juzdama Kurbatova vārdos kaut ko svešu, aizvainojošu, vērīgi viņā paskatījās un. lai vairs nebūtu viņā jāklausās, salti, aprauti izgrūda:

— Es neko nezinu. Es nesaprotu jūs. Ardievu.

Arsentijs nepacietīgi plaukšķināja dūraiņos ievilktās rokas. Nadja izgāja pa vārtiem aiz čuguna sētas.

Sniegs tikai sniga un sniga lielām, retām pārslām, kas lēni nolaidās uz trotuāra kā mazas vāzītes ar kristāla kājiņām, un šaurā taciņa zem viņām spīdēja kā ziloņkauls.

Nadja dziļi ieelpoja dzidro gaisu, sniega un baltegļu smaržu. Viņa piesardzīgi lika soli, cenzdamās nesabradāt pūkainās zvaigznītes, un domāja par Kurbatovu.

Dīvainā saruna viņu bija satraukusi. Ienākusi mājās, viņa nometa kažociņu un cepurīti un aši iesteidzās māmiņas guļamistabā. Apsēdusies pie lielā tualetes spoguļa, galvu rokās atbalstījusi, viņa iegrima pārdomās. No spoguļa kā svešiniece viņai pretī raudzījās cirtaina meitene, kreisā.pusē uz pieres tai atrisusi sproga un tajā spulgo izkusušā sniega lāsītes.

Satraukuma pilnās acis šķita melnas, un paplašinātajās zīlītēs šaudījās mazi cilvēciņi.

VI NОDAĻA mīlestība

Tik vien man pasaulē ir. kā mijās galvas rota.

A. Fets.

Viesus pavadījis, Kurbatovs tūlīt iegāja savā kabinetā, kas atradās blakus greznajai viesistabai. Viņš durvis pieslēdza un nervozi lieliem soļiem staigāja pa dārgo angļu paklāju no viena istabas kakta uz otru. Ar šausmām viņš domāja par notikušo.

Kā tas varēja gadīties! Viņš, daudz pieredzējušais cilvēks, kas neliecās dzīves vētrās, varēja nonākt meitenes, gandrīz bērna varā?

Atcerēdamies visus pēdējo gadu notikumus, viņš nekādi nevarēja saprast, kā bija paļāvies tādai vājībai, nebija apslāpējis jūtas, kad tās vēl nebija iedegušās.

Bet vai tad var notvert mirkli, kad atveras zieds? Tu raugies, ka tas atraisījis kauslapiņas. Tu gaidi, gaidi un vēro. Vēl arvien pumpurā. Tu aizej tikai uz mazu brīdi, un raugies, tas jau rotājas saulē visā krāšņumā, un rasas pērles mirdz tā vainadziņā.

Pavels Georgijevičs nemanīja, kad viņa sirdī bija iezagusies mīla, bet, kad viņš to saprata, tā jau liesmoja, un visa viņa būtne bija pakļauta tās varai, un viņš nespēja šo burvību atvairīt.

Vēl nesen viņš it kā tikai ar ziņkāri vēroja, kā auga un attīstījās Nadja, nenojauzdams, ka arī sirds nav vienaldzīga. Jūtas auga un kļuva par draudīgu spēku. Tās pārņēma visu viņa būtni. Nieki! Vai tas patiešām iespējams?

Viņš sasuta, uztraucās, pūlējās atvairīt murgus. Taču Nadjas tēls nebija atvairāms, viņš pastāvīgi juta to savā tuvumā.

Un Kurbatovs atcerējās vasaras dienu, kad viņš pirmo reizi ieraudzīja Nadju ar kovārnēnu rokā vecajā lapeglē un viņas maigo balsi uz «Rudzpuķītes», kad viņa lasīja «Makara sapni». Bet kad tad īsti tas noticis? Un kāda balss no sirds dziļumiem viņam teica: «Gan toreiz lapeglē, gan uz «Zelta rudzpuķītes», gan «Džonā Kokerkīlā» pagājušā gadā, kad tu ar nolūku speciāli iekārtoji uz viņas aizbraukšanu sava iecirkņa revīziju.»

Viņš atcerējās Nadjas gaišo smaidu, it kā viņa tai mirklī domātu par kaut ko skaistu, cildenu. Kurbatovs aiz ilgām sažņaudza dūres.

Viņam šķita, ka dvēselē būtu iemājojuši divi dažādi cilvēki, un viņš skaidri dzirdēja to pretrunīgās balsis. Viena kā viņa iemīļotais bruņinieks Dons Kihots aicināja pie cēla gara un goda, otra, kā saprātīgais Sančo Pansa ņēmās pārliecināt, lai nenoniecina pasaulīgo.- Pat lietas kā dzīvas būtnes Andersena pasakās centās viņu ietekmēt. Uz galda atvērta gulēja Dantes «Dievišķā komēdija». Kurbatova skatiens apstājās pie rindas, kas arvien satrauca viņa prātu: «Uz mūžiem atstāj cerības...» Bet tagad tai bija īpaša jēga. «Nu un kas par to!» viņš iebilda. «Lai nav cerību. Iekarosim arī pašas cerības!»

Viņš šaudījās pa plašo kabinetu un viesistabu kā lauva krātiņā un arvien uzdūrās uz kādām noslēpumainām zīmēm. Viņš piegāja pie marmora kamīna viesistabā, un modernais pulkstenis ar bronzas skulptūru «Marija uz Kartāgas drupām» klusi viņam čukstēja: «Nevajag, nevajag traucēt jaunas, nevainīgas sirds mieru. Tu stiprais cilvēk! Tu gribi cīnīties ar vājāku! Turklāt pilsētiņā, kur katru tavu soli novēro dīkdieņi. Tie taču apšļāks ar dubļiem meiteni, kas nemaz nav vainīga, un sagādās bēdas mātei, kuru tu tik dziļi cieni.»

Viņš pieņēma vispretrunīgākos lēmumus: visbezjēdzīgākos un vissaprātīgākos. Kur palicis viņa zobgalīgums, viņa izslavētais līdzsvars? Kā ģimnāzists viņš skaitīja minūtes, gaidot mirkli, kad varēs satikt meiteni. Viņš izdomāja visdažādākos iemeslus, lai lieku reizi pabrauktu gar Nadjas māju un viņas istabas logiem, satraukts viņš lūkojās lampas zaļajā gaismā, kas staroja caur aizkariem no viņas skolas galdiņa. Viņš gan lamāja sevi, ka nebija savaldījies un noslēpumu bija atklājis, gan priecājās, ka Nadja nu visu zina, un pat savas ciešanas viņš apsargāja kā svētumu.

Viņš pārlaida roku pār matiem un apstājās pie spoguļa. Vēl šorīt viņš priecājās par šo viesistabu, kas bija izveidota ar tik smalku gaumi. Tā patiešām bija jauka. Ar tumšu olīvkrāsas audumu klātas sienas, šaurie spoguļi, kas atradās starp logiem, sniedzās līdz pat griestiem, tikpat augstie logi ar viengabala stikliem, gaiši brūnie samta aizkari, mīkstie, dzeltenie angļu paklāji — viss, viss aicināja uz atpūtu un tīkamām domām. Viņš tā bija sapņojis, ka viņi visi trīs — viņš, Nadja un Liza sēdēs pie kamīna un vēros, kā kvēlo ogles, un viņš pastāstīs kaut ko interesantu no saviem ceļojumiem pa Ceilonu vai arī par Florences muzejiem un radīs līksmu mirdzumu mīļajās, domīgajās acīs.

Bet Nadja nevēlējās palikt, pat neienāca šai viesistabā, ne painteresējās par grezno māju, kas atgādināja mazu pili. Un viņam nu viss ir vienaldzīgs. Viņu pat kaitināja šie zīda greznumi. Tie traucēja viņa lielos, nervozos soļus. Un viņš tos spēra ar niknumu.

Kurbatovam bija jāatzīst, ka sirds dziļumos viņam bija slēpusies klusa vēlēšanās Nadju samulsināt ar dārgu komfortu. Tagad viņš par to uz sevi dusmojās. Viņš ķērās pie ironijas un skepses, pūlējās sakoncentrēt visus prāta spēkus. Viņš atcerējās Nadjas kaprīzes, trūkumus, centās domāt par Ludmilu Fjodo-rovnu un salīdzināt viņas, lai aptumšotu Nadju.

Taču visas viņa pūles bija veltīgas, viņš nespēja iedomāties, kādas Nadjai acis, kādi mati, kāda ādas krāsa. Viņš ļoti skaidri redzēja Ludmilas Fjodorovnas acis, tās smuidro stāvu un pūlējās apklusināt domas par Nadju, bet Nadjas tēls neatvairāms stāvēja viņa acu priekšā, un viņš pat neapjauta, cik ļoti to mīl. Par ko? Kas viņā tik labs? Vai viņa par citiem labāka vai sliktāka? Viņš tikai juta, ka tā valda pār viņu un viņš ne mirkli nevar no šīm jūtām atbrīvoties, tāpat kā nevar nesajust pats sevi, savu ķermeni, savas domas.

Un, kad viņš atcerējās, ka rītu Nadja atnāks, sirds notrīsēja kā zēnam, un, aizmirsis visu savu gudrību, savu dzīves skolu, viņš bija laimīgs, ka atklājis meitenei savas bezprātīgās jūtas.

Viņš lūkoja sēsties pie galda un pastrādāt, bet gar acīm viņam drūzmējās cita pēc citas dažādas ainas, priekšstati un iespaidi, haoss, kāds attēlots gleznā, kas karājās virs rakstāmgalda pie sienas, un visam tam pāri uzvaroši traucās meitenes tēls ar starojošām acīm.

VII NODAĻA ĶILDA

Pēc tās viesību dienas Nadja vairs nemaz negāja pie Kurba-toviem. Sākumā to neviens nepamanīja. Viņa daudz mācījās. Ģimnāzijā notika gatavošanās Tolstoja dienām, tuvojās trešā gadadiena pēc lielā vārdamākslinieka nāves. Beidzot decembrī astotās klases skolnieces nolika pusgada ieskaites un prakses stundas. Izklaidēšanās patiešām nebija ne prātā. Un, aizbildinādamās ar dažādiem iemesliem, Nadja sēdēja mājās, pat pie Maņas neaizskrēja, kaut gan tas jau nu nepavisam vairs nebija labi.

Arī ar Paveļu Georgijeviču Nadjai neiznāca satikties.

Bet reiz kādā sarīkojumā Biedrības namā, kad pašdarbnieki izrādīja «Gudra cilvēka nelaimi», Nadjai līdzās sēdēja jaunais fizikas skolotājs Pjotrs Ivanovičs Mohovs. Dzimis bulgārs, viņš tikko bija beidzis universitāti un pasniedza fiziku reālskolā un ģimnāzijā.

Viņa skaistā seja, kas mazliet atgādināja svētbildi, bija ļoti izteiksmīga. Bet iedzimtais delikātums un mazrunība slēpa sevī fanātisku taisnīgumu, godīgumu, stoicismu.

Daudzas māmuļas jau bija iztēlojušās viņu par savu znotu, piedāvāja viņam dzīvokli «ar pilnu pansiju», bet Pjotrs Ivano-vičs apmetās pie kādas vecas vācietes, nekur negāja un gandrīz visu brīvo laiku pavadīja fizikas kabinetā, gatavojot nodarbībām mēģinājumus un pārbaudot aparātus.

Kādā sarīkojumā Armijas namā, kur notika reālskolēnu izrāde, Pjotrs Ivanovičs iepazinās ar Nadju un uzreiz juta pret viņu simpātijas.

Astotās klases skolnieces baudīja zināmu brīvību, un Pjotrs Ivanovičs arvien atrada izdevību ar Nadju satikties. Pēc stundām viņš nodarbojās fizikas kabinetā, bet Nadja ik dienas gāja pasniegt stundas zēnam Vaņam, kas atpalika krievu valodā. Tieši pulksten sešos Nadja skrēja no otrā stāva lejup, bet Pjotrs Ivanovičs, izdzirdīs noklaudzam parādes durvis, tūlīt izsteidzās no kabineta un Nadju panāca.

Ziemu šajā stundā reti kādu varēja pilsētiņā sastapt. Ielas bija tukšas, tikai gaismas kūlīši spraucās caur koka slēģu spraugām. Vienai iet bija neomulīgi, un Nadja ar lielāko prieku tikās ar Mohovu.

Gribojedova vakarā starpbrīdī pie Nadjas pienāca Kurbatovs. Viņš sevišķi uzmanīgi Nadju sveicināja, laipni palocījās pret Mohovu un lūdza atļauju apsēsties līdzās uz brīvā krēsla.

Nadja nosarka: viņai pēkšņi likās, ka Pavels Georgijevičs grib pasvītrot kādu īpašu draudzību ar viņu.

Viņa piecēlās un, ar pūlēm valdīdama uztraukumu, apvēdi-nādamās ar programmu, teica:

— Atvainojiet, man tā kā vēsi sametās, es mazliet pastaigāšos. — Un viņa aizgāja.

Kurbatovs, lai izkliedētu neveiklību, aicināja Pjotru Ivano-viču uz bufeti. Mohovs, kā arvien, pieklājīgs būdams, labprāt bija ar mieru.

Līdz ar trešo zvanu Nadja atgriezās. Pjotrs Ivanovičs piecēlās un palaida viņu vietā. Būdams ļoti taisnīgs, viņš nevarēja neizteikt savu izbrīnu par Nadjas rīcību.

— Nadježda Aleksejevna! — viņš pārmetoši teica. — Kādēļ jūs tā apvainojāt Paveļu Georgijeviču? Viņš to nav pelnījis! — Mohovs vērīgi palūkojās viņā ar savām lielajām, pelēkajām acīm.

Nadja gan aiz sašutuma, gan apzinādamās, ka rīkojusies nepareizi, stipri nosarka un asi atcirta:

— Es viņu neieredzu!

Pjotrs Ivanovičs izbrīnā sarauca savas melnās, biezās uzacis:

— Kādēļ? Ar ko tad viņš jūs tā sarūgtinājis? Viņu visi tikai cildina.

— Lai viņš domā, ko grib. Man viņa sabiedrība nav vajadzīga. Viņam pa labi, man pa kreisi. Lai staigā laimīgs.

Var būt tādēļ, ka Nadja nevienam nevarēja izstāstīt, kas bija noticis tai liktenīgajā vakarā, bet var būt, nojauzdama, ka patīk Pjotram Ivanovičam, ka viņai pār to arī ir zināma vara un tas viņu nenosodīs, viņa pēkšņi lika saprast Pjotram Ivano-vičarri, kādēļ viņa tik satraukta, un gudrais Mohovs, vērīgu skatienu, kā jau visi iemīlējušies, uzreiz noprata, kas par lietu.

— Vai tad viņš jums uzmācas? — tas klusi jautāja.

— Nē. Neuzmācas. Bet kā viņš to nesaprot! Viņš to nedrīkstēja teikt. Man ir neērti. Nepatīkami ar viņu satikties. It kā es būtu viņa noslēpuma līdzdalībniece. Līdz tam viss bija labi. Es varēju dzīvot priecīgi. Man nebija ko slēpt. Bet tagad man šķiet, ka visi redz viņa attiecības pret mani. Viņš ir precējies. Viņa meita ir mana draudzene ...

Pacēlās aizkars. Nadja apklusa. Pjotrs Ivanovičs neko vairs nedzirdēja. Visa izrāde pēkšņi šķita bezjēdzīga, un pēdējā cēlienā viņš nekādi vairs nevarēja uzskatīt grāfieni par grāfieni, un redzēja viņā pazīstamu dāmu un jo sevišķi neveikli kļuva, kad šķiršanās ainā starp dārgajiem kažokiem viņš ieraudzīja Kurbatova sievas mērkaķādas manto.

Bet Nadja nemaz vairs neskatījās izrādē. Viņai bija kauns par savu gļēvumu un nesavaldīgumu. Viņa iedomājās, ka smalkjūtīgais Pavels Georgijevičs jau tagad pa lielu gabalu noprot, ko viņa runāja ar Mohovu, ka cilvēki, kam sava pašcieņa, tā nerīkojas. Un māmuļa uzreiz pēc Nadjas sejas vien nopratīs, ka viņa necienīgi izturējusies.

Galvu noliekusi, Nadja ar nepacietību gaidīja izrādes beigas. Pjotrs Ivanovičs negribēja viņu mulsināt un nekā viņai nevaicāja, viņš saprata meitenes noskaņojumu, ticēja viņas bērnišķīgo baiļu un sašutuma patiesīgumam. Viņš redzēja, ka tā nav ne spēle, ne izlikšanās. Ka Kurbatovs patiešām laupījis viņas dvēseles mieru.

Pēc izrādes Kurbatovs pienāca atvadīties, it kā nekas nebūtu noticis. Nadja sniedza viņam roku, un Kurbatovs pamanīja izmisumu viņas acīs. Viņš visu noprata un tomēr nenosodīja Nadju. Viņš tikai jo cieši palūkojās viņā, tāpat Pjotrā Ivanovičā.

Pjotrs Ivanovičs klusēja. Kurbatovs citreiz pasmietos par viņa nerunīgumu un teiktu, ka Mohovs beidzis nevis universitāti, bet audzināts Pitagora skolā. Taču savaldīgums un takts Kur-batovu nekad nepievīla. Viņš vēl laipnāk runāja ar Pjotru Iva-noviču un ielūdza, lai kādreiz tāpat vien iegriežas pie viņa, piedāvājās ar sāviem zirgiem aizvest viņus mājās. Nadja sausi pateicās un piedāvājumu nepieņēma. Bet Pjotrs Ivanovičs, atturīgi klusēdams, paklanījās un vēroja Kurbatova seju, apbrīnodams vieglumu, ar kādu Kurbatovs sevi apvaldīja.

Bet Nadja, pārnākot mājās un kāpjot pa trepēm, galīgi sašļuka. Viņu pārņēma šausmas par savu uzvedību. Vēl stiprāks bija kauns par savu gļēvumu un pļāpīgumu. Viņa gāja pa gaiteni un pati ar sevi skaļi sarunājās, it kā žēlodamās kadam un stāstīdama, kas ar viņu noticis! Un šis «kāds» — varbūt māte, varbūt labs draugs — gribēja viņai bēdās palīdzēt,

«Ai Nadja!» teica kāds. «Kā gan tu varēji tā izturēties? Taču nekrīti nu izmisumā! Mīļā! Neraudi! Gan viss būs labi un tu savu vainu izpirksi!»

Un viņai kļuva vieglāk, jo, izrunājot skaļi savu nemieru, mēs arvien sirdi it kā atvieglojam.

***

Pēc izrādes Nadju pavadījis, Pjotrs Ivanovičs lēnām atgriezās mājās. Zem kājām čirkstēja sniegs, un pilnais mēness smīnēdams raudzījās no augstumiem. Koki un mājas meta asas ēnas. Naktssargi vienmuļīgi klaudzināja savus klabekļus. Un vējš no giļaku nometnēm atnesa suņu gaudošanu.

«Ak dievs! Cik briesmīga vientulība!» domāja Pjotrs Ivanovičs. «Bet kādēļ? Kas tad īsti noticis? Viņa teica, ka neieredz Kurbatovu. Kas tad mani nospiež? Taču ne jau šis naids.»

Un viņš lūkoja tikt skaidrībā ar savu dvēseles nemieru. «Savādi,» viņš domāja, «Nadja taču vienmēr tik delikāta, bet šodien bija asa un satraukta.»

Pjotram Ivanovičam it īpaši patika Nadjas vieglais domī-gums. Un arī viņam šķita, ka šajos mirkļos viņa it kā atceras kaut ko ļoti labu. Viņam patika meitenes skaidrās, liesmainās acis. Šodien tās bija gluži melnas aiz satraukuma.

«Labi!» Pjotrs Ivanovičs turpināja ar sevi sarunāties. «Nu bet Kurbatovs? Ja jau viņš atklājis savu mīlestību, tad laikam kaut ko stingri nolēmis.»

Mohovs un Kurbatovs bija pilnīgi dažādu raksturu cilvēki, taču Pjotrs Ivanovičs nevarēja neatzīt Pavēla Georgijeviča labās īpašības un priekšrocības.

Pjotrs Ivanovičs bija pienākuma cilvēks. Un pienākumu viņš uzskatīja kā reliģijas un morāles saistību. Kurbatovs bija materiālists, dievam neticēja un pienākumu uzskatīja kā pilsoņa uzdevumu. Pjotrs Ivanovičs bija godīgs, kluss, pieklājīgs un stingri turējās pie savas pārliecības. Kurbatovs bija cēls, drosmīgs, nebaidījās cīņas un briesmu, neslēpa savu augstprātību pret tiem, kurus nicināja. Pjotrs Ivanovičs smēlās spēkus reliģijā, Kurbatovs — saprātā un patiesībā.

Un, kaut gan bez kāda pamata, Pjotrs Ivanovičs uzskatīja Nadju par zaudētu. Viņš gāja pa tukšo ielu ar tādu vientulības un svešuma sajūtu, ka izmisumā pacēla galvu pret debesīm, it kā lūgšanā. Bet debesis bija tik nesasniedzami augstas, un mēness, kā arvien, lūkojās tik zobgalīgi, ka viņš atkal nodūra galvu un bezcerības pilns pagriezās savā klusajā, nomaļajā ieliņā. [11]

VIII NODAĻA Šāviens

ģimnāzijas aktu zāle bija pārpildīta. Publika stāvēja gan gaiteņa durvīs, gan gaitenī, bet absolūtajā klusumā jo labi bija dzirdams katrs Jekaterinas Nikolajevnas vārds.

Viņa teica ievadrunu Tolstoja piemiņas vakarā.

Milzīgā Tolstoja biste bija rotāta ar lauru vainagu, baltās un sarkanās kamēlijas zaļajās lauru lapās simbolizēja mūžīgu slavu un spēku.

Jekaterinai Ivanovnai bija apbrīnojami valdzinoša balss noskaņa, kas uzreiz piesaistīja klausītāju uzmanību.

— Noslēgumā man gribētos, — teica Jekaterina Nikola-jevna, — jums atgādināt Igo vārdus, kurus viņš veltīja otram lielam cilvēkam, kas cīnījās par progresu un brīvību — Voltē-ram, vārdus, kuri tā saviļņo mūsu domas un jūtas: «Pievērsīsim mūsu skatienus cildenajam cilvēkam, kurš gan ir miris, bet tomēr dzīvo līdz pat šim laikam. Nolieksim galvas, stāvēdami pie viņa kapa. Vaicāsim padomu tam, kura dzīve pārtrūkusi, bet kura idejas un domas ir nemirstīgas. Nu, ja barbari trako, lai filozofi un mākslinieki protestē. Ja zobens plosās, lai civilizācija nepieļauj! Pievērsīsimies tām slavenajām domām, ko ģēnijs mums atstājis! Lai dzird monarhija, kas tīko karu, viņa varenos vārdus par cilvēka tiesībām uz dzīvi, par sirdsapziņas brīvību, par prāta pārākumu, par darba svētumu un miera svē-tīgumu. Tā kā no troņiem nāk nakts, lai no kapenēm izstaro gaisma.»

Nošalca aplausi. Policijas priekšnieks nervozi pagrozījās, paskatījās atpakaļ: kas aplaudē? Aplaudēja visi. Un atcerēties visu klātesošo uzvārdus nebija iespējams. Ludmila Fjodorovna sasārtušiem vaigiem stāvēja ar Kurbatovu, Nadju un Lizu zāles durvīs. Ļuda jau bija aktieru istabā: viņai koncertdaļā bija jāspēlē Čaikovska sestā simfonija.

Pasludināja pārtraukumu. Otrā daļa sākās ar Ludmilas Fjo-dorovnas referātu par Tolstoju.

— Šausmīgi uztraucos! — teica Ludmila Fjodorovna. — Pēc Jekaterinas Nikolajevnas man ar savu studentes referātu būs grūti piesaistīt zāles uzmanību.

— Neuztraucieties, — Kurbalovs viņu mierināja. — Kas gan uzdrošināsies būt neapmierināts, raugoties un klausoties jūsos! Kas attiecas uz mani, esmu gatavs jūsu labā iznīcināt visus pūķus un milžus, ja tikai tādi būtu! — Viņš jokoja.

— Milži ir palikuši — bruņinieku vairs nav! — it kā pie sevis noteica Nadja.

Viņa dusmojās par nenopietno sarunu, kas nemaz neatbilda zāles satraukumam.

Ludmila Fjodorovna, sirds dziļumos būdama vienis prātis ar Nadju, negribēja turpināt rotaļīgo sarunu un ar zināmu mak-slotību aši uzsāka:

— Kā es jūs apskaužu, Pavel Georgijevič! Jūsu optimisms ir neizsīkstošs. Bet jo sevišķi es apskaužu jūsu līdzsvaroto, lielisko noskaņojumu. Nekad es jūs neesmu redzējusi noskumušu vai saīgušu. Labs noskaņojums lielā mērā nodrošina veiksmi. Bet es par tīriem niekiem jau krītu izmisumā un varu raudat. Kā jums šķiet, Nadja? Jūs esat Pavēla Georgijeviča vecs draugs. Jeb patiesībā gan Pavels Georgijevičs ir jūsu vecs draugs. Vai nav tā?

Nadja sarauca pieri.

— Tā laikam būs poētiska hiperbola. Es tā nedomāju, kā jūs. Man ir gadījies redzēt Paveļu Georgijeviču bēdīgu. Es pat esmu redzējusi asaras viņa acīs. Tas patiešām bija savadi. Atceros, es pat pasmejos par viņu. It sevišķi tādēļ, ka šis skumjas bija izskaidrojamas ar apstākli, kam vecos romānos piešķirts nosacīts termins «bezcerīga mīlestība».

Viņa runāja drudžaini ātri. Un, neraugoties uz karstumu telpā, viņas vaigus klāja bālums. Pati viņa šausminājās par savu cinismu. Bet kāds pašai neizprotams spēks neļāva viņai apstāties.

Ludmila Fjodorovna apmulsa un nosarka. Pilsētā klīda valodas, ka Kurbatovs viņā ieskatījies. Un tas bija nācis arī viņas ausīs.

Liza izbaiļu pilnām acīm raudzījās gan uz Nadju, gan uz Kurbatovu un jau vairāk reižu raustīja Nadju aiz priekšauta.

Kurbatovs, izlikdamies neievērojam Nadjas cinismu, rimti pateica:

— Nadja, protams, joko, bet es nezināju, ka viņa var tik ļauni jokot.

Juzdams, ka saruna ievirzās nepatīkamā gultnē, viņš, kā arvien, ātri savaldījās, un uzsāka sarunu par citu tematu: Kā jus, Ludmila Fjodorovna, beidzot nolēmāt — atstāt vai izlaist strīdīgo vietu par Tolstoja atteikšanos?

Ludmila Fjodorovna noraizējusies piemiedza acis un iegrima pārdomās. Bet Nadja vēl ar to pašu izmisīgo izaicinājumu pievērsās Lizai un teica:

— Kādreiz ļaudis katrā krūmiņā, katrā ezerā un katrā strautā apmetināja gan nimfas, gan driādas, gan fejas, bet mums pat debesis kļuvušas tukšas. — Dievs zina, ko tikai viņa nesarunāja!

— Patiešām! Ļoti interesanta doma, — uzmanīgi, kā arvien, noklausījies Nadjas vārdos, piebilda Kurbatovs, — it sevišķi, ka tā jūsu teikta. Starp citu, Bomaršē domāja, ka lolot ticību cilvēkiem ir vēl muļķīgāk, nekā ticēt dievam, jo daudz vairāk pārliecinošu piemēru var minēt pret ticību cilvēkiem nekā pret ticību dievam.

Ludmila Fjodorovna izbrīnījusies paraudzījās Kurbatovā, gribēja ko iebilst, bet atskanēja zvans. Publika grūstīja krēslus, un Ludmila Fjodorovna steidzās uz tribīni.

Liza satvēra Nadju aiz rokas un aizvilka uz zāli.

Turpretim Pavels Georgijevičs tūlīt devās pa kāpnēm lejup un, ne no viena neatvadījies, aizbrauca mājās.

Pavels Georgijevičs atgriezās mājās dīvainā mierā, kas ne* vēstīja neko labu. Priekšnamā nometis formas mēteli, viņš pamanīja uz galdiņa lielu sainīti. Viņš sarauca pieri, paskatījās uz sainīti un, ieraudzījis uz tā lieliem burtiem uzrakstītu firmas nosaukumu «Kurca un Siņuškina tirdzniecības nams», atcerējās, ka vakar bija pasūtījis jaunākajai meitai Ļusjai dāvanu. Viņai šinīs dienās apritēja devītais gads. Meitene mājās bija viena pati. Ļusja sainīti jau bija ieraudzījusi, apskatījusi to no visām pusēm, bet nebija uzdrošinājusies atvērt, taču uzminēt, ko tēvs būs nopircis, nevarēja.

Izdzirdusi, ka pie lieveņa apstājās kamanas un ka tēvs pārradies mājās, Ļusja cauri viesistabai iemanījās tēva kabineta un paslēpās aiz smagās loga štoras. Viņa gaidīja, kad tēvs ienāks savā kabinetā, paņems dāvanu un to izsaiņos. Tēvs patiešām iededzināja gaismu un paņēma sainīti, bet nolika to uz galdiņa, kas atradās pie grāmatu skapja. Ļusja ierāvās dziļāk, Starp citu, smagā štora bija pilnīgi necaurredzama._

Tēvs apsēdās dziļajā atzveltnī pie galda un atbalstīja galvu rokās. To gan Ļusja neredzēja. Pa šauro spraudziņu bija redzama tikai mugura, un, ja Ļusja būtu mazliet vecāka un vairāk saprastu, viņa, varbūt izbītos. Cik šausmīga izskatījās tēva mugura! Šķita, ka tēvs būtu kļuvis vecāks par simts gadiem, ka senatnīgā ķīniešu pasakā.

Pavēla Georgijeviča vienmēr smuidrā, staltā figūra bija salīkusi, it kā pārmērīgi smagas nastas saliekta. Tēvs sēdēja kā sastindzis. Kaktā skaļi tikšķēja angļu pulkstenis, vēzeklis, nemitīgi svārstīdamies, atmērīja laiku. Rādītājs tuvojās desmitiem. Pulkstenis iešņācās un nospēlēja frāzi no angļu himnas. Ļusja izdzirda pazīstamo motīvu un domās nodziedāja: «Nekad, nekad, nekad nebūs Anglijas pilsonis vergs.» Pulkstenis nosita desmit. Dažādo pulksteņu sitieni tūlīt atskanēja arī citas istabās.

Kurbatovs nodrebēja. Viņš pacēla galvu. Viņa seja vēl arvien bija stings miers. Viņš paņēma no rakstāmgalda kartiņu. Tajā bija uzfotografēta mazā Nadja ar savu iemīļoto suni Kado okeāna krastā. Uz krastu traucās viļņi, šļakatas augstu mezdami, un vējš no viņu galotnēm rāva putu pušķus. Kado, vēl mazs kucēns, izbailēs pieplacis ar priekšējām ķepām pie zemes, nikni rēja putu pušķus un pūlējās tos satvert ar zobiem. Vējš plūkāja Nadjas matu cirtas, bet viņa, satvērusi kailos ceļgali-ņus, bezbēdīgi smējās.

Kurbatovs ilgi raudzījās fotogrāfijā. Viņš nedzirdēja, kā durvis uz viesistabu atvērās un kabinetā ar troksni iesteidzās Marija Gavrilovna. Kurbatovs bez mazākās steigas, piesardzīgi uzlika fotogrāfiju atpakaļ uz galda. Vienaldzīgi viņš paraudzījās sievā, pat nepacēlās no krēsla.

Marijas Gavrilovnas vaigi kvēloja un dega. Viņa bija satraukta. Un, tā kā grūtāk ir izskaidroties un aizvien vieglāk ir uzbrukt un apvainot, viņa tūlīt iesāka ar pārmetumiem:

— Atkal, atkal viss liecina par jūsu jauno aizraušanos!

Kurbatovs sarauca pieri un neko neteica.

— Taču šoreiz jums, — Marija Gavrilovna vienmēr dusmās vīru uzrunāja ar «jūs», — tā ir sevišķa. Neatceros, kad jūs savu iemīļoto dēļ tā būtu aizmirsis ģimeni, kā tas ir tagad. Visa pilsēta runā par jūsu lakstošanos ap Ludmilu Fjodorovnu!

Kurbatovs atviegloti nopūtās. Viņš piecēlās kājās un bija apmierināts, ka Marijas Gavrilovnas dusmas un aizdomas neskar Nadju. Viņš pasmaidīja un pārmeta sev, ka ne mazākā mērā nedusmojas par Ludmilu Fjodorovnu. Un pats bija pārsteigts, cik trakā ātrumā šaudījās viņa satrauktajā galvā visas šīs domas un kā viņš tādā izmisumā vēl bija spējīgs tās pat novērtēt.

— Es klausos, — viņš mierīgi teica.

Marija Gavrilovna izbijās no viņa svešādās sejas. Viņai kļuva baigi. Bet viņu it kā nelabais dīdīja, un viņa, mirkli aprāvusies, atkal sāka uzbrukt Ludmilai Fjodorovnai, kura nekādā ziņā nebija vainīga.

— Tā aizrāvies jūs vēl nekad neesat bijis. Es baidos. Par sevi. Par bērniem. Jūs kaut kur aizlaidiet milzīgas naudas summas. Jūs kariet mums kaklā ubagu tarbu.

Kurbatovs klusēja un raudzījās uz aizklāto logu. Tas izbiedēja Mariju Gavrilovnu vēl vairāk. Viņas vaigi dega, viņa sāka raudāt un steidzīgi izgāja laukā, ar troksni uzgrūzdamās krēslam viesistabā.

Kurbatovs atvilka rakstāmgalda atvilktni, paņēma brau-niņu, pārbaudīja lādiņu un mierīgi cēla pie deniņiem.

Ļusja, kas visu šīs šausmīgās sarunas laiku neuzdrošinājās pat elpot, pa aizkara spraudziņu spogulī ieraudzīja brauniņu. Meitenes kliedziens atskanēja reizē ar šāvienu:

— Tētiņ! Tētiņ!

Un lode ieurbās gleznas «Lai top gaisma!» ietvarā.

Marija Gavrilovna kā neprātīga iedrāzās kabinetā. Bet Pavels Georgijevičs jau bija atjēdzies. Viņš vienā mirklī satvēra klēpī meitenīti.

— Bērniņ manu, mīlulīt! Apmierinies! Ko tu ta izbijies? Es tikai gribēju’pārbaudīt ieroci, — viņš mierināja Ļusju.

Bet Ļusja nerimās tēva rokās un joprojām kliedza:

— Tētiņ! Tētiņ!

Bet Marija Gavrilovna, aizmirsusi savu aizvainojumu, satvēra karafi un, glāzi neredzēdama, lēja ūdeni uz dārgā galda zaļās vadmalas.

IX NODAĻA. PAR LIZU FOMINU

Liza Fomina bija jau sen — no agras bērnības pieķērusies Nadjai. Meitenēm augot, šī pieķeršanās izvērtās skaistā, nesatricināmā draudzībā. Liza draudzējās arī ar Maņu un ar Ļudu, bet vistuvāk viņas sirdij bija Nadja. Tai viņa uzticēja savas bēdas, kautros sapņus, atklāja visu savu dvēseli.

No Kurbatova Liza ilgu laiku kautrējās, pat vairījās. Šā cilvēka bagātība, neatkarība un panākumi bija tik tāli kautras un biklās Lizas pieticīgajai pasaulei. Tie viņu attālināja un atturēja no Pavēla Georgijeviča. Tikai viņa neatlaidīgā interese un vēlēšanās palīdzēt Lizu beidzot uzvarēja, un viņa tam pieķērās ar visu sirdi. Diena viņai šķita siltāka, kad iznāca tikties ar Kurbatovu. Viņa priecājās, ja tas viņu slavēja, un bija laimīga, kad prasīja viņai padomu, kaut arī niecīgos sīkumos.

Kurbatovs izturējās pret viņu nopietni, nekad neaizmirsdams, cik viņa patmīlīga, un, gluži nemanot, izkliedēja viņas neveiklību un mulsumu.

Liza nebija skaista. Viņa pati to apzinājās un bija nelaimīga. Viņas šaurās ačeles bija neizteiksmīgas, seja bez sārtuma, mati plāni, taisni, lūpas zilgani bālas, kustības stūrainas un augums kalsns, nesamērīgs — vai tādu meiteni var atzīt par skaistu!

Un Liza, nekad nekoķetēdama ar savu ārieni, arvien baidījās zaudēt Pavēla Georgijeviča simpātijas. Dzīve Lizu nelutināja. Nekā viņai nesniedza nepelnītu, par visu viņai nācās dārgi maksāt. Pat ļoti dārgi! Ar asarām un ciešanām par katru kļūdu, par katru nepārdomātu soli, pat par prieku, kas bija rets viesis viņas pelēcīgajā dzīvē.

Bet Liza labi redzēja, ka tai pašā laikā viņai pazīstamas meitenes dzīvo vieglu dzīvi, ir likteņa luteklītes. Un vēl Liza ievēroja, ka sievišķības burvīgums neslēpjas tikai ārējā skaistumā. Un viņa sāka domāt, kā izlīdzināt savu neskaistumu. Viņa centās uz sevi noraudzīties it kā ar cita acīm, centās būt laipna, vienkārša, sirsnīga, lai kļūtu Kurbatova draudzības cienīga. Viņa nekādā ziņā negribēja būt skaudīga un tomēr apskauda Nadju, kura ne tikai necentās iekarot citu labvēlību, bet pat nedomāja par to un tomēr daudziem patika.

Un Liza pūlējās saprast, kas īsti patīk Kurbatovam, sāka novērot viņa attieksmi pret pazīstamiem. Un pēkšņi viņai it kā plīvurs no acīm nokrita, kā tas bieži gadās cilvēkiem, kuriem prātā tikai viena doma. Pilsētiņas dīkdieņi, kuriem patiesībā nebūtu nekāda daļa, trina mēles, ka Pavels Georgijevičs esot iemīlējies Ludmilā Fjodorovnā, bet Liza par to nelikās ne zinis.

Viņa it kā instinktīvi juta, ka arī Pavels Georgijevičs necenšas šādas runas izkliedēt. Liza nekad nevienu neapstrīdēja, bet savā sirdī bija pārliecināta, ka tās ir blēņas.

Viņai pat prātā nevarēja ienākt, ka viņa pati Kurbatovā iemīlējusies. Tas bija tik neiespējami un neticami, ka viņa ne tikai nedusmotos, bet no visas sirds pasmietos, ja kāds jokodamies viņai to pateiktu.

Un, nekā ļauna neparedzēdama, neizprazdama jūtas, kuras iekvēlojās viņas dvēselē, Liza vērīgāk ielūkojās, kā Pavels Georgijevičs izturas pret Nadju.

Kādu vakaru, kad Kurbatovu mājā visa ģimene bija sapulcējusies pie tējas galda, aizsākās saruna par sievietes skaistumu.

Pavels Georgijevičs jokodamies teica, ka viņam visas sievietes esot vienādi jaukas un muļķes.

Un Liza pēkšņi bez kādas apdomāšanās pavaicāja:

— Bet Nadja?

Pavels Georgijevičs uzreiz neatbildēja. Mirkli klusēja. Tad pabīdīja tālāk tējas glāzi ar sudraba ietvaru. Un pārdomādams, it kā savā dvēselē ielūkodamies, ļoti nopietni sacīja:

— Nadju es uzskatu par izņēmumu.

— Kādēļ? — vaicāja Liza, un pār viņas bālo seju pārlija sārtums.

— Tādēļ, — Kurbatovs atbildēja klusām, — ka xNadjai piemīt apbrīnojama īpašība — piesaistīt sirdis. Un viņas acīs vienmēr lasāmas domas. Paskatieties kaut vai uz mūsu Ļudu. Tā taču viņā iemīlējusies. Un jūs pati? Vai nav ta?

Un Liza brīnījās, cik daudz maiguma bija viņa balsī, viņa sejā.

Toreiz pie galda tam neviens nepievērsa uzmanību. Visi trokšņoja, smējās, Marija Gavrilovna leja tēju, cienaja, piedāvāja pīrādziņus ar ievogām.

Liza atcerējās vēl kādu gadījumu, kad rudenī Nadja atnāca pie Ļudas gatavot loģiku — priekšmetu, kas arī Lizai nepadevās viegli.

Nadja pacietīgi skaidroja draudzenēm trešā izslēgtā likumu un starpību starp pretstata likumu un pretrunīguma likumu.

Viņas posās mājās. Visa ģimene iznāca viņas pavadīt uz lielās vaļējās verandas. Bija skaista rudens diena. Nadja vai simto reizi māja ar galvu atvadām, kad Liza pēkšņi juta neatvairāmu dziņu pagriezties atpakaļ. Un viņa pagriezās. Viņa palūkojās Kurbatova kabineta logā. Un viņa sastinga izbrīnā, kā Kurbatovs gar smago samta aizkaru raudzījās uz Nadju.

Gadījums Tolstoja vakarā viņas šaubas pilnīgi izkliedēja.

Mirklis, kad Liza ieraudzīja Kurbatova mīlestību pret Nadju, atklāja viņai patiesību pret sevi pašu. Pēkšņā smeldze, kas iezagās sirdī, šausmināja viņu un noskaidroja to, kas līdz šim bija it kā miglā tīts. Lizu pārņēma dīvainas jūtas. Viņai bija ir baigi, ir līksmi, ir rūgti. Baigi par Paveļu Georgijeviču, par Nadju, rūgtas sāpes par sevi. Viņai bija žēl Pavēla Georgije-viča, un viņa dusmojās uz Nadju.

Kādu vakaru Liza ar Nadju sēdēja māmiņas viesistabā pie kamīna. Degošās bērza pagales gan dzisa, gan pēkšņi uzliesmoja un ar sārtu blāzmu apgaismoja visu istabu, meiteņu galvas, te pēkšņi atkal nosprakšķēja, un sārto liesmu nomainīja zila uguntiņa, un tad pagalēs skaidri bija saskatāmi vienādi kvadrātiņi. Nadja raudzījās dīvainajās kontūrās, kādas zīmēja liesma, un tās viņai atgādināja daždažādas figūras. Nadja tās rādīja Lizai, bet Liza tikai ar lielu koncentrēšanos varēja tās pamanīt, un, tiklīdz pamanīja, tās jau pārvērtās citā formā.

Nadja jau agrā bērnībā mazā priežu baļķu istabiņā, gultā gulēdama, mīlēja vērot zarus baļķu sienās, un katrs zars viņai ko atgādināja: gan Sarkangalvīti, gan rūķīti ar garu cepuri galvā, gan žuburainus brieža ragus, gan brīnumainu ziedu.

Vēlāk institūtā garās vientuļās naktsstundās, klusinādama ilgas pēc mājām, viņa centās iztēloties, ko šinī laikā dara māmuļā, kā viņa sēž pie burtnīcām, kā pie viņas kājām, miegā raustīdamies, guļ suns Kado, kā pie aizsalušā dīķa apsniguši skumst «Zelta rudzpuķīte».

Iztēle viņu vilināja tālāk. Viņa atcerējās tēvoča Romāna stāstus par Ceilonu, viņas acu priekšā iznira tropiskā meža ainas, pa koku līda zaļa čūska, saulē mirgoja tālais okeāns. Un pēkšņi nakts klusumā viņa skaidri sajuta, kā neaptveramajā izplatījumā bez mazākā trokšņa lido milzīgā apaļā Zeme.

Kļuva baigi, un Nadja izbailēs galvu apsedza ar segu.

Tagad, raudzīdamās gailējošajās oglēs, Nadja ieslīga tālās bērnības sapņu pasaulē, un pirmo reizi viņa neskaidri apjauta, cik burvīgas šīs atmiņas, kas izkliedē pārdzīvotā rūgtumu un vieš dvēselē klusas skumjas par pagājību. Sapņi! Tie arvien dara skaistu mūsu dzīvi!

— Kādēļ tu apvainoji Paveļu Georgijeviču? — Liza pārtrauca klusumu.

Nadja nodrebēja, izdzirdusi draudzenes balsi. Viņa nodūra acis un mētāja no vienas rokas otrā krama gabaliņus, ar kuriem viņas tikko bija spēlējušas.

— Es biju vainīga. Man netīk par to vairs ne runāt.

— Vari arī nerunāt, — Liza atbildēja, — es visu tāpat saprotu.

— Tu? — Nadja izbrīnījusies jautāja un, ātri apjautusi, ka ar šo izbrīnu sevi atklājusi, pasmējās: — Ko tad tu saproti?

— Visu, visu saprotu. Pati pārliecinājos, — Liza ātri runāja, baidīdamās, ka Nadjas zobgalīgie smiekli neaizbaida atklātību, ko bija atraisījusi vakara krēsla un klusā ogļu sprakšķēšana.

— Ko tad tu īsti no manis gribi? — Nadja vienkārši vaicāja.

— Lai tu viņu nemoki. Mājās viņam elle. Un tas notikums!!! Šausmīgi! Tas ir šausmīgi!

Un Liza uztraukusies juceklīgi sāka stāstīt, kas bija noticis pēc Tolstojam veltītā vakara. Klausoties viņas stāstā, Nadja arvien vairāk rauca savas tumšās uzacis un, tāpat kā māte, piemiedza acis, pievērdama plakstus ar garajām skropstām.

— Tu taču vienmēr apbrīnoji viņa prātu un zināšanas! —~ turpināja Liza, noliekdamās vēl zemāk pie kamīna, it kā vēl arvien raudzīdamās ugunī. — Pat iedomāties šausmīgi! Cilvēks nolēmis nedzīvot (Liza neuzdrošinājās, nespēja izteikt vārdu «mirt») — domādams, ka tu tik cietsirdīga.

Katrs vārds atbalsojās Nadjas sirdī. Bet viņa klusēja.

Un viņa atcerējās, kā reiz Kurbatovs skaidroja mātei Ein-šteina relativitātes teoriju un, starp citu, teica: «Visums izvēlējies šo galvu, lai tajā nogrimtu domās par sevi.» Un kā Jekate-rina Nikolajevna šo salīdzinājumu novērtēja.

— Neērti, — Nadja beidzot sacīja. — Tā vien šķiet, ka visi par to zina.

— Neko, neko tu nesaproti! — Liza satraukta čukstēja. — Kādēļ tad viņš galvoja par Grišu Mihailovu un tik lielu naudu sūta uz Pēterburgu kādam aizliegtam žurnālam?

— Kādēļ? — brīnījās Nadja.

— Kādēļ? Kādēļ? Nu tādēļ. Nedrīkst teikt!

— Kā tad tu zini?

— Nu — es zinu.

Un, paskatījusies apkārt, it kā viņu kāds varētu ’’noklausi ties, Liza vēl klusākā bālsī sāka stāstīt.

— Es reiz Paveļam Georgijevičam palīdzēju sakārtot grāmatu skapi. Un atnāca Griša. Viņi abi kaut ko runāja. Es izgāju otrā istabā. Es jutu, ka Grišam kaut kas sakāms, bet viņš negrib, ka es dzirdu. Vēlāk es iegāju atpakaļ. Griša jau bija aizgājis. Lieku grāmatas plauktos un skatos: uz paklāja kāda zīmīte. Paceļu augšā: kvīts par tūkstoš rubļiem. Viņš naudu iedevis Grišam, lai aizved tai izdevniecībai. Es saku: «Pavel Georgijevič, te kāda kvīts uz grīdas bija nokritusi.» Pavels Georgijevičs to paņem un saka: «Tur nekā slikta nav, bet es tomēr Jūs lūdzu, Liza, to neizpaust. Jūsu tēvs beidza dzīvi katorgā par vienu mazu grāmatiņu, ko viņam bija iedevis matrozis. Tā arī mēs ar Grišu varam iekrist nepatikšanās, ja par šo kvīti uzzina.» Bet tu ... — Liza atmeta ar roku un apklusa.

Nadja bija pārsteigta. Pavels Georgijevičs patiešām nekad negāja uz dievkalpojumiem, lādēja policijas priekšnieku, izrādīja atklātu sašutumu par misionāru Moskitovu, kas kristīja giļakus un viņu bērnus, izmānīdams no viņiem kažokādas. «Ja dosi sabuli,» teica Moskitovs, «nosaukšu tevi par Ivanu, nedosi — visu mūžu tevi saukās par Vaņku.»

Nadja iegrima pārdomās ...

Un Pavēla Georgijeviča tēls viņai parādījās citāds.

Nadjai uznāca vēlēšanās izstāstīt, kā viņu nomāc šis stāvoklis, un viņa jau gribēja iesākt. Taču Liza neklausījās, un jūtas, kas saviļņoja Nadju, nerada atbalsi Lizas dvēselē. Tad arī Nadjai vairs netika runāt. Vārdi uzvēdīja dzestrumu un tukšumu; tie neizteica ne mulsu, ne sāpes, bet vēl vairāk nomāca, kaitināja.

«Kādēļ tas tā?» domāja Nadja.

Kad viņa vienatnē pārdomāja, viss bija tik skaidrs un saprotams. Viņa saprata gan pati sevi, gan savas attiecības pret Kurbatovu. Un vārdos neizteiktās jūtas bija patiesas, kvēlas. Bet, tiklīdz viņa tās mēģināja izstāstīt draudzenei, viss izgaisa. Un, pati savos vārdos klausīdamās, Nadja no tiem novērsās. Tie viņai likās pretīgi, sveši, neīsti.

Tā domāja Nadja, bet nekā neteica Lizai. Un, gribēdama izklīdināt neveiklību, pēkšņi piebilda:

— Arī Ļuda satraukta ...

— Ļuda jau sen zina, — Liza viņu pārtrauca.

— Nu redzi!

— Redzu. Un kas tad ir? Viņai tēva žēl, un viņa baidās, ka māte neuzzina. Un tevi viņa mīl. Un par tēvu ir greizsirdīga. Bet tu tīšām esi skarba. Neej vairs pie viņiem. Labāk būtu izturējusies tā, it kā nekas nebūtu noticis.

Un Lizai palīdzēja viltība, kas nemaz nebija viņas dabā, bet ir tik saprotama, ja cilvēks mīl.

— No tavas puses nekādas krāpšanas nav. Viņš mīl tevi. Tu tur neesi vainīga. Viņš reiz teica: «Viņai ir apbrīnojama spēja piesaistīt sev sirdis.»

Nadja gan gribēja pavaicāt, kad viņš tā teica un kam, bet tikai izbrīnā sarauca uzacis.

— Tavas vainas tur nav ne kripatiņas, — Liza ņēmās pārliecināt Nadju un bikli piebilda: — Padomā, Nadja! Es tevi ļoti lūdzu.

— Pacentīšos, — atbildēja Nadja un paraudzījās uz Lizu.

Sarkans atspīdums no pavarda krita uz viņas bālo seju, un

kaut kas iedzirkstījās Lizas acīs.

«Bet kādēļ tu raudi?» gribēja vaicāt Nadja, bet aprāvās. Asaras sāka līt pār Lizas vaigiem, un viņa ar savu mazo dūrīti tās slaucīja šņukstēdama:

— Nevajag! Nevajag!

Un nevarēja saprast, ko «nevajag». Nevajag vaicāt par to, kas tāpat skaidrs? Vai arī nevajag mocīt cilvēku, kuru viņa mīl? Jeb varbūt nevajag viņu žēlot? Tāpēc, ka, redzot Pavēla

Georgijeviča ciešanas, Lizai tomēr bija vieglāk. Ne jau veltīgi mēdz teikt: lai justu līdzi ciešanām, jābūt tikai cilvēkam, bet lai priecātos līdzi, jābūt eņģelim.

* * *

Nadjai tomēr neiznāca mainīt savu izturēšanos pret Kurba-tovu. Viņš pats pārstāja ar viņu tikties pēc tā mazdūšīgā soļa, uz kuru viņu pamudināja strīds Tolstojam veltītajā vakarā.

Tuvojās pavasaris, un osta posās navigācijas atklāšanai. Kurbatovs pārbaudīja bagarmašīnas, piestātnes. Viņš nobeidza un aizsūtīja galvaspilsētas izdevniecībai sava līča pētījumu. Bet pa naktīm, kā viņš pats teica, izklaidējās — spēlēja kārtis un plostoja.

Viņš bija stingri apņēmies sevi uzvarēt. Ar grāmatu rokā sēdēdams pie kamīna atzveltnī un klausīdamies, kā tikšķ pulkstenis, kura ciparnīcā starp Kartāgas drupām sēdēja bronzas Marijs, Kurbatovs kā Katons ņēmās sev iegalvot: «Kartāga ir jāsagrauj!» Un viņam šķita, ķa uzvara drīz būs panākta un dvēseles līdzsvars iegūts.

Bet Nadja jutās aizvainota. Ja Kurbatovs tik viegli varēja viņu izsvītrot no savas dzīves, kāda tad nozīme bija viņa jūtām? Un kā gan viņš uzdrošinājās tādā gadījumā viņu mulsināt, laupīt viņas sirdsmieru?

Lai gan saprāts Nadjai teica, ka tas viss nav tik vienkārši, ka vajadzētu parunāt ar māti, ka cīņa ar sevi Kurbatovam prasījusi lielus dvēseles spēkus, ka izklīdināt šīs jūtas un aizstāt tās ar jaunām nav iespējams un viņai patiesībā vajadzētu būt apmierinātai, nevis dusmoties uz Kurbatovu, — aizvainojums un neizpratne palika. Nadja naktīs negulēja, novājēja. Māte to izskaidroja ar pārpūlēšanās sekām un cerēja, ka visu izlīdzinās pavasara brīvdienas.

Lieldienas bija vēlu. Sen bija garām pavasara ekvinokcija, un augstu gaisos lidoja putnu bari.

Klusajā nedēļā, vakarā pirms Lielās ceturtdienas, Ļuda ar varu aizvilka Nadju pie sevis. Saule jau laidās uz rietu. Sniegs no dēļu ietvēm bija nokusis, un tās smaržoja kā tikko izberztas nekrāsotas grīdas.

Ceļi kļuva melni. Nebija iespējams braukt ne ar ragavām, ne ar ratiem, zirgi iestiga līdz ceļgaliem.

Ļudas istabā abas meitenes iekārtojās uz dīvāna ,un ilgi runāja par pavasari, par laimi. Nadju māca bažas, bailes, ka viņa nevarēs nokļūt Pēterburgā, un viņas nemieram audās cauri pirmās vilšanās skumjas.

Ļudai nepalika nepamanītas šīs nemierpilnās, skumīgās izjūtas. Viņa mīlēja Nadju, bet arī dusmojās uz viņu. Viņai bija žēl tēva, bet viņa arī dusmojās uz to, tādēļ ka viņš nemīlēja māti.

Bet nu beidzot Ļuda bija apmierināta, ka tēvs pārstājis domāt par Nadju. Un, redzēdama Nadjas skumīgo seju un mazliet par to priecādamās, Ļuda vēlējās vēl lieku reizi pārliecināties, ka tēvs pret draudzeni ir pilnīgi vienaldzīgs. Viņa piezvanīja istabenei un teica, lai tā palūdz tēvu, kas patlaban kabinetā strādāja. Ļuda bija pārliecināta, ka viņš nenāks. Viņš tomēr ienāca. Piemiegdams savas tēraudpelēkās acis, viņš atturīgi sasveicinājās ar Nadju un, kas lai to zina, vai sevi pārbaudīdams vai apmānīdams, viņš nevērīgi piedāvājās pavadīt viņu mājās.

Nadja sniedza viņam savu sīko roku un bikli uz viņu paskatījās. Viņas acis Kurbatovam tagad šķita sevišķi dziļas. Un tas, ka Nadja neiebilda, bija klusa un bikla, kādu viņš sen nebija meiteni redzējis, radīja viņā vēl lielāku izbrīnu.

Bija melna tumsa, kad viņi izgāja laukā. Tikai martā ir tik tumšas naktis, kādas nav pat vēlā rudenī. Bet šī tumsa nav tik blīva, nemīlīga un drēgna kā rudens tumsa, no kuras ātrāk gribas tikt gaišā, siltā istabā.

Marta mēnesī debesis dažreiz tā aizmācas, ka biezie mākoņi it kā apvalks iekļauj tumsu un neļauj aizplūst zemes siltumam, un tad nakts tumsā jo sevišķi stipri jūtama pavasara dvesma.

Dienu saules enerģijas piesūcies ir katrs krūmiņš, katrs kociņš, katra ūdens lāsīte, un klusumā zem nakts plīvura visur notiek šī noslēpumainā, apbrīnojamā atgriešanās dzīvē. Tur bērzs izstiepj un iztaisno atkusušo~zaru un nopurina čaugano sniegu, tur noknaukšķ lāsteka un strinkšķēdama nokrīt no jumta malas.

Un visur, kur vien klausies, dzirdamas pavasara strautu čalas. Tie trokšņaini burbuļo zem dēļu ietvēm, čurkst, šalc, guldz, urdz, tinkšķ kā mazmazi zvaniņi, bet reizēm pēkšņi uz mirkli apklust, un tad var skaidri dzirdēt, kā no ietves notek-kanālā krīt vientuļa, smaga lāse.

Sī dzīvinošā spēka pilns ir viss gaiss, un šķiet, ka no visām pusēm kāds tev čukst mīļus vārdus, un gribas iet šinī tumsā tālu tālu un klausīties un klausīties meža šalkšanā un ar visu būtni sajust, ka pasaulē zem tumsas ar mākoņu apvalku atkal ir ieradies pavasaris.

Tādā naktī Pavels Georgijevičs pavadīja Nadju mājās. Viņi ilgi gāja klusēdami pa dēļu ietvi, kas vietvietām bija pārvilkta ar plānu ledus kārtiņu, kura zem kājām klusi strinkšķēja.

Pavasara nakts valdzinošā varenība, ko Kurbatovs tik asi izjuta, mocīja un atņēma viņam spēku. Viņš juta nepieciešamību aizstāvēties.

— Sievietes ir kā bērni, — viņš nicīgi teica, — ikkuru spēli spēlē ar aizrautību, bet ātri vien to pamet.

Kādu brīdi viņš klusēja. Klusēja arī Nadja.

— Jums var rasties nepareizs priekšstats par mani, it kā es, cietis neveiksmi sirdslietās, meklētu glābiņu aizmirstībā. Varu jums apgalvot, ka man ne prātā nenāk tēlot traģisko varoni. Neslēpšu, man bija ļoti sāpīgi atzīt, ka tās sirsnīgās sarunas, kas kādreiz man sagādāja tik daudz prieka — es labprāt gan teiktu «mums», ja nebūtu pārliecinājies, ka jūs to visu sen jau esat aizmirsusi, — un jūsu kvēlās runas palikušas tukši vārdi kā garīdznieku sprediķi, kas paradīzi apsola debesīs un uz mūsu grēcīgās zemes nav pārbaudāmi.

Viņš runāja tik augstprātīgi un zobgalīgi, bet pats, pavasara trokšņa apņemts, izmantodams šīs nakts tumsu, kas slēpa viņa drudžaini mirdzošās acis, ar šausmām saklausīja, cik spēcīgi sit viņa sirds, un, juzdams Nadjas rokas pieskārienu, pilnīgi saprata, ka šī meitene viņam ir dārgāka par visu pasaulē, dārgāka par paša dzīvību.

Un, jo skaidrāk viņš to apzinājās, jo skarbāk skanēja viņa vārdi, it kā viņš, pats sev atriebdamies, mocītu un sodītu sevi par to, ka miers, ko viņš ar tādām pūlēm bija atguvis, ar ko viņš tā bija lepojies, atkal ir sagrauts un tagad jau neglābjami.

Bet Nadjas sirdī arī nebija miera. Viņas domas joņoja kā viesulis cita pēc citas, un ne pie vienas viņa nevarēja koncentrēties. Aizvainojums ir slikts padomdevējs! Tas spieda un nomāca Nadju un traucēja viņai mierīgi un saprātīgi izturēties pret Kurbatova vārdiem.

Nadja nebija koķete. Bet pats nelabais, ja vien tas pasaulē eksistētu, nespētu tā kārdināt, kā to izdarīja aizvainojums. Tas vislabāk parādīja, kā Kurbatovu atbruņot.

Un, klausoties viņa skarbajos vārdos (pretēji to jēgai),

Nadja arvien vairāk pārliecinājās, cik liela viņas vara pār šo cilvēku.

Kurbatovs nelabprāt devās mājup, lēni soļodams pa dēļu ietvi. No upes pūta vējš un nesa uz pilsētu skuju smaržu. Tuvākajās giļaku apmetnēs bija dzirdama suņu gaudošana: tuvojās pusnakts — šī viņu mūžīgā ziemeļu bezcerīguma un skumju stunda.

Kurbatovs kādu brīdi paklausījās suņu gaudošanā. Un atkal viņa iztēlē iznira Nadja un tās nepatika pret viņu — nepatika, ko viņš tik skaidri izjuta. Un pēkšņi viņš sagrīļojās aiz sāpēm, kas pārņēma visu viņa dvēseli.

«Kas tā par nelaimi man uzkritusi?» viņš brīnījās. «Cik savādi!» Viņš, ievērojams satiksmes ceļu inženieris, liels mašīnu un mehānismu speciālists stāv apjucis par savām pēkšņajām jūtām pret jauni meiteni ar spulgām acīm.

Viņš pārlaida roku pār seju, pār matiem, kuros bija iekritusi viegla sarma. Viņa galva dega.

«Ko tad lai es galu galā daru?» viņš domās atkārtoja, pūlēdamies sevi nomierināt. «Ko lai es daru? Kaut kas jāizdomā . .. Nē. Nav ko prātot. Ja mīli, tad mīli, bet esi godīgs pats pret sevi. Un, ja es gribu būt godīgs,» prātoja Kurbatovs, «tad jāatzīst, ka es sievu jau sen nemīlu. Un neviens to nezina labāk par mani, cik viņa ir tukša un sīka sieviete. Laulība ir bijusi briesmīga kļūda. Un vainīgs esmu tikai es pats un neviens cits. Mīlu un mīlēšu Nadju. Bet nekad vairs viņai par to nebildīšu ne varda.»

Viņš to cieši apņēmās. Un brīnums — sirds pēkšņi aprima, un viņš juta dīvainu atvieglojumu, it kā no tumšas taigas izkulies gaišā pļaviņā.

X NODAĻA LAIMĪGAS DIENAS

Agrs jūnija rīts. Visur svaigums un klusums. Nadja atvēra acis, aši uzvilka japāņu kimono, uzrāva kājās japāniskās salmu tupelītes un izskrēja uz balkona, kas atradās upes pusē.

Viņa tīksminājās rīta saules staros. Debess zilgums gulēja upes sudrabotajā mierā. Augstie kalni no pretējā krasta meta it kā lakotu, tumši zaļu ēnu. Laivu buras vēl sārtoja saulē. Kuteris «Usūrija», kā arvien, uz vieniem sāniem sasvēries, tā ka viga kreisais ritenis griezās it kā gaisā, klusītiņām slīdēja pa līci, stūrēdams uz jūras tvaikoņu izkraušanas vietu.

Nadja samiedza acis no spožās saules un upes mirdzuma un pēkšņi iekliedzās aiz priecīga pārsteiguma: līcī, piestātnes tuvumā mola ēnā stāvēja «Vladivostoka». Tā baltais dūmenis vairs nekūpēja. Tātad ienācis jau naktī. Kā gan Nadja nedzirdēja svilpienu? Cieši gan gulējusi!

Jā, aizgulējušies. Toties cik labi tagad tā skatīties uz pazīstamo kutera korpusu. Tas ir pilnīgi balts, un dūmenis tik pārgalvīgi raugās uz priekšu!

Tvaikoņu dūmeņi Nadjai arvien likušies kā dzīvas būtnes. Pēc dūmeņiem viņa pat noteica tvaikoņa un kutera raksturu.

Tur skumīgais, pelēkais «Kolima». Tas nekas, ka viņš iet gandrīz vai līdz pašam polam. Viņam ir vārgs dūmenis, šķiet, ka viņam grūti pūst.

Pasta kuterim «Slava», resnajam jūras skrūvju kuģim, ļoti brašs izskats. Arī dūmenis drosmīgs. Mazliet sasvēries uz vieniem sāniem kā laiviņa kareivim, tas it kā apgalvo: «Es ne no kā nebaidos!»

Pasta tvaikoņiem ir divi dūmeņi. Tie nokrāsoti baltā krāsā, ar sarkanu josliņu pa vidu. Šie druknie tvaikoņi ir īsti darba rūķi. Patiešām, cik viņi pasta vien nepieved pilsētiņai! Tas viņiem nav nekāds joks.

«Usūrija» ir īsts lielībnieks. Tas pieved dārgas koloniālās preces un dažādas aizjūras garšvielas. Arī dūmenis ir lielīgs. Tievs, taisns, spiedzīgs.

Volgas pasažieru tvaikoņu «Sormovo»- un «Kanavino» dūmeņi lepojas: «Mēs esam no Krievijas, bet kas jūs te tādi! Mežoņi!» Dūmeņi viņiem slaidi, krāsoti ar baltu emalju, bet augšmaliņa melna. Švīti dūmeņi.

Vecajiem amerikāņu vienskrūves tvaikoņiem dūmeņi ir gari un ļoti komiski! Tiem trūkst tikai rūtaino bikšu, kādas ir tēvocim Semam.

Aizlikusi roku priekšā saulei, Nadja raugās uz «Vladivostok». Tātad Pavels Georgijevičs atgriezies no iecirkņa. Viņa sen to jau gaida pārbraucam. Un savādi, viņai patiku sagādāja tieši šī gaidīšana.

Pēc tās marta nakts Kurbatovs patiešām nekad vairs nerunāja Nadjai par savu mīlestību. Viņš izturējās laipni, draudzīgi un nopietni. Tikai acīs dažreiz iedegās uguns, kas liecināja par iekšēju cīņu.

Nadjai atkal atjaunojās senās simpātijas pret Paveļu Geor-gijeviču, un sarunas un tikšanās ar viņu sagādāja atkal daudz prieka.

No rīta Nadjai ir līksms prāts, un viss iet no rokas, viss veicas. Un māmuļa šodien saposusies, uzvilkusi jauko dzelteno batista jaciņu ar izšūtām punktiņām, un ir tik mīļa, jautra, vislabākā noskaņā.

— Labrīt, māmuliņ! — Nadja sveicina kā agrās bērnības dienās. Māte maigi noskūpsta Nadju un priecājas par laimi, kas strāvo meitas acīs kā ūdens pārpilnā ezerā.

— Labrīt, meitiņ! Tu esi jautra un jau apģērbusies. Man nepatīk, ka rītos tu ilgi staigā naktstērpā.

Viņas sēžas pie patvāra. Arī tas ir jautrs, kaut ko dzied un iekšā klaudzina ar veserīšiem.

— Kaļ laimi un naudu, — saka Vera, pasniegdama karstas pankūkas ar sausseržu ievārījumu.

— Jā, māmiņ! Laimi! Es esmu tik laimīga šodien! Un rīts ir tik burvīgs. Smaržp pēc maijpuķītēm.

— Maijpuķītes patiešām smaržo. Tev no Kurbatoviem atnesa. Tu vēl gulēji aizmigusi. Pavels Georgijevičs atbraucis.

Nadjai ļoti gribējās paskatīties ziedus, bet viņa zināja, ka māte mīl kārtību. Visam savs laiks.

Māte nojauta meitas noskaņu. Tā kā šinī laimīgajā rītā patiešām viss bija tik burvīgi, māte nolēma nebojāt poētisko noskaņu.

— Es arī saņēmu pušķi sarkanu rožu no Pavēla Georgije-vica un vēstuli. Viņš lūdz atļauju šodien priekšpusdienā pie mums atnākt. Par maijpuķītēm es pateicos, bet rozes lūdzu aiznest atpakaļ. Tagad rožu nav. Tikai viņu siltumnīcā. Dārgas dāvanas var pasniegt tikai tas, kam uz to tiesības. Paveļam Georgijevičam tādu tiesību nav. — Māte nopietni paskatījās uz meitu.

— Jā, māmiņ. Galvenais, ka arī es tieši tāpat domāju. Labāk ja var pats uzdāvināt, nekā dāvanas saņemt. «Baidāties danaju dāvanas pieņemt.»

— Nu labi, labi, pietiks! Tu jau pie galda vēl sāksi dziedāt. Ed un tik daudz nepļāpā!

— Pareizi gan, jaunkundz, — teica Vera, pasniegdama tēju, — pankūkas pavisam atdzisušas. Ievārījumu arī neesat apēdusi.

— Māmuliņ! Vai es varu šodien neapēst? Esmu jau paēdusi.

Es labāk parunāšos. Tev taču ir interesanti ar mani parunāt! Es runāšu ļoti gudri, kā Sofijas Konstantinovnas klātbūtnē.

Un viņa saldā balstiņā, atdarinādama Surī jaunkundzi, kurai patika, ka ar viņu mīlīgi runā, teica:

— Kā jūsu kaķēnam ar veselību?

— Diezgan, diezgan! — Jekaterina Nikolajevna viņu pārtrauca. — Izbeidz p|āpāt, Vera, ielejiet, lūdzu, jaunkundzei tēju ar pienu. Un iedodiet viņai kādu maizīti, ja viņa neēd pankūku ... Nadja! Sēdi, kā pieklājas. Tu dzirdi, ko es saku! — stingri uzsauca māte.

— Dzirdu, dzirdu, — atbildēja Nadja, kaut ko savu domādama, un ātri kā pupas nobēra: «Tu visu laid gar ausīm (izklausījās vārds «garausim»). Norunājiet man dzejoli par garausi!»

— Nadja! — māte bargi uzsauca, — tu tā izlaidies, ka es tevi nemaz nelaidīšu sasveicināties ar Paveļu Georgijeviču, kad viņš atnāks. Sarunāsi arī viņam kādas muļķības. Taisni nevaru ne gudra tikt, kā viņš var klausīties tādās blēņās.

— Šodien, māmiņ, es blēņas nerunāšu. Šodien man viss iznāk labi. Pat Surī jaunkundze teica, ka es izskatoties pēc kādas viņas māsasmeitas, kas dzīvojusi Aleksandra Trešā galma un bijusi lieliska, pilnīgi atsitusies viņā_.

Vera aizgriezās un spurkšķinaja dūre. Arī Nadjai pašai sanāca smiekli, bet šinī mirklī atvērās ēdamistabas durvis un ienāca pati Sofija Konstantinovna Surī, Nadjas franču un vācu valodas skolotāja. Viņa dzīvoja pie Jekaterinas Nikolajevnas, bet aiz lepnības ēda atsevišķi, kaut gan pie kopējā galda nāca.

— Bonžūr, — Sofija Konstantinovna sveicināja klātesošos un komiski savaikstīja mazo mutīti.

Sofijai Konstantinovnai bija sešdesmit pieci gadi. Bet viņa bija jaunava, gatavojās ziedoties dievam un iestāties klosterī.

Jaunkundze apsēdās pie galda, izņēma salocītu nēzdogu, pielika pie paša deguna mazmazītiņu porcelāna šķīvīti un ņēmās to slaucīt.

Pēc tam viņa nolika Nadjai līdzās sviestmaizi, kas bija ietīta japāņusalvetē.

— Ed, Nadja, bet es ēdīšu karstās pankūkas.

— Ko jūs, Sofija Konstantinovna! Kādē| jūs tā! Jūs taču arvien ar mums kopā brokastojat, — iebilda Jekaterina Nikolajevna.

— Esmu pieradusi ēst savu maizi. Bet es nevaru sev izgatavot karstas brokastis. Man viss auksts. Apnicīgi, un es tās mainu pret karstām.

Nadjai šodien gribējās Surī jaunkundzei sagādāt prieku.

— Es labprāt apēdīšu.» Sofijai Konstantinovnai arvien brīnišķīgas maizītes.

— Tad nu ir gan, — klusām burkšķēja Vera, bet tā, ka jaunkundze visu dzirdēja, — no sava atsakās un ēd sakaltušu! Kur tas redzēts!

— Ko jūs purpiniet, Vera? — Sofija Konstantinovna aizrādīja. — Jums jāmācās smalkās manieres. Jūs neprotat uzvesties. Jūs varat kalpot tikai pie Jekaterinas Nikolajevnas. Smalkā ģimenē jūs neturētu. Jūs nezināt pieklājības noteikumus.

— Pieklājība, pieklājība, — Vera burkšķēja. — Ar nēzdogu slauka tīru trauku!

Jekaterina Nikolajevna ar savu lielisko taktu nomierināja ir Veru, ir jaunkundzi.

— Jums šodien, Sofija Konstantinovna, lieliska sejas krāsa, un Vera tik smalki sakupierējusi jūsu apkaklīti. Skaisti!

Visi nomierinājās, un brokastis beidzās labi.

* * *

Jekaterina Nikolajevna sēdēja kabinetā un lasīja laikrakstu «Vostočnoje pomorje», kad pie durvīm pieklauvēja Arsentijs un pasniedza uz paplātes Kurbatova vizītkarti.

— Palūdz viesistabā, — teica Jekaterina Nikolajevna, — es tūlīt iešu.

Kurbatovs ienāca dzestrajā viesistabā. Viņš bija ģērbies baltā uzvalkā — svaigs, iededzis, vingrs. Viņš godbijīgi piegāja pie Jekaterinas Nikolajevnas un noskūpstīja viņai roku.

— Lūdzu, sēdieties, — teica Jekaterina Nikolajevna, norādīdama uz mīksto krēslu, un pati apsēdās uz dīvāna. — Kā tad izbraukājāt? Vai viss kārtībā? Tā taču pirmā reize, kad pats ministrs apbraukāja iecirkni?

— Pateicos! Viss izgāja brīnišķīgi. Bet vēl brīnišķīgāka ir šī diena. Atzīstos, es kā skolnieks traucos mājup. Minūtes skaitīju.

Un Kurbatovs sāka stāstīt, kā satiksmes ministrs iepazi-iiies ar ostas pārbūves projektu, kā līcī apskatījis zivju zveju un kā izbrīnījies, kad visi ķīnieši, tiklīdz aizrūcies pērkons, uzkāruši galvā kartupeļu maisus un triekušies uz savām fanzām.

Viņš sēdēja un runāja droši, nepiespiesti, taču jūtīgā Jekaterina Nikolajevna gan manīja, cik viņš bija sasprindzināts. Tas nebija redzams ne balsī, ne rāmajās kustībās. Tikai acis nodeva viņa iekšējo satraukumu. Brīžiem tajās uzliesmoja dīvaina uguns, un tad pārvērtās visa viņa seja: sirsnība un maigums tad sila viņa parasti mazliet zobgalīgajās, pelēkajās acīs.

Jekaterina Nikolajevna satvēra aukliņu, kas karājās pie lustras, un nospieda podziņu. Ienāca Vera.

— Palūdziet pie mums jaunkundzi!

Kurbatovs mazliet nobāla, un atkal uguntiņa uzliesmoja viņa acīs. Viņš sāka runāt mazliet možāk, ieklausīdamies troksnī, kas bija dzirdams kāpnēs. Pazīstamie vieglie, žiglie soji! Viesistabā vispirms pēkšņi iedrāzās seters Kado un, piegrūdis purnu pie Kurbatova ceļgaliem, tūlīt izstiepās uz mīkstā paklāja un uzreiz aizmiga, pat iekrācās, atkārušās lūpas plakšķinādams, taču arī miegā notvēra bezrūpīgi pielidojušu mušu.

Pašķīrās ēdamistabas durvju sarkanā samta portjeras, tajās parādījās balta roka, un, galvu mazliet noliekusi, ienāca Nadja.

No ātras nākšanas viņa bija piesārtusi un elpoja strauji. Viņa jau bija aizmirsusi savu solījumu māmuļai, ka runās tikai prātīgi, un viņa līksmi uzsmaidīja, tieši un atklāti raudzīdamās Kurbatovam sejā. Viņš steigšus piecēlās un pasniedza savu spēcīgo, plato roku, un zelta pogas nograbēja gar iecietinātajām manšetēm.

Nadja apsēdās uz krēsla maliņas līdzās mātei.

Lai gan viņa gandrīz jau bija augstāko kursu studente, pieklājības noteikumi mājā bija tie paši. Viņa žigli paskatījās uz māti, gribēdama zināt, vai viņas izturēšanās ir Jekateri-nai Nikolajevnai pa prātam. Un māmuļas siltajā skatienā Nadja redzēja atzinību.

— Kādēļ tu nepateicies Paveļam Georgijevičam par brīnišķajiem ziediem? — māte atgādināja.

— Ai, maijpuķītes patiešām burvīgas. Paldies, jūs arvien esat tik uzmanīgs, Pavel Georgijevič!

— Sīkums! — Kurbatovs steidzās aizvirzīt uzmanību un

pārgāja uz vieglu rotaļīgumu, kā viņš arvien runāja ar Nadju, kad viņa bija vēl maza meitene.

Bet pats slepus vēroja viņas seju un priecājās par viņas prieku.

— Man jums lūgums, Jekaterina Nikolajevna!

Māte piemiedza acis un uzlika pensneju.

— Atlaidiet šodien pievakarē Nadju kopā ar mums pavizināties ar laivu. Es pats viņu atvedīšu mājās.

Jekaterina Nikolajevna neatbalstīja tādus izbraucienus. Pavels Georgijevičs to ļoti labi zināja, tādēļ tik agri bija atnācis vizītē, nepaguvis, kā pienākas, pat uzzināt, vai ostā viss kārtībā.

— Jekaterina Nikolajevna, uz mani varat paļauties, —viņš ņēmās pierunāt, — mēs pabraukāsim tikai pa līci un fārvate-rim pat tuvumā nelaidīsimies.

— Jūs zināt, — Jekaterina Nikolajevna apstiprināja viņa nojautu, — ka man nepatīk tādi izbraucieni. Tikai arjums lai būtu izņēmums, zinot, cik jūs esat lielisks peldētājs. Tomēr ar vienu noteikumu: lai visas meitenes bez ierunām jūs klausītu. Es jums uzticos. — Un viņa vērīgi tajā palūkojās.

Pavels Georgijevičs atjokoja:

— Dzirdat, Nadja? Negražoties. Nedraiskot. Mani klausīt.s

Nadja nedusmojās par šo joku un vienkārši pateica, ka ar

lielāko prieku pavizinātos pa mēness tiltiņu.

— Šodien taču pilns mēness un Ivana Kupalas vakars. Cik žēl, ka pie mums nav jāņtārpiņu! Cik skaisti būtu redzēt, kā tie zālē mirguļo. Šonakt taču žagatas pār debesu upi būvē tiltu mīlētājiem zvaigznājiem — Ganam un Audējai.

— Nēv — māte stingri aizrādīja Nadjai, — tas nav šodien, bet septītā mēneša septītajā datumā.

— Tad norunāts, tencinu par atļauju, — pasmaidīdams teica Kurbatovs. — Atļaujiet atvadīties. Sešos es atbraukšu pēc Nad-jas. — Un viņš aizgāja.

Kad viņa soļu troksnis kāpnēs vairs nebija dzirdams un noklaudzēja stikla parādes durvis, Nadja izgāja uz mazā bal-koniņa, kas no viesistabas veda pilsētas ziemeļu pusē un bija pielikts pilns ar palmām. Caur palmām Nadja raudzījās uz Kurbatovu. Viņš jau sēdās lakotajos divričos. Kreisajā rokā viņš turēja grožus, bet ar labo vēlreiz pacēla cepuri.

Nadja tikko manāmi palocīja galvu, divriči nočirkstēja pa smalko granti un nozuda aiz stūra.

XI NODAĻA VASARAS NAKTS

_ Pavasarī visskaistākā ir vakardziesma. Vasara burvīga ir nakts. Vai var būt vēl kaut kas brīnišķīgāks par šo nakti! Paskatieties, mēness gaisma it kā līst no debesīm. Un neviena paša mākonīša, neviena! Zvaigznes šodien tādas neparastas, kā dzīvas! Izskatās, ka viņas smaidītu, — Nadja satraukta runāja draudzenēm, kad viņas no laivas kāpa uz koka piestātnes, kas iestiepās tālu jūrā.

Nakts patiešām bija brīnumaini jauka, kāda var būt tikai vasarā. Debesis augstas, pielietas ar pilnā mēness gaismu, un šķita, ka šī fantastiskā gaisma virmo kā Ķīnas zīda plīvurs.

Un visa daba it kā elpu aizturējusi: ir platā upe, ir stāvie kalni, kas meta tumšu ēnu līdz pat upes vidum, ir kuģu uguņu zeltītās josliņas, kas, pat visas kopā ņemtas, nespēja sacensties ar burvīgo staru tiltu, ko pār upi uzcēlis meness.

— Paskatieties! Paskatieties! Irklis aizķēra mēness lauru! Ķīnieši taču tic, ka uz mēness aug lauru kociņš un no tā upē krīt sidrabainā ēna, — Nadja jūsmoja.

— Jā. Nakts ir lieliska, — atzina Kurbatovs. — Bet vel lieliskāka šī nakts ir tādēļ, ka jums ir septiņpadsmit gadu. Nak prātā Gēte. Būdams students, arī viņš jūsmojis par zvaigžņotajām debesīm. Viņš ar savu biedru pastaigājies, un abi apstājušies uz tilta. Garām gājusi kāda veca sieviete un dzirdējusi viņu sarunu. Un viņa sacījusi: «Ak jūs, studentu kungi! Vai tad tās ir zvaigznes? Ja jūs būtu redzējuši, kādas zvaigznes bija debesīs, kad man bija sešpadsmit gadu, jūs tā nerunātu.» Un vecīte gājusi tālāk, galvu grozīdama un vairāk reižu atkārtodama: «Ai, kas tās bija par zvaigznēm! Kas tās bija par zvaigznēm!» Taču arī man šodien nakts šķiet brīnumaina, un debesīs es redzu dievu, — jokoja Kurbatovs.

Viņi lēnām gāja pa tukšo piestātni. Pavels Georgijevičs noņēma cepuri un sāka dziedāt:

«Ai, kādēļ tu mīļa man, burvīgā nakts, tik mīļa — sirds līksmo, kaut sāpēs tā smeldz ...»

Jaunieši saskrēja viņam apkārt. Visi apstājās. Samtains baritons it kā pašķīra mierā stingušo gaisu.

«Vai izkliedēs šaubas šis jautājums grūts?» dziedāja Kurbatovs un pēkšņi aprāva melodiju un pārlaida roku pār kuplajiem matiem. — Nē, — viņš teica, — šonakt man nav tuvs Čaikovskis. Šonakt mani nemāc šaubas un grūti jautājumi. Sirdī tāds vieglums, it kā arī man būtu astoņpadsmit gadu.

Un viņš sāka dziedāt pazīstamo romanci «Tumšajā naktī...» Viņš dziedāja jautri.

Jaunieši vēl ciešāk sastājās viņam apkārt, un visi soļoja dziesmas taktī; līksmi plūda meldija nakts klusumā, un vecās romances nodrāztie vārdi šķita it kā pavisam jauni.

Upe vel arvien dega ugunīs, atspoguļodama kuģu mastu bākas, un tikpat noslēpumaini sidraboja mēness staru tilts.

— Pavel Georgijevič! Lūdzu, nodziediet «Ai burvīgā lieg-laimes nakts»! — lūdza Liza. Viņai patika skumjais piedziedājums.

— Jūs, Liza, kā slavenais Gļinka, atzīstat tikai skumjas, — Pavels Georgijevičs teica smaidīdams.

— Kāds Gļinka? Komponists? — Liza vaicāja.

— Nē, nē. Bija tāds cenzors Gļinka, nikns rietumnieks. Viņš bija pārliecināts, ka Krievijai «nekā nav, nav pat pašas Krievijas, bet ir tikai krievu dziesmas, kuras klausoties jāraud». Dažreiz arī man gribas sirdi atvieglot ar tādu dziesmu. Bet šodien ne. Šodien nelūdziet. Šodien es nevaru dziedāt ne šo romanci, ne jūsu mīļās dziesmas. Tās jauc man galvu un mulsina, bet es šodien esmu jauns un laimīgs, tāpat kā jūs.

Un viņš patiešām bija jauns, lai gan viņam bija trīsdesmit astoņi gadi: viņa spēcīgās krūtis plaši elpoja baltās puķu tabakas piesātināto gaisu un silto upes valgmi. Viegli kā jauneklis viņš nesa savu smuidro, vingro nenogurdināmā sportista ķermeni.

— Mēs tuvojamies pilsētai. Stipri jūtama puķu tabakas smarža, — teica Ļuda. — Jāuzvedas prātīgi, citādi Surī jaunkundze pamodīsies no mūsu trokšņa, viņai trausls miegs. Un logi upes pusē.

— Gudrā runā patīkami klausīties, — Kurbatovs atzinīgi teica. — It sevišķi man būs grūti atgūt viņas acīs jau tā ne visai solīdo reputāciju. Es gan šodien pasteidzos pielabināties Sofijai Konstantinovnai un aizsūtīju konfekšu kārbu. Tā gan bija pagadījusies tāda vieglprātīga, ar amoriņiem, bet jūsu veikalā, Maņa, pirkta.

Visi sāka smieties, bet visskaļāk Pavka, tas smējās, pilnīgi aizraudamies.

— Pavel Georgijevič! Kāds jūs esat grēkdaris! — iesaucās Liza.

— Nav ko iebilst, grēcīgs, — Kurbatovs piekrita un pilnu krūti savā spēcīgajā baritonā sāka dziedāt pazīstamo Dāvida psalmu: «No jaunības dienām mani kārības plosa, bet tas kungs mani glābj un pasargā!»

Atkal visi apklusa, klusēdami uzkāpa kalnā un izgāja uz Lielās ielas, kas stiepās gar upes augsto krastu. Nadjas māju apspīdēja mēness, un logu rūtis tā gaismā šķita kā melni kvadrāti. Pret māju visi vēl brīdi pastāvēja, negribējās šķirties.

Arsentijs jau sen bija atvēris parādes durvis un pieturēja tās ar roku, lai ielaistu Nadju, tiklīdz tā uznāks lievenī.

— Laiks, laiks, ar labunakti, Nadja! Tēti, nekavējies ilgi! — steidzināja tēvu Ļuda.

Durvis aizvērās. Gaisma priekšnamā nodzisa. Kurbatovs un Liza pavadīja uz mājām Maņu un viņas brāļus.

Pilsēta dusēja mierā. Šur tur bija dzirdami tikai neskaidri trokšņi, čuksti. Zemu aizlaidās sikspārnis, varbūt to izbaidīja Kurbatova baltais uzvalks. Uz upes klusi čīkstēja airu duļļi: kā rēgs uz krastu peldēja laiva.

No tālā reida, no kara kuģiem atskanēja pusstundas sitiens, un tūlīt, tam sekodamas, plūda augšup katedrāles varenās zvana skaņas, sita divpadsmit vasaras visīsākajā naktī.

Tās bija Nadjas jaunības pēdējās jautrās dienas. 1914. gada 1. augustā (19. jūlijā) sākās pasaules karš.

XII NODAĻA PETROGRADĀ

Tumšā rudens naktī Sibīrijas vilciens tuvojās Nikolajevas stacijai. Perons bija tukšs, salts. Laternas meta blāvu gaismu. Kaut kur skumīgi pūta manevrējoša lokomotīve.

Pasažieri steidzās laukā no vagoniem, drūzmējās tamburos un nozuda stacijas durvīs. Kuram galvaspilsētā bija mājas, tas steidzās uz mājām, pārējie — uz viesnīcu.

Nesēji ar spoži nospodrinātiem numuriem uz baltajiem priekšautiem ierastām kustībām noņēma savas siksnas un sasēja ar tām kopā smagos čemodānus un cēla tos plecos. Ļaudis no perona ātri aizsteidzās, un Nadja ar krustmāti Dunu drīz būtu palikušas divas vien, ja viņām palīgos nebūtu pienācis pulkvedis, kas brauca ar viņām vienā kupejā.

Viņš jau bija sapratis, ka krustmātei nevarēja ienākt prātā doma par viesnīcu. Bet gaidīt rītu uz perona bija aizliegts.

Pulkvedis sameklēja stacijas priekšnieku, palūdza tam, lai atļauj pārlaist nakti kādā atsevišķā istabā, un atgriezās ar nesējiem. Tie paņēma mantas un lika, lai viņiem seko. Viņi ilgi gāja pa stacijas tukšajām zālēm. Beidzot viņi apstājās pie augstām durvīm. Nesējs izņēma no kabatas atslēgu un atslēdza durvis.

Nelielo telpu vāji apgaismoja svētlampiņa. Šeit bija stacijas iekšējā baznīciņa.

Mantas viņas salika pie vienas sienas un pašas apsēdās uz čemodāniem. Lai gan ikonostass bija bagātīgi izrotāts ar pērlēm, baznīciņa atgādināja kapliču. Saldenīgi smaržoja mirres un vasks. Tā vien gribējās, kaut ātrāk atnāktu rīts un ātrāk varētu no šīs smacīgās pasaules tikt brīvā gaisā!

Bet nakts, kā par spīti, vilkās bezgala gara. Nadju pārņēma gurdums. Galvu nolikusi uz portpleda, viņa aizsnaudās. Un sapnī viņa redzēja jautru dienu un skaistu pilsētu, kas bija pielijuši karstas saules stariem.

Kā par brīnumu, klusēja arī krustmāte.

Telpa bija izvēsusi. Ausa rīts, pelēka gaisma blāvoja caur šauro logu un tā režģotajām restēm. Nadja atvēra acis un caur režģiem ieraudzīja augstu, nokvēpušu brandmūri bez neviena loga. Tas slējās netīrajās debesīs. Diena bija nemīlīga: apmākusies Pēterburgas diena.

Pulkvedis aizgāja un atveda nesējus. Viņš atvadījās no Nadjas un krustmātes un aizbrauca uz aktīvo armiju.

Krustmāte ilgi strīdējās ar nesējiem, kamēr vienojās mantas atdot glabāšanā. Norūpējusies un skaļi bažīdamās, ka mantas nepazūd, viņa enerģiskiem soļiem gāja cauri pirmās un otrās klases zālei. Tur jau skraidīja ķelneri ar salvetēm rokās. Samiegojušies pasažieri bālām sejām dzēra tēju.

Nadja zināja, ka krustmātei lūgt tēju ir veltīgi. Viņa pateiks, ka stacijā dzert tēju nav pa viņas kabatai.

— Sameklēsim istabu, tad padzersim tēju, — krustmāte stingri noteica. Tas, ka viņa bija uzminējusi un apslāpējusi Nadjas noziedzīgo vēlēšanos, sagādāja viņai gandarījumu. — Bet tagad iesim uz Baseina ielu! — viņa vēl piebilda.

— Vai tas tālu? — Nadja nedroši ievaicājās.

— Ak tu mūžiņ! — krustmāte izbrīnā noplātīja rokas. — Viņa nezina Baseina ielu!

Nadja sāka smieties. Viņas pašas skanīgie smiekli izklīdināja nogurumu, un viņa jautrāk sāka soļot pa stacijas laukumu, nepakļaudamās drūmajai dienai.

Laikā, kad Nadja no draiskules skolnieces izauga par jaunavu, pēkšņi no šīs pasaules šķīrās krusttēvs Matjaha. Tajās bēdu dienās krustmāte Duna bija kā apmāta. Bet dzīve skrien vēja spārniem arī tad, kad dvēseli kā kapa dzestrums stindzina bēdas. Un krusttēva vienkāršajā kabinetā sanāca sveši ļaudis. Tie atvēra viņa ugunsdrošo seifu. Izrādījās, ka tajā ir daudz vērtspapīru, bet neviena testamenta.

Un tad krustmāte Duna, kā viņa vēlāk pati stāstīja, divas reizes zaudējusi samaņu. Pirmoreiz — uzzinādama, ka krusttēvam palikusi liela bagātība, un otrreiz — kad viņa ar pūlēm sapratusi, ka visu to bagātību manto vīra brālis, par kuru viņa nekad ne vārda nebija dzirdējusi.

Taču viss reiz pāriet. Kaut gan tas vēl nenozīmē, ka viss arī aizmirstas. Pārgāja arī aizvainojums. Ar savu veselīgo prātu krustmāte sprieda tā, ka ļoti liela arī tā daļa, ko viņa saņem: viņa neilgojās pēc tādas dzīves, kad varētu sedet saliktām rokām. Bija pat skumji domāt, ka viņas sakrātā kapeika, ar ko viņa bija radusi lepoties, pēkšņi zaudē prieku, kas arvien rotāja krustmātes nenogurstošās pūles.

Kaut gan krustmāte nebija gājusi nekādās skolās, izņemot dzīves skolu, un nekā nebija dzirdējusi par šķiru cīņu, par kapitāla varu, viņai sirds pateica, ka slimais un nevarīgais Vasilijs Matvejevičs baidījās no dzīves, jutās neaizsargāts pret dzīves likstām, nepelnītām pārestībām un krāja naudu, jo ticēja tikai tās drošībai un spēkam pret visām nelaimēm, bet krustmāte sevi stiprināja nemitīgā darbā un savas sirds cildenuma.

Viņa centās atcerēties visu savu ar Vasiliju Matvejeviču kopā pavadīto dzīvi. Garajā atmiņu pavedienā viņa vēra katru sīkumu, pat visniecīgāko gadījumu. Un vīra tēls atausa vēl tuvāks, vēl dārgāks un saprotamāks nekā tad, kad bija dzīvs. Jā, viņa to visu saprata. Un sapratusi piedeva Vasilijam Mat-vejevičam. Uzzinājusi vīra vājības, viņa to iemīlēja vēl stiprāk, un viņai bija tā žēl kā mātei sava kuslā, nesaprātīgā bērna.

Viņa nespētu vārdos izteikt jauno izjūtu, bet ļoti labi saprata, ka viņas dvēseles bagātība ir nesalīdzināmi lielāka par to milzīgo naudu, ko vīrs atstājis, un ar nicinājumu atsacījās no advokāta priekšlikuma cīnīties par mantojumu.

— Kam man tas vajadzīgs! — krustmāte paraustīja plecus. — Atradis, par ko pūlēties! Ja tas varētu atgriest dzīvē Vasiliju Matvejeviču!

Viņa nevarēja ne iedomāties, ka viņas vietā kāds cits, piemēram, mazgātu grīdas un viņa pati nevarētu izjust prieku izberzt baltus priežu dēļus, izskalot spaiņus, izžaut veļu... Pēc tam ieiet tīrā istabā, ieelpot šo valgās grīdas smaržu un zināt, ka ne puteklītis nekur nav patvēries un ka viss mirdz un laistās, un līksmo līdzi ar viņu.

Lai gan krustmātes sirds, tāpat kā citi cilvēka dvēseles spēki, līdz ar gadiem pagura, taču bez mīlestības un rūpēm tā dzīvot nebija spējīga. Visā plašajā pasaulē krustmāte bija palikusi vientuļa, jo Vasilijs Matvejevičs viņai bija aizstāji^ pasauli. Taču drīz vien krustmāte pārliecinājās, ka tikmēr, kamēr vien zem saules dzīvos cilvēki, atradīsies arī tādi, kas ir mīlestības cienīgi. Lai arī tie nebūs tuvinieki.

Kad kādā saltā ziemas dienā negaidīti ieradās Jekaterina Nikolajevna, ziemas laikā nobraukusi ar zirgiem pa zemes ceļu tūkstoš verstis, lai krustmāti aizvestu pie sevis uz pilsētiņu, krustmāte saprata, ka viņas mīlestība vēl ir vajadzīga tiem, kuri pēc vīra nāves vēl dzīvo pasaulē un kurus vīrs, kad pats dzīvoja šai pasaulē, no visas sirds mīlēja.

Un vēl pēc viena gada Jekaterina Nikolajevna pierunāja krustmāti pabraukāt un apskatīt pasauli. Līdz šim krustmāte to patiešām vairāk nebija redzējusi kā caur savas mazās virtuvītes logu.

Starp citu, nelaiķa krusttēva Romānā meita Zina posas braukt no Vladivostokas uz Petrogradu uz svešvalodu kursiem. Un krustmāte bija ar mieru meiču uz galvaspilsētu pavadīt.

Tagad krustmāte atveda uz Petrogradu Nadju. Un nu viņa jau jutās kā pati lielpilsētniece un nekādi nevarēja saprast Nad-jas apjukumu.

No stacijas akmens kāpnēm Nadja ieraudzīja viesnīcu «Severnaja». Kādreiz tajā apmeties Puškins. Stacijas laukuma centrā uz sarkana granīta pamata pacēlās piemineklis Aleksandram III. Par šo pieminekli mēdza teikt: «Liels, sarkans bluķis, uz bluķa stuļģis, stuļģa galā āmurgalva, āmurgalvā cepure.» Un no šīs apaļās cepurītes uz drūmo muguru tecēja salta rasa.

Uzkavēties tomēr nedrīkst. Laukumā klaudz tramvaji, pa koka kluču bruģi klab rikšotāju pakavi, uz visām pusēm steidzas gājēji.

Krustmāte so|o plaši.

Nadja jau zināja, ka lielās pilsētās jāturas pa labo pusi. Un tomēr troksnis, drūzma, zvanoņa un šķindoņa, kučieru dižmanīgie uzkliedzieni «Sargās!», dīvaino automobiļu tauru pūtieni, kariešu un landaneru mirdzums viņu apdullināja._

Viņas šķērsoja Ļigovu un Ņevas prospektā ienira ļaužu straumē. Nadja ik mirkli grozīja galvu gan pa labi, gan pa kreisi. Pat kakls nogura.

«Tetas briljanti,» Nadja lasīja mirdzošo uzrakstu.

Pa kreisi — skaista galva ar cirtainiem matiem — Puškina piemineklis. Veikala «Bligkens un Robinsons» spīdīgie podiņi. Pazīstamie un tomēr brīnumainie firmu nosaukumi: «Einems», «Siu», «Šokolāde «Zoržs Bormans»», «Monpansjē Landrin» — zibēja kā kaleidoskopā.

Fontankas upīte un skaistais tilts pār to. Visos četros stūros to rotā bronzas skulptūru grupas — zirgi ar braucējiem.

Līdzās no ķirškokiem celtā Aņičkova pils. Kādreiz to Elizabete cēlusi Razumovskim, bet Katrīna II uzdāvinājusi Potjom-kinam. Tas pilī ievietojis tikai savu bibliotēku. Tagad šī pils piederēja ķeizarienei Marijai Fjodorovnai. Viņas pārgāja pār Sadovajas un Mihailovas ielām. Pilsētas domes tornī pulkstenis rādīja desmit. Tālumā mirdzēja Admiralitātes zelta smaile. Viņas nonāca pie Kazaņas katedrāles kolonām. Tās iekļauj laukumu, kur atrodas Kutuzova un Barklaja pieminekļi.

Visur tikai akmens! Akmens un granīts! Un tomēr kā dzīvs tas stāsta Nadjai par Krievijas vēsturi.

Bet tur vitrīnā kā mazi ronīši mēļas franču plūmes: Jeļise-jeva veikals. Brīnišķīga mīklas smarža. Viņas nonāca pie Fiļipova konditorejas, kas bija slavena ar saviem pīrādziņiem.

Un tad atkal tas viss garām. Krustmāte soļo kā grenadieris pārgājienā. Neviens te pat nepaskatās ne uz viņas komiskajiem zābakiem, ne uz vecmodīgo mēteli, ne uz cepuri, kas drīzāk izskatās pēc noļukušas mušmires.

Reizreizēm viņa aprauti pateica:

— Tā ir virsnieku «ekonomija». Bet tur, redzi, aiz baltajām kolonām — Tirgoņu kvartāls.

Tumšzilos kostīmos ģērbušās jaunkundzes vāca ievainotajiem par labu ziedojumus un ziedotājiem piesprauda nozīmītes.

Baznīciņā pie Tirgoņu kvartāla pa atvērtajām durvīm varēja redzēt uz ceļiem nometušās, dziļās sērās tērpušās sievietes.

Dažādās balsīs klaigāja puikas:

— Avīze «Diena»! Avīze «Diena»! Avīze «Kapeika»! «Biržas Vakara Ziņas»!

Kāds brašulis pārdeva atklātnes un tikpat kā zirņus bēra:

— Desmit kapeikas, desmit dažādas atklātnes! Vācu nācijas karikatūras!

Turpat līdzās uz zema soliņa kāds pusaudzis rupjā balsī piedāvāja:

— Krēms, gutalīns, zābakšnores! Gumijas pasitņi papēžiem!

Viņas gāja garām Galvenajam štābam, kur virs arkas bija

trīs bronzas rikšotāji. Pa kreisi Daciāra mākslas veikals. Vitrīnā izliktas antīkas marmora statuetes. «Trīs grācijas», «Amors un Psihe». Psihei spārniņi smalki kā spārei, viņa noliekusies pār dusošo Amoru. Rokā viņai iedegta lampiņa. Tūlīt Amoram nejauši uzpilēs karstas eļļas piliens, un viņš pamodīsies!

Nadja bija aizmirsusi ir izsalkumu, ir nogurumu. Viņas jau pie Ziemas pils; Pils laukumā — Aleksandra kolonna ar eņģeli.

Viņas vēl arvien gāja un gāja tālāk. Krustmāte apmeta līkumu, lai varētu paskatīties uz Izaka Dalmatska katedrāli ar zilraibām melna marmora kolonām. Studentiem bija par to jautra dziesma: «No augšas skatienus raida pats īzaks ar zelta galvu un smaida.»

Un galvaspilsētas brīnums — «Vara jātnieks». Atnākt šurp vienatnē un raudzīties uz Ņevu, uz šo zirgu un valdnieku, kas Krieviju «uzslēja stāvus»!

Un tad viņas iegriezās Aleksandra dārzā. Caur iesārtuša-jām, bet vēl kuplajām lapotnēm Nadja ieraudzīja pieminekļus un nemanot palocīja galvu Ļermontovam, Gogolim, Gļinkam, Žukovskim un kādam militāram ar ģenerāļa akselbantēm. To viņa nepazina. Tas bija ceļotājs Prževaļskis.

Te ļaužu bija mazāk, kaut* gan vēl bieži gadījās sastapt ģenerāļus, kuriem militāru godu deva kadeti un gardemarīni.

Pa Aleksandra dārzu lēnām gāja ievainotie uz kruķiem. Viņus pavadīja žēlsirdīgā māsa melnā lakatiņā ar sarkanu krustu. Biežāk gadījās sastapt dāmas garos, melnos sēru plīvuros.

Beidzot viņas izgāja Angļu krastmalā. Saule izlīda no mākoņiem, atmirdzēja Petropavlovskas cietokšņa smailē un izbēra pār Ņevu zelta dālderīšus.

Krastmala gājēji ņēma no galvam cepures: no pils laukuma tuvojās kariete.

— Paskaties! — teica krustmāte. — Galma kariete. Redzi, haiduks sarkanā livrejā ar zelta uzšuvēm. Trīsstūreni sašķiebis uz vienas auss. Karietē laikam brauc kāds no cara galma. Tādē] jau visi klanās.

Krustmāte pati gan nepaklanījās. Viņa bija republikāniete.

Pa Nikolaja tiltu viņas pārgāja pāri Ņevai. Vasilija sala Nadju neko nepārsteidza. Universitāte, kurā Pētera laikā mitinājās divpadsmit kolēģijas, un bijusī Meņšikova pils Nadjai šķita drūmas kā kazarmas. Tikai Volfa un Marksa grāmatu veikali un tabakas fabrika «Laferm», kas atradās Vidus prospektā, Nadju sajūsmināja. Pirmo reizi mūžā viņa redzēja fabriku. Ar cieņu viņa nolūkojās fabrikas ēkā: šķita, ka tā visa no stikla — tik lieli bija logi.

Pa Vidus prospektu gāja rota kareivju uz apmācībām.

Līdz pat Berlīnei mēs aiziesim kā likts,

Vairs no vācieša ne smakas nepaliks.

Kad ar uzvaru sveiks dzimto zemi rīts,

Vilhelmu aiz ūsām atvedīsim līdz.[12] —

skanēja kareivju dziesma.

Nadja bija nogurusi. Turpretī krustmāte bija pilnīgi nenogurdināmā. Nadja paklausīgi kāpa sestajos stāvos, redzēja daudz istabu: daždažādas — lielas un mazas, vienkāršās un greznas; un krustmāte izvēlējās visvienkāršāko un visaugstāko, sestā stāvā, bez lifta un pat bez elektrības, lai tikai būtu lētāk.

— Nekas, nekas! Neesi jau maziņa. Nekur nav jāskraida. Jāmācās! — krustmāte, kā arvien, cīnījās, kaut gan Nadja ne vārda neiebilda un ar visu bija mierā. Lai ir sestais. Nomazgāties te var, tāpat padzert tēju un atpūsties.

Pulkstenis jau rādīja divi.

* * *

Otrā rītā agri Nadja gāja uz kursiem. Vestibilā drūzmējās kursantes. Daudzas ienāca tikpat bikli kā Nadja: tās bija pirmā kursa studentes. Tās, kuras bija vecākajos kursos, nāca ar port-fe|iem, izturējās droši, sasveicinājās ar profesoriem, pat uzrunāja viņus vārdā un tēvavārdā.

Nadjai lika iet kancelejā. Tur, tāpat kā visos laikos un visās kancelejās, neviens par ienācēju nelikās ne zinis kā par sen visiem apnikušu mušu. Nadjai te izsniedza matrikulu un ieejas karti.

Lekcijas jau bija sākušās. Un kas tagad jādara? Kur jāiet?

Pirmajam kursam garderobe atradās pagalma pusē. Nadja izgāja cauri garajam pagalmam, kas bija piekrauts pilns ar augstām bērza malkas grēdām. Vējš plūkāja un virpināja bērza tāss balto, zīdaino kārtiņu. Nadja piegāja pie grēdām un kādā spraugā iebāza papīra salvetē ietītās sviestmaizes ar sieru.

Vīstoklītis, ko krustmāte ar tādu rūpību Nadjai bija sagatavojusi, sērīgi paslēpās malkas grēdā. «Gan varbūt kāds paņems,» Nadja nodomāja, «neesmu taču nekāda maziņā!»

Pagalma labajā stūrī Nadja ieraudzīja durvis, atvēra tās un iegāja savā jaunajā dzīvē.

Garderobe atradās blakus desmitajai auditorijai. Sājā auditorijā bija izsludināta Dmitrija Nikolajeviča lekcija par Tur-geņevu. Tā bija milzīga telpa amifteātra veidā. Bet vietas visas bija aizņemtas. Pat durvīs uz pakāpieniem sēdēja klausītājas.

Profesors lēnā gaitā uzkāpa katedrā, uzlika uz tā savas izteiksmīgās, skaistās rokas un pēc maza klusuma mirkļa teica:

— Cienījamās klausītājas! Pagājušo reizi mēs apstājāmies ... — Un lekcija iesākās.

Viņš lasīja, neskatīdamies uz klausītājām, bet kaut kur viņām pāri, it kā iedziļinādamies sevī, un tur, kaut kur savā sirdī, atrada trauksmainus vārdus, un šķita, ka tie tiek teikti pirmo reizi, tik svaigi, tik negaidīti tie skanēja un saviļņoja sirdis.

Visas kursistes bija noliekušās pār burtnīcām. Bet Nadja pierakstīt nevarēja. Viņa klausījās ar baudu un nevarēja vien nobrīnīties, kā šim sirmgalvim raisījās domas: ne reizi viņš neieskatījās konspektā, bet it kā domāja balsī, un klusi, bet skaidrā dikcijā stāstīja par lielo mākslinieku.

Sen jau bija noskanējis zvans. Bet auditorijā vēl arvien valdīja klusums. Profesors atvadījās, nokāpa pa katedras pakāpieniem, un tikai tad arī klausītājas piecēlās, vēl arvien atrazdamās mākslas varā. Piecēlās arī Nadja no sava pakāpiena, atstiepa nolīkušo muguru. Nevienu viņa te nepazina. Negribējās arī ne ar vienu runāt. Pārtraukumā kursistes izklīda pa citiem stāviem, un atkal Nadjai bija ko brīnīties par klusumu kāpņu telpās un aktu zālē. Kaut gan visur bija cilvēku pilns, bet nekāda trokšņa, ne skaļuma. Visur varēja redzēt možas sarunas, sasveicināšanās ar paziņām, smieklus, bet tomēr kā baznīcā vai muzejā — visur valdīja klusums.

Pēc pārtraukuma tai pašā auditorijā pirmajam un otrajam kursam akadēmiķis lasīja lekciju par Mikelandželo.

Nadja piegāja pie augstā loga. Pa Vidus prospektu atkal gāja ievainotie. Viņi pagriezās uz kursu jauno ēku, kurā bija iekārtots hospitālis.

Nadjai garām pagāja divas norūpējušās kursistes. Viena ar nogrieztiem matiem, ar brillēm un gariem zvanveida svārkiem, kas bija sajozti ar platu siksnu.

— Ainalīna lekciju noteikti klausīsimies, — sacīja briļļainā. — Tas par Andželo stāstīs tikpat kā par šodienu.

Zvans vēl nebija skanējis, kad visas klausītājas steidzās savās vietās. Nadjai laimējās aizņemt vietu garajā solā. Augstie, divstāvīgie logi bija aizklāti ar biezām, smagām štorām, un lekcija notika burvju luktura gaismā. Kamēr Nadja asināja zīmuli, katedrā uzkāpa sausnējs maza auguma vīriņš, bet viņa sejā un acīs staroja savāda apgarotība. Profesoram rokās bija garš rādāmais koks. Gaismu nodzēsa. Uz ekrāna parādījās skaista, četrstūraina celtne.

Un kā no zemes dziļumiem atskanēja dobja, skaidra balss:

— Mediči kapela. Tā būvēta pēc pāvesta Leo Desmitā pasū-‘ tījuma. Kapelā tika uzcelti pieminekļi pāvesta brālim, Džuliā-nam un brālēnam Mediči. Mikelandželo, redzēdams, kā tiek pazemota dzimtā pilsēta, kuras galva bija ienīstais Aleksandrs Mediči, strādāja ar rūgtumu un daudz ko atstāja nepabeigtu, un tomēr tas ir viens no viņa lieliskākajiem darbiem.

Aina mainījās, un uz ekrāna parādījās Džuliāns Mediči. Mākslinieks viņu attēlojis jaunu un majestātisku.

Uz viņa sarkofaga — slavenās Mikelandželo statujas: «Diena» un «Nakts».

Profesors uzmanīgi velk nūjiņu pa ekrānu.

— Ieskatieties! — viņš saka. — Mazliet pacēlusies un nevērīgi uz vienas rokas atbalstījusies, Diena drūmi, it kā sašutusi raugās pār plecu uz jums. Visa figūra pauž sava spēka apziņu un dziļu nicinājumu pret cilvēka niecību. Tā nebija pabeigta. Nakts bija ieslīgusi dziļā miegā. Pie kājām tai — pūce. Nakts sejā skarbums; viņas spēcīgajiem locekļiem trūkst sievišķības, taču titāniskā figūra nepasakāmi skaista. Nakts aizmigusi. Bet arī miegā to vajā ļauni sapņi. Kad statuja bijusi pabeigta un uzstādīta, dzejnieks Džovanni Strocijs par to uzrakstījis vārsmas.

Profesors lieliskā itāliešu valodā nolasīja četras rindas, kuras tūlīt pārtulkoja:

— «Nakti, ko tu redzi tik smagā aizmirstībā guļošu, no akmens izveidojis eņģelis (Andželo). Viņa aizmigusi. Tātad viņa ir dzīva. Ja netici, pamodini, un viņa sāks runāt.» Mikel-andželo dzejniekam uz šīm rindām atbildējis ar savu nemirstīgo četrrindi.

Un profesors atkal nolasīja itāliešu vārsmas un pēc tam pārtulkoja:

— «Esmu laimīga, ka varu aizmigt. Es nežēloju, ka esmu no akmens: kamēr pasaulē dzīvo ļaunums un nekrietnība, kāda svētlaime to neredzēt, nejust! Nemodini mani! Es lūdzu! Runā klusāk ...» Un te ir Lorenco statuja. Lorenco sēž, drūmās domās nogrimis. Itālieši šo statuju ļoti mīl. Viņi nosaukuši to «II pen-siero» — «Doma». Daži to sauc par «II pensierozo» — «Domās iegrimis». Pievērsiet uzmanību Lorenco pozai, viņa ķermeņa, kāju, it sevišķi labās rokas stāvoklim. Cik lieliski tas viss izsaka noslēpumainās domu darbības ārējo izpausmi! Par ko domā Lorenco? Vai viņš atceras sava mirušā un izdzītā tēva likteni? Vai viņš noraizējies par to, ka līdz ar viņu pašu kapā guldīts pēdējais likumīgais Lorenco Lieliskā mazdēls, bet viņa varas pārņēmējs Aleksandrs Mediči ar savu bezgalīgo valdīšanu dara kaunu visai Florencei? Kas to zina!

Klausoties šajā iedvesmas pilnajā runā, Nadjas domas aizklīda uz savu tālo pilsētiņu. Viņa atcerējās vakaru pie Kurbato-viem un dārgo albumu, ko viņa tik nevērīgi bija šķirstījusi un Andželo dziedošo bērnu grupu, un «Dienu» un «Nakti».

Briļļainā studente savai kaimiņienei kaut ko čukstēja, un tā klausīdamās piekrītoši māja ar galvu.

Pēc zvana daudzas kursistes apstāja akadēmiķi. Vistuvāk viņam nostājās briļļainā.

Viņas līdzjūtīgi apjautājās par akadēmiķa veselību. Sasveicinādamies ar kursistēm, viņš kautrīgi runāja:

— Nekas, tā puslīdz! Strādāju arī tur.

Tikai dažas dienas pagājušas, kamēr akadēmiķis bija izlaists no Krestu cietuma.

Pēdējā lekcija loģikā. To lasīja profesors Aleksandrs Iva-novičs.

Pēc viņa nevērīgā galvas mājiena, kā viņš parasti sveicināja kursistes, un zobgalīgās dzirksts gudrajās, caururbjošajās acīs uzreiz varēja noprast, ka diezin vai vecais profesors pats ir pārliecināts, ka jaunajām sievietēm, kas sēž šeit solos, nepieciešams zināt loģiku. Viņš izmantoja izdevību, lai uzsvērta, ka uzskata viņas par «zemāku rasi».

— Pamēģiniet, — viņš teica, — noteikt loģisko k|ūdu kursistes domāšanā! Profesors kursistei aizrāda, ka viņa priekšmetu nezina, nav sagatavojusi un ka viņš pēc vislabākās gribas nevar likt «apmierinoši», kursiste apstrīd viņa vārdus un apgalvo: «Es daudz mācījos.» — «Jo bēdīgāk,» saka profesors, «ka pēc tik lielas piepūles no tik acīm redzama siloģisma: «Visi cilvēki ir mirstīgi. Kaķis nav cilvēks,» — jūs izdarījāt slēdzienu, ka kaķis ir nemirstīgs.»

Auditorijā atskanēja apvaldīti smiekli.

Sešas stundas klausījusies lekcijas, Nadja līdz vakara semināram gāja mājās paēst pusdienas.

Izgājusi pagalmā, kur rudenīgajā, mazliet drēgnajā gaisā stipri bija jūtama skarbana bērzu smarža, Nadja juta tādu izsalkumu, it kā viņa būtu visu šo bērza malku sacirtusi un grēdās sakrāvusi.

Un pēkšņi viņa starp pagalēm ieraudzīja vīstoklīti baltā papīra salvetītē.

Nadja priecājās par to kā par dzīvu, tuvu, sen pamestu būtni. Viņa pieskrēja, izvilka to no spraugas un ar pateicību apēda visu, pat vismazākās drusciņas no salvetes rūpīgi savākdama.

XIII NODAĻA BRĪVĀ DZĪVE

Ikviens cilvēks jūt neizsakāmu burvību vārdā «brīvība». Kaut ko dārgu, valdzinošu. Tas šalko apziņā, it sevišķi jaunajiem, kā laime. Jo spēcīgāk tas savaldzina, kad pēc smagiem, ilgiem baiļu un pastāvīga nemiera gadiem pēkšņi uzvēsmo miers un brīve. Tad dzīve ar neparastu spēku uz katra soļa aizrauj iztēli, modina sapņus un veldzē prātu ar neizdzēšamu iespaidu svaigumu. Un viss, kas brīvē bija nīsts, atkal pievelk, sauc un aicina.

Tieši tādēļ Nadjai iepatikās celties agri, lampas gaismā viņa spirgti aprīvējās ar aukstu ūdeni, ātri apģērbās un ar baudu dzēra tasi karstas kafijas, ko krustmāte Duna pagatavoja tik garšīgu ar vaniļu, vīnogām un Himalaju graudiem, kā neviens cits to nevarētu.

Pēc tam uzvilkusi kažociņu, galošas, uzlikusi cepurīti, jo agri, kad citi vientuļi stāvi salīgi božas pie piestātnēm, gaidīdami pirmos tramvajus, kad vēl spokaini spīd blāvās laternas, viņa izgāja tukšajās ielās un nesteidzīgi soļoja rīta salā. Un te, vēl snaudošās pilsētas plašumos, zilgā rīta pasakainajā gaismā viņa priecājās par vientulību: atpūtās, it kā sakusa ar apkārtējiem priekšmetiem, bezrūpīgi vēroja nepazīstamos cilvēkus, putnus, kas vēl klusēja, vieglās, it kā uzgleznotās mājas, kas rīta dūmakas plīvurā šķita vēl brīnišķākas, un viņa brīnījās, kā dienā tās nebija ievērojusi.

Sētnieks ar puskažociņu mugurā slauka ielu, aizrausdams no trotuāriem pūkaino sarmu; viņa velteņi ir kā milža septiņjūdžu zābaki. Nadja vairs nejūt sevi, un uz mirkli viņai šķiet, ka viņa pati ir šis sētnieks vai puika, kas izskrējis no vārtiem ar iznēsātāja leti, zvirbulēns, kas žigli lēkā, graudiņus uzlasīdams, dūmu strūkliņa, ko vējš satvēris no fabrikas «Laferm» dūmeņa un veļ kā mākonīti paka] dziestošajai rīta zvaigznei.

Tomēr diena valdonīgi pieveic ilgo ziemas ausmu, izkliedē nakts burvības, un jau citas domas, prieki un bēdas drūzmējas Nadjas galvā.

Vējš atnes rūpnīcu sirēnu svilpienus. Vēl agrs; var pastāvēt pie vitrīnas, papriecāties par grāmatām, gleznām, kūkām un pat mazajām lakādas kurpītēm, kas tik labi derētu Nadjas kājai. Liekas, nav arī dārgas. Bet Nadjai naudas nav. Krustmāte stingri pārbauda katru izdoto kapeiku.

Un Nadja prata apmierināties ar sapņiem. Viņa to visu domās, iztēlē nopērk, pamērī, uzlaiko. Pat redz, kādu iespaidu tas atstātu uz draugiem, kad viņa kā lielpilsētniece ierastos savā mīļajā, tālajā pilsētiņā.

Tā domājot, viņa nonāk pie kursu ēkas. Atdod garderobē mēteli un caur grezno aktu zāli ieiet caurstaigājamā telpā pie ziņojumu dēļa. Tur var sastapt visus, ko vien vēlies. Un uzzināt visus jaunumus. Vitrīna ir milzīga avīze. Kāds pārdod fonētikas, morfoloģijas un krievu valodas lekcijas. Nadjai tās ļoti vajadzīgas. Medicīnas studente meklē otru iedzīvotāju istabā. Pārdod biļetes uz «Loengrīnu» ar Sobinovu titullomā. Students, ar garantiju, sagatavo latīņu valodā. Sibīrijas novadnieki atgādina par sanāksmi. Kanceleja aicina nomaksāt lekciju naudu. Savstarpējās palīdzības kase izziņo koncertu aktu zālē.

Uzzinājusi visus jaunumus, Nadja iet ēdamistaba. Pustumšajā, garajā gaitenī gar sienu sastājušās kursistes. Tā ir rinda pēc vislētākajām pusdienām.

Maiņas kasīte jau atvērta. Ēdamistabā ar lielu naudu nelaiž: par visu jāsamaksā bez atlikuma, lai lieki netērētu laiku. Te reti kāds izdod desmit kapeiku. Vairums — divas trīs kapeikas. Vajadzīgs pat grasis — vārīti kartupeļi maksā puskapeiku. Rupjmaizi var ēst, cik vēlas, bez maksas.

Nadja vēl nekad savā mūžā nebija bijusi nevienā kafejnīcā, nevienā ēdnīcā. Bet tas ir interesanti — apsēsties pie galda un izdzert pilnīgi patstāvīgi kaut tikai glāzi tējas. Konfektes Nadjai pašai savas un arī brokastis. Uzvārītu ūdeni dod bez maksas. Kaut gan Nadja ir pilnīgi paēdusi — krustmāte gatavo lēti un garšīgi, — tomēr viņa pieiet pie lielās tējkannas un ielej glāzi vārīta ūdens. Te par to neviens nebrīnās. Tieši otrādi, cienī tos, kas ēd vienkārši. Kas vēlas tērēt vairāk, lai iet uz speciālo ēdnīcu.

Vienmēr dabūjamās pusdienas ir kāposti ar gaļu un gaļas kotletes ar griķu biezputru. Tas viss, ieskaitot maizi, maksā septiņas kapeikas. Var arī ņemt tikai kāpostus vai arī tikai biezputru. Tas maksā divas kapeikas. Protams, bufetē vāzēs kārdinoši saliktas kūkas un dārgas konfektes. Taču tā ir komerciālā tirdzniecība.

Ēdnīcu iekārtojusi savstarpējās palīdzības kase. Porcijas izdod dežurējošās kursistes. Katrs pats paņem piederumus. Tukšos traukus atdod atpakaļ pa lodziņu, kur tos saņem trauku mazgātājas.

Pēc lekcijām, pulksten divos, Nadja mājās ēd pusdienas. Pulksten piecos ir seminārs valodā.

Nelielajā telpā ir mājīgi. Tā atgādina klasi. Pie tāfeles ar krītu rīkojas mazs resnītis profesors sārtiem vaigiem. Viņam ir mazas, dusmīgas ačeles, kuplas sirmas uzacis. Tas netraucē profesoram mīlēt savu priekšmetu tāpat kā agrā jaunībā.

Profesors ar mitru gumijas sūkli rūpīgi noslauka tāfeli, kas tā jau bija tīra, un kaut ko zīmē.

— Cienījamās klausītājas! — viņš uzrunā studentes. — Lū-

dzu, izmetiet no galvas visas drazas, ko jums sniedza ģimnāzijās, un atbrīvojieties, lai varētu nodoties valodas zinātnei. Neviens, protams, nedomā, ka skolā aritmētikas stundās būtu mācīts, ka divreiz divi ir, teiksim, četri ar pusi. Kaut gan Potu-gins^1 apgalvo, ka daži savādnieki, tā sakot, vēl arī krievu zinātni esot izdomājuši: mums tāpat divreiz divi esot četri, bet tas iznākot kaut kā atjautīgāk . .. Kas tikai pasaulē nenotiek! Nesen kādā ceļvedī es izlasīju, ka eņģelis Aleksandra kolonas galā esot izveidots dabiskā lielumā!

Profesors slīpi uzzīmēja garu nūjiņu un kreisajā pusē tai pievilka mazu aplīti. Tā kādreiz pirms ātrraksta Krievzemē rakstīts burts «a». Profesors mazliet atkāpās no tāfeles, papriecājās par burtu, atkal piegāja pie tāfeles, ar mazo pirkstiņu palaboja aplīti, ko viņš mīlīgi nosauca par «nabiņu», un paskaidroja, ka mūki pārrakstītāji, lai ērtāk un ātrāk varētu uzrakstīt, šo «nabiņu» pārvietojuši arvien zemāk un ātrrakstā «a» burts beidzot ieguvis pašreizējo apveidu, kas visiem pazīstams.

Nadja kāri klausījās profesoru. Jūsma par paša zinātni izstaroja no viņa mazajām ačelēm, bija jūtama viņa roku piesardzīgajās kustībās, izskanēja viņa balsī un pārgāja uz kur-sistēm. «Kas to teicis, ka valodniecība ir garlaicīgs priekšmets?»

Pulksten septiņos Nadja pārnāca mājās. Krustmāte pēc vakariņām nogrieza mazāku uguni, lai tik daudz neizdeg petrolejas.

— Nav ko acis bojāt. Jāiet ātrāk gulēt! — pateica krustmāte.

Nadja nekā neiebilda. Viņa jau zināja, ka krustmāte vēlāk

atkal uzgriezīs lielāku. Viņa atgūlās uz kušetes.

Pēc kādas stundas krustmāte, kā arvien, skaļi uzsauca:

— Kas vēl nebūs! Slinkumu lāpīt esi atbraukusi! Māte mājās rokas vis klēpī netur, strādā. Celies augšā!

Nadja aši piecēlās. Uz galda — tase karstas tējas, un krustmāte jau paguvusi izcept drupanu pīrāgu ar svaigiem āboliem.

Nadja apēda lielu gabalu. Krustmātei šķita, ka par maz. Viņa nebija apmierināta.

— Kādēļ tu neēd?! Vai tad nav garšīgs?! — Viņa atlauza mazu garoziņu. — Nē, garšīgs.

Kādēļ viņa neēd? Cita iemesla savai burkšķēšanai krustmāte vēl nebija izdomājusi. Galvu piešķiebusi un melnās acis piemiegusi, viņa ar vislielāko uzmanību košļāja drupačas.

1 Viens no I. Turgeņeva romāna «Dūmi» varoņiem.

— Nē! — krustmāte vēl atņēmās. — Pīrāgs labs. Bet vai nu \ ;ir izdabāt!

— Ja tu vēlies, es visu uzreiz apēdīšu! — Nadja smiedamās pieskrēja pie krustmātes un viņu maigi apskāva.

Un krustmāte vairs neizturēja:

— Nu diezgan, diezgan! Ēd uz veselību. Mācīšanās paņem daudz spēka. Vasilijs Matvejevičs arvien teica: «Kad mācas, labi jāpaēd.» Sēdies un mācies! Rīt taču atkal agri jāceļas.

Krustmāte pati visu savu mūžu ik rītus cēlusies pulksten četros.

Vakarā, saklājusi uz kušetītes Nadjai vietu, krustmāte gādīgi meiteni apsedza. Pec tam viņa halātā vēl ilgi sēdēja uz gultas malas, uztīdama matus uz papīrīšiem, un galvā rēķinādama dienas izdevumus; viņa šausminājās, ka ar katru dienu karš sadārdzina dzīvi, ka produkti kļūst sliktāki, un gudroja, kā ietaupīt, lai mīļajai Nadjušai nebūtu jāskraida pa kādām tur nieka privātstundām, par kurām viņa saņēma pieci rubļi mēnesī.

XIV NODAĻA TIKŠANĀS

Gadās dienas, pilnas pārsteigumu.

Nadja sēdēja aktu zālē uz katedras pakāpiena un lasīja paleogrāfijas kursu. Viņa bija pilnīgi iegrimusi sarežģītā senslāvu raksta pētīšanā, kad pēkšņi kāds viņu uzsauca, uzrunādams neparasti ar «tu»:

— Nadja! Sveicināta!

Viņa izbrīnījusies pacēla acis augšup un, pametusi skatienu pār plecu, atrāvās atpakaļ: viņas acu priekšā zeltainiem matiem, pelēkā garīdznieka tērpā, ar ķēdē pakārtu krustu un binokli tievā siksniņā stāvēja Ignatijs Zavjalovs. Pie krūtīm viņam spīdēja Jura krusts, un saule mirdzēja rudajos matos.

— Mācītājs! — Izbrīnījusies, pat izbijusies, iesaucās Nadja, pieceldamās kājās. — Kā jūs šeit gadījāties?

— Ar vilcienu no frontes. Ar mūsu karaspēka daļām biju pie Peremišļas... Redzi — ar Jura krustu apbalvoja! — Zavjalovs pašapmierināts smaidīja.

— Redzu, — katru balsienu gari stiepdama un nezinādama, ko ar viņu runāt, atbildēja Nadja. — Bet šeit nejauši gadījāties.

— Kādēļ nejauši? Atcerējos, ka te daudz meiču, manu kādreizējo simpātiju. Tevi patiešām ieraudzīju nejauši. Dabūju jau aprunāties ar Oļu, ar Suru Cernovu, redzēju Mūzu. — Viņš apklusa. — Armijā sastapu tavas draudzenes. Soņu Sergejevu. Viņa aizgāja par žēlsirdīgo māsu. Es viņu pavadīju. Krita pie Peremišļas.

Nadjai sirds sažņaudzās. Ak dievs! Soņa kritusi! Klusā, biklā meitenīte ar zilajām acīm. Kāds liktenis! Soņa kritusi! Bet mācītājs palicis dzīvs un dabūjis Jura krustu.

Nadja atcerējās senos gadus, kad viņa, vēl maza skolnic-•cīte, trīcēja par Zavjalova grēkiem. Nē, viņš nav sodīts. Viņš ir apbalvots. Viņš ir apmierināts. Bet Soņa ar zilo vizbulīšu acīm kritusi. Grūti, pat neiespējami iedomāties, ka viņas acis nekad vairs neatvērsies un neskatīs rītausmas debesu mirdzā.

Vakarā atbrauca Kurbatovs.

Visu laiku, kopš Nadja aizbraukusi, nebija dienas, kad viņš par to nedomātu. Lai darīja ko darīdams, vienmēr juta viņu līdzās: ja runājās ar draugiem — viņa klausījās; ja rakstīja — viņa vēroja tā roku; viņa mierināja, sargāja un lepojās ar viņa panākumiem.

Nadja nezināja, ka Kurbatovs atbrauks, nezināja, ka viņu izsaukusi ministrija. Vēstules viņš Nadjai nerakstīja. Tikai dažreiz pāris vārdu ierakstīja viņai meitas vēstulēs.

Kurbatova ierašanās bija priecīgs pārsteigums. Vakarā Nadja tulkoja «Piezīmes gar gailu karu» un, tikusi līdz Orgeto-rika kvēlajām runām, kas iedvesmoja helvētus gatavoties karam, viņa iegrima pārdomās.

Viņa no jauna atcerējās Soņu un citus, kuri aizgājuši karā. Sirds kļuva smaga. Tik daudz kritušo! Tik daudz asaru un bāreņu! Par ko? Par ko krita Soņa? Un daudzie daudzie nezināmie ...

Istabā ne visai spožajā petrolejas lampas gaismā bija kluss. Krustmāte bija aizgājusi uz veikalu. Tikai saimnieces kaķēns murrāja uz kušetes un sienas pulkstenis tikšķēja.

Gaitenī atskanēja zvans. Noklaudzēja ārdurvis. Kāds vaicāja: «Mājās?» Saimniece kādam atbildēja ...

Nadja pielieca galvu, ieklausījās. Sirds sāka straujāk sist.

Klauvēja pie durvīm, klusi, bet enerģiski. Izņemotsaimnieci,. pie viņām neviens cits neklauvēja. Bet šis klauvējiens bija citāds — piesardzīgs un tik apbrīnojami pazīstams. Nadja steigšus piecēlās. Atvēra durvis. «Lūdzu,» viņa gribēja teikt, bet balss aiztrūka: atmirdzēja Ļudas brīnišķīgās melnās acis. Sasarkusi, mazliet aizelsusies pēc lielas kapšanas, viņa staveja greznā baltā kažociņā un sirsnīgi raudzījās draudzenē.

Ļudai nopakaļ nāca Kurbatovs, cepuri noņēmis, starojošu seju, viļņainos matus pieglauzdams, ar pūlēm valdīdamies, lai neskrietu Nadjai pretī.

— Sveicināta, Nadja! Nelūgts viesis sliktāks par tatāru, bet lūgts sliktāks par nelūgtu, — Kurbatovs braši runāja, acis no Nadjas sejas nenovērsdams, priecādamies par viņas aizkustinošo apmulsumu un ar joku pūlēdamies slēpt savējo.

Nadja patiešām bija galīgi apjukusi. Viņai pēkšņi šķita, ka viņa būtu mājās, savā pilsētiņā, un Kurbatovi atnākuši viņu aicināt uz slidotavu. Saimnieces pakalpīgā balss: «Jaunkundzi Atļaujiet nākt jums talkā,» viņai palīdzēja attapties. Pieredzējusī acs uzreiz noprata, ka atbraucēji ir turīgi ļaudis. To jau liecināja Ļudas kažociņš un lielie ciemkukuļi skaistā Krafta iesaiņojumā.

Nadja, gluži bāla, trīsošām, valgām skropstām, metās pie Ļudas, bet Pavels Georgijevičs pasteidzās pirmais, palīdzēdams meitai novilkt kažociņu un galošas.

Beidzot visi iegāja istabā.

Nadja lūdza viesus apsēsties, pabīdīdama krēslus, un, vēl arvien satraukta, ātri uzdeva jautājumus, un neieklausījusies atbildēs, tās tūdaļ arī aizmirsa, un atkal vaicāja, vai_ māte vesela un vai viņi ilgi šeit uzturēsies, kas jauns pilsētiņā. Un„ kad visi jau bija mazliet apmierinājušies, Ļuda sāka stāstīt par iespaidiem garajā ceļā.

Viņa sēdēja uz kušetītes, Nadja stāvēja viņai blakus, bet Pavels Georgijevičs iekārtojās grāmatu plaukta ēnā, ar elkoņiem atbalstījies pret augsto, pīto atzveltni.

Ar tikko manāmu smaidu, viņš vēroja Nadjas bērnišķīgo seju. Kā viņa pūlējās koncentrēties! Nopūtās un nolieca galvu, atglauda kuplo matu cirtu no pieres, reizēm izbrīnā sarauca augstos uzacu lokus, reizēm pārmetoši šūpoja galvu. Kaut gan viņa vēl arvien nespēja nomierināties, katrā viņas kustībā bija tik daudz maiguma, tik daudz iedzimtas grācijas, ka ikreiz, mainot stāvokli, viņas smalkais augums tik skaidri pauda dvēseles noskaņu — skumjas, sajūsmu vai izbrīnu, — ka Pavels Georgijevičs priecājās par viņu kā par gleznu.

Kurbatovs, kā arvien, Nadjas klātienē juta mieru, un, kā arvien, tikai tīras domas un labas vēlēšanās pamazām pildīja viņa dvēseli, kas bija nogurusi no satraukumiem un šaubām.

Viņam šķita, ka viņš kādreiz jau dzīvojis šai istabā un pašreiz tikai atgriezies no tāla ceļojuma. Viss viņam šeit bija sirdij tuvs un mīļš: gan grāmatas uz etažeres, gan pinkainais kaķēns, kas svešinieku biedēšanai uzmetis kupri kā kamielis, gan Jūlijs Cēzars, gan arī šī īpašā, cildenā dzīves vienkāršība, kur katrs priekšmets glabāja sirdij dārgas būtnes iezīmes.

Un kā agrā jaunībā Paveļam Georgijevičam šķita, ka tūlīt, tūlīt notiks kaut kas ļoti svarīgs un tad viss kļūs skaidrs un viņš iegūs īstu patiesību un dzīves jēgu.

Gaitenī atskanēja smagi soļi, un istabā trokšņaini ienāca krustmāte Dūņa.

Pavels Georgijevičs ātri steidzās viņai pretī, godbijīgi noskūpstīja viņai spēcīgo roku un palīdzēja atbrīvoties no kažoka un pirkumiem. Ļuda sasveicinādamās tikko manāmi pakniksēja.

— Tad nu gan dievs atsūtījis prieku! — krustmāte laipni sacīja, smagi ieslīgdama pītajā atzveltnī, ko viņai pievirzīja Pavels Georgijevičs.

Krustmāte senāk necieta Kurbatovu, sauca par lepnu, bet tas vienmēr pret viņu izrādīja tik patiesu cieņu un tā sajūsminājās par šo vienkāršo sievieti, kas bija viens mūžīga, nenogurstoša darba iemiesojums, ka viņa, apveltīta ar smalku visniecīgākā neīstuma izjūtu, tomēr nevarēja neatzīt viņa simpātijas.

Arī tagad Kurbatovs slavēja istabu, kurā krustmāte tā iekārtojusies, kā cits pat atsevišķā dzīvoklī nevarētu iekārtoties, lietderīgi izmantojusi katru stūrīti, saglabādama ērtības, mājīgumu un tīrību. Krustmāte redzēja, ka Pavels Georgijevičs saprot, kādas gaumes, izdomas un talanta vajadzēja šīs nelielās istabas piemērošanai visdažādākām dzīves vajadzībām.

It sevišķi Kurbatovs priecājās par aizslietni, ko krustmāte smalki izdarinājusi no zīlītēm, un siltumkrāsniņu, ko viņa bija pārmūrējusi un izrotājusi ar grezniem, puķotiem podiņiem, kurus viņa bija izmeklējusies pa visu galvaspilsētu, kamēr atradusi.

— Ak tu dieviņ tētiņ! — krustmāte iesaucās. — Ko es tā sēžu! Tūlīt uzlikšu patvāri. Man krāsni vienmēr karstas ogles. Bet te jau dzer tikai kafiju.

Un krustmāte sāka rosīties.

Pavels Georgijevičs augstu vērtēja zelta rokas. Viņš ari pats prata šo to pagatavot, noēvelēt, nokrāsot. Ar baudu viņš vēroja, cik žigli un veikli rīkojās krustmātes rokas, nenoliedamas nevienu ūdens lāsīti zemē, cik uzmanīgi viņa iegrāba liekšķerītē sarkanās ogles, pat dzirkstelīti zemē nenomezdama, kā viņa vienas minūtes laikā iekvēlināja patvāri, pie kam neviens dūmiņš-neienāca vieglajā, svaigajā istabas gaisā.

— Mēs taču jums, Jevdokija Aleksejevna, atvedām ciemkukuli no mūsu Tālajiem Austrumiem. Ikrus yisām šķirnēm un visām krāsām: melnos, sarkanos, dzeltenos. Žāvētus lasīšus. Nu un arī no Pītera šo un to. Atjaujiet to visu pasniegt jums, — Kurbatovs laipni teica.

— Iesim, Nadjuša, paskatīsimies, — aicināja Ļuda, un meitenes izskrēja gaitenī, kur vairāki japāņu grozi bija cits uz cita salikti.

— Tā jau vesela noliktava! — izsaucās Nadja.

— Nē. Tikai daļa. Lielā noliktava palika viesnīcā, — paskaidroja Kurbatovs, iedams viņām nopakaļ.

Galvaspilsētā Nadja jutās kā niecīgs smilšu graudiņš. Viņa bieži vien pārdomāja, ka pasaulē ir tik daudz pilsētu un pilsētās tik daudz māju, un pa visām mājām tik daudz dzīvokļu un diezin cik logu! Bet viņa, Nadja, raugās pa vienu vienīgo, kas pat nav ielas pusē, bet neinteresantā iekšējā pagalma pusē, kur nav ne suņu, ne govju, pat zvirbuļi tur neielido, jo nav ko knābāt.

Te visi iedzīvotāji dalījās ievērojamos cilvēkos un parastos. Ievērojamie nekur nerādījās. Tie brauca slēgtās karietēs vai lepnos landaueros, bet parastie brauca ar tramvajiem vai gāja kājām.

Un Nadja stingri apņēmās pēc kursu beigšanas strādāt savā pilsētiņā vai arī tur, kur jau nu gribēs māte, — varbūt tuvāk dzimtajai pusei Semirečjē.

Arī krustmātei nepatika galvaspilsētas dzīve. Virtuves gan te ir, bet saimnieces gatavo uz prīmusiem. Neviens nerūpējas par krājumiem, jo nav jau kur glabāt un nav arī vajadzības, vienmēr var dabūt svaigu sviestu un pienu, no Fiļipova — dažādas mīklas; kārtaino, plaucēto, rauga, skābēto, smilšu, vārdu sakot, kādu vien vajag. Bet vai tad to nu var salīdzināt ar mīkstajiem pīrādziņiem, kādus krustmāte iemanījās izcept savā pārveidotajā podiņu krāsniņā.

Pirmajā svētdienā Pavels Georgijevičs aizveda meitenes uz Ermitāžu, no kurienes viņi devās uz «Selektu», uz viesnīcu, kurā Kurbatovi bija apmetušies, paēst pusdienas. Nadja pirmo reizi bija restorānā. Un Kurbatovs jokoja, ka viņai daudz ko vēl dzīvē nāksies piedzīvot «pirmo reizi».

Otrā dienā viņi pusdienoja veģetārajā ēdnīcā Ņevas prospektā. Pasūtot pusdienas, Kurbatovs ieminējās meitenēm par apbrīnojamo profesionālo atmiņu, kāda ir oficiantēm. Ir zināms, ka veģetārās pusdienas, tāpat kā ķīniešu pusdienas, sastāv no daudz dažādiem uzkožamiem, salātiem un mērcēm. Un tomēr oficiante, reiz noklausījusies pasūtījumu, neko nepierakstījusi, pēc dažām minūtēm jau nes visu jums uz paplātes, ko viņa viegli tur virs galvas, un neko viņa nepārvaicā, neko nesajauc un katru ēdienu noliek tieši tam, kurš to pasūtījis.

Kurbatovs stāstīja, cik liela uzmanība te vajadzīga, kāds treniņš, lai tik labi varētu strādāt, un ka daudzi, arī viņš labprāt nākot uz šo ēdnīcu, kur var papriecāties par cilvēka veiklību un darba prasmi, tāpat kā cirkā par nepārspētajiem ekvili-bristiem.

Turpmāk Nadja biežāk sāka apmeklēt galvaspilsētas muzejus un teātrus. Pirms tam viņa tikai vienu reizi bija aizgājusi uz Marijas operu un nostāvējusi visu salto nakti pie kases, baidīdamās zaudēt ieņemto rindu. Viņa klausījās «Judīti» ar Šajapina piedalīšanos. Kas tā bija par baudu! Cik grūti bija apklusināt bailes, pat šausmas, redzot Olofernu! Šķita, ka viņš kā panteris metīsies parterā un sāks ar zobenu skaldīt skatītāju galvas.

Kāds Nadjai bija brīnums, uzzinot, ka Kurbatovs vienkārši uzaicinājis pie sevis «Selektā» Saļapinu, ar ko viņš bija iepazinies studiju gados, konservatorijā mācīdamies dziedāšanu.

Komfortablajā numurā, kurā bija četras ērtas istabas, Kurbatovs pieņēma lielo dziedoni.

Ļuda un Nadja jau no paša rīta bija satrauktas: ja nu Saļa-pins neatnāk! Sen jau bija uzklāts galds, un oficiante pārbaudīja, vai šampanietis labi ielikts ledū, bet slavenais viesis kavējās. Un, kā tas bieži gadas, viņš ienāca tieši tādā brīdī, kad mājastēvs bija aizņemts — viņš kabineta runājās pa tālruni, bet Nadja, laiku īsinādama, lasīja Ļudai «Akmens viesi».

Nāc atver balkonu! Cik debess klusa;

Gaiss silts un nekustīgs — nakts smaržo Pēc citroniem un lauriem, mēness spožs Mirdz biezā, tumšā zilgumā pār kokiem —

Un sargi stiepti klaigā: Skaidril Skaidri!...

Bet tālu ziemejos, kur Parīze,

Varbūt ir debesis ar mākoņsegu klātas,

Auksts lietus līst, un skaudri vēji pūš...[13] —

lasīja Nadja brīnišķās vārsmas un pēkšņi viņa juta, ka viņā kāds vērīgi lūkojas un klausās. Viņa pacēla galvu un ieraudzīja gara auguma cilvēku ar gaišu, neaizmirstamu seju.

Tas lēnām tuvojās meitenēm, sirsnīgi pastiepa viņām pretī savas rokas un klusā balsī, it kā pārdomās atkārtoja:

— «Bet tālu ziemeļos, kur Parīze...» Taču uzrakstīts tas Krievijā, Pskovas guberņā, Mihailovskā. Varbūt pat salā starp sniega kupenām. Cik tas interesanti! Krievu sādžas bargajā salā tā izjust Spāniju, ka pat Parīze šķiet «salti un tāli ziemeļi».

Nadja studēja filoloģiju un zināja, ka Puškins šīs vārsmas uzrakstījis ievērojamajā Boldinas rudenī. Bet ne jau tas svarīgi! Cik apbrīnojami lielais mākslinieks uztvēris pašu galveno!

Tovakar Šaļapins daudz stāstīja par savu bērnību. Kā viņš, kad bijis vēl pavisam mazs, tikko iemācījies lasīt, vienā gabalā skaitījis vārsmas: «Un uz klints, uz akmens milža krūtīm, saldi snauda zelta mākonīt’s.» Viņš brīnījies un nekādi nevarējis izprast, kā tādi vienkārši vārdi, salikti līdzās, kļūst pavisamciti, neparasti un skan kā dziesma, ko viņš kopā ar māmuļu sādžā bieži vien dziedāja — gan skaidrās, saulainās dienās, gan* tumšās, necaurredzamās naktīs.

* * *

Ir jūtas, kurām nav vajadzīgi vārdi: tās vajag tikai saprast! Arī Nadjas un māmuļas attiecībās bija tāda cieša iekšēja saikne. Nadja mātei uzticējās pilnīgi. Viņas saprata viena otru. Nadja,. tikai paskatījusies mātes domīgajās, vērīgajās acīs, tūlīt nojauta, ja viņa bija par ko sarūgtināta vai uztraukusies. Tāpat arī māte pēc citam nenotveramām sīkām pazīmēm manīja, ja meitas sirdī bija iezadzies satraukums.

Saulainu mieru un bezrūpīgumu māte redzēja pēc skaidrajām Nadjas acīm. Viņas dedzīgo, kvēlo valodu, ja viņu kas bija satraucis, māte arī labi pazina. Bet, ja Nadja daudz un ļoti ātri runāja, māte noprata, ka nu meita kaut ko noklusē, nepasaka līdz galam.

Arī klusēšana bija dažāda. Reizēm klusēja, lai atpūstos, reizēm tādēļ, ka bija smaga sirds, satraukums plosījās krūtīs vai arī māca bēdas.

Pat tādā attālumā māte zināja, vai meita ir vesela. «Tu man, lūdzu, neslēp, kad esi slima, es tāpat zinu. Es to jūtu,» teica māte. Un patiešām, gadījās Nadjai mazliet saslimt, kad otrā dienā jau institūtā bija telegramma: «Telegrafējiet par Nadjas veselību, uztraucos.»

Un tomēr māte uzreiz vis nenojauta, ka Kurbatovs iemīlējis viņas meitu. Cik ļoti viņa par to bija sarūgtināta! Bet, tā kā viņa vienmēr bija skaidrībā par Nadju, tad tikpat skaidri viņa uzņēma arī Kurbatova nodomus.

Jekaterina Nikolajevna tam ticēja un bija pārliecināta, ka Kurbatovam nekad nebūs viņas priekšā acis jānolaiž. Viņa baidījās no kā cita: ka tik liela mīlestība nespēs apdzist. Jekaterina Nikolajevna saprata, ka to var apklusināt tikai gadi, un nolēma griezties pie Laika veča. Tādēļ vasarā Jekaterina Nikolajevna neņēma Nadju pie sevis mājās, bet viņas abas devās apciemot Nadjas vecmāmiņu, kas dzīvoja tālajā Semirečjē.

Maija beigās, pavadījusi Kurbatovu un Ļudu, Nadja ar krustmāti Dunu nebrauca vis mājās, bet uz Omsku pie māmiņas draudzenes, kur bija norunāta tikšanās ar māti.

Vai var pateikt, cik laimīga bija Nadja, kad viņa kāda vasaras rītā viesistabā, kur viņai bija nolikta gulta, pamodās it kā elektriskās strāvas uzrauta.

Kas tur bija? Vai tikai šķita, vai patiešām viņa dzirdēja bezgala dārgo, mīļo mātes balsi? Vai tiešām viņa ar savu jauko, padobjo balsi priekšnamā satraukta vaicā: «Vai viss kārtībā?» — žigli nomet vasaras mēteli un ar jauno cepuri galvā, mazliet pieliekusies, lai neaizķertos portjeru bārkstīs, vieglā gaitā iet viesistabā. Bet viņa nepagūst ne slieksni pārkāpt, kad Nadja kā viesulis kailām kājām, nakts pidžamā apķeras mātei ap kaklu un apber ar skūpstiem viņas seju, rokas, matus, atdurdamās gan pret cepuri, gan adatu, glaužas ar vaigu gar mīkstās, brūnās kleitas piedurkni un nelaiž māmuļu vaļā no saviem apskāvieniem.

— Apmierinies, apmierinies! — runā dziļi aizkustinātā māte, glāstīdama meitas mīksto, izpūrušo matu cirtas. — Pagaidi, es noņemšu cepuri. Ļauj taču man sasveicināties ar Jevdokiju Aleksejevnu un Taņu.

Nadja skaļi smejas. Viņai izklausās jocīgi, ka māte par Taņu sauc savu skolas draudzeni, skaistu korpulentu dāmu ar pelēkām acīm un laipnu, svaigu seju. Nadja vēl nesaprot un nemaz nespēj ticēt, ka arī viņas pašas mīļās draudzenītes 2eņa, Liza, Maņa un Ļuda uz visu mūžu paliks atmiņā kā meitenes un vienmēr, pat vītušajos vaibstos viņa redzēs tās pašas acis, kas senajās, laimīgajās bērnības dienās mirdzēja kā zvaigznes.

* * *

Tinkšķ zvaniņš. Šmīkst važoņa pātaga, un dzelteno putekļu mākonis ceļas aiz tarantasa.

Kirgīziešu trijjūgs joņo ar Nadju un viņas māmuļu pa saule izdegušo stepi. Uz bukas sēž kirgīzi. Vatēti, notaukoti bešmeti un noplīsušas malahajas pasargā viņus no nepanesamās svelmes. Viņi dzied apnicīgu dziesmu un tramīgi ieklausās... Un tad Nadja arvien biežāk un biežāk dzird vārdu «dunguļuk». Tā kirgīzu valodā sauc riteni. Un tas nozīmē, ka ritenis nav stiprs un diezin vai ar to nobrauks līdz tuvākajai pieturai.

Bet ceļš ir tāls, tuksnesīgs — ne kociņa, ne zālītes. Šur tur tikai rēgojas kāds karagačs. Arī putnus nedzird — pusdienas karstums. Sienāži gan arī šeit čirkst un telegrāfa stabos nekustīgi sēž klinšu ērgļi un nicīgi raugās uz garāmbraucējiem. Pie apvāršņa neredz ne dūmu grīstīti, ne zvanu torni. Tikai reizēm kā rēgs sakaitušajā dūmakā, piekļāvies savam auļotājam pie muguras, gar debess malu aizauļo pārgalvīgs jātnieks — baran-tačs. Važoņi bailīgi paskatās — neuzdrošinās pat ar pātagu uz to pusi parādīt — un steidzas ātrāk tikt projām no bīstamās vietas.

Beidzot klāt arī stacija. Tiek apmainīti zirgi un važoņi.

Stacijas uzraugs ir krievs. Viņam ir kroņa māja ar skārdā jumtu un ar diviem galiem: viens — saimniekam, otrs — ceļiniekiem.

Ir uzraugs, ir viņa sieva sen jau izdzirduši zvārguļa šķindēšanu un iznākuši aiz vārtiem sagaidīt ceļiniekus.

Viņi priecājas par katru cilvēku. Palīdz atbraucējiem izkāpt no pieputējušā tarantasa un ieved viņus iekšā — dzestrā, plaša istabā. Pie sienas, kā jau parasts, ķeizara un ķeizarienes portreti, vecs cenrādis un kalendārs. Koka soli, galds un svētbilžu kaktā svētā Nikolaja bilde ar lielu sudraba lampadu.

Uzraugs tumšzilā katūna kreklā, vestē ar pulksteņķēdi, vadmalas biksēs ar sarkaniem lampasiem — viņš ir Semirečjes kazaks.

No šķūnīša puses uzpūta dūmus. Tur uzrauga sieva uzlikusi patvāri. Lielā katlā vārās jēra gaļa. Uz iesma cepas pīle.

Uz apklātā galda sārto šķiņķis un krūze ar saldu krējumu, tās ārpuse nosvīdusi.

Uzraugs dzīvo labi. Pat maize viņam izaug sava, kaut gan te liels sausums. Bet, ja laikā iesēj, ražu var novākt labu.

Taču pilni prieki ir tikai dalīti prieki. Un uzraugs ir laimīgs, ka var palielīties ar savu mantu un saimniecību.

Visi sēžas pie galda. Jekaterina Nikolajevna un Nadja jau nomazgājušās un pārģērbušās.

Nadja ar izbrīnu raugās uz cienastiem. Ar tiem taču var paēdināt rotu zaldātu!

Māte apjautājas, vai saimnieki sen jau šeit apmetušies, vai nav garlaicīgi te vieniem pašiem. Nē, neesot vis. Darbā dienu pat nemanot. Te zirgus vajagot notīrīt un pabarot, te tarantasus salabot, gan sienu sarūpēt, gan kizjaku ziemai sagādāt. Tāpat savu kopšanu prasot sakņu dārzs, lopi.

— Kādas tad ir tagad ga|as cenas? — jautā māte.

— Liellopu ga|ai sacēlusies līdz divām kapeikām, bet jēra gaļa kapeiku mārciņā. Piens nemaksā neko, ņem kaut par velti. Grasi krūze.

Nadja smejas: kā pasakā — piena upes un ķīseļa krasti.

Mātei nepatīk Nadjas bezrūpība. Mācās kursos, bet prāta vēl nekāda. Tas lētums taču saistīts ar atpalicību.

Novads tais, neapdzīvots. Ja te būtu dzelzceļš, arī novads uzplauktu. Kur tad te lai produktus ved? Pieprasījuma nav.

Taču pētījumi notiek, un dzelzceļš tiks ievilkts. Pašreiz tikai karš pārtrauca.

Tarantasam mainīja riteņus, un uzraugs pierunāja Jekate-rinu Nikolajevnu palikt pa nakti. Viņš dievojas, ka neesot ne blusu, ne blakšu kā citās stacijās. Sieva esot Donas kazaciete.

Un māte piekrita. Nadjai kļuva garlaicīgi šai brūnajā, kailajā stepē, un viņa it agri nolikās uz koka sola gulēt. Bet Jekaterina Nikolajevna izgāja uz lieveņa un ilgi kavējās stepes naktī.

Pirms daudziem gadiem viņa tādā paša karsta vasarā pa šo pašu ceļu brauca ar vīru no mazās pilsētiņas Kapalas. Pulku tad pārcēla uz Tālajiem Austrumiem. Viņi brauca ar pulka zirgiem. Vasaru — ar ratiem un plostiem, ziemu — kulbās. Pārgājienu sāka jūnijā, bet kordonā pa Imaņas upi nonāca tikai nākamā gada maijā. Ziemas apmetnē pie Angāras piedzima Nadja, bet pavasarī Jekaterina Nikolajevna paglabāja vīru. Un svešās ziemeļupes krastā viņa izkāpa kā atraitne ar mazulīti meitiņu, jau bārenīti...

Krita liela rasa, un stepe, pa dienu saules pielieta, pildījās ar leknās, neizmantotās zemes un rūgto vērmeļu smaržām. No zemajām, melnajām debesīm uz zemi laidās klusums, un šai klusumā Jekaterina Nikolajevna dzirdēja katras smildziņas zuzēšanu.

Zvaigznāji gar tumšajām debesīm jau sliecās uz horizontu, bet Jekaterina Nikolajevna vēl arvien nevarēja šķirties no savām atmiņām.

Taču šeit viņa bērnībā skraidīja, šais stepēs pavasarī plūca kuplo kaviļu — sēru zāli, bet nekad viņai šīs stepes nelikās nabagas, skumīgas.

Šeit viņas acis pirmo reizi uzsmaidīja mātes mīlošajam acīm, ieraudzīja saulstaru un vakarzvaigznes mirdzumu, šeit viņa priecājās par pirmo pavasara lietu, izlasīja pirmo vārdu ābecē, pirmo reizi baudīja dzidrā dzejas avota veldzi, šeit pirmo reizi iepazina, kas ir sirds nemiers, mīlestība un zaudējumi.

Sī puse, kas citam var likties ne ar ko neievērojama, vienmuļa, Jekaterinas Nikolajevnas dvēselē viesa maigumu un klusas skumjas.

Tā cilvēks, kas izaudzis nomaļā dzelzceļa pietura, tik ļoti sarod ar šo svilpienu pasauli, ar vilcienu klaboņu un zvanu skaņām, ar karodziņiem un pārmijām, ar zaļām uguntiņām, ar nezin kurp braucošiem cilvēkiem, ar kuriem iznāk īslaicīgas iepazīšanās, ka arī tālumā tos glabā sirdī, un nekādi citi trokšņi, kaut arī daudz apskaužamākā dzīvē nespēj šīs dārgās atmiņas apslāpēt.

Vasaras rītausmas klusumu iztraucēja dzelžu žvadzoņa, it kā tepat netālu strādātu kalēji.

Jekaterina Ivanovna tā arī nebija ne apgūlusies. Viņa pamodināja Nadju, un tā aši uztrūkās, apģērbās un aizskrēja ar spainīti uz aku. Aka atradās palejā, krietni patālu no mājām. Izgājusi pa vārtiem, Nadja ieraudzīja važās saslēgtus cilvēkus.

Četri no viņiem vilka divričus ar dzeramā ūdens mucu. Važas vilkās pa zemi, žvadzēja un sacēla putekļus.

Sargs pacēla roku, un visa grupa apstājās. No grupas atdalījās kāds vīrietis pelēkās cietumnieka drēbēs, bet bez dzelžiem. Viņš gāja ar spainīti uz aku, dziļi domās nogrimis, un, nonācis pie akas, pacēla augšup galvu, ieraudzīja Nadju ar dvieli un spaini un apstājās.

Viņš gaidīja, kad Nadja aizies. Nadja to saprata un sāka steigties. Viņa pieķērās pie milzīgās vindas, bet aiz uztraukuma pēkšņi sajuta tādu nespēku, ka nekādi nevarēja novilkt smago kārti.

Viņa piegāja pie svešā cilvēka un lūdza, lai palīdz. Svešinieks izbrīnījies paskatījās viņā, tomēr paklausīja, izvilka ūdeni un ielēja Nadjas spainī.

— Paldies, — klusām teica Nadja un pasniedza viņam roku.

Svešinieks vērīgi paraudzījās uz Nadju. Viņa gudrajās, nogurušajās acīs mirdzēja sirsnība, bet iedegusī un noputējusī seja uzreiz kļuva jaunāka. Ar savu lielo un spēcīgo roku viņš paspieda Nadjas mazo roku.

— Vēlu jums laimi, kundzene! — viņš teica. — Pieņemiet novēlējumu no ceļinieka, pret kuru jūs izturējāties ar cieņu. Ko var zināt! Dzīvē viss var gadīties.

— Uz kurieni jūs sūta? — Nadja bikli pavaicāja.

— Dzelzceļa zemes darbos.

— Jums būs grūti, — teica Nadja.

— Nekas, pastrādāsim. Ceļš tautai noderēs. Bagātnieki pa to ilgi nebraukās.

Sargs īgni uzkliedza. Grupa devās pie akas atpūsties.

— Uz redzēšanos! — teica Nadja.

— Vēlu jums laimi! — svešinieks sirsnīgi atvadījās un atkal izvilka pilnu spaini ūdens.

Nadja lēnām gāja uz staciju, un visu ceļu viņai ausīs žvadzēja važas un pāri šai žvadzoņai skaidri skanēja cilvēka balss: «Ceļš tautai noderēs. Bagātnieki pa to ilgi nebraukās.»

TREŠĀ DAĻA

.

I NODAĻA. REVOLŪCIJA

Sešpadsmitā gada beigās dzīve galvaspilsētā kļuva nemierīga. No frontes nāca sliktas ziņas. Karš kļuva nepanesams. Klīda drausmīgas baumas par nodevību galmā, par vāciešu grupējumu, kura priekšgalā nostājusies jaunā ķeizariene Aleksandra Fjodorovna un Sibīrijas zirgu zaglis Grigorijs Rasputins.

Decembrī Rasputinu nogalināja un iemeta kanālā. Runāja, ka šai slepkavībā iejaukti augstmaņi: lielais kņazs Dmitrijs Pavlovičs un kņazs Jusupovs, grāfs Sumarokovs-Elstons.

Otrā dienā laikraksti iznāca ar baltām slejām. Feļetonos rakstīja, ka aizliegts runāt par šķīdoni^1, par zirņu zupu, liekot noprast, ka Rasputins dzīvo Gorohovajas ielā, ka no alfabēta izzuduši, burti, no kuriem sastāv viņa uzvārds. Daciāra mākslas veikalā Ņevas prospektā izstādīts Rasputina portrets: šaura seja ar melnu bārdu, saltu, caururbjošu skatienu pelēkajās acīs.

Galvaspilsētā trūka produktu. Pie maizes veikaliem jau naktī sastājās rindas. Nadjai biežāk no mājām pienāca sūtījumi ar mājas sausiņiem un ievārījumu. Ar katru reizi šie saiņi nāca ilgāk un ilgāk, un kaste, ko krustmāte Dūņa tik rūpīgi iešuva stiprā audeklā, tikko turējās tajā, un drupačas kā milti bira no tās laukā.

Studentu virtuve ar pūlēm dabūja maizi un sapuvušus kartupeļus. Reiz Nadjai gadījās ostā nopirkt divas zosis. Dzīvokļa saimniece tās izcepa. Un Nadja domāja, ka nu viņa uz ilgu laiku nodrošināta.

Šķīdonis — распутица. (Kr. vai.)

Taču pēc dažām dienām bija palikuši tikai kauli vien.

— Šausmas! — Nadja bija izmisusi. — Cik gan cilvēks var apēst? Laikam, ja visu istabu pieliktu pilnu ar produktiem, tad tomēr gadam nepietiktu!

— Ko jūs, jaunkundz! — saimniece neticēja. Viņa nekad nedomāja par to, cik produktu cilvēkam vienā gadā vajag.

Pirmo gadu Nadja saimniekoja pati. Krustmāte vājas veselības dēļ palika pie Jekaterinas Nikolajevnas pilsētiņā. Un tikai tagad Nadja saprata, cik daudz pūļu, mīlestības un spēka bija pielikusi krustmāte, lai mīļotajai Nadjušai nekā netrūktu.

Jauno — septiņpadsmito gadu Nadja neatzīmēja. Arī tas notika pirmo reizi. Tas pienāca draudīgs: sākās ar 9. janvāra streiku. Nemierīga bija arī studentu Tatjanas diena — 12. janvāris. Citus gadus tā bija jautra: studenti visu cauru nakti klīda dziedādami.

Tagad viss bija aizliegts ...

Un tomēr aktu zālē tika noturēta sapulce. Briļļainā kursiste no savstarpējās palīdzības kases ziņoja, ka rūpnīcu strādnieki esot satraukti. Valsts domes atklāšanas dienā 14. februārī viņi iešot demonstrācijā ar prasību pēc maizes.

Profesori nenāca laukā no mācību spēku istabas.

Sanāksmi beidza ar dziesmu: «Par upuriem kritāt jūs cīnīdamies ...»

Arī Nadja gāja un dziedāja. Bīstamais šķita vilinošs. Un Nadja lepojās, ka viņa ne no kā nebaidās! Un patiesībā par ko gan viņa lai uztrauktos? Viņa dzīvoja siltā istabā un katru dienu bija paēdusi.

Tikai vēlāk viņai bija neizsakāms kauns, atceroties šo vieglprātīgo jaunību, «kurai nekā nav žēl».

Februārī kādā lekciju starpbrīdī aktu zālē Nadja sastapa studenti Mūzu. Viņas brālis bija pazīstams kreisais eseris. Nadja viņu nepazina. No partijām viņa neko nesaprata, un visi, kas uzstājās pret caru, viņai šķita varoņi.

Resnā, neglītā Mūza ar šaurajām ačelēm un strupo, sarkano degunteli Nadjai šķita gudrības un cildenuma paraugs. Viņas ievērojamo brāli Nadja nekad nebija redzējusi. Viņa to iedomājās kā Herkulu.

Mūza stāstīja par streikiem rūpnīcās un, no Nadjas atvadīdamās, teica:

— Nu, ja jau kas sāksies, brālis ies kopa ar tautu. Bet es iešu līdzi brālim.

Viņa runaja kvēli. Viņas mazas acis kļuva valgas un mirdzēja kā pērlītes.

Nadja godbijīgi klausījās Muzu, bet īsti gan nesaprata, ko viņa runāja. Jautāt tomēr neuzdrošinājās. Viņa augstu vērtēja un cienīja uzticību un nedomāja to pārbaudīt.

«Mūza droši vien domā putiloviešu streiku. Taču runā, ka tas sācies astoņpadsmitajā februārī,» domāja Nadja.

Galvaspilsētas veikalos arvien grūtāk bija dabūt maizi. Dome Taurijas pilī apsprieda pārtikas jautājumu.

Pēterburgas kara apgabala komandants ģenerālis Habalovs savās pavēlēs apgalvoja, ka labības galvaspilsētā esot daudz, ka maizes trūkumu iedzīvotāji nedrīkstot just. Taču maizes vairāk nekļuva.

26. februārī Nadja posās uz lekciju un lika portfelī grāmatas. Pēkšņi bez klauvēšanas strauji istabā iedrāzās Nadjas kursa biedrene Šura Cernova. Viņa nenovilka plīša mēteli un lapsas boa un satraukta sāka stāstīt, ka Znamenskas laukums pilns ar karaspēka daļām un policijas jātniekiem.

Nadja reti kad gāja uz Ņevas prospektu. Vienkāršam cilvēkam tur nebija ko iet. Vasilija salā visu dzīvei nepieciešamo varēja nopirkt lētāk: rente par zemes gabaliem tur bija daudz mazāka. Un Nadja uz Ņevas prospektu aizbrauca divas trīs reizes gadā, kā uz teātri. Tas vienmēr sagadaja prieku: pasēdēt pie Pētera pieminekļa, papriecāties par pili un pašu Ņevas prospektu.

— Nikolajevas staciju no visām pusēm ielenkuši kazāki, — Šura satraukta stāstīja, pat acis piemiegt aizmirsdama, ko viņa arvien koķeti darīja. — Ņevas prospekts gājējiem slēgts. Stāv kājnieki, runā, ka pavlovieši. Bet pie Ziemeļu viesnīcas stāv policijas jātnieki. Es biju klāt, kad pie pieminekļa nodūra vienu oficieri. Kāds kazaks ar zobenu pāršķēla viņam galvu. Bet no Staroņevskas puses spiežas virsū strādnieki. Stāsta, ka tiltus ņemšot laukā. Bet, ja kāds mēģināšot iet pa Ņevas ledu, — šaušot.

— Kas tad noticis? — saimniece izbijusies vaicāja.

Šura augstprātīgi uz viņu paskatījās un, seju vaibīdama, atbildēja:

— Nu revolūcija!

Šura sevi uzskatīja par «sarkano». Bet viņas māsas vīrs bija bagātas Tālo Austrumu tirdzniecības firmas «Kunsts un Albers» pilnvarotais, un diezin vai Sūra nojauta, ka revolūcija notiek ne viņiem par labu, bet pret viņiem.

Nadja aiz uztraukuma nekā neapjēdza, steidzīgi kravāja grāmatas no portfeļa uz galda un ne pie kā nevārēja koncentrēties.

— Tūlīt jāiet uz universitāti! — teica Sūra. — Tur jau izraudzīti pilnvarotie studenti, kas pa telefonu uztur sakarus ar Domi un pēc katrām divām stundām saņem ziņas.

Vasilija salā tomēr bija kluss. Pat ceturtais tramvajs, kā parasts, gaja uz Smoļenskas kapsētu.

Ļaužu uz ielām tikpat kā nebija. Sākot ar divdesmit piekto, bija izsludināts streiks. Ūdensvads tomēr strādāja. Elektrība dega.

Uz Ņevas prospektu gāja strādnieki ar sarkaniem karo giem. «Nost ar karu!», «Maizi!».

Garderobe universitātē bija slēgta. Nadja ar Šuru visu dienu nonīka ar visiem kažociņiem. Vienā auditorijā organizēja štābu. Pie telefona visu laiku dežurēja pilnvarots students.

Dienā no Domes ziņoja, ka Pavlovskas pulka 4. rota atspiedusi pilsētas jātniekus uz Znamensku, kad tie atklājuši uguni uz Staroņevskas prospekta strādniekiem.

Uz Petrogradu koncentrēja karaspēku. Taču vairums kareivju pārgāja revolucionāru pusē. Dega apgabaltiesa. Saārdīts bija politiskais cietums «Kresti». Strādnieki izlaida ieslodzītos.

27. februārī kļuva zināms, ka sastādīta Pagaidu valdība. Cara ministri arestēti.

Vēl pēc dienas galvaspilsēta uzzināja, ka nomaļā un nevienam līdz tam nezināmā stacijā ar baismu nosaukumu «Dno» cars Nikolajs II atteicies no troņa.

Ļaudis iznāca ielās. Visi piekāra sarkanas lentītes — cits _ pie cepures, cits pogcaurumā. Pilnīgi sveši cilvēki cits citu apsveica. Skūpstījās, jo revolūcija bija notikusi gandrīz bez asins izliešanas.

Universitātē sastādīja sanitārās družīnas. Tās pacēla ielas kaujās ievainotos un kritušos, nogādāja tos pirmās palīdzības punktos vai arī tuvākajās aptiekās.

Nadja pierakstījās družīnā un bija norīkota nakts dežūrā Kazaņas katedrāles rajonā.

Ar sarkanu apsēju ap roku viņa vakarā gāja uz Ņevas prospektu. Tonakt laternas nedega. Tilti nebija izņemti, un Nadja kājām laimīgi nonāca līdz katedrālei. Pienāca arī citi družīn-nieki. Pulksten desmitos vakarā sadalījās grupās pa trīs cilvēki katrā un devās apstaigāt ielas.

Ņevas prospekts bija tukšs. Kaut kur Liteinajas pusē varēja dzirdēt ložmetēja sprakšķus, brīžam šauteņu šāvienus. Visi policisti vēl nebija izķerti. Tie šāva no jumtiem. Kad šāvieni bija dzirdami tuvāk, družīnnieki aizslēpās aiz katedrāles kolonām, nesaprazdami, no kuras puses šauj. Šāva uz visām pusēm. Taču kritušo katedrāles rajonā nebija.

Turējās stiprs spelgonis. Studentiem sala kājas un ausis. Gandrīz visi bija bez galošām un ar vasaras cepurēm. Mēģināja sasildīties soļodami. Ausis berzēja ar cimdiem. Nekas nelīdzēja: no Krjukovas kanāla puses pūta ledains vējš.

Posteni neviens nepārbaudīja. Tomēr tika nolemts pagaidīt rītausmu. Pulksten četros Mihailovas ielā studenti uzgāja vīrieša līķi. Vai tas bija nošauts vai pūlī nosists, tumsā nevarēja pateikt.

Kritušo pacēla un ar nestuvēm aiznesa uz aptieku.

Salts mēness uz mirkli iznira no trauksmainajiem mākoņiem un apspīdēja tumšo māju logus Ņevas prospektā, meta gaismas plankumus uz prospekta bruģa.

Nadja baidījās pat paskatīties uz kritušo.

Viņa gāja visiem aizmugurē, izlikdamās, ka pietur nestuves: viņa baidījās no miroņiem. Šis bailes viņai bija no mātes. Jekaterina Nikolajevna jau agrā bērnībā baidījās no miroņiem, pati neapjauzdama, kāpēc. Viņa nekad negāja uz bērēm un pat pēc vīra nāves netika vaļā no bezjēdzīgam bailēm un pati par to bija nelaimīga.

Šīs bailes pārgāja arī uz Nadju. Kad nomira Vasilijs Matve-jevičs, Nadju aizveda uz hospitāļa baznīcu. Krusttēvs nomira no asins saindēšanās, kas bija radusies no kaulu plēvēs iekaisuma, un zārkā gulēja ar pārsietu galvu, jo viņam bija izdarīta operācija.

Dīvainas baiļu un ziņkāres jūtas Nadjai tomēr lika paskatīties sejā, kas kādreiz bija tik mīļa, bet tagad sveša un atbai-doša.

Krusttēva vaskadzeltenā seja pēc tam ilgi rēgojās Nadjas acu priekšā. Viņa to skaidri redzēja tumsā, tā raudzījās viņa no istabas sienām, no grāmatas lappusēm. Un Nadja nevarēja

sis šausmīgās bailes pārvarēt. Atmiņas par šīm drūmajām dienām, kad viņa baidījās istabā palikt viena, viņu vajāja ilgus gadus.

Ar prātu viņa saprata, ka tas ir muļķīgi un apkaunojoši, ka tikai tumši, neattīstīti ļautiņi var baidīties no mirušajiem, bet tas nekā nelīdzēja.

Reiz viņa par to izstāstīja Kurbatovam, kas ar joku centās izkliedēt viņas nervu uzbudinājumu.

«No kā tad jūs baidāties?» Kurbatovs sirsnīgi vaicāja. «Tā taču tikai matērija, turklāt vēl nedzīva. Jābaidās no dzīvajiem, nevis no mirušiem. Ko tad jums nomiris var darīt! Iedomājieties, ka es būtu nomiris. Iedomāsimies visfantastiskāko: es pie jums ierodos kā astrāls ķermenis. Es jums teiktu: «Sveika, Nadja!» Kurbatovs ņēmās viņai stāstīt.

«Nē, nē! Nerunājiet tā,» Nadja ar rokām aizspieda ausis, «es tūlīt zaudētu prātu un nomirtu.»

Arī pieaugusi, viņa, tāpat kā māte, nekad negāja telpā, kur atradās mironis.

Tādēļ Nadjas spēkos nebija pārvarēt savas bailes, un viņa nolēma izstāties no sanitārās družīnas.

Cilvēku aiznesa uz aptieku un nodeva ārstam, bet Nadja, saņēmusi družīnas vecākā atļauju, devās mājup.

Pulkstenis jau bija pieci no rīta.

Austrumos jau bija manāma maza gaismiņa, un uz ielām sāka parādīties vientuļi gājēji.

Nadja gāja garām Ņevas prospektam un pa šķērsielām devās uz krastmalu. Ielu krustojumos visur stāvēja sargposteņi. Tie sildījās pie ugunskuriem. Šautenes bija saslietas, un ugunskuru liesmas apspīdēja durkļus.

Nadja steidzās: nakts, bailes, tukšās ielas viņu bija nogurdinājušas, un viņa priecājās, ka tālais gājiens viņu izklaidēs.

Viņa pārgāja pāri Ņevai pa Nikolaja tiltu un, pagriezusies uz savu Astoto līniju, pēkšņi juta it kā atvieglojumu, aizmirsa nogurumu un nemaz nemanīja, ka arī mājas bija jau klāt.

Klusītiņām viņa iegāja istabā, lai neuzmodinātu saimnieci, bet tā tomēr pamodās. Viņa bija uztraukusies par Nadju. Izlēca no gultas un apskāva meiteni, asaras no acīm slaucīdama. Ko tikai viņa nebija pa nakti izdomājusies!

Arī Nadja bija laimīga. Viņa atkal mājās, siltumā, var nomazgāties, iedzert karstu tēju un likties tīrā gultā.

No rīta Nadja atkal gāja uz universitāti, nodeva savu norīkojumu. Viņa uzzināja, ka augstskolā atvērta ēdnīca armijai, kas ieradusies galvaspilsētā sargāt revolūciju. Viņa pierakstījās darbā ēdnīcā.

Milzīgā augstskolas ēdnīca tagad bija vaļā dienu un nakti. Ēdienu gatavoja vairākiem tūkstošiem cilvēku. Kalniem maizes vajadzēja sagriezt un salikt šķīvjos, un no maizes griežamās mašīnas pirkstos radās tulznas. Bet tiem, kas grieza ar nazi kā Nadja, bija vēl sliktāk.

Lielos kublos tika maisīta sinepju mērce vinegretam. Sinepes saēda rokas, stiprais sīvums koda acīs un degunā, bira asaras, un nāca šķaudiens.

Ledainā ūdenī mazgāja dubļainos un sasalušos kartupeļus un pēc tam mizoja. Nadjai bija kauns, ka viņa aizgājusi no družīnas, tādēļ viņai gribējās darīt visnetīrāko un visgrūtāko darbu; taču neviens darbs nelikās tik grūts. Viņa mizoja kartupeļus, tīrīja asakainās siļķes, maisīja traukā sinepes. Piesardzīgākie iekārtojās pie jau sagatavotajiem produktiem: lika šķīvjos porcijas, dalīja cukuru, protams, nepiemirsdami, ka vispirms jāpaēd pašam.

Turpretī Nadja strādāja, par sevi nedomādama. Jau no agras bērnības māmuļa un krustmāte Dūņa viņu pieradināja darīt katru darbu bez kurnēšanas.

Māmuļa arī pati, lai kādu darbu darīja — laboja burtnīcas, lāpīja zeķes, spodrināja kastroli vai izgrūda dārziņā celiņus, — visu darīja no sirds kā visinteresantāko, vispatīkamāko nodarbošanos. Šo mīlestību viņa iepotēja arī meitai.

Kādu reizi māte mācīja Nadju kurināt krāsni, noplēst plānus skaliņus un, palikdama iekurus, runāja: «Tu arvien ņem tikai lielākās pagalītes, bet salasi ari mazas, nenopel tas. Paskaties, šī pati skaidiņa prasīties prasās, lai tu to paņem: nekas, ka tā ir niecīga, plāna, tā degs vēl spožāk un tāpat sildīs mušu istabu.»

Nadja pierada uz lietām raudzīties kā uz dzīvam būtnēm. Ja uzkopa istabu, rūpīgi apslaucīja katru lietiņu, katru kārbiņu, tāpat runādama kā māte: «Nebēdā, pienāks arī tava kārta, apslaucīsim ari tevi, un ari tu būsi spodra, koša. Nekas, ka tu esi veca, tu tomēr esi mums vismīļākā, jo tu biji ar mums kopa visgrūtākajos brīžos.»

Tā ari tagad, tīrīdama un mazgādama kartupeļus salta ūdenī lielā toveri, kurā jau bija sastājusies bieza mālu un smilšu kārta, Nadja centīgi apskatīja katru kartupelīti, nemeta projām, ja bija mazliet apsalis vai bojāts. Viņa rūpīgi nokasīja, izurbināja acis, un visi kartupelīši kļuva gludi, spīdīgi. Viņa, tāpat kā bērnībā, klusītiņām ar tiem sarunājās, un viņai šķita, ka tie neizvairās, bet paši nāk un ērtāk iegulst viņai saujā. Lietas viņu mīlēja.

Vērodama kādu studenti, kas ņēma tikai lielos kartupeļus un pusi sagraizīja mizās, viņa dusmojās un pārbaudīja katru viņas izbrāķēto kartupelīti.

Reizēm Nadjai bija jāieskrien zālē, kur zaldāti un matroži ēda pusdienas, vakariņas un dzēra tēju. Viņi ienāca noguruši, nenovilka savus netīros šineļus, daudzi nāca ar kruķiem un pārsietām galvām. Bet neviens nestrīdējās, neskrēja citam priekšā, visi rātni kā bērni apsēdās, apēda katrs savu porciju un klusām deva vietu citam.

Reiz pa ceļam uz ēdnīcu Nadja iegriezās maiznīcā. Tur pārdeva rupjmaizi. Ieraudzījis Nadjai ap roku družīnnieces sarkano apsēju, pārdevējs iedeva viņai puskukuli ēdnīcas vajadzībām bez rindas. Bija jāmaksā piecdesmit kapeikas. Nadjai kabatā bija sudraba pusrublis. Viņa to atdeva, bet pati izbijās par tādu summu. Sev parasti Nadja pirka batonu par trim kapeikām. Un viņa nodomāja, ka ģimenei laikam vajag uz dienu tādu kukuli. Bet kur lai ņem pusrubli?

Pēc divām nedēļām karaspēku no galvaspilsētas pārcēla un ēdnīcu slēdza. Arī veikali cits pēc cita tika slēgti. Uz ielām vairs neredzēja grezni tērpušās dāmas, nebija arī karavīru. Toties uz katra stūra salasījās ļaužu pūļi un notika mītiņi. Uzstājās meņševiki, eseri, retāk kadeti. Visur uz galdiņiem pārdeva drukātas dažādu partiju programmas.

Vientiesīgie ļautiņi piegāja, apskatīja tās kā teātra biļetes, bet pārdevēja, visbiežāk kāda jaunkundze, piedāvāja kā teātrī: Ņemiet šo.» Turpat atradās saraksts ar uzaicinājumu ierakstīties partijā, par kuru programmas pircējam nebija ne mazākā priekšstata.

Arī kursos bieži notika mītiņi. Uzstājās dažādi ļaudis: kaut kādi advokāti, zaldāti šineļos, retāk strādnieki. Vadītājs vienmēr pat nepateica, no kādas partijas runātājs uzstājas. Nadja tomēr starpību manīja. Tie, kas bija ģērbušies garajās frakās, runāja skaisti par Krievijas lepnumu un godu un vienmēr beidza ar aicinājumu nepievilt sabiedrotos un karot līdz galīgai uzvarai.

Zaldatu un strādnieku runas nebija tik gludas. Tie nerunāja ne par Krievijas slavu, ne godu, ne lepnumu. Bet viņu vārdos bija nepielūdzams skarbums, nelokāma pārliecība. Tie bija boj-ševiki. Strīdi bija tik karsti, ka runātājus vilka aiz mēteļu stūriem nost no tribīnes, un neviens neklausījās uz vadītāja zvaniņu, kas klinkšķēja bez pārtraukuma.

II NODAĻA ĻEŅINA IERAŠANĀS

Daudzi ir lielu notikumu un cildenu cilvēku laikabiedri. Bet cik bieži mēs, iedami pa dzīvi, nepaturam un nesaglabājam tos <avā atmiņā nākamām paaudzēm!

1917. gadā beidzās Krievijas pagātne un sākās tās nākotne. Šajās dienas Nadja dzīvoja Petrogradā. Taču viņas pašas «mazā, trokšņainā noskaņu, balsu un tēlu pasaule» bija viņai vesela karaliste, kurā valdīja viņa pati. Un, studēdama Kēnigs-bergas filozofa^14 «Prolegomenus» un viņa «Transcendentālo apercepciju», Nadja neuztraucās par notikumiem, kas viņas acu priekšā pilnīgi pārveidoja valsts dzīvi un viņas pašas likteni.

Valsts pārdzīvoja smagu krīzi. Cilvēki krasi sadalījās — tādos, kas vēlējās, lai revolūcija visu varu nodod buržuāzijai, un tādos, kas domāja par tautu, kam vajadzīga maize, miers, zeme.

Galvaspilsētā jau strādāja Petrogradas boļševiku komiteja. Tā tikai nesen bija iznākusi no pagrīdes un atradās darba biržas telpās. Bet drīz vien komiteja pārvietojās baletdejotājas Kšesinskas pilī.

Krievu buržuāzija bija loti gļēvulīga, un daudzi fabrikanti un citi bagātnieki, sagrābuši savas bagātības, aizlaidās uz ārzemēm. Aizbēga arī slavenā Marijas operas baletdejotāja.

Pirmajās Februāra revolūcijas dienās tukšajā pilī ievietoja bruņumašīnu divizionu. Diviziona zaldāti simpatizēja boļševikiem. Tie tad arī atdeva viņiem pili. Jau marta sākumā tur pārvietojās Centrālā komiteja un Petrogradas komiteja. Te iekārtojās arī laikraksta «Soldatskaja Pravda» redakcija un zaldātu klubs.

No šejienes tikpat kā ar roku bija sasniedzama Vīborgas puse, kur boļševiki balstījās uz revolucionāri noskaņotajiem strādniekiem. Tuvu bija Petropavlovskas cietoksnis, kura garnizons arī bija boļševiku pusē.

Pils kļuva par īstu revolūcijas centru. Šeit pastāvīgi pulcējās strādnieki, matroži. Viņi nāca pēc padomiem, norādījumiem. Bet pagalmā kaujas gatavībā stāvēja bruņumašīnas.

Visa zeme vārījās kā katlā. Kam piekritīs tauta? Vai buržuāzijas dienderiem izdosies to apmānīt vai arī tauta sapratīs, kurā pusē taisnība? Vai revolūcija beigsies tikai ar buržuāzisku apvērsumu vai arī masas sacelsies uz revolūciju par sociālismu.

Sajās grūtajās dienās no ārzemēm atbrauca Ļeņins. Gan Pagaidu valdība, gan tās balstītāji eseri un meņševiki, kas bija sagrābuši Padomes, darīja visu, lai traucētu Ļeņina atgriešanos. Arī Krievijas sabiedroto valdības nelaida Ļeņinu cauri savām teritorijām.

Ļeņins atgriezās caur Somiju.

Jau 3. aprīļa dienā Somijas stacijā drūzmējās strādnieki, zaldāti un matroži. Stacijas laukums un ielas, kas atradās pie stacijas, bija ļaužu pilnas, nebija iespējams nekur tikt cauri. Baltijas matroži un strādnieki stāvēja goda sardzē.

Vilcienam bija jāpienāk ap pulksten vienpadsmitiem vakarā. Perons tumšs. Bet rosme stacijā un ierēdņu norūpējušās sejas liecināja, ka vilciens tuvojas. Atspīdēja ugunis, žvakstēdams lēnām tuvojās vilciens un pie perona apstājās.

Centrālās Komitejas, Petrogradas un rajonu komiteju darbinieku grupa steidzās pretī, un Ļeņins iznāca uz perona. Viņu tūlīt pacēla uz rokām un ienesa stacijā. Pēc dažām minūtēm viņš, prožektoru apgaismots, no bruņumašīnas teica strādniekiem un zaldātiem savu pirmo runu. «Lai dzīvo sociālistiskā revolūcija!»

Prožektori meta gaismas starus uz bruņumašīnu, uz kuras kailu galvu stāvēja Ļeņins, cepuri rokā turēdams, bet viņam visapkārt gavilēja tauta, un pūlī manāmi izcēlās mazliet’salīkuša cilvēka — Alekseja Maksimoviča Gorkija lielais augums.

* * *

Nadja mācījās kopā ar Suru Černovu un gāja pie viņas uz Petrogradas pusi. Izmācījušās, viņas labprāt pastaigājās pa Kamenoostrovas prospektu, apbrīnoja kuģa «Stereguščij» pieminekli un Kšesinskas pili.

Tagad tajā bija boļševiku štābs. Plašais balkons atradās prospekta pusē. No balkona boļševiki bieži teica runas, bet pakājē arvien pulcējās daudz ļaužu, tā ka balkonam tuvumā tikt nebija iespējams.

Pieliekdamies un ar rokām balstīdamies pret margam, no šī balkona teica runu neliela auguma cilvēks, kuram plecos bija uzmests drapa mētelis. Strādnieku un zaldātu šai dienā bija pilns viss prospekts un vēl tālāk līdz pat Troicas tiltam stiepās pūlis. Nadja un Sūra ar lielu interesi raudzījās uz balkonu, no kurienes vējš atnesa atsevišķas frāzes: «Izbeigt karu, ko mums uzspieduši kapitālisti... Strādnieku uzdevums ir izraut varu no kapitāla dienderu rokām ... Nodibināt taisnību un kārtību ...»

Pūlī atskanēja atzinīgi izsaucieni. Un, kad Sūra ar savu parasto pašpaļāvību vaicāja kādam matrozim, kas tas runātājs tāds ir, kam ļaudis tik šausmīgi aplaudē, tas paskatījās uz viņu, pašūpoja galvu un teica:

— Ejiet vien, jaunkundz tālāk! Strādnieki klausās savu vadoni! Jums te nav ko darīt.

III NODAĻA ATKAL PILSĒTIŅĀ

Nadja nebija savā pilsētiņā bijusi kopš 1914. gada rudens. Piecpadsmitā gada vasarā viņa ar māti viesojās Semirečjē pie vecmāmiņas.

Sešpadsmitā gada vasaru līdz vēlam rudenim viņa ar Jeka-terinu Nikolajevnu un krustmāti Dunu pavadīja Darasunā, kur krustmāte ārstēja savas slimās kājas.

Kad septiņpadsmitajā gadā brīvdienās Nadja pārbrauca mājās, viņai šķita, ka pilsētiņā gan it kā viss būtu pa vecam, bet tomēr viss kļuvis'arī citāds. Tāpat kā senāk, darbojās veikali, valsts iestādēs strādāja ierēdņi, agrās rīta stundās ar platiem groziem skraidīja ķīnieši — zaļumu pārdevēji un ūdens vedējs, putekļaino ielu apšļakstīdams, nesteidzīgi izvadāja ūdeni.

Bet vairs savā lepnajā droškā nebrauca un zobenu nešķindi-nāja policijas priekšnieks. Jau kamanu ceļā bija paguvis aizbraukt gubernators, bet kalnrūpniecības ispravņiks un daudzi citi bagātnieki bija aizlaidušies uz Japānu un Harbinu.

Arī Kurcu mājas smailē vairs neplivinājās karogs. Tirdzniecības nams «Kūres un Siņuškins» bija izbeidzis savu pastāvēsanu. Veikala operācijas tika sašaurinātas jau tad, kad Kūres vēl bija dzīvs un kad pamatkapitāls tika pārvests uz Vāciju. Arī Kurbatovs sešpadsmitā gada rudenī ar aizbildņa tiesībām pārdeva angļu firmai milzīgu Kurcu veikalu, kas tagad nesa zaudējumus, dārgu augļu dārzu un māju, bet Maņai un Fiļkam atstāja nelielu, ērtu māju, kurai klāt atradās dīķis ar «Zelta rudzpuķīti».

Tai pašā rudenī Pavka, mīļais Pavka, lieliskais «Zelta rudz-puķītes» kapteinis, reizē ar citiem reālistiem brīvprātīgi iestājās armijā. Bet Hermani Kurbatovs nosūtīja uz Tomsku pie sava brāļa, Tehnoloģiskā institūta profesora, un lūdza kaut kā sagatavot jaunekli, lai tas varētu kā eksterns nolikt pārbaudījumus un saņemt gatavības apliecību.

Jekaterinu Nikolajevnu ievēlēja par pedagoģiskās padomes priekšsēdētāju: no priekšnieces amata viņa tika atbrīvota. Reālās skolas direktors aizbrauca no pilsētiņas, un tā vietā izraudzīja Pjotru Ivanoviču Mohovu.

Tika izraudzīts arī jauns pilsētas galva — no labējiem ese-riem. Tas nebija bagāts kā iepriekšējais, bet viņa sieva tomēr no pazīstamiem sveicienu neatņēma, tikai augstprātīgi pievēra plakstus. Viņa domāja tāpat kā Sūra Cernova, ka revolūcija notikusi tādēļ, lai sagādātu slavu un labklājību viņas vīram.

Notika gatavošanās Satversmes sapulces vēlēšanām. Arī pilsētiņā bija izlikti lieli, krāsaini plakāti. «Balsojiet par sarakstu Nr. 2!» aicināja kadeti. «Balsojiet par sarakstu Nr. 51» — tas bija boļševiku saraksts.

Nadja ar izbrīnu apskatīja plakātus. Viņa pat iedomāties nevarēja, ka arī viņas pilsētiņā ir boļševiki. Viens no viņiem Griša Mihailovs, kalpoja ostā pie Kurbatova. Pavels Georgije-vičs līdz revolūcijai bija par viņu galvojis. Senāk pilsētiņā Grišu sauca vienkārši par «sarkano». Bet tagad sarkanie sāka sadalīties kadetos, eseros, meņševikos un pat boļševikos.

Pilsētiņā cēlās pārtikas cenas. Krustmāte Duna rītos pārnāca no tirgus galīgi satriekta, ka sviests un gaļa atkal maksājot dārgāk. Viņa pirka liellopu taukus un prata ar tiem gatavot tikpat garšīgi kā ar sviestu.

Pagaidu valdības galva Kerenskis izlaida «Brīvības aizņēmumu». Un daudzi, arī krustmāte, visus savus ietaupījumus iegrūda šajā ne ar ko nenodrošinātajā aizņēmumā. Parādījās jauna papīrnauda «kerenkas» — zaļi un brūni kvadrātiņi divdesmit un četrdesmit rubļu zīmēs. Bija arī vēl lielākas naudaszīmes ar Taurijas pils — Valsts domes attēlu. Tauta mēdza teikt — «ar pirtiņu virsū».

Kurbatovu iecēla par zelta kausēšanas pārvaldnieku. Viņš sašutis stāstīja Jekaterinai Nikolajevnai, ka zeltrūpnieki vairs nenododot zeltu. Daži ņemot no bankām savus ieguldījumus un pārvedot uz ārzemēm, Japānas bankām. Kurbatovam sakas ķildas ar vietējiem rūpniekiem.

Tuvojās rudens. Nadjai bija jāliek valsts eksāmeni.

Jekaterinas Nikolajevnas sirdi māca nemiers. Vai tiešam tādā laikā jāšķiras no meitas.

Bet atstāt viņu mājās arī bija bailīgi. Pilsētiņa tagad Jekaterinai Nikolajevnai radīja bažas. Atrautība no lielas zemes dzīves, it sevišķi ilgo šķīdoņu laikā. Japānas tuvums draudēja ar lielām nelaimēm.

Ierastais vienmērīgais dzīves veids bija izjaukts. Kas zina, kādi nevaldāmi spēki pēkšņi var izrauties un sākt trakot.

Pilsētiņā saradās daudz iebraucēju. No kurienes un pēc kā tie traucās uz tādu nomali? Kaut kādi no armijas demobilizētie, bēgļi, kas zaudējuši savas mājas, un dažādi piedzīvojumu meklētāji. Visi šie ļaudis, it kā vētras izrauti no iesildītām vietiņām, bija satraukti, kaut ko tīkoja, kaut ko gaidīja. Tā bija stihija. Jekaterina Nikolajevna to neskaidri nojauta. Viņa redzēja, ka dzīve sagrīļojusies, ka pa vecam dzīvot nevar, un viņa steidza Nadju no pilsētiņas aizsūtīt, kamēr nav pārtraukta kuģu satiksme.

Nadjai gan gribējās palikt mājās, bet viņa nevarēja samierināties ar domu, ka viņas ilgu sapnis saņemt diplomu pēkšņi var nepiepildīties, kad vairs atlicis nolikt tikai dažus valsts eksāmenus. Tā būtu liela pārestība, neizlabojama nelaime. Tas būtu tikpat, kā atņemt aizsargāšanās iespējas pret dzīves likstām. Pasaule viņai arvien vēl šķita nesatricināma. Viņa nesaprata ne mātes nemieru, ne Kurbatova bažas, ka var pātrūkt vilcienu satiksme, sakari ar centru un pilsētu apgāde ar pārtiku.

Kurbatovs nicināja Kerenski, uzskatīja viņu par balamuti, kas var valsti iegrūst postā.

Laiks neapturami steidzās uz priekšu.

Nez no kurienes izlīdušo, līdz šim neviena nepazīto meņše-viku un eseru skaļās runas Jekaterinas Nikolajevnas sirdī viesa neizpratni. Viņa, tāpat kā daudzi, politikā neorientējās. Nekā viņa nezināja par boļševikiem. Bet dzīve skarba un nesaudzīga visus ierāva politikā, prasības uzstādīja visiem. Mācies, tiec skaidrībā, kamēr nav par vēlu, ja negribi, lai trakojošā vētra tevi noslauka no zemes virsas.

Avīzes no galvaspilsētas, tāpat kā senāk, pienāca divdesmitā dienā, un pēc tām skaidrību gūt bija grūti.

Kāda iekšēja balss arvien spēcīgāk un neatlaidīgāk ņēmās iegalvot Jekaterinai Nikolajevnai, ka labāk Nadju sūtīt prom no pilsētiņas.

Te katrs cilvēks kā uz delnas. Katrs aizvainojums, katra nepatikšana var izraisīt trakas kaislības. Gan šur, gan tur valsts iestādēs uzliesmoja sadursmes starp «virsslāņiem» un zemāko personālu.

Jekaterina Nikolajevna novēroja, ka tautskolu skolotāji simpatizē boļševikiem un naidīgi izturas pret reālskolu un ģimnāziju, kurās bija daudz meņševiku un eseru.

Un, kad Jekaterina Nikolajevna domāja par Kurbatovu, par viņa vēlēšanos precēt Nadju, visām šaubām, visiem iebildumiem, kas radās aiz reliģiski tikumiskās pārliecības, nāca klāt vēl pavisam citāda rakstura nemiers un bailes.

Kurbatovs bija bagāts.

Jekaterina Nikolajevna, protams, vēlējās, lai viņas meita dzīvotu bezrūpīgā pārticībā, tādēļ jau viņai bija jāiegūst augstākā izglītība un ar saviem spēkiem jāpanāk labklājība, tikai ar saviem spēkiem. Bet pēc bagātības viņai, tāpat kā krustmātei Dūņai, prāts nenesās un viņa uzskatīja, ka bez darba nevar būt īstas laimes un cilvēka cieņas.

Senāk Jekaterina Nikolajevna uzskatīja, ka gadu starpība, tāpat arī tas, ka Kurbatovs šķīries, var aptumšot meitas laimi. Bet tagad viņa neskaidri nojauta, ka arī Kurbatova bagātība var kļūt par nelaimes cēloni kā viņam pašam, tā Nadjai, ja viņa nolems ar to saistīt savu likteni.

Kamēr Pavels Georgijevičs dzīvoja ar savu ģimeni, Jekaterina Nikolajevna bija mierīga. Viņa paļāvās uz tā goda prātu, cildenumu. Bet pēc revolūcijas viņš panāca šķiršanu, un juridisku šķēršļu laulībām vairs nebija.

Jekaterina Nikolajevna daudz reižu vaļsirdīgi izrunājās ar krustmāti Duņu, kuru arī bija satraukušas visas pārmaiņas un, kaut gan viņa ļoti cienīja Kurbatovu, viņa laulības ar Nadju uzskatīja par neiespējamām.

Drīz vien kursu kanceleja Nadjai oficiāli paziņoja, ka citu pilsētu iedzīvotājiem iebraukšana Pēterburgā aizliegta un ka valsts eksāmenu sesija, iespējams, notikšot Kazaņā.

Jekaterina Nikolajevna un krustmāte Dūņa nolēma aprunāties ar draudzeni Olgu Vasiļjevnu Sadikovu, vecu skolotāju.

Sadikovai Kazaņā dzīvoja māsas meita Jūlija Sergejevna Samarceva. Tās vīrs bija artilērijas kapteinis. Samarceviem bija sava privāta māja, un viņi varētu vienu ziemu Nadjai dot pajumti.

Trīs padzīvojušas sievietes ilgi sēdēja pie galda, zūdījās, bažījās un domāja, kā labāk, prātīgāk un taisnīgāk izšķirt Nadjas likteni.

Bet Nadja, izdzērusi savu tasīti tējas, sēdēja uz balkona, pati ar savām domām aizņemta. Viņa, Liza un Griša Mihailovs bija norunājuši ar Kurbatovu iet vakarā ārpus pilsētiņas pamakšķerēt kalnu upītē foreles.

Pēkšņi debesis satumsa, un pelēks mākonis aizgāja priekša saulei. Norībēja pērkona grāviens. Olga Vasiļjevna, krustīdamās aizvēra balkona durvis un logus. Nadja raudzījās caur logu un klausījās, kā lietus grabināja jumtu, kā lielas lāses plītēja bērzu lapotnes. No vienas apvāršņa malas līdz otrai debesi apjoza milzīga varavīksne. Mākonis gāja vientulīgs. Un kalni, vēl saules apspīdēti, mirdzināja savu zaļumu caur slīpi krītošajām lietus lāsēm, kas šalkdamas traucās cita citai garām uz zemi.

Vecas lapegles brunajas zarotnēs lāsītes aizķeras un vizuļoja kā krellītes.

Zvirbuļi čivināja, nopurinādami slapjās spalviņas. Un pa atvērto logu atkal plūda silta zaļumu un mitras zemes smarža.

Mākonis aizgāja. Saule pie spodrajām debesīm sāka spīdēt vēl spožāk. Nadjai šķita, ka negaiss uznācis tikai tādēļ, lai vēl jaukāka būtu gaidāmā tikšanās.

Nadja ar visu būtni juta dzīves pilnību. Viss viņai darīja prieku: gan ātri žūstošie, melnie trotuāri, gan spīdīgās koku lapas, gan baskājainie puišeļi, kas plunčājās pa peļķēm.

Neviens neredzēja apslēpto mirdzumu viņas acīs, savādo, tikko manāmo lūgumu viņas sejā. Sirds trīsēja lielas līksmes priekšsajūtā, bet tas bija noslēpums; Nadja kautrīgi pasmaidīja un ar šo smaidu piegāja pie galda un apsēdās līdzās mātei.

Māte stingri apņēmās meitu pilsētā neatstāt.

Pilsētiņas apkārtne bija loti skaista. No taigas kalniem, kur sniegs kusa tikai pašā vasarā, traucās uz upi neskaitāmi daudz strautu, urdziņu, burbuļojošu taigas upīšu. Tās padarīja valgāku gaisu, mitrināja zemi, dzirdīja zāli, kokus un puķes. Ielejās, kalnu pakājēs un mežmalās zaļums bija sevišķi lekns, bet gaiss dzidrs un smaržīgs, piesātināts nevis ar puķu aromātu — kur nu! — taigā puķes gan krāšņi zied, taču nesmaržo, — bet ar dižegļu, lapegļu, milzīgo paparžu, sausseržu un avenāju smalko aromātu.

Te nebija apdzīvots, un tieši tādēļ daba nepasakāmi skaista. Rudzpuķu zilā upe un bezgalīgās debesis. Līkumotie zaļie krasti veidoja mazus līcīšus, kur vienmēr uz smilšu sēkļa varēja atrast kādu laiviņu, ko giļaki līcītī paslēpuši.

It īpaši zemās vietās kā zils paklājs ziedēja neaizmirstules vai arī pēkšņi atklājās pļaviņa, pilna violetiem īrisiem. Turpat netālu, lielajā zaļajā zālē, uzliesmo sarankas. Tām ir tik daudz ziedputekšņu, ka no tālienes ziedi izskatās ka dzeltenas, puķainas cepurītes.

Klusums, tikko dzirdamas strautu čalas, vareno paparžu kuplums neviļus lika atcerēties bērnības sapņus par meža noslēpumainajām burvībām, vilināja arvien dziļāk un dziļāk dzestrajā krēslainībā.

Kurbatovs ar saviem bērniem un jaunajiem draugiem it bieži šurp atstaigāja. Arī šobrīd viņi bija šeit, uz iemīļotās takas. Liza un Griša uz sēkļa ūdens malā mazgāja laiviņu, Maņa uz ugunskura vārīja tēju, bet Nadja ar Paveļu Georgijeviču lasīja žagarus.

Jaunās apsītes, saulrieta apzeltītas, skanēdamas drebēja. Rietumos gubu mākoņi cēlās un drūzmējās kā milzīgi sniega kalni. To kontūras mirdzēja kā kausēts zelts. Tā vien šķita, ka aiz šiem mākoņiem patiešām ir «svētlaimes valstība», kur neredz tumšās debess velves, valda klusums, valda miers.

Kurbatovs ar Nadju apsēdās uz vētras nogāztas apses -iumbra. Viņi ilgi klusēja, klausījās, kā laiski irdz strauts.

— Man patīk strauji ūdeņi, — teica Nadja, — vienalga, vai tā ir liela upe vai sīka tērcīte. Jaukās urdziņas, tās vienmēr atnes labu noskaņojumu. Ja ir skumji, viņu čalas nomierina. Ja ir jautri — sola cerības un laimi.

— Jā! — Kurbatovs domīgi piekrita. — Te ir burvīgi. Bet mājās skumji. Gribētos aizbraukt uz Taiti!

— Kad es biju maza, — neatbildējusi viņa domām, turpināja

Nadja, it kā pati ar sevi runādama, — es sapņoju par laimi un gribēju atrast Zelta rudzpuķīti. Arī tagad vēl es par to sapņoju. Rudzpuķīte zied kaut kur tālu tālu. Kas atradīs kaut vai vienu tās ziedlapiņu, nekad nepiedzīvos bēdas. Šo pasaku par laimi mums stāstīja māmuļa. Kā gribētos laimes! Kur viņa ir?

Kurbatovs piemiedza pelekās acis un, ar tievu viciņu rausdams sačokurojušās apšu lapas, zobgalīgi sacīja:

— Vakar es lasīju Turgeņevu, ko jūs man uzdāvinājāt. Vēstulē Saltikovam viņš raksta tieši par laimi. Mierinādams skumīgi noskaņoto Saltikovu, viņš saka: — Gēte bija tik liels. Visa Eiropa pie viņa brauca, lai apliecinātu viņam savu cieņu, sievietes viņu mīlēja, muļķi ienīda, viņu tulkoja ķīniešu valodā, un pats Napoleons par viņu teica: «Tas tikai ir cilvēks!» — viņš nodzīvoja ilgu mūžu, bet, kad viņam jautāja, vai viņš bijis laimīgs, viņš atbildēja, ka visā savā mūžā tikai piecpadsmit minūtes viņš bijis laimīgs. Es pašreiz esmu laimīgs, taču tūkstoš dēmonu mani plosa, kad es jūs neredzu. Es zinu, ka jūs nenāk-siet ar mani kopā dzīves ceļu ... — Viņš aprāvās. — Jūsu māmuļa ir brīnišķīgs cilvēks, vai tiešām viņa var samierināties ar šo banālo laulības svētuma izpratni.

Viņš tālu aizsvieda viciņu un trauksmaini sāka soļot pa zāli.

— Māmuļa meklē glābiņu reliģijā, — klusi ierunājās Nadja. — «Es gribu patiesību, bet ne glābiņu, turklāt saprāta un ne dieva žēlastības patiesību.»

— Patiesība! — Kurbatovs iebilda. — Patiesība! Ja jau tā, tad atcerieties, kas uz šo jautājumu neatbildēja! Kas ir patiesība? Atcerieties Gē gleznu? Un Kristus mulso skatienu ...

— Nē! Nē! — Nadja dedzīgi viņu pārtrauca. — Es jums nepiekrītu. Patiesība nav sapnis. Un varbūt tur, kur ir patiesība, ir laime. Es ticu, ka kaut kur zied Zelta rudzpuķīte. Kur — nezinu. Tomēr gribas, tik ļoti gribas iet un to meklēt! Vētrā un plašumā. Gribas būt stiprai, drosmīgai. Jūs teicāt, ka nauda sniedz neatkarību un spēku. Bet vai tad jūs bijāt laimīgs? Vai laimīgs bija tēvocis Matjaha? Varbūt tikai uz upes, kad ķēra zobenzivis. Vai tad Kūrei bija laimīgi? Nē. Tādu spēku es nevēlos. Bet jūs sakāt — neatkarība ... Un vēl nez ko ...

— Jā, «un vēl nez ko». Visu sevi, visu savu dzīvi, savu sirdi un mīlestību — vai jums tas ir maz? — Kurbatovs skumīgi vaicāja.

— Nav maz, — tikpat skumji teica Nadja. — Tikai man šķiet, ka uz jūsu Taiti nezied Zelta rudzpuķīte.

IV NODAĻA MĀTE UN MEITA

Rudenī labdarības vakarā, kas bija sarīkots par labu kara bāreņiem, Jekaterina Nikolajevna satikās ar Kurbatovu. Kā vienmēr, viņas roku cieši paspiezdams, Kurbatovs atklāti paskatījās viņai acīs. Jekaterina Nikolajevna saprata šā skatiena nozīmi: viņa ticēja Kurbatovam un zinaja, ka tas viņas uzticību nekad nepievils.

Taču šodien viņa juta Kurbatovā kaut ko sevišķu, kaut gan no malas neviens to nevarēja pamanīt. Jekaterina Nikolajevna pārāk labi pazina Paveļu Georgijeviču, un no viņas gan nevarēja noslēpt spīdumu, kas uzliesmoja tā pelēkajās, mazliet zobgalīgajās acīs.

Viņi bija Biedrības nama mazajā viesistabā, kur šad tad iegriezās dejotāji no lielās zāles karstuma atvēsināties.

Jekaterina Nikolajevna sēdēja mazā atzveltnī, viņai līdzās apsēdās Kurbatovs.

— Atļaujiet, Jekaterina Nikolajevna, — teica Kurbatovs, — jums jautāt. Ja jautājums būs nedelikāts vai arī jūs vienkārši negribēsiet man atbildēt, es Jaunā neņemšu. Jūs zināt, par ko es gribu runāt, lieki vārdi nav vajadzīgi, ko nevar ar vārdiem izskaidrot. Jūsu lēmumu es zinu. Esmu to pieņēmis. Vai tiešām jūs manis dēļ tādā juku laikā sūtāt Nadju no šejienes projām? Kas zina, kā viss vēl var notikt! Nadja ir tik naiva, nepieredzējusi! Viņa var bojā aiziet! Ģenerālis Korņilovs pacēlis galvu. Pēc viņa varbūt vēl kāds izlīdīs. Zeme ir satricināta.

Viņš runāja mierīgi, un varēja domāt, ka viņi spriež par visikdienišķākajām lietām.

Arī Jekaterina Nikolajevna viņam atbildēja mierīgi:

— Es jums ticu, Pavel Georgijevič. Saprotu jūsu nemieru. Es zinu, ka jūsos nerunā egoisms. Man nevajag ne zvērestu, ne galvojumu. Taču saprotiet arī mani. Nadja vēl tīrais bērns. Viņa ar jums aizrāvusies. Tas ir saprotami. Es negribu jums teikt komplimentus ... Jā, ko nu par to... Zemē dzimst jauna dzīve. Tā neradīsies bez ciešanām. Jūs sakāt — bojā aiziet? Es atvairu tādu domu. Viņas tēvs aizgāja bojā jauns, bet ar godu. Tas man palīdzēja grūtos brīžos. Es lepojos ar viņu. Man gribētos meitu ne tikai mīlēt, bet kaut drusciņ arī palepoties ar viņu. Dīvaini, ar godu mirt ir vieglāk nekā diendienā vīrišķīgi dzīvot. Nu iedo-māj ieties, ja viņa būtu jūsu sieva. Jūs viņu izlutinātu. Un kas lur būtu. Labākā gadījumā viņa kļūtu par untumainu madāmiņu. Arī tā ir bojā eja. Un cik nožēlojama! Mīlestība? Tie taču vēl tikai pirmie jaunības sapņi. Nadja par jums ir sajūsmā. Bet vienlīdzības jūsu starpā nav. Un nevar būt! Jūs jau esat izgājis dzīves skolu. Jums aiz muguras ir cīņa, panākumi, laime, vilšanās. Vajag, lai tas viss būtu kopējs, kopā pārdzīvots. Un man nav ne mazāko šaubu, ka viņai jābrauc un jābeidz universitāte. Lai tad dieva rokā.

Pēc mazas pauzes viņa vēl klusāk piebilda: — Viņai esmu mācījusi būt godīgai, pacietīgai, radinājusi darbā. Tā es iedomājos pienākumu dzīvē. Bet vēl vajadzēja iemācīt cīņas nelokāmību. Man šķiet, ka tādos spējos pagriezienos veco laiku cilvēki var būt trausli spieķi dzīves ritenī. Ja ir jāiet, — bet ir taču jāiet, — labāk iet uz priekšu. Un negriezties atpakaļ.

Viņa apklusa. Piecēlās no atzveltņa un pasniedza Kurbato-vam roku.

Viņš palika viens. Piegāja pie loga, atrāva zīda štoru un atvēra logu.

Augstajās debesīs rāmi mirgoja zvaigznes, tālas un nesasniedzamas.

Ar troksni ielaidās naktstauriņš un palika trīsot uz atvērtā loga.

Kurbatovs nodrebēja, kad tas paļāvīgi uzlaidās uz viņa balto svārku piedurknes. Viņš piesardzīgi to noņēma un drūmu, bet padevīgu skatienu vēroja, kā tas, izlidojis laukā, nomirdzēja jaunā mēness zaigajā gaismā.

* * *

Vakarā Jekaterina Nikolajevna, krustmāte Dūņa un Nadja sēdēja pie tējas galda.

— Kā tad būs, Nadja? — māte iesāka. — Laiks nopietni padomāt par nākotni. Aiziet pēdējie kuģi. Ja rektora telegramma aizkavējas, tu vairs nepagūsi tikt projām. Varbūt vajadzētu aizbraukt pie māsas Zinas uz Pesčanku? Tur tu varētu kādu laiciņu paciemoties. Tur ir dzelzceļš. Pienāks no rektora atbilde, un tu tūlīt varēsi braukt. Jeb vai tu vēlies palikt mājās?

— Patiesību sakot, māmiņ, man tagad braukt ir ļoti skumji. Sirds smeldz! — Nadja atbildēja un atbīdīja savu tējas glāzi.

— Skumji tāpēc, ka smagi šķirties? — māte vaicāja.

— Spiest tevi nespiežu. Izlem pati. Pārdomā labi. Tev negribas šķirties no cilvēka, kas tevi mīl. Bet tu pati .. . vai tu par sevi esi pārliecināta?

— Kādēļ tu, māmiņ, tā runā? — Nadja brīnījās un piecēlās no krēsla, it kā stāvot vieglāk būtu sevi saprast.

— Tāda mīlestība var glaimot ikvienai meitenei. Taču te nav runa par parastu aizraušanos. Pavels Georgijevičs aizgājis no ģimenes. Dabūjis šķiršanu. Vai tas tevi nemulsina?

— Viņš sievu sen vairs nemīl, — Nadja iebilda, satraukta paņemdama no salvetes baltmaizes drusciņu un iemezdama šķīvī. — Es nesaprotu, kā var pieķerties cilvēkam, kas tevi nemīl.

— Iedomājies, kā būtu, ja mūsu tētis būtu dzīvs, tava māte novecojusi, nogurusi, viņš sastaptu meiteni, gudru, apburošu, un nolemtu mūs pamest.

— Tas nemaz nebutu iespējams! Kā tētis varētu tevi nemīlēt! — Nadja strauji iebilda, atbīdīdama matu sprogu no pieres. — Tu esi jaukāka par visām skaistulēm un visām meitenēm pasaulē!

Jekaterina Nikolajevna skumji pasmaidīja un pašūpoja galvu.

— Ļudai un Volodjam, — viņa klusītiņām sacīja, — ari viņu māmiņa ir labākā par visiem pasaulē. Arī viņi droši vien nevar saprast, kā tēvs var viņus pamest un aiziet. Ne jau veltīgi Ļuda ar Paveļu Georgijeviču sastrīdējusies un ar tevi vairs nesatiekas, kamēr viņš dabūjis šķiršanu. Bet viņa taču mīl tēvu.

— Ļuda ir Marijas Gavrilovnas ietekmē. Viņa baidās, ka Pavels Georgijevičs viņiem atstās maz naudas! Tikai nauda un nauda!

Jekaterina Nikolajevna saviebās kā zobu sāpēs.

— Viņš tāpat pie viņiem vairs neatgriezīsies. Neatkarīgi no manis! — Nadja, stipri nosarkdama, sacīja.

— Tā vien šķiet, tev par visu vairāk gribas pierādīt, ka Pavels Georgijevičs sievu nemīl, nav mīlējis un nemīlēs, — māte stingri teica. — Labi. Piekrītu. Arī es tā domāju, ka viņš vairs vecajā ģimenē neatgriezīsies. Bet tu? Kā ir ar tevi? Tu par sevi esi skaidrībā? Vai tavu jūtu pietiks ilgam laikam? Varbūt padzīvosiet.. . un tu sastapsi citu vīrieti, jaunu, interesantu, kas tev veltīs savu pirmo mīlestību. Bet Pavels Georgijevičs, kaut gan gudrs, elegants, vīrišķīgs, tomēr būs padzīvojis cilvēks. Vai tev neliksies, ka tu esi aprakusi savu dzīvi... Un vai tu vienu laiku nebiji jau aizrāvusies ar Pjotru Ivanoviču?

Nadja apmulsa un nolaida acis. Viņa juta mātes vārdos taisnīgu pārmetumu.

— Tu vēl, Nadja, nesaproti! Mīlēt vajag ne tikai kvēli un dziļi... Mīlēt vajag arī augstsirdīgi, cildeni. Pirmā laika poēzija, noslēpumainība ap mīļoto cilvēku, tas viss mainās, tiklīdz dienu dienā sāk kopā dzīvot. Tur vajadzīgs pavisam kas cits. Tuvo cilvēku vajag saprast un saudzēt, nevis domāt tikai par to, kā viņu apburt. Mīlēt īsti, kā sevi pašu. Vai tu pati sev vienmēr patīc? Vai viss, ko tu dari, vienmēr ir skaisti un cildeni? Taču sev cilvēks piedod, rod sevī attaisnojumu. Tev patika Pjotrs Ivanovičs. Viņš tevi kvēli iemīlēja. Un cik cietsirdīgi tu pret viņu izturējies! Tu viņam sūdzējies par Paveļu Georgi-jeviču. Kādēļ? Lai viņus savā starpā sanaidotu? Zinu. Tu biji spējīga sevī ieskatīties un tu izbijies. Tevi pārņēma kauns un rūgtums. Tu sevi nosodīji. Bet mīlēji joprojām. Tu saprati un sev piedevi. Taču tā ir par maz. Vajag pie tā palikt un kļūt labākai. Noskaidro, kas tevī slikts. Esi cēlsirdīgāka pret citiem, saproti arī citus un, kad tas vajadzīgs, piedod. Taču arī Pavels Georgijevičs un Pjotrs Ivanovičs pret tevi bijuši cēlsirdīgi.

Nadja klausījās, pieri saraukusi.

— Dzīve, Nadjuša, ir daudz nopietnāka, nekā deviņpadsmit gadu vecumā šķiet. Un iespējams, ka vieglāk kļūt par varonī karalaukā, nekā’ ikdienas dzīvē būt vienmēr patiesam un nekad neaizmirst savu pienākumu.

Viņa atkal brīdi klusēja.

— Es zinu, ka ne jau Pavēla Georgijeviča nauda un popularitāte tevi pie viņa saista. Kaut arī tam sava nozīme, ka viņš tik pievilcīgs. Bagātība, nauda ir milzīgs spēks. Bieži vien bagātais šķiet gudrāks, interesantāks ... Varbūt tādēļ, ka viņš dzīvē ir neatkarīgāks, drošāks?... Ar vienādām spējām bagātais iepatiksies drīzāk nekā nabagais. Bet cik daudz ciešanu tu sagādāji Pāvelam Georgijevičam! Viņš taču tev visvairāk patika tad, kad tu ar viņu ķildojies. Viņa pastāvīgā jūsma tevi nogurdināja un pat kaitināja ... Vai tad tā nav? Kā jums šķiet, Jev-dokija Aleksejevna? — māte vaicāja krustmātei Dūņai.

Krustmāte mazgāja tējas traukus, klusītiņām lika krūzītes uz paplātes.

— Kā es domāju? — viņa teica. — Es Kurbatovu cienu. Cilvēks uzticams. Mirs par tevi, Nadežda, ja vajadzēs. Tas nu

skaidrs kā diena. Bet klausi māti! Viņa runā pareizi. Aiz cita muguras slēpties katrs pratis. Tu gan esi daudz grāmatu gudrības salikusi savā galviņā, bet vai pati pratīsi noturēties uz savām kājām? Nepaklupsi? Skolās neesmu gājusi, bet melnu no balta jau nu atšķiru. Tur lielas gudrības nevajag. To sirds pasaka. Brauc ar dieva palīgu. Labi cilvēki atradīsies visur. Bet ir jau vēls. Iesim gulēt, Katerina Nikolajevna!

Nadja ēdamistabā palika viena un ilgi raudzījās logā, nekā neredzēdama, pati neapjauzdama, cik ilgi tā stāv.

Viņa brīnījās. Māte kā grāmatā lasīja viņas dvēselē. Patiešām, vai tad Nadju uztrauca Kurbatova rūpes? Vai tad viņa to neaizmirsa, kad tam bija kādas nepatikšanas? Un kad viņš saslima? Bija pārliecināta, ka izveseļosies. Bet kad vētrā ar laiviņu glāba giļakus no satriektās šalandas? Nadja lūkojās no Pavkas torņa ar milzīgu Ceisa tālskati, kā Pavels Georgijevičs metās peldus, un lepojās ar viņa drosmi. Bet, ja būtu viņas tēvs, vai viņa stāvētu tik mierīgi tornī?

Vēlu viņa ienāca novēlēt mātei un krustmātei Dūņai labu nakti un teica:

— Es, māmiņ, vēl padomāšu. Tad tev pateikšu. Pagaidi.

Tumšā rudens naktī Nadja aizbrauca no pilsētiņas.

— Atlaist galus! — kāds kliedza uz kuģa, un resna tauva noblīkšķēja gar malu kā sasalusi zemes pika, krītot uz zārka vāka.

Kuģis kā rēgs attālinājās no piestātnes. Nadja lūkojās uz krastu. Tur bija tumsa un viss baismīgi tukšs. Tikai viens vientuļš stāvs kustējās pie dziestošā rudenīgā ugunskura, no kura reizēm uzšāvās draudīga liesma.

Otrā dienā Nadja ilgi neizgāja no kajītes. Tikai pirms vakariņām viņa uzkāpa uz klāja. Apsēdās uz sola, nolika sev blakus pledu, ko tā arī aizmirsa, un visu laiku lūkojās platajā un saltajā upē. Tā nesa viņu projām no mājām arvien tālāk un tālāk. Šie pelēkie viļņi jau ir sveši. Jo tālāk tie viņu nesa, jo nemīlīgāka kļuva upe. Nadja sēdēja vējā baltā angļu blūzītē, kas bija pārāk plāna šinī rudens dzestrumā uz upes. Pa klāju staigāja pasažieri, sagrīļodamies no kuģa galiskās šūpošanās. Tad aizgāja arī tie. Bet Nadja sēdēja pat nepakustēdamās, kamēr pār upi nolaidās vakara krēsla un no kuģa dūmeņa izšāvās pirmās dzirkstis.

V NODAĻA CEĻĀ

G uberņas pilsētiņā, kur kādreiz bērnībā Nadja sēdēja skolas solā, dažas stundas bija jāgaida vilciens.

Nadja iegriezās pie Šuras Cernovas, kuras vīrs bija lielas tirdzniecības firmas pilnvarotais.

Viņa bija izbrīnījusies, tur satikdama savu bijušo institūta priekšnieci un viņas meitu, kalsna auguma, krietni vien jau gados.

Lepnajā mājā, kas piederēja kādai vācu firmai un kur bija bezgalīga anfilāda greznu viesistabu, zāļu un kabinetu, bijušajai priekšniecei bija ierādīta mazītiņa stūra istabiņa, kurā ar pūlēm bija iespiestas divas gultas, vecs augsts atzveltnis un neliels galds.

Cienīgā, uzpūtīgā kņaziene, kas vēl pavisam nesen augstprātīgi pagodināja pilnvaroto ar savu uzmanību, tagad bija spiesta aiz žēlastības pie viņa mitināties gandrīz vai pieliekamā kambarī.

No lepnās aristokrātes, kas pašu viņa augstības vietnieku, galma staļļmeistaru uzskatīja par nepiedienīgu, priekšniece pēkšņi bija pārvērtusies par vārgu, nevarīgu večiņu ar izbiedētām, saraudātām acīm.

Viņas meita, kuras jaunība jau bija noziedējusi, sašuta par jauno kārtību.

— Kad šīs šausmas beigsies? — viņa vaicāja Nadjai. — Jūs varat iedomāties! Zemes pārvaldnieks, galma kambarjunkurs arestēts! Un, kad viņš konvoja apsardzībā vests uz staciju, sievas viņam sejā iespļāvušas.

— Ak dievs! — priekšniece satriekta iesaucas. — Kas ar mums notiks? Ko mēs darīsim?

Nadja priekšnieces balsī saklausīja izbaiļu pilnu lišķību. Pilsētas iedzīvotāji necienīja ne viņu, ne viņas meitu, un daudzi par viņām juta ļaunu prieku. Priekšniece cerēja, ka vismaz Nadja izrādīs viņai līdzjūtību un laipnību.

Viņa jautājoši raudzījās Nadjai acīs, veltīgi pūlēdamās tajās saskatīt kādu mierinājuma un cerību dzirkstelīti.

Bet Nadja? Ko tad viņa zināja? Viņa pati bija kā lielā mežā iemaldījusies, kur nebija nevienas taciņas.

Milzīgajā savrupmājā valdīja tāds pats sajukums. Sulaiņi

un istabenes skraidīja no paša rīta pa mītiņiem. Ēdamistabā ar tumšiem ozola paneļiem stāvēja nenokopts brokastu galds. Kungi veltīgi izzvanījās, izņemot veco auklīti, neviens nerādījās. Greznajās istabās pie sienām blāvi dega kandelabri. Tie bija aizmirsti nodzēst.

Nadja iegāja vannas istabā un nomazgājās. Un neviens pat nepamanīja, kā viņa aizgāja no mājām, paņēma ormani un aizbrauca uz staciju.

Par lielu naudu viņai izdevās pierunāt nesēju, lai dabū vienalga kādu biļeti. Stacija bija ļaužu un mantu kā bāztin piebāzta. Visur — gan zālēs, gan bufetēs drūzmējās zaldāti. Cilvēki dienām un naktīm sēdēja uz savām mantām, un neviens nezināja, kad un kā varēs aizbraukt.

Nesējs bija dabūjis Nadjai pirmās klases biļeti. Kādreiz tālā bērnībā Nadja sapņoja par tādu biļeti, bet tolaik māmuļa ar pūlēm varēja samaksāt par trešo klasi. Pirmās klases pasažieri Nadjai tad šķita neparasti cilvēki, gudri, noslēpumaini, kuri droši vien dzīvo apbrīnojami skaistu dzīvi. Viss, ko tie runāja, bija tik dižciltīgs, viņu vārdi un žesti tik nozīmīgi.

Tagad viss bija mainījies. Nadjai bija nepatīkami braukt pirmajā klasē. Un tik pazīstamais tumšzilais vagons viņā radīja bailes un pretīgumu. Viņa labprāt tagad pārietu trešajā klasē — zaļajā, cietajā vagoniņā.

Pirmās klases pasažieri viņai tagad nemaz nelikās tik gudri un neatkarīgi. Tie samulsuši raudzījās uz sulaiņiem, kas vēl, kā par lielu brīnumu, iznēsāja tēju un Nadjai atgādināja priekšnieci un viņas meitu.

Kas te katrs bija un uz kurieni brauca? Nekā nevarēja saprast. Nadjai kļuva baigi. Kādēļ viņa brauc? Kā viesuļa rauta, arī viņa pret savu gribu traucās uz priekšu.

Drīz vien vagonā sanāca tik daudz zaldātu, ka nevarēja tikt ne uz priekšu, ne atpakaļ. Smirdēja skarbana mahorka, kareivju netīrie, novalkātie vadmalas šineļi.

Pagāja trīs dienas. Vilciens ilgiem laikiem stāvēja ceļā. Tad trūka ogļu, tad ūdens. Tas varēja arī nemaz netikt līdz galam. Kaut kā tomēr aizvilkās līdz Pesčankai.

Dzīve vagonā bija kā murgs. Nadja ne ēda, ne gulēja, ne mazgājās. Viņa bija laimīga, ka Pesčankā vismaz varēs iziet ārā, nostāties uz zemes un neredzēt visus šos saniknotos, satracinātos cilvēkus.

Taču arī Pesčankā nebija labāk. Zinas māsīcas vīrs bija kara gūstekņu nometnes priekšnieks. Viņi dzīvoja bēdīgā barakā, kurai visapkārt bija dzeloņstiepļu žogs ... Vienīgais uzjautrinājums te bija muļķīgais kucēns Cuciks, kuru ziņnesis — gūsteknis Johans — ņēmās apmācīt un runāja ar viņu vāciski.

Vakaros Nadja gāja uz priežu silu. Dzeltenās skujas viegli klāja zemi. Bija vēls rudens. Sen jau aizlidojuši gājputni, tikai vārnas zemu laidelēja, spārnus smagi švīkstinādamas.

Nadja klausījās priežu šņākšanā. Tās šņāca un šalca kā jūras krasta bangas. Gandrīz ik vakaru apmācās, un lietus nikni grabināja pie barakas logiem. Viss bija kā ar pelēku autu aizvilkts. Šķita, ka visa dzīve būs tāda pati pelēka kā šis skumīgais rudens lietus.

Beidzot pienāca telegramma no rektora. Iebraukt Petrograda patiešām bija aizliegts: galvaspilsētai taču nebija ne kurināmā, ne maizes. Sesija pārcelta uz Kazaņu.

Nadja steigšu^ sakravāja savas mantas. Līdz pēdējai minūtei nebija ticams, ka nakti varēs iespraukties neapgaismotajā, kā bāztin piebāztajā vagonā. Zinas vīrs, kad vilciens jau bija sācis iet, ar grozu ielēca tamburā. Nadja neatcerējās, vai viņa atvadījās no māsas. Kāds viņu vilka uz platformu. Viņa attapās tikai tad, kad vilciens jau bija noskrējis vairākas stacijas. Tikai tad Nadja saprata, ka viņas līdzšinējā dzīve beigusies.

Pasažieri sāka iekārtoties vagonā.

Kaimiņš no pretējā sola uzrāva sērkociņu un jautri teica:

— Jāpaskatās, vai skaista tā jaunkundze, kas ar mums kopā brauc. Tumsā, kad cēlu vagonā, nemaz neredzēju.

Nadja samulsa, juta, ka stipri nosarkst, un, kaut gan vagonā bija elles tumsa, viņa aši nolaida uz acīm zīda plīvuru no baltās cepures.

Sērkociņš atkal ieliesmoja. Uz galdiņa paradījas svecīte. Nadja ieraudzīja slaidu gara auguma praporščiku ar universitātes nozīmīti pie jauna brūna frenča. Oficierim bija labsirdīga, atklāta seja. Un Nadjai kļuva jautrāk: viņš taču arī nesen bijis students.-

—+ Nevajag kautrēties, — oficieris atkal ierunājās, laipni smaidīdams par Nadjas skumjo, saraudāto seju.

Uzzinājis, ka viņa brauc uz Kazaņas universitāti, viņš teica, ka nesen to beidzis un tikai pavasarī nolicis valsts eksāmenus, bet tagad braucot uz Irkutsku, uz savu pulku.

— Tur lejā, jums līdzās, mans vecais draugs, pareizāk sakot, mūsu ģimenes draugs Abduls Haliks bek Džafars Gulijs bek

Oglijs. Viņš brauc līdz Samārai. Tur jums būs jāpārsēžas uz kuģa. Likšu, lai viņš jums palīdz. Viņš gan ir tirgonis, bet uz viņu var paļauties. Zēl, ka pats nevaru jūs līdz Kazaņai pavadīt.

Nadja pacēla plīvuru un paskatījās uz cilvēku, kam tik garš vārds. Tas kaut ko zem deguna murmināja un jau likās gulēt. Kupejā visi iekārtojās, un katram bija pat atsevišķs plaukts.

Brauciens ilga gandrīz veselu mēnesi. Nadja ar šausmām vēroja, kā krīt kerenku vērtība un cik daudz tagad vajadzīgs dzīvei. Samārā viņai vairs nebija ne kapeikas. Izglāba Haliks bek Džafars Gulijs bek Oglijs. Tas iedeva Nadjai piecus rubļus un nopirka viņai kuģa biļeti līdz Kazaņai.

1917. gada 26. oktobrī naktī Volgu klāja bieza migla. Spalgi un trauksmaini kauca «Votkinska» sirēna, ziņodama par sevi citiem kuģiem. Rīta gaismā migla negribīgi atvirzījās no «Votkinska» bortiem, un tas lēnā gaitā sāka virzīties uz priekšu, šļūkdams pa ūdeni kā veca laiva. Viņš sasprindzināti gārdza, bet līdz Kazaņai tomēr aizvilkās.

Nadja savas mantas atdeva glabāšanā, laimīga, ka iepriekš nav jāsamaksā: viņai bija palikušas tikai dažas kapeikas tramvajam.

Vecs vagoniņš laiski rāpās kalnā. Nadja, savās domās iegrimusi, nemaz nepamanīja, cik ilgi viņa brauca. Konduktora balss atgādināja, ka kaut kur ir jāizkāpj.

Pasažieri kāpa laukā norūpējušies. Arī Nadja izkāpa un paskatījās apkārt. Rokās viņai bija telegramma ar Samarcevu adresi. Pie tiem Nadjai bija jāpārlaiž ziema. Viņa vēlreiz pārlasīja adresi: «Kartočnozavodskaja 17.»

Bet, lai viņa prasīja kam prasīdama, neviens tādu ielu nezināja. Reti garāmgājēji izbrīnījušies šūpoja galvas un steidzās uz savām mājām.

Uz labu laimi Nadja gāja pa tukšajām ielām. Pa ceļam jau gadījās viena otra fabrika. Kaut kur, varēja dzirdēt, dārdēja lielgabali. Vārti visur bija noslēgti. Bet tad čīkstēdami atvērās smagi dzelzs vārti, zaļā krāsā krāsoti, un pa tiem iznāca jauna strādniece ar zīdaini klēpī. Viņa apstājās, ieklausījās šāvienos un gribēja jau iet tālāk, kad Nadja pavaicāja, vai viņa nezinot, kā var aiziet uz Kartočnozavodskajas ielu.

Sieviete gudroja, gudroja, bet tad kā atcerēdamās iesita sev pa pieri un smaidīdama teica:

— Laikam saputrots, tā būs Kirpičnozavodskajas iela. Tas jau, ek, te pavisam tuvu. Manieties gan ašāk! Dzirdiet, kā šauj. Kremlī nocietinājušies junkuri. Strādnieki viņus no Arskas lauka puses triec ārā. — Pēc Nadjas sejas noprazdama, ka viņa to nav zinājusi, piebilda: — Kerenskis, ek, aizbēdzis. Pīterā varu saņēmuši boļševiki. Drīz iznāks avīze. Tad jau izlasīsiet. Es aiznesu, ek, vīram kaut ko iekost. Dienu un nakti no rūpnīcas laukā nenāk. Tagad eju mājās.

Nadja gribēja sievietei pavaicāt kaut ko sīkāk, bet pēkšņi tai aizmugurē ieraudzīja oficieri. Tas skrēja, roku uz priekšu izstiepis. Kaut kas bezprātīgs bija viņa sejā, un vējš bija stāvus saslējis viņa gaišos matus. Atskanēja šāviens. Nadja izbijusies satvēra sievieti aiz īsā mēteļa malas. Bet cilvēks paskrēja garām. Sieviete, drudžaini spiezdama sev klāt bērnu, lēnām slīga zemē, smagi uzkrizdama dzelzs vārtu asajai malai. Atskanēja vājš, kā no ligzdas izkrituša mazuļa pīkstiens.

Nadja noliecās pie sievietes. Viņas acis, kas jau bija kļuvušas stiklainas, raudzījās debesīs, un lūpās vēl rotājās smaids, ar kādu viņa teica, ka varu ņēmuši boļševiki.

Nadja paņēma bērnu klēpī. Pie kreisajiem deniņiem tam sārtoja šaura svītriņa, un tāda pati svītriņa ar sīkām šļakatām sārtoja uz zaļajiem vārtiem.

Bērns vairs neraudāja. Bet Nadjas ausīs visu laiku vēl skanēja žēlais pīkstiens, un viņa čukstus mazuli mierināja:

— Čuči, maziņais, čučil — Un viņa gāja. Brīžam viņa apstājās un pūlējās atcerēties mājas numuru, bet viņas skatiens klīda apkārt: viņa nekādi nevarēja atrast 17. numuru.

Viņa pagriezās atpakaļ un atkal pagāja garām mājai, kas viņai bija vajadzīga. Beidzot nogurusi viņa atspiedās pret kādu sienu un aizvēra acis.

Kāds sakucis students, Krestovņikova rūpnīcas strādnieku družīnas sanitārs, garām iedams, ievēroja meitenes pievērto plakstu trīsošās skropstas, viņas notirpušās rokas, kurās dusēja bērns ar jau gluži sazilējušu seju. Students aizveda Nadju līdz aptiekai.

* * *

Bet iepriekšējā dienā uz otras, lielās upes saltā oktobra naktī kreisera «Auroras» zalves skaitīja Pagaidu valdības un vecās buržuāziskās pasaules eksistēšanas pēdējās minūtes.

Smoļnija priekšā dega ugunskuri. Pie bijušā Dižciltīgo jaunavu institūta ieejas stāvēja bruņumašīna un lielgabali.

Otrais Padomju kongress, ko atklāja Smo|ņijā 25. oktobrī vēlu naktī, līksmi ziņoja par Ziemas pils ieņemšanu un pasludināja visai pasaulei, ka no šī brīža Krievijā visa vara pārgājusi Padomju rokās:

VI NODAĻA/ LIELAIS PAVĒRSIENS

Vecā dzīve beigusies. No jaunās Nadja neko nesaprata. Kā būs! Ko tikai par boļševikiem nestāsta! Vai no vecās, jaukās dzīves kas paliks pāri, vai viss tiks satriekts pīšļos? Vai Nadja dabūs kādas ziņas no mājām, no mātes, vai arī viss izgaisīs, zudīs, kā no ielām nozudušas lakotās Jando un karietes, greznās sievietes, švītie oficieri, niknie ierēdņi, baņķieri, bagātnieki, mirdzošās veikalu vitrīnas un baltmaize? Visam, visam beigas. Šķiet, ka nāve un bojā eja glūn uz katra soļa. Vairākas dienas Nadja kopā ar Samarcevu ģimeni patvērās vēl pagaidām viņu privātmājā Kirpičnozavodskajas ielā.

Uz nedēļas beigām apšaude pilsētā apklusa. Dārdēdams kalnā vilkās izgrabējušais tramvajiņš. Jūlijas Sergejevnas vīrs kroņa ekipāžā, kas arī vēl pagaidām nebija atņemta, kopā ar Nadju aizbrauca uz piestātni un izņēma no bagāžas glabātuves Nadjas mantas.

Drīz vien Nadja saņēma pa telegrāfu no mātes lielāku naudas pārvedumu — visai ziemai.

Dzīve it kā no jauna uzmundrināja un kaut ko solīja.

Nadja aizgāja uz universitāti.

Viņa uzzināja, ka universitāte, kā par brīnumu, atvērta.. Profesori lasīja lekcijas, Nadjas dokumenti no Petrogradas bija atsūtīti, un viņa jau skaitījās universitātes klausītāja.

Tikai viens Nadju uztrauca un sarūgtināja. Jaunajā universitātē bija cita programma, un līdz sesijas sākumam bija jānoliek vairāki papildu eksāmeni slāvu valodās.

Pārnākusi mājās, Nadja visu nakti sēdēja, rēķinādama, ciķ stundu viņai jāmācās katru dienu, lai sagatavotu jaunos priekšmetus, un saprata, ka šis būš grūts gads, bet, ja viņa gulēs tikai piecas stundas naktī, tad aprīlī varēs nolikt nepieciešamos eksāmenus un iegūt tiesības maija sesijā likt valsts eksāmenus.

Nadja aizsūtīja mātei telegrammu ar sīku informāciju un sēdās pie grāmatām. Viņa strādāja kā mašīna. Baidījās pat minūti zaudēt. Katru dienu viņa izņēma_ aprēķināto lappušu skaitu, klausījās lekcijas, sēdēja bibliotēka un rakstīja diplomdarbu par Uspenski.

Pienāca decembris. Nadja to ievēroja nevis tāpēc, ka priecātos, kā tas bija senāk, par gadalaiku mūžīgo maiņu, bet tāpēc, ka lampa nu bija jāiededzina jau pulksten četros dienā, bet petrolejas pilsētā trūka.

Dzīve nestāvēja uz vietas.

Celdamās piecos no rīta un tumsiņā pārnākdama mājas no lekcijām, Nadja ievēroja, ka Samarcevs vairs neiet uz artilērijas brigādes apmācībām. Februāra dienās viņu ievēlēja par jauno brigādes komandieri brigādes ģenerāļa vietā. Bet pēc oktobra viņam lika iesniegt atlūguma raportu.

Viņš vēl valkāja frenci bez pagonēm, galifē bikses un pelēkas vadmalas oficiera šineli. Taču uz ielām zaldāti ar neaizpogātiem šineļiem, ar sarkanām kokardēm un uz leju nolaistiem šauteņu stobriem sāka bijušos oficierus naidīgi uzlūkot.

Un tā reiz drēbnieks atnesa Gavrilam Petrovičam smalkas, gaiši zilas vadmalas civilo uzvalku. Uzvalks bija elegants. Bet, kad drēbnieks aizgāja, Jūlija Sergejevna pēkšņi sāka skaļi raudāt.

Samarcevs apjuka, iesūtīja mazos bērnu istabā pie vecās guvernantes Karolinas Staņislavovnas, un kopā ar Nadju mēģināja sievu nomierināt.

Jūlija Sergejevna gribēja kaut ko paskaidrot, bet viņai izlauzās tikai atsevišķi vārdi.

— Nē, nē, — Jūlija Sergejevna aši runāja, — tas nav iespējams! Gaņa — civilais. Privāts! Ak dievs! Kā mēs dzīvosim!

Samarcevs viņu mierināja. Solīja sameklēt piemērotu darbu. Taču aizgāja diena pēc dienas, bet uz piemērotu darbu cerību nebija.

Kādu vakaru, kad Nadja pie mazas lampiņas gatavoja lekcijas, pie viņas durvīm pieklauvēja Jūlija Sergejevna. Viņa bija apjukusi un gari atvainojās, ka Nadju atraujot no mācībām. Un lūdza, lai viņu uzklausot.

Nadja piedāvāja krēslu.

— Dzīve kļūst smaga, Nadjuša, — gurdi laizdamās uz krēsla, teica Jūlija Sergejevna. — Gaņa pie boļševikiem nevar kalpot. Bet man ir trīs mazuļi, veselība vāja. — Viņa patiešām bija vārga. — Mēs ar Gaņu ilgi domājām, — Jūlija Sergejevna turpināja, — kā mēs dzīvosim, un zināt, ko mēs izdomājam. Jums māmuļa atsūtīja naudu visai ziemai. Liksim kopā jūsu un mūsu naudu. Tās vērtība krīt ar katru minūti. Ko šodien vēl var nopirkt par vienu kerenku, pēc dažām dienām vairs nedabūs. Gaņa saka, ka galvenais ir kartupeļi. Tos pagaidām var dabūt. Nu un drusku kokvilnas eļļas un saharīnu. Drīz vien nauda vairs nekam nederēs. — Jūlija Sergejevna nopūtās. — Karolinai Staņislavovnai būs jābrauc projām. Varbūt viņa vēl tiks uz savu dzimteni, uz poļu valsti. Bet mēs ar jums paliksim. Ēdīsim kopā. Ko var darīt, ja tik grūti laiki, jāizlīdzas. — Viņa apklusa.

Nadja nekā neatbildēja, bet karsti apskāva un noskūpstīja Jūliju Sergejevnu.

Vienīgi Feņa, Samarcevu kalpone, nekā nebēdāja. Viņa jau bija pamanījusies kaut kur dabūt kokvilnas eļļu, kas atgādināja dzeltenu vazelīnu. Tajā ceptie kartupeļi visiem šķita neparasti garšīgi. Feņa tos patiešām prata izcept gardus. Zupa turpretī tikai tādēļ šķita laba, ka bija karsta un tai virsū peldēja kokvilnas eļļa.

Jaunā — astoņpadsmitā gada sagaidīšanu tomēr svinēja. Jūlija Sergejevna un Nadja uzvilka gaišus tērpus. Gavrils Pet-roviČs — tumšzilu uzvalku.

Bet, kad pulkstenis ēdamistabā sāka sist divpadsmit Un visi klusēdami piecēlās, rokās turēdami mazas glāzītes ar vēl saglabājušos muskatu, neviens nevarēja saņemties izteikt apsveikumu. Pēc pēdējā sitiena visi klusēdami apsēdās pie galda.

— Neko darīt, — teica Samarcevs, pievilkdams sev tuvāk kartupeļu kotletes, — pamēģināsim dzīvot zem padomēm. Ilgi jau nu neturēsies. Inteliģence atsakās boļševikiem strādāt.

Jūlija Sergejevna nemanot ar batista mutautiņu slaucīja mitrās acis. Nadja, lai gan bija izsalkusi, nevarēja piespiesties norīt pat malku ar saharīnu saldinātās tējas. Sirds smeldza, jaušot nenovēršamu nelaimi.

Nadja nedzīvoja. Viņa tikai skaitīja stundas, minūtes un lappuses, kas dienā jāizlasa, lai tur lūst vai plīst. Domāt nedrīkst. Tagad tikai jāliek eksāmeni.

Līdz ar pavasari pilsēta kļuva zaļāka ne tikai tādēļ, ka no zemes spraucās laukā jaunā zālīte, bet arī tādēļ, ka daudzi ietērpās haki krāsas uzvalkos. Pie pārtikas preču veikaliem rindas kļuva garākas.

Samarcevu stāvoklis neuzlabojās. Vīrs ar sievu gudroja daudz un beidzot nolēma savu māju pārdot, kamēr vēl tas atļauts, un līdz ar navigācijas atklāšanu aizbraukt uz Omsku, uz Sibīriju, kur dzīvoja sievas radi. Sibīrijā maizes esot diezgan. Tur varēšot vieglāk pārtikt un sagaidīt, kamēr aiztriekšot boļševikus. Viņi pārdeva mēbeles, grezno guļamistabu un ēdamistabas garnitūru.

Laiki bija nemierīgi. Taču cilvēki vienmēr ir un paliek cilvēki. Arī šinīs dienās ieradās jaunas sievietes, bezrūpīgas, apsējušās baltus Orenburgas lakatus. Sauca viņas par «komisā-rienēm». Viena tāda atbrauca pirkt ēdamistabu.

Viņa runāja ļoti daudz, ļoti ātri un lielījās, ka viņai esot ārkārtīgi daudz darīšanu: uz Lieldienām cepšot kuliču.

— Kur jūs ņemsit miltus? — ar neslēptu naidu vaicāja Samarceva.

— Mums jau atradīsies! — komisāriene uzpūtīgi atbildēja.

Tā droši vien bija kāda spekulante, kādas tai laikā saradās

kā sēnes pēc lietus un piemērojās katrai valdībai.

— Tagad viņu laiki, — teica Samarceva, kad spekulante bija aizgājusi.

Nadja palīdzēja Samarceviem kā varēdama. Centās pēc iespējas mazāk ēst. Universitātes bufetē reizēm pārdeva rupjmaizi un miežu kafiju ar saharīnu. Nadja teica Samarceviem, ka viņa ēdot pusdienas bufetē.

Samarcevi ņēmās Nadju pierunāt, lai negaida sesiju.

— Brauciet mums līdzi, — teica Samarcevs. — Kā jūs te paliksiet? Jūs taču te neviena nepazīstat. Dievs zina, kas ar jums te var notikt! Jau tagad vilcienā nevar tikt. Vienīgā cerība uz kuģi. Brauksim ar pirmo kuģi. Kaut vai kravas telpā. Saku jums no sirds, metiet visu pie malas. Padomājiet par māti. Dzīvība dārgāka par eksāmeniem!

Nadjai bija palicis vairs tikai viens eksāmens. Tikai poļu valoda. Jāpagaida tikai viena nedēļa. Vai tiešām vienas nedēļas dēļ visu pamest? Nē. Viņa noliks poļu valodu, saņems diplomu un baltu krustiņu tumšzilā emaljas rombiņā un tad kaut vai rāpus aizrāpos pie mātes uz savu dārgo pilsētiņu.

Vairums universitātes profesoru pret boļševikiem izturējās naidīgi. Daudzi pilnīgi atklāti izteica savu neuzticību jaunajai valdībai. Viens otrs bija arestēts.

Steigā pārdodami savas mantas, Samarcevi iepazinās ar vecu muižnieku Lobanovu ģimeni. Izrādījās, ka viņiem ir brīva istaba. Viņi baidījās, ka Revolucionārā komiteja to var rekvizēt. Viena istaba viņiem jau bija atņemta, tajā dzīvoja kāds boļševiks, medicīnas students Kuzņecovs no Krestovņikova rūpnīcas sanitārās družīnas.

Lobanovu ģimene bija skaidrā badā un tikko vilka garu. Viņi labprāt bija ar mieru izdot Nadjai vienu istabu.

* * *

Pa Volgu lejup gāja pirmais kuģis. Cik smagi Nadjai bija pavadīt Samarcevus uz Sibīriju! Cauri juceklīgai ļaužu drūzmai Samarcevi uzspraucās uz klāja.

Kuģis spalgi nosvilpa. Kāpnes tika noņemtas. Un Nadja ilgi raudzījās uz netīro vilni, kas vēl skalojās gar smilšaino krastu.

VII NODAĻA 1918. GADS

Cik koši zied ceriņi! Persiešu krūma ķekari līkst vaļējā logā. Liegs vējiņš čabina lapas. Mēness gaismā tās šķiet baltas. Dzied lakstīgala. Kaut varētu pastaigāties tik burvīgā naktī!

Uz Nadjas galda deg lampa ar zaļu kupolu. Nadja sēž un atkārto no galvas Slovacka poēmu «Beņevskis».

Jā, arī tad bijis karš. Tikai karš un karš. Asiņaini laikmeti. Vai tiešām pagājis atkal viens mācību gads? Vai tiešām Nadja varējusi to pārdzīvot un palikt dzjva, zaudēdama visu: māti, dārgus draugus! Blakus istabā pulkstenis sita divpadsmit. Rītu pēdējais eksāmens. Universitāte pabeigta. Kādreiz tas šķita neiespējams sapnis.

Pēc dažām dienām Nadja saņems diplomu un universitātes nozīmīti — tumšzilu rombiņu ar baltu krustiņu.

Kam viņai tas vajadzīgs? Kas tagad priecāsies viņai līdzi par viņas laimi? Sibīrija atgriezta. Padomju vara tur gāzta. Milzīgajos Volgas, Urālu, Sibīrijas plašumos jauna fronte.

Samarā — baltgvardu eseru valdība. Sacēlies čehoslovaku karagūstekņu korpuss. Četrdesmit tūkstoš zaldātu bija sadumpojušies, kad tos sūtīja uz dzimteni, rajonā no Novonikolajev-skas līdz Penzai. Pārbijušies, ka viņus izdošot vāciešiem. Pilnīgi negaidot čehi sagrāba Penzu. Ģenerālis Krasnovs apdraudēja

Caricinu, Dutovs ieņēma Urālus. Murmanskā izcēlās malā ang|i, franči — Melnajā jūrā.

Radās jauna fronte — austrumu fronte, kas apdraudēja tieši Maskavu, jo čehi, ieņēmuši Hvalinsku un Samaru, ātri virzījās uz Kazaņu, ko apsargāja tikai partizāni.

Nadja ar pūlēm piespiežas vēlreiz poļu valodā atkārtot «Beņevski».

Otrā dienā ap pusdienas laiku viņa dodas lejup pa vecās universitātes plašajām kāpnēm. Pēdējais eksāmens nolikts. Nadja beigusi universitāti ar pirmās šķiras diplomu. Un nu viņa vairs nekad nebūs skolniece, nebūs kursiste.

Viņa lēnām nokāpj lejā. Sirdī nav prieka. Pasaule sajukusi. Kam tagad daļas par Nadjas veiksmi!

Viņa paņēma no garderobistes savu mēteli. Un tikai vecais šveicars, kas jau daudz gadu stāv pie universitātes durvīm un pavadījis daudzus valsts eksāmenu izlaidumus, noņem cepuri un līksmi sveicina Nadju:

— Apsveicu ar pabeigšanu, jaunkundzi

Nadja pasmaidīja. «Ar pabeigšanu»! Bet uz ielas viņai atkal uzmācās skumjas.

* * *

Pilsēta bija sasprindzināta.

Kamēr Nadja, grāmatās ierakusies, mācījās pavesta Zelta bullu, poļu valodā evaņģēliju «Pētera atteikšanās», dzīve apkārt mutuļoja.

Nadja visu bija zaudējusi. Satiksme ar Sibīriju pārtraukta, un Nadja palikusi viena. Viņa mehāniski turpināja gatavoties pēdējam eksāmenam, pūlēdamās, tāpat kā visu laiku, nekā nedomāt. Galvenais — nedomāt. Pasaule, viņu apņēma lielā pasaule, bet viņa nejuta tās lieliskuma. Tikai miegā ar neparastu asumu viņu vajāja vieni un tie paši murgi. It kā viņa naktī būtu pārbraukusi savā pilsētiņā. Iet un nekādi nevar atrast savas mīļās mājas un māti. Viņa redz kalnus, mīļoto upi. Bet ielas — svešas. Iet pa tumsu. Uzskrien kādām gravām. Reizēm šķiet kaut kas pazīstams, pagrieziens... jau tuvu... Viņa skrien, tālāk liels tilts ... Un atkal nokļūst svešā, neredzētā vietā. Atmostas ar asarām.

Baumas par čehu un balto virzīšanos uz priekšu daudziem dod cerības par vecās kārtības atgriešanos. Bet Nadja neieredz baltos. Viņas naidam gan ir savs, personīgs iemesls: tie sagrava viņas sapni par laimi.

Taču balto dēļ Nadja nevar atgriezties pie mātes, pie tuviniekiem Tālajos Austrumos.

Dzīve pagriezusies pavisam citādi, nekā Nadja bija iedomājusies.

Viņa atcerējās dienu, kad beidza astoto klasi. Tad bija gaišs, kluss maijs. Pēc svinīgā dievkalpojuma Nadja ar Ļudu gāja pa pilsētas dārzu pastaigāt un apsēdās kraujas malā uz sola. Pienāca vēstures skolotājs Boriss Viktorovičs. Apsēdās pie viņām. Viņas vairs nebija tā skolnieces. Taču atturība un neveiklība viņām vēl tā pati.

— Kā nu jūtaties? — vaicāja skolotājs savām bijušajām skolniecēm.

— Grūti vārdos pateikt, — atbildēja Nadja, — savāda viegluma sajūta, nemiers. Sirds pilna laimes.

— Jā ... — Boriss Viktorovičs zobgalīgi novilka. — Jūs sakāt laime ... Bet patiesībā jūsu laimīgais laiks beidzies. Turpmāk būs tikai rūpes. Jātur acis vaļā, lai nepakļūtu zem kāda riteņa. Dzīve vis nežēlo. Savirpuļo kāds viesulis un ierauj ritenī. Nomet kaut kur — un tad nu vārties putekļos kā samīts tārps. Bet samīts tārps, kā saka dzejnieks, pirms nāves cieš, tāpat kā milzis. Tā redziet!...

— Kādēļ jūs tā runājat? — Ļuda neapmierināta viņu pārtrauca. — Tādu novēlējumu skolas beigšanas dienā!...

— Boriss Viktorovičs šodien skumji noskaņots, — piebilda Nadja. — Kādēļ dzīve katrā ziņā ieraus ritenī? Jāstrādā, godīgi jāstrādā, godīgi jāizturas pret dzīvi un cilvēkiem, un tad neviens ritenī neieraus, ja rīkosies godīgi, pēc sirdsapziņas.

— Ek! Ja laimei vajadzētu tikai godīguma un darba, tad droši vien nebūtu tik daudz nelaimīgu, sakropļotu dzīvju, — Boriss Viktorovičs dusmīgi teica. — Pašreiz jūs to nesaprotat. Paldies dievam! Arī tā ir laime! Bet bēdas? Bēdu būs vēl tiku tikām. Kā visiem, kas atvadījušies no bērnības un izgājuši uz lielās dzīves ceļa.

Nadja ar nožēlu raudzījās uz Borisu Viktoroviču. Pilsētā klīda baumas, ka vēl studenta gados viņš apprecējis turīgu sievieti. Ar tās līdzekļiem izstudējis. Tagad viņš ir vēstures skolotājs ar labu stāvokli, un visi viņu cienī. Taču viņš nožēlo,

ka apprecējies. Viņš sievu nemīl. Un šī svešā sieviete dzemdējusi viņam meitu.

Boriss Viktorovičs nedzīvo kopā ar savu ģimeni. Viņa ģimene atrodas pavisam citā pilsētā. Cerību uz personīgo laimi Borisam Viktorovičam nav.

Tā apmēram domāja Nadja, kad jaukā maija dienā viņa kopa ar draudzeni sēdēja kraujā upes krastā.

«Skaidrs,» Nadja savā prātā nosprieda, «skaidrs, ka pats vainīgs. Kādēļ sevi pārdeva! Maksā nu par saviem grēkiem. Viņš taču izturējies negodīgi: apprecējis nemīlamu sievieti un par viņas naudu ieguvis izglītību. Ja godīgi strādā, tad tādā stāvoklī nevar nonākt.»

Un tā godīgi Nadja beidza universitāti. Un viņai ir velēšanās godīgi strādāt. Bet kur un kā viņa var_ iekārtoties? Neviens viņu nepazīst. Pilsētā gandrīz visas iestādes slēgtas. Gatavojas evakuācijai.

Universitātes kancelejā viņai tikai pateica, ka jaiemaksa nauda par diplomu un tas jāizņem. Neviens, izņemot veco šveicaru, viņu neapsveica, neviens nepateica neviena vienīga laba vārda, neviens nepavaicāja, kā viņa domā dzīvot, kur likt savus spēkus. It kā veikalā kleitu nopirkusi — dari, ko gribi. Ja vēlies— valkā, ja ne—arī nekas. _

Beigušos neviens nesapulcināja. Visi atmeta dzīvei ar roku: lai put! Inteliģence negribēja pie boļševikiem strādāt. Pasludināja sabotāžu.

Bet Nadjai vairs nebija nekādu līdzekļu, ar ko dzīvot. Viņa kautrējās pat sev atzīties, ka ir galīgā trūkumā, ka viņai nekā vairs nav ko pārdot, ka pamazām vien viss jau pārdots. Un ko viņa par to saņēmusi! Tikpat kā par velti atdevusi retas, dārgas grāmatas, labas kleitas. Tik pazemojoši bija ar to visu noņemties. Un tagad Nadjai vairs nebija par ko nopirkt maizi.

Arvien grūtāk arī par naudu kaut ko dabūt. Nadja eda visu, kas vien gadījās. Nesen viņa pirmo reizi nopirka žāvētu voblu. Viņas pilsētiņā ar žāvētām voblām giļaki baroja tikai braucamos suņus, un Nadja domāja, ka voblu ēd vislielākā trūkumā.

Viņa nāca no universitātes pa galveno ielu ar savam smagajām domām. Te nu viņa ir tā īstā dzīve. Vēl varbūt ritenī nav ierāvusi, bet Nadja jūt, ka ieraus, un, lai gan beigusi universitāti ar pirmās šķiras diplomu, viņa tomēr nezina, kā dzīvot, un arī neredz neviena, kas varētu dot padomu.

VIII NODAĻA. BOĻŠEVIKI

Pēc desmit dienām Nadja kādā valsts palātā saņēma diplomu un aiz gara laika iegriezās universitātē. Vienā auditorijā bija liels troksnis. Tur bija sapulcējušās kursistes un satrauktas kaut ko apsprieda. Visskaļāk kliedza kāda brunete. Nadja viņu bija ievērojusi sesijā. Viņas gan bija citā nodaļā.

— Mēs nedrīkstam strādāt deputātu padomēm! — no katedras ņēmās iegalvot kursiste. — Tas būtu necienīgi. Drīz vien atkal viss nokārtosies. Cehi jau ir pie Simbirskas. Mēs taču sevi nodosim, iedamas kalpot boļševikiem.

Kursistei acis_ dega un nicīgi raustījās lūpu kaktiņi, klāti ar melnām ūsu pūciņām.

— Iniciatīvā studentu grupa nolēmusi palīdzēt abiturientiem. Tiek atvērts vasaras dārzs «Bitīte». Restorāns. To apkalpos tikai inteliģence. Labākie krievu inteliģences pārstāvji neatsakās tur strādāt. Tas ir godīgāk, nekā saņemt maizi no boļševikiem. Kas vēlas, pierakstieties. Vakantu vietu ir maz. Rīt būs par vēlu. Kas strādās «Bitītē», tur arī būs paēdis, saņems pusdienas un vakariņas.

«Ko citu lai dara,» domāja Nadja, «patiešām, jāiestājas ir. Tur taču strādā pazīstamas personas. Vēlāk, kad iekārtošos, aiziešu. Pagaidām vismaz nopelnīšu iztiku.» Izsalkusi, bailēs un šaubas par rītdienu Nadja piegāja pie meičas, kas aģitēja par «Bitīti», un lūdza, lai viņu pieraksta.

— Labi! — brunete valdonīgi, ar vīrišķīgu izteiksmi sejā pateica. — Mazgāsiet traukus, — viņa mirklī izlēma, melnās acis_ zibinādama. — Jāierodas septiņos no rīta. Restorāns tiek atvērts astoņos.

Otrā dienā Nadja uzvilka savu violeto zīda kleitu, pie kuras jau bija piestiprināts tumšzilais emaljas rombiņš. Viņa atvēra «Bitītes» vārtus. Viņu saņēma grezni uzcirtusies korpulenta dāma no organizācijas komitejas. Un pēc dažām minūtēm Nadja jau aiz letes saņēma netīrās glāzes.

Taisnību sakot, Nadja strādāja labi. Viņa rūpīgi mazgāja glazes, karotītes, apakštasītes, slaucīja tās dvielī, kamēr mirdzēja. Nesa laukā spaiņus, skrēja pēc karsta ūdens. Kaut gan viņas rokas ne mirkli neaprima, trauku kalni uz letes auga. Jaunkundzes ar smalkiem mežģiņu priekšautiņiem tikai nesa

traukus klāt un nievājoši teica: «Ātrāk vajag kustēties, apmeklētāji gaida.»

Dvieļi ātri kļuva siapji, karstais ūdens applaucēja rokas, baltas pūkas pielipa glāzīšu un pokālu smalkajam stiklam. Nadja tikai redzēja kādas rokas, kas augstu virs galvas turēja paplātes, nekā cita.

Kas šinī dārzā ēda? No kurienes šie cilvēki, kas tik izlaidīgi sēdēja pie galdiņiem, vīrieši frenčos bez uzplečiem, sievietes baltos, greznos tērpos?

Nadjai bija tikai viena vēlēšanās — ātrāk nomazgāt un spodrāk noslaucīt traukus. Viņa neprata pavirši strādāt un centās, lai uz viņas letes viss būtu padarīts kārtīgi. Viņa pat nemanīja, kā pienāca vakars, kā pienāca nakts.

Kad Nadja nomazgāja pēdējo glāzi, bija jau tik vēls, ka ne vien pusdienas, bet arī vakariņas sen jau bija beigušās, viss apēsts, un viņai neviens nekā nebija atstājis.

Pulksten divos naktī viņa pārnāca mājās. Kājas dega kā ugunī. Pa visu garo dienu Nadja ne reizes nebija pat apsēdusies. Viņa apgūlās gultā un domāja. Kas tās bija par domām, kas neskaidrā jūklī viņai mācās virsū? Varbūt miglaina nojauta par to, kas ir ekspluatācija?

Vairāk nekā divas nedēļas Nadja staigāja uz «Bītīti». Viņa strādāja ar tādu pašu rūpību kā pirmajā dienā. Droši vien tādēļ arī neredzēja, ka viņas kaimiņienes pa labi un pa kreisi strādā kā garu vilkdamas un nepadara ne simto daļu no tā, ko padara Nadja. Viņas visas kārtīgi gāja uz virtuvi, saņēma savas porcijas un nodzīvoja tur stundām.

Nadja vēl arvien tāpat vai nu nepaguva paēst pusdienas, vai arī nokavēja vakariņas. Viņai vienmēr vispirms gribējās novākt uz letes sakrautos traukus. Viņai gribējās, lai glāzītes mirdzētu, bet dvieļu deva maz, un viņa pasteidzās pati tos pārmazgāt un saulē izkaltēt.

Reiz vēlu naktī atgriežoties mājās, viņa ar šausmām ieraudzīja, ka viņas vienīgās stiprās kurpes ir pušu. Un viņa vairs nevar iet uz «Bitīti» strādāt.

Kājas smeldza, sāpes lauzīja visu ķermeni. Taču tas tagad bija sīkums. Galvenā nelaime — kurpes. Ne par ko citu viņa neatļāvās domāt. Viņa stingri apņēmās visu vīrišķīgi pārciest. Viņa ņēma talkā visu savu optimismu un pūlējās nekrist izmisumā. Domas par māju, par māti, par krustmāti, par Paveļu

Georgijeviču viņa atvairīja. Viņa baidījās, ka, ļaudamās izmisumam, vairs neatradīs spēkus dzīvot.

Dzīve bez ierastajiem apstākļiem, bez mīļajiem cilvēkiem Nadjai nesagādāja prieka.

Laikam gan jaunībai ir pārāk tāla tā apziņa, ka ikvienam cilvēkam reiz jāmirst, jaunais organisms ir spēka tik pārpilns, ka nespēj nāvei ticēt un it kā uzskata sevi par nemirstīgu. Šķiet, tādēļ jaunība ir tik neprātīga, nespēj dzīvi novērtēt, ja tā viņai sagādājusi pārestību, un reizēm it viegli no tās šķiras.

Arī Nadja par savu dzīvību daudz nedomāja. Bet cita dzīves laime viņai pagaidām nebija pieietama. Šī bija viņas pašas šaurā, noslēgtā pasaule, un aiz tās tālē apvāršņi nemirdzēja. Cilvēki, kādos Nadja tagad dzīvoja, bija viņai sveši, vienaldzīgi. Un tomēr reizēm viņu pārņēma izmisums, iedomājoties, ka viņa ir pilnīgi viena. Viena pati! Un nevienam par viņu nav nekāda daļa.

Nadja nolēma pārdot savu pēdējo vērtīgo lietu — sudraba pulksteni ar Burē firmas lentīti, mātes dāvanu uz institūta beigšanu.

Vienu istabu Lobanovu mājā, kur Nadju iekārtoja Samarcevi pirms aizbraukšanas uz Sibīriju, bija paņēmusi Revolucionārā komiteja. Šinī istabā dzīvoja medicīnas students Kuzņecovs. Nadja nekad neinteresējās, ko viņš dara. Rītos viņš agri gāja projām un vakaros vēlu nāca mājās. Viņš staigāja apdilušā frencī un studenta cepuri ar mediķu gaišzilo apmali galvā. Ar savu salīkušo muguru viņš Nadjai izskatījās pēc veča.

Nadja nolēma viņam pavaicāt, vai viņš nezina kādu, kam vajadzīgs pulkstenis.

Pārnākusi no «Bitītes», Nadja gaidīja kaimiņu. Drīz vien viņš pārnāca. Nadja bikli pieklauvēja pie viņa durvīm.

— Lūdzu! — aicināja mierīga, zema balss.

Nadja iegāja, pasveicināja un, ar pūlēm pārvarēdama neveiklību, izteica savu lūgumu.

— Sakiet, no kurienes jūs tik vēlu pārrodaties? — Kuzņecovs vaicāja.

Nadja atbildēja, ka strādā «Bitītē». Un pati turklāt brīnījās. Ar šo cilvēku, kuru viņa tā īsti nemaz nebija apskatījusi, viņa runāja bez sevišķas kautrēšanās.

— Kādēļ nolēmāt strādāt «Bitītē»? Tur taču tikai kontr-revolucionāri ieperinājušies. Tie gaida baltos. Vai tad jūs arī?

— Es nu gan viņus neieredzu! — Nadja iesaucās un apklusa, nokaunējusies par savu dedzīgumu.

— Kādēļ tad jūs tur ejat?

— Es nevaru. Es nezinu! Kur sameklēt darbu? Viss slēgts. Kur lai griežos? — izmisusi, asaras valdīdama, teica Nadja.

Mulsdama viņa ātri un juceklīgi sāka stāstīt Kuzņecovam par savām bēdām. Mulsums un biklums pamazām pārgāja. Viņa atraisījās no mokošās kautrības un runāja brīvi. Un pati brīnījās: šķita, ka runā kāds cits — māte vai krustmāte Dūņa, kāds gudrs, drošs cilvēks, kādai viņai gribētos kļūt. Taču tas bija nepiepildāms sapnis.

Kuznecovs klausījās uzmanīgi. Viņš jau sen bija ievērojis, ka Nadja ir tā pati meiča, kuru ar bērnu viņš sastapa saltajā 26. oktobra rītā. Viņam patika Nadjas vienkāršība un darbīgums. Iedams garām viņas istabai, Kuzņecovs vienmēr caur stiklu redzēja viņas siluetu, nolīkušu pār grāmatu. Viņam patika meičas skaidrās, gaišās acis, kuras viņš pamanīja izbailes, kad uz viņas vaicājumu, vai baltie aiztriekti, viņš nevarēja nekā laba pateikt, un viņas smalkais augums ar skumīgi noliekto galvu.

— Vai jūs ietu strādāt pie boļševikiem? — Kuzņecovs pēkšņi ievaicājās, raudzīdamies Nadjai tieši acīs.

Un pēkšņi viņa ieraudzīja tā zilās, skaidrās acis, tik skaidras, it kā asarās nomazgātas, kādas ir tikai berniem. Tās nemaz nepiestāvēja viņa vecīgajai, salīkušajai mugurai.

— Pie boļševikiem? — Nadja parvaicaja. — Kādiem boļševikiem? Ak tā! Pie boļševikiem. Kādēļ gan ne? Saprotams, ka ietu, bet mani neviens neņems.

— Ņems, — teica Kuzņecovs. — Es došu jums līdzi zīmīti. Rīt ar to aiziesiet uz Revolucionāro komiteju. Bet uz «Bitīti» vairs savu kāju nesperiet. Jūs zināt, kur ir Revolucionārā komiteja?

Protams, Nadja zina. Tā lielā, skaistā pils uz galvenās ielas stūra.

— Sameklējiet tur biedru Sjominu. Sekretariātā. Par nožēlošanu, man pašam rīt jābrauc komandējumā.

Kuzņecovs žigli uzrakstīja kaut ko uz papīra strēmelītes un iedeva to Nadjai. Viņa pastiepa roku un ar pateicību palūkojās viņam acīs.

* * *

Dzidrs, salts rīts. Ziedēja ievas, un plauka ozols. Sai laikā arvien ir vēss. Nadja uzvilka tumši zaļo drapa mēteli, uzlika baltu filca cepuri un nolaida melnu zīda plīvuru.

Tur jau ir tā skaistā, baltā pils! Vītņu kāpnes ar čuguna margām pieveda Nadju pie parādes durvīm. Tās bija vaļā.

Vestibils nemaz neatbilda pils ārienei. Vestibilā bija tumšs: to blāvi apgaismoja tikai maza apputējusi spuldzīte. Gar sienām nolikti netīri rokoko krēsli. Viss piemētāts ar papīriņiem, papirosu galiem, saulpuķu sēklām. Durvis pa kreisi veda sekretariāta pieņemamajā istabā.

Arī tur bija drūms skats. Ļaudis drūzmējās gar galdiem. Kareivji — šineļos, ar cepurēm galvās, ar šautenēm. Runāja visi skaļās balsīs, un grūti bija saprast, kurš kuru klausās.

Labā pusē pie baltas podiņu krāsns atradās neliels kāršu galdiņš. Nadja piegāja pie tā, tādēļ ka tas bija brīvāks un labāk redzams. Jauns vidēja auguma cilvēks, militāru stāju, melnā vadmalas frencī runāja pa telefonu. Nadjai patika viņa skaidrās un mierīgās atbildes, tik skaidras, ka arī Nadja saprata, par ko ir runa.. . Cilvēks melnajā uzvalkā, beidzis sarunu, piekāra klausuli, un Nadja, šo mirkli izmantodama, pasniedza viņam zīmīti.

Izrādījās, ka tieši tas arī bija biedrs Sjomins, pie kura Kuznecovs Nadju sūtīja.

Sjomins uzmanīgi izlasīja zīmīti, rūpīgi to salocīja un iebāza frenča kreisajā augšējā kabatiņā .. .

— Labi, — viņš teica, ar savām gaišajām acīm uz viņu paskatījies, — darbs ir. Tikai nepieciešama viena formalitāte. — Viņš pamāja Nadjai ar galvu, un viņi abi atgāja maliņā.

Sjomins pusbalsī teica Nadjai, lai iesniedz rakstisku lūgumu, ka viņa vēlas strādāt Revolucionārajā komitejā un, bez tam, — viņš teica vēl klusāk, — vajadzīgs paraksts, ka Nadja piekrīt padomju varas platformai.

Sjomins to gandrīz čukstēja, bet viņa vērīgās acis urbās Nadjas sejā.

Stingri un droši, bez kādas vilcināšanās Nadja bija ar mieru uzrakstīt iesniegumu un dot parakstu par platformu, un atkal, tāpat kā sarunā ar Kuzņecovu, ar atklātu un pateicīgu skatienu viņa atbildēja uz Sjomina jautājumu.

Sjomins viņu saprata. Viņa acīs mirdzēja laipnība, un uz mirkli visu viņa seju apstaroja gudrs smaids.

Piesardzība un neveiklība bija izkliedēta. Viņš brīvi Nadjai uzdeva jautājumus, un viņa tam labprāt atbildēja.

— Tātad jūs tikko beidzāt universitāti, vēstures un filoloģijas fakultāti. Lieliski! Strādāsiet pie mums Revolucionārajā komitejā.

Viņš izrāva no bloknota lapiņu un iedeva Nadjai spalvaskātu. Viņa tūlīt uzrakstīja abus vajadzīgos papīrus, pat neapsē-dusies uz krēsla, tikai mazliet pavirzījusies uz mazā saliekamā kāršu galdiņa galu.

Nadja parakstījās un pacēla uz augšu acis, meklēdama sūkļ-papīru ... Šinī mirklī viņas acis no plīvura apakšas sastapās ar viņai labā pusē stāvošā cilvēka skatienu, kas visu laiku sekoja viņas rokai.

Nadja pārlaida šim cilvēkam paviršu skatienu, tomēr uz visu mūžu iespiedās atmiņā pretīgums, ko viņa šinī brīdī sajuta.

Cilvēks stāvēja bez cepures — cepuri viņš ņurcīja rokās, — nogaidošā pozā, iztapīgi pastiepis īsi apcirpto galvu ar pliko pakausi. Vecais, netīrais koverkota mētelis viņam bija kā uz kārts uzvilkts.

Bet ne jau tas viņai tik ļoti nepatika. Viņu pārsteidza šā cilvēka acis. Šaudīgas, glūnīgas, ar ļaunu uguni, ko viņš tūdaļ izdzēsa, tiklīdz kāds viņu uzrunāja.

Tumši brūnā varavīksnene saplūda kopā ar zīlīti un darīja acis atbaidošas. Un Nadja centās ātrāk novērst savu skatienu.

— Biedri Sjomin, — svešais uzrunāja Revolucionārās komitejas sekretāru, — te ir brīnišķīgs atrisinājums manam jautājumam. Sūtiet šo biedreni uz mūsu semināru par pasniedzēju. Mums filologa nav. Turklāt pie mums nesalīdzināmi vieglāk iekārtoties. Maizes mums Ļudogovkā diezgan._ Saknes, augļi, medus. Cilvēkam, kas uzsāk dzīvi, tas viss jaunā vietā ļoti svarīgi. Arī dzīvoklis kārtībā, pašā seminārā. Pašreiz ir brīvdienas. Var atpūsties un sakrāt spēkus jaunajam mācību gadam. Bet jums guberņā ziemu nebūs viegli. Kā ar pārtiku, tā ar kurināmo.

Svešā vīra runa nemaz neatbilda viņa ārienei. Tajā skanēja pašpārliecība, laipnības intonācija. Uzreiz bija redzams, ka šis cilvēks ir izglītots, ar dzīves pieredzi.

— Iepazīstiniet mani ar šo biedreni, — teica svešais koverkota mētelī, acīm redzot, pamatīgi apguvis padomju terminoloģiju.

— Biedrs Romašovs, — teica Sjomins, pievērsdamies Nad-

jai. — Viņš ir skolotāju semināra direktors. Es patiešām biju piemirsis, ka tur vajadzīga pasniedzēja, un tieši filologs. Var padomāt arī par to. Protams, nevajag aizmirst, ka te jums būs daudz grūtāk dzīvot. Ļudogovkā, bez šaubām, būsiet labāk paēdusi un dzīve būs mierīgāka, bet jums tas viss ir svarīgi. Padomāsim, padomāsim. Pēdējais vārds, bez šaubām, sakāms jums.

— Tas būtu lieliski un jo sevišķi patīkami tāpēc, ka pilnīgi negaidīti. Jūs nenožēlosiet, Nadežda Aleksejevna, — Romašovs jau bija paguvis uzzināt viņas vārdu un tēvavārdu. — Mani visi pazīst. Jūs beidzāt universitāti. Arī es augstāko izglītību ieguvu šeit, akadēmijā, lai gan garīgajā. Universitātes profesūrā man daudz draugu. Pats rektors ir mans draugs. No viņa jūs varat uzzināt visu, kas jums interesē.

Viņš runāja daudz un ātri.

Nadjas galvā bija īsts sajukums. Nupat vēl viņa nezināja, kur ņems darbu, un pēkšņi divas vietas uzreiz. Par kuru izšķirties?

Viņa pati labi saprata, ka lielajā guberņas pilsētā dzīve nebūs viegla. Droši vien būs bads. Tomēr viņai nez kādēļ gribējās palikt šeit, Revolucionārajā komitejā.

Ceļā uz mājām Nadja gribēja nomierināties un visu bez steigas apdomāt.

«Pareizi domāt ir grūti, rīkoties vēl grūtāk, bet rīkoties saskaņā ar savām domām ir visgrūtākais,» teicis Gēte.

Skaidrais saprāts Nadjai teica, ka jābrauc uz semināru. Bet, tiklīdz viņa atcerējās Romašovu un tā dzēlīgās, šaudīgās acis, uzreiz kļuva pretīgi.

Un tomēr, kaut arī šausmīgi atzīties, viņai pašai taču bija kaut kas kopīgs ar šo cilvēku, kas nekādā ziņā nebija viņai līdzīgs. «Tas nevar būt!» Nadja šausminājās. Bet kāda balss atkal čukstēja, ka ir kaut kas kopējs.

Viņa atcerējās Sjominu, tā noteikto balsi, rāmās, godīgās acis. Atcerējās Kuzņecovu. Cik dažādi tie abi! Kuzņecovs, salīcis, neveikls, studenta svārki viņam par īsiem un šauriem, cepure noļukusi, zābaķeļiem stulmi tikko līdz puslieliem. Sjomins turpretī stalts, apģērbs stāv švīti, kā uzliets, zābaki spīd un laistās. Bet kas viņiem tomēr kopējs?

Nadja mēģināja tikt ar to skaidrībā: «Kādā ziņā viņi ir līdzīgi — Sjomins un Kuzņecovs?»

Atkal viņa atcerējās Sjomina acis: patiesas, stingras un drošas pārliecības pilnas. It kā viņš zinātu kaut ko tādu, ko nezina Nadja, un tas deva paļāvību uz viņa vārdiem un rīcību. Un Kuzņecova zilajās, bērnišķīgajās acīs tā pati drošā pārliecība, stingrība, mierīgums. Jā ... Viņi ir boļševiki!

Un pēkšņi Nadja iedomājās Romašovu, tā viltīgās, šaudīgās acis. Ļaunās, uzliesmojošās uguntiņas, kuras viņš tūdaļ apslāpēja, tiklīdz runāja ar Sjominu, un pieglaimību, iztapību balsī.

«Vai tiešām arī es esmu tāda pati?» domāja Nadja. Nē. Viņa neizliekas. Viņa neglaimo. Bet kādēļ tāda sajūta? Pretīgas šaubas, biklums, bailes no dzīves.

Vai tas nav tas kopējais, kas viņu tuvina Romašovam? Bet varbūt viņai nav taisnība? Varbūt tikai Romašova āriene tā viņu ietekmēja? Nē. Arī Kuzņecpvs ir slikti ģērbies, bet viņā viss ir dabisks. Turpretī šis it kā speciāli no kaut kurienes izvilcis savu sataukoto uzvalku, it kā ar to gribēdams iegūt visu simpātijas, izrādīties par proletārieti.

«Bet ko tad galu galā darīt? Varbūt tiešām man nav taisnība, un es esmu tikai izlutināta? Viss taču šķiet vienkāršāks par vienkāršu; kāda man daļa, ka Romašovs izliekas? Es neizliekos. Es strādāšu savu skolotājas darbu. Ne jau viņš būs tagad priekšnieks, bet pedagoģiskā padome. Un dzīvot apriņķī būs vieglāk.»

Tā Nadjai teica viņas saprāts. Bet sirds — sirds diktēja ko citu.

«Kādēļ tu izliecies, ko tu gribi apmānīt? Tu baidies no dzīves. Tu brauci uz plašumiem, meklēji vētru un brīvību, bet, tiklīdz savilkās mākoņi, izbijies. Tev ir jāpaliek šeit, pie cilvēkiem, kas tavai sirdij tīkami, pret kuriem tu no pirmā acu uzmetiena juti cieņu. Lai būs grūti, toties tu nebūsi viena.»

Un atkal izaicināja saprāts: «Bet ja nu pēkšņi viena, atkal viena? Kāda viņiem gar mani daļa! Pašiem savas rūpes. Pašreiz sadumpojušies čehi. Nez kas vēl var gadīties! Pilsēta gatavojas evakuācijai. Visi aizbrauks, bet mani pametīs. Apriņķī viss vienkāršāk, cilvēki tur vienkāršāki. Ai! Kā tagad vajadzētu Kuzņecova padoma!»

Ar tādām šaubām viņa pārnāca mājās. Bija pats pusdienas laiks. Bet maizes ne drupatas, un Nadja atkal iedomājās, cik daudz maizes un medus Ļudogovkā, un atkal nevarēja izšķirties, kā labāk rīkoties.

IX NODAĻA UZ ĻUDOGOVKU

Drūmā, lietainā dienā Nadja brauca līdzi Romašovam uz Ļudogovku. Vējš trieca brūnas saplēsto paziņojumu strēmeles, sacēla putekļus un saulpuķu sēklu čaumalas. Važoņa kleperis vilkās kā uz apbedīšanu. Patiesībā tā jau arī bija apbedīšana — Nadjas līdzšinējās dzīves apbedīšana. Ar pretīgumu viņa novērsās no Romašova, kura mākslotā laipnība bija neizturama.

Viņi ilgi vilkās līdz piestātnei.

Kuģis jau stāvēja- pieturā, un dūmenis kūpēja. Kuģis bija neizskatīgs, vecs, netīrs. Pasažieri ar saiņiem uz muguras drūzmējās pie kāpnēm. Kapteiņa palīgs saeļļotos svārkos, saņurcītu cepurīti galvā pārbaudīja biļetes un naidīgi uzlūkoja pasažierus. Katrs centās, kā varēja, lai izskatītos pēc proletārieša — netīrāks, necilāks. Tikai Nadja savā zaļajā mētelī un baltajā cepurē ar zaļu samta lentu atšķīrās no visa šī pūļa. Tas viss bija tik nepiemērots! Un viņa manījās ātrāk savā kajītē. Taču braukt vajadzēja netīrajā kopējā otrās klases kajītē. Saplēstie mīkstie dīvāni, no kuriem rēgojās putekļu pilna jūraszāle, bija apkrauti ar saiņiem un somām. Oda pēc voblām.

«Te nu ir tā 'dzīve uz Taiti,» ar rūgtu smaidu domāja Nadja. Un pasaule, kas viņai bija likusies tik vilinoša, pamazām vien zaudēja savu burvību.

Atnāca Romašovs. Viņa šaudīgās acis bija neciešamas. Nadja aizgāja uz kuģa pakaļgalu. Pretīgi šķita arī pelēkie, blāvie viļņi. Dažas kaijas lidinājās gar kuģi. Kāds tām pameta maizes drupatas. Viss bija svešs, nevajadzīgs, skumīgs... Nadja atkal atgriezās kopkajītē. Lai nebūtu ar Romašovu jārunā, viņa piespieda galvu pie portpleda un aizvēra acis.

Nakts tumšumā kuģis grūtsirdīgi nopūta un apstājās mazā piestātnītē. Ļaudis sāka rosīties un laternu gaismā, cits citu grūstīdami, izkāpt krastā.

Pilsētiņa pletās stāvā, mālainā Volgas krastā. Vecas kāpnes ar satrunējušiem, čīkstošiem pakāpieniem bezgalīgas un stāvas līda augšup kā ellē. Trulā stingumā pa tām kāpa augšup arī Nadja.

Viņi ilgi gāja pa tumšo ielu.

Resna, samiegojusies un izbijusies skuķe, mutē turēdama aizdegtas sveces galiņu, atvēra semināra parādes durvis. Izkusušā stearīna straumīte tecēja uz grīdas.

Romašovs parādīja Nadjai viņas istabu. Tajā bija tikai viena vienīga mēbele — dīvāns. Nodzēsusi mazo petrolejas lampiņu uz loga, Nadja neizģērbusies atgūlās un aizmiga. Pēc dažām minūtēm viņa uztrūkās: neskaitāms daudzums blakšu viņai līda virsū no dīvāna, krita no griestiem, rāpoja no krāsotās grīdas.

Nadja paķēra savu portpledu, atvēra logu un izlēca ārā. Pie sienas apsēdusies uz portpleda, viņa pārlaida savas jaunās darba dzīves pirmo nakti.

X NODAĻA DZĪVE SAGRIEŽAS RITENĪ

Cehi virzījās uz priekšu. Drebošu sirdi Nadja rītos skrēja pēc avīzes, lai tajā izlasītu kādu mierinājumu. Bet kur nu! Mazā brūnā papīra strēmelīte, kas šur vai tur bija izlīmēta uz dubļainajiem žogiem, tūlīt tika norauta smēķēšanai. Ja arī kada vieta bija aizķērusies, tad skopā informācija satraukumu un bailes tikai vēl pastiprināja.

Stāvoklis bija slikts. Sarkanās Armijas daļas atkāpās. Samara un Simbirska jau kritušas. Arī Kazaņa apdraudēta. Kas tad aizstāvēs šo pretīgo pilsētiņu!

Par gatavošanos mācībām nebija ko domāt. Dienas vilkās bezgalīgi garas, bezjēdzīgas. No rīta līdz vakaram Nadja uzturējās pie Volgas, tās kraujajā krastā. Upes otrā pusē bezgalīgi tālu pletās pļavas, izgaisdamas horizonta zilgajā dūmakā. Reiz, rīta agrumā, atnākusi pie Volgas, Nadja ieraudzīja, ka visa upe piedzīta ar kuģiem, kuteriem un baržām. Tie bija sablīvējušies cits pie cita, borts pie borta. Masti rēgojās bez flagām, kā kaili koki vēlā rudenī mežā. Nekur ne mazākās spraudziņas! Pat šaura ūdens josliņa nebija redzama. Tikai tālumā Volga tumsa svina pelēka, drūma. Viņai bija smagi raudzīties, kā bēg šis milzīgais vairums kuģu. Pilsētiņā sākās panika. Tie, kas ar sirdi bija boļševiku pusē, jau agri vien aizgāja kājām. Citi neslēpa savu prieku un gaidīja baltos.

Nadja aizskrēja uz Apriņķa tautas izglītības nodaļu. Viņa bija stingri apņēmusies doties kopā ar sarkanajiem. Stundas nekur vairs nenotika. Iestādēs dega arhīvi. Nadjai teica, lai piecos rītā ar visnepieciešamāko ierodas Apriņķa izglītības nodaļā.

Viņa žigli saposās. Romašovs staigāja drūms un noraizējies. Viņš ņēmās iegalvot, ka atkāpšanās esot neprāts. Sarkanie Kazaņu neatdošot. Viņam esot bērni. Kur ar bērniem varot izbēgt? Mežā? Tas neesot iespējams.

Nesagaidījusi rīta gaismu, Nadja izgāja ar sainīti rokā. Arā valdīja sasprindzināts klusums. Divi kareivji ar beznaga cepurēm galvās noplēsa no žoga pēdējos padomju varas rīkojumus. Cehi bez neviena šāviena naktī ieņēma pilsētiņu un pat neapstājušies ieņēma Kazaņu. Un Volga tagad it kā kaunējās sava kailuma.

Lai gan bija vēla nakts stunda, kaut kādas dāmas baltos tērpos ar puķu buķetem rokās steidzās uz ēku, kurā bija apmeties štābs. Pie ieejas stāvēja sardze. Garīdznieki uzvilkuši čičunčas amattērpus, ierēdņi izvilkuši no lādēm baltos svārkus un cepures ar kokardēm. Bet uz stūra resns bārdainis jau tirgojās ar degvīnu, desu un baltmaizi.

Mājās Nadja nometa uz gultas savu sainīti un apstājās pie loga. Viņai gribējās nomirt, tūlīt, šinī mirklī, bez mokām. Viņai bija tāda sajūta, ka viņa būtu smagi ievainota un noasiņotu.

Ausa gaisma ...

Bija dzirdami steidzīgi soļi. Kāds klauvēja pie durvīm. Nadja neatbildēja un nepagriezās. Ienāca Romašovs.

— Stāvoklis smags, bet nav bez cerībām, — viņš teica, tuvodamies Nadjai. — Cehi nenoturēsies. Tas ir laika jautājums. Sarkanie atgriezīsies. Tikai jāpieliek visi spēki, lai saglabātu dzīvību. Mani gan neviens neaiztiks.

Romašovs brīdi klusēja. Nadja pat galvu nepagrieza. Viņš jau bija nometis savu netīro cepuri un žaketi. Noskuvies un uzvilcis vasaras uzvalku.

— Es ar politiku nenodarbojos, — Romašovs turpināja, — un ne par sevi, ne saviem bērniem nebaidos. Jums, protams, ir ļaunāk.

Viņš atkal brīdi klusēja. Ieklepojās, paplūkādams smailo, nelielo bārdiņu. Viņš piegāja pie durvīm. Aizvēra tās. Tad noslēpumaini pačukstēja:

— Par jums štābā ir ziņas, jūs taču Revolucionārajā komitejā parakstījāties par savu platformu.

Nadja nicīgi paskatījās uz Romašovu. Svītajā uzvalkā tas šķita vēl riebīgāks. Taču viņa nenojauta un nespēja saprast Romašova daudznozīmīgā ziņojuma jēgu.

— Man viss vienalga, — viņa teica. — Kaut labāk varētu nomirt.

Un Romašovs viņas vārdos juta tādu vienaldzību, ka uzreiz ķērās pie citiem argumentiem.

— Nomirt nav nekāda māksla. Kaut arī tam nav jēgas. Mēdz teikt, ka ne jau nāve ir briesmīga. Briesmīgs ir ce]š uz nāvi. Mokām nebūs ne gala. Ieslodzīs jūs cietumā, lauzīs kauliņus, izspiezdami noslēpumus. Ņirgāsies par jums visvisādi nelieši. Jūs tos lopus nepazīstat, — pūlēdamies apslēpt ļauno uguni acīs, runāja Romašovs. — Jūsu pazīstamo skolotāju Serebrjansku jau apstrādājuši. Tā arī nepaguvusi izbraukt. Gan jau nāks arī jums pakaļ. Es baidos par jums.

Nadja apsēdās uz gultas un, apkārt skatīdamās, sarāvās kamoliņā.

— Izbēgt nekur nav iespējams! — teica Romašovs. — Ceļi visur aizsprostoti. Izeja jums tomēr ir. Ja tikai būsiet prātīga.

Nadja ar pūlēm paskatījās uz viņu. Viņai nebija spēka ar to runāt.

— Jā, jā, izeja ir. Jums jāapprecas ar mani. Nebaidieties! — Viņš Nadju mierināja, pamanījis viņas acīs šausmas un riebumu. — Es taču labi saprotu, ka varu būt jums tikai tēvs. Laulības būs tikai fiktīvas. Tā jau tagad bieži mēdz. Šodien pat paziņošu, ka jūs esat mana līgava, un tad neviens neuzdrošināsies jūs aizskart: mana reputācija ir nevainojama. Bet pēc pāris nedēļām atgriezīsies sarkanie. Nokārtosies satiksme un varēsiet doties uz Tālajiem Austrumiem pie mātes. Es būšu tikai vairogs. Un to zināsim tikai mēs abi.

Cerības kā valgme tuksnesī atspirdzināja Nadju. Vai tiešām tas iespējams? Vai tiešām būs iespējams atgriezties mājās, pie māmuļas, pie mīļajiem cilvēkiem! Cik viņa ļauni domāja par Romašovu! Bet Romašovs grib viņu glābt.

Un viņai uznāca tāda vēlēšanās bez cīņas paslēpties aiz kada muguras, ka viņa centās neko nedomāt, nedzirdēt savu sirdi, kas pēkšņi tik satraukta sāka sist kā zvans, kas vēstī ugunsgrēku.

— Lieciet mani mierā! — viņa teica.

Aizritēja šī diena. Smaga. Nepanesama. Iestājās briesmīga nakts. Nadja negulēja. Norūpējies mēness šad tad caur mākoņu driskām ielūkojās pa viņas logu.

Vistumšākajā stundā pirms ausmas gar logu aizdunēja smagi zābaki. Ieskanējās parādes durvju zvans. Samiegojusies Daša ilgi taustījās pa priekšnamu, meklēdama sveci un sērkociņus.

Izskrēja Romašovs un iztapīgi aizsteidzās priekšā kalponei. Viņš izrāva tai no rokām sveci un aizdedzināja.

Ienāca jauns krievu praporščiks divu čehu zaldātu pavadībā un nosauca Nadjas uzvārdu un uzrādīja kādu papīru.

Praporščiks pieklauvēja pie Nadjas durvīm. Nadja atvēra tās. Un atgāja pie loga.

Tukšajā istabā nebija ko pārmeklēt. Nebija pat groza personīgām lietām.

Romašovs kļuva rosīgs.

— Poručika kungs! Te būs kāds pārpratums. Vajag visu nokārtot! Nadežda Aleksejevna ir mana līgava. Es par viņu galvoju. Esmu ar mieru tūlīt pat doties jums līdzi uz štābu un visu noskaidrot. Pretizlūkošanas priekšnieks ir mans draugs. — Ro-mašova bālajā sejā drudžaini spīdēja melnās acis.

Poručiks piesvieda roku pie cepures. Nadja stāvēja pie loga kā pārakmeņojusies. Romašovs paņēma cepuri un aizgāja kopā ar konvoju.

Drīz vien viņš atgriezās. Piegāja pie Nadjas.

— Apmierinieties, — viņš teica, — jūs neviens neaiztiks. Taču būs ar to jāsamierinās, ka esat mana līgava.

Nadja gribēja kliegt. Taču spazma kā miegā aizžņaudza viņai rīkli. Viņa iekrita uz mutes gultā un apklusa.

Romašovs uz pirkstgaliem izgāja laukā un aizvēra durvis.

* * *

Runas par to, ka Nadja ir direktora līgava, ātri izplatījās pilsētiņā. Un Nadja redzēja savu nedaudzo jauno paziņu savādos, nesapratnes pilnos skatienus.

It sevišķi viņā nolūkojās salīcis kara ārsts, medicīniskā dienesta pulkvedis, garu rudu bārdu un kuplām uzacīm, zem kurām slēpās skaidras, zilas acis.- Brīžiem Nadjai šķita, ka viņa kaut kur to jau redzējusi. Bet kad tas varēja būt?

Un tad vēl Daša, čuvašiete, Romašova kalpone, ar šausmām raudzījās uz Nadju un klusām čukstēja:

— Man bail no saimnieka. Kā viņš kliedz! Kā viņš kaujas!

— Muļķīte! — Nadja viņu mierināja. — Kad tad viņš uz tevi ir kliedzis? Viņš ir labs cilvēks.

Bet Daša neticēja un, šausmu pārņemta, palika pie sava:

— Kā viņš kliedz! Kā viņš kliedz!

Pa to laiku čehi ieņēma Kazaņu. Sarkanie atkāpās uz Svi-jažsku.

XI NODAĻA ATMAKSA

30 • augusta pilsētiņa izplatījās baumas, ka Maskava, Mihel-sona rūpnīcā, labējā eseriete Kaplāne ar revolvera šāvienu smagi plecā ievainojusi Ļeņinu, kad viņš pēc mītiņa devies prom no rūpnīcas.

Sarkanie Maskavā izsludinājuši teroru. Bet 1. septembra naktī Ļudogovkas mežā zemnieki ar mietiem bija nogalējuši baltos oficierus, kas jāšus atgriezušies uz pilsētu pēc kārtējās nepaklausīgo zemnieku pēršanas.

Iedzīvotāji sāka ausīties. Tas nozīme, viņi sprieda, ka balto vara nemaz vēl nav droša. Vēl var atgriezties vecā vara. Tagad sarkano laiki daudziem sāka likties kā ierastie vecie laikj. Vidējam pilsētniekam, kuram nebija ne miltu noliktavu, ne dzirnavu, ne pienotavu, baltie atnesa tikai nodokļus, vairāk neko. Citādi jutās bagātnieki un tirgotāji ar biezajiem naudas zuteņiem. Tie atgriezās savās mājās, savā valstība, kas gan bija zaudējusi bijušo spožumu, tomēr bija savējā. Un naktīs vēlu šais savrupmājās, lai gan logi bija aizslēģoti, varēja dzirdēt piedzērušo kliedzienus, reizēm pat dižmanīgo oficieru šaudīšanos.

Jaunkundzes — baltos angļu piegriezuma tērpos, ar platam cepurēm galvās, sajūsmas pilnām sejām pasniedza ārzemju oficieriem puķu pušķus.

Slepkavība mežā liecināja, ka dzīvot bez rūpēm vēl nevar.

Pilsētiņā izsludināja aplenkuma stāvokli. Pēc pulksten sešiem vakarā pa ielām staigāt bija aizliegts.

Dažus kilometrus no Ļudogovkas atradas bijuša ārlietu ministra muiža, kurš pats drīz vien pēc Februāra revolūcijas bija aizlaidies uz ārzemēm.

Skaistā, baltā mūra māja stāvēja tukša, un Romašovam jau pavasarī izdevās pārliecināt Apriņķa izglītības nodaļu, lai atdod muižu skolotāju semināram izmēģinājumu laukam.

Šajās trauksmainajās dienās padomju varai nebija laika domāt par muižu. Un revolucionārajā komitejā droši vien bija pat priecīgi, ka ir kas pieskata šo milzīgo pamesto saimniecību.

Māju iekļāva senatnīgs parks ar liepu alejām, retu puķu dobēm, ēnainajos parka stūros pavasarī plauka lielas, smaržīgas kreimenes. Parkam blakus atradās liels augļu dārzs ar ābelēm, bumbierēm, plūmēm, ķiršiem, bet aiz augļu dārza stiepās laba aramzeme un pļavas.

Šis tas no muižas jau bija izlaupīts. Izvazāta skaistā, lepnā iekārta. Rekvizēta lieliskā bibliotēka. Astoņpadsmitā gada pavasarī lauki palika neapsēti, parks un dārzs tika aizlaisti. Māju neapkurināja, logi bija izsisti, dārgie spoguļi un marmora mazgājamie trauki — saplēsti. Izvazāti bija arī krāsainie podiņi un dārgais izrakstītais parkets. Pavasarī siltumnīcās tomēr uzziedēja Viktorija. Baltas kā kupenas ziedēja arī ābeles.

Romašovs, dabūjis atļauju muižu apsargāt, vispirms centās visas ēkas noslēgt, logus un durvis aiznaglot. Viņš loloja klusas cerības muižu piesavināties sev.

Bet, tiklīdz čehi ieņēma pilsētiņu, jaunā vara muižu nodeva kara hospitālim.

Karaspēkā plosījās spāniešu gripa. Muiža atradās no pilsētas patālu un ar daudzajām saimniecības ēkām, virtuvēm, pieliekamajiem, pagrabiem to viegli varēja pielāgot infekcijas slimnīcai.

Vasaru dārzā ienācās ķirši, jāņogas, avenes. Bija ar ko barot slimniekus. Leknās pļavas solīja daudz siena.

Romašovs stūrgalvīgi pretojās. Bet štābs viņā neklausījās, un hospitālis ievietojās muižā.

Galvenais ārsts, drukns, mazliet sakumpis vīrs ar garu rudu bārdu, vairākas reizes atbrauca pie Romašova. Tas pirms nodošanas izveda no turienes vannas, veļu, traukus un citu vērtīgu, inventāru.

Romašovs staigāja drūms. Viņa acīs dzalkstīja ļaunums. Viņš bija stipri pārvērties. Ar Nadju viņš nerunāja. Viņš nometa savu izlikšanās masku un atklāti pateica, ka nīst boļševikus.

9. septembra rītā, kad Romašova nebija mājās, hospitāļa ārsts atkal ieradās.

Uzzinājis no kalpones, ka kunga nav mājās, viņš vaicāja pēc Nadjas. Daša viņu ieveda ēdamistabā. Nadja ienāca sasveicināties. Ar mokošās galvassāpēs sarauktu pieri viņa apsēdās atzveltnī, un viņas trauslās, gleznās rokas noslīga uz klēpja.

— Jūs esat slima? — pulkvedis vaicāja, vērīgi lūkodamies viņai sejā.

— Tas nav svarīgi, — Nadja ar pūlēm pateica.

— Nekrītiet izmisumā! — pulkvedis klusu teica. — Citādi slimība jūs pieveiks. Dzirdējāt par boļševiku vadoni Ļeņinu? Viņu taču tik bīstami ievainoja! Atslēgas kaulā! Viņš pieveica sāpes un pats aizgāja līdz automobilim. Un varat iedomāties — dzīvs! Un dzīvos! — Pulkveža balsī kaut kas ietrīsējās, un uz mirkli it kā asara pamirdzēja viņa skaidrajās acīs.

Nadja paskatījās uz ārstu un neviļus nodrebēja, sastapdama viņa skaidro, zilo acu skatienu. Ko tas nozīmē? Kur viņa redzējusi šo starojošo zilo acu bērnišķīgo skaidrību? Arī balss šķiet pazīstama ... Vai tiešām?!

Bet priekšnamā atskanēja zvans. Daša aizčāpoja kailām kājām ... un ēdamistabā iesteidzās Romašovs.

Nadja tūlīt piecēlās no atzveltņa.

Atvadoties kara ārsts viņai teica:

— Ehe! Jums jau laikam sākas spāniešu gripa. Rīt no rīta katrā ziņā pienākšu.

Romašovs, norijis dusmas un satraukumu, iztapīgi lūdza pulkvedi savā kabinetā.

Štābā Romašovs bija uzzinājis, ka tieši šodien, 9. septembrī, sarkanie devuši pavēli savai 5. armijai, bijušajai Svijažskas karaspēka grupai, uzbrukt un, lai tur lūst vai plīst, ieņemt Kazaņu.

Romašovs nolēma rīkoties ātri. Izmantodams Nadjas slimību, viņš jau bija dabūjis izbraukšanas atļauju un bija nolēmis aizbraukt nākamā dienā.

* * *

Bet pulkvedis, atgriezies hospitālī, iegāja savā kabinetā un pazvanīja.

Ienāca vecākā žēlsirdīgā māsa Jevlampija Ivanovna jeb māsiņa Lapočka, kā viņu bija iesaukuši krievu zaldāti. Jevlampija Ivanovna strādāja tajās palātās, kurās gulēja krievu ievainotie un slimie.

Mazgādams rokas, pulkvedis rupji un skaļi kliedza uz māsu:

— Velns parāvis, ko tas nozīmē! Cik reižu neesmu teicis, lai slimnieki neiet aiz hospitāļa robežām! Atkal divus no pirmā korpusa sastapu! — Viņš norāva no piekaramā dvieli un trīs reizes noklepojās.

Māsa tūlīt pievēra durvis un piegāja ārstam tuvāk klāt.

Ieklausīdamies koridora trokšņos, ārsts, pieliecies pie viņas, klusām teica:

— Šonakt no Stāvā Krasta sāksies uzbrukums, čehus trieks laukā no Kazaņas. Uzzināju štābā. Kazaņu bez pārtraukuma apšauda ar sešcollīgajiem. Daudz kritušo. Štābā panika! Bēg. Esiet modra. Jāizliekas, ka mēs gatavojamies hospitāli evakuēt. Bez tam sagatavojiet atsevišķu istabu ar gultu. Rīt agri no rīta atvedīšu vienu slimnieci ar spāniešu gripu. — Un atkal viņš skaļi uzkliedza: — Tā kā lai manas pavēles tiktu precīzi izpildītas! — Viņš ar troksni atvēra durvis un gaitenī izdzirda hospitāļa priekšnieka balsi.

Kopā ar priekšnieku galvenais ārsts iegāja atsevišķajā ēkā — priekšnieka pieņemamajā telpā.

Divi ziņneši kā atsperes pietrūkās kājās un bijīgi atvēra durvis.

— Lūdzu, jūs, pulkvedi, ienākt pie manis! — teica priekšnieks, pasviezdams mēteli ziņneša rokās. — Vai jums, pulkvedi, viss sagatavots hospitāļa evakuēšanai, ja tas būs nepieciešams? Zirgi? Rati? Pārtika un medikamenti? ... Es to domāju katram gadījumam ...

— Tiklīdz būs pavēle, jūsu augstība, — galvenais ārsts mierīgi atbildēja.

Ģenerālis ātri pārskatīja papīrus savā galdā,.sabāza frenča kabatās naudu un dokumentus. Pēc tam izvilka no ugunsdrošā $kapja portfeli un sainīti.

— Ei! Kas tur ir no ziņnešiem? — ģenerālis uzkliedza.

Tūlīt it kā no zemes izšāvās jauns krievu zaldāts un, krūtis

izgāzis, apstājās kabineta durvīs.

— Mēteli un šo vīstokli aiznest uz manu kalešu! — pavēlēja ģenerālis.

Zaldāts bijīgi paņēma.

— Klausos, jūsu augstība!

— Braucu uz štābu, ilgi nebūšu ... — it kā starp citu, pateica hospitāļa priekšnieks, uz galveno ārstu nepaskatīdamies un nervozi bāzdams kabatās sērkociņus un papirosus. Tad viņš paņēma portfeli, piesita pirkstgalus pie cepures un izgāja laukā.

Galvenais ārsts pavadīja priekšnieku līdz kalešai. Kučieris sāka braukt. Dīselē jūgtie sirmji ātri aizrāva spīdīgo ekipāžu,

tikai ne uz pilsētu, bet pa lauku ceļu, kas veda uz Simbirsku.

Galvenais ārsts iegāja savā kabineta un izsauca māsiņu Lapočku.

— Redzējāt? — viņš vaicaja, ar galvu pamezdams uz logu.

— Vai tiešām aizlaidās lapās? — māsa brīnījās.

— Skaidrs! Kas tad viņam cits uz Simbirskas ceļa ko meklēt. Iztīrīja visu naudas lādi. Tagad visi no pilsētas pazudīs kā rīta salna. Piesardzība tomēr nepieciešama. Vēlreiz atkārtoju, turiet vaļā acis un ausis.

* * *

Bēgļi, kas devās no Volgas augšteces uz Ļudogovku, nobažījušies stāstīja, ka Stāvo Krastu visā garumā ieņēmuši sarkanie. Kazaņā viss centrs esot sagrauts. Operas teātrim esot milzīgs caurums sienā. Pilsētas nomalēs sarkanie droši vien ielauzīšoties drīz, jo baltie izlīmējuši ļoti daudz uzsaukumu, lai iedzīvotāji ievēro kārtību, un apgalvojumu, ka baltie pilsētu nekādā ziņā sarkanajiem neatdošot.

10. septembra naktī čehi atstāja Kazaņu. Atkāpdamies uz Simbirsku, viņi aizveda līdzi milzīgu daudzumu zelta, ko bija salaupījuši jau Penzā. Kas spēja, tas skrēja uz kuģiem, daļa slāja kājām pa Cistopoļskas ceļu, cerēdami, ka sarkanos pēc dažām dienām atkal aiztrieks.

10. septembra naktī Nadja uztrūkās no briesmīga kliedziena. Kliedza Romašova puika Koja turpat ēdamistabā blakus Nadjas istabai.

Nadja ar pūlēm piecēlās, nevarēdama saprast, kas notiek. Jau vairākas dienas viņai sāpēja galva, no ausīm tecēja asinis un šausmīgi smeldza visa miesa. Nadja aizstreipuļoja līdz durvīm, piesardzīgi izņēma atslēgu un paskatījās pa atslēgas caurumu: uz grīdas krampjos locījās Koļa un mēģināja tēvam iekost rokā. Tēvs viņu sita ar siksnu, kuras galā bija dzelzs sprādze, un spēra ar kāju pa vēderu.

Uz ēdamgalda dega svece. Reizēm uzliesmodama, tā apgaismoja zēna bailēs un naidā izķēmoto seju.

Piedzērušais Romašovs, pilnīgi prātu zaudējis, nometās uz grīdas un, melnās acis mežonīgi bolīdams, bezspēkā mēģināja grauzt dzelteni krāsoto grīdu.

Vai tiešām tā ir īstenība — šī bezgalīgi garā nakts! Kas tas ir? Smags murgs! Viņa gluži vienkārši ir slima un murgo: atmodīsies un nekā tamlīdzīga vairs nebūs.

Pienāca jauna diena. Saule apspīdēja izdegušo, brūno zāli trotuāru malās, saulpuķu sēklu čaumalas, kas mētājās visur, un visu šo pretīgo pilsētu.

Grīļodamās Nadja izgāja uz lieveņa.

Daša, trulās bailēs apkārt skatīdamās, gāja ar atkritumu spaini. Pienākusi pie Nadjas, viņa klusītiņām teica:

— Koļka, šeku, nez kur bija nakti izbēdzis. Melš, ka gribējis triekties pie sarkanajiem. Nakti noķēruši un atveduši pie tēva.

Nadjai pazibēja galvā izmisīgas domas: bēgt! Bēgt vai mirt. Bet kājas neklausīja, ļima.

Nadja atgriezās savā istabā. Pat durvis nepievēra.

Bez klauvējiena pie viņas ienāca Romašovs. Neskatīdamies Nadjā, viņš atspiedās ar muguru pret sarkankoka kumodi un nekautrīgi, tikko valdīdamies, lai viņai neiesistu, teica:

— Jūs laikam mani uzskatāt par pilnīgu muļķi. Es domāju, ka jūs esat gudrāka. Vai tiešām jūs, beigusi universitāti, varējāt nopietni ticēt, ka atradīsies tāds idiots, kas piedāvās jums platonisku mīlestību? Jūs kļūdījāties. Es nejaušu sevi muļķot un padarīt citiem par apsmieklu. Izvēlieties: vai nu kjūstiet par manu sievu un kopa ar mani brauciet projām, vai arī es pavēlēšu jūs tūlīt atdot zaldātiem, lai izrēķinās ar jums tāpat kā ar jūsu lielisko draudzeni Serebrjansku.

Viņš vēl kaut ko runāja, draudēja, ņirgājās.

Taču nekas vairs Nadjai nespēja iedvest vēl lielākas šausmas. Atmaksa tuvojās. Viņa pēkšņi ar neparastu skaidrību atcerējās visu savu dzīvi, jaukās bērnības ainas, māti, mājas, mīļos, dārgos cilvēkus.

Laiks apstājās. Un viņai garām pagāja mūžība.

Taču, ja viņa varētu paskatīties uz pulksteņa rādītājiem, viņa pārliecinātos, ka aizritējusi tikai viena minūte.

Nadja vēl atcerējās, ka Romašova kabinetā viņa iepriekšējā dienā bija redzējusi pudelīti ar zilskābi.

Pa atvērto ēdamistabas logu kāds skarbi pasauca Roma-šovu. Tas bija pulkvedis — hospitāļa galvenais ārsts.

Neatbildēdama Romašovam, Nadja, saņēmusi visus spēkus, stingrā solī, it kā nemaz nebūtu slima, gāja no savas istabas tieši Romašova kabinetā.

Romašovs izskrēja priekšnamā, uzreiz savaikstījis lišķīgu, iztapīgu seju.

— Lūdzu, atvainojiet! Es jūs uz mirklīti atstāšu. Apsēdieties, — Romašovs aicināja kara ārstu, pievirzīdams tam krēslu.

Šinī brīdī kaut kas smags novēlās kabinetā uz grīdas.

Kara ārsts metās turp. Nadja gulēja bez samaņas. Uz viņas lūpām bija asiņainas putas. Labajā rokā, cieši sažņaugta, bija neatvērta pudelīte ar zilskābi.

— Viņai ir spāniešu gripa, — teica ārsts, — es viņu tūlīt ņemu sev līdzi infekcijas nodaļā.

Uz Romašovu pat nepaskatījies, viņš piesardzīgi izņēma Nadjai no rokām tumšo pudelīti, iebāza sev kabatā un saudzīgi iznesa Nadju laukā, kur gaidīja sanitārie rati.

XII NODAĻA IZVESEĻOŠANĀS

Aizritēja gads. Pasaulē atkal iestājās pavasaris. Brīnišķīgs, trauksmains pavasaris! Vēl tikai maija sākums, bet jau zied ābeles. Tās izskatās kā baltsārtu putu mākonīši. Gaiss smalkas, saldas smaržas pilns. Saule vēl nav svelmaina, bet jau karsta un ar saviem stariem pielējusi pilnu slimnīcas dārzu; ja nebūtu tik agrs pavasaris, kad zeme vēl valgmes pilna, augi jau ciestu slāpes. Turpretī tagad tie visi tiecas pretī saulei. Lipīgās, spīdīgās papeļu lapiņas jau nometušas pikanti smaržīgos dzeltenos pumpurus. Tie ķeras pie apģērba, pie kājām. Ja tos. saberzē pirkstos, tiem ilgi paliek burvīga pavasara smarža.

Tauriņi ar pūkainiem vēderiņiem uzmetas uz kitaikas ziediem. Liela kamene, muguru izliekusi, ielīdusi pusplaukuša ābeļzieda biķerītī, ziedlapiņas pavērdama un atvairīdama.

Ļudogovkas hospitāļa parkā simtgadīgu liepu lapotņu ēnā guļ slimnieki un kāri ieelpo dziedinošo, smaržīgo pavasara gaisu.

Vienā gultā guļ Nadja. Viņa guļ uz muguras ar seju pret debesīm. Pat roku viņa vēl nevar pakustināt. Tikai ar acīm seko tauriņu lidojumam. Un viņa dzird, kā resnā kamene ar savām ķepiņām rosīgi darbojas gar sārtajām putekšnīcām.

Nadja guļ tik klusu, tik nekustīgi, ka tumšsarkans tauriņš apsēžas uz viņas matu sprogas un mirkli pašūpojas. Nadjas lūpas skar tikko manāms smaidiņš. Jaukais taurenītis raisa domas par gaišo bērnību.

Kruzuļaina papeles lapiņa mirdz saulē, un tajā zaigo nakts

rasas lāse. Lēnilidināsābeles ziedlapiņa. Tā uzkrīt Nadjai uz vaiga. Un viņa jut, cik tā karsta, saules piesātināta.

Augstu gaisā vidžina bezdelīgas, ar saviem smailajiem spārniem pavasarīgo gaisu šķeldamas.

Šī trauksmainā dzīve sasilda Nadjas slimo dvēseli. Sīkās, darbīgās būtnes, kas visapkārt gan lien, gan lido, gan šaudās pa zāli, arī Nadjas sirdī raisa vēlēšanos kustēties. Viņa mēģina pacilāt novājējušo roku. Vārā kustība iztraucēja zvirbuli. Tas sēdēja ābeles zarā un knābāja kāpuru. Pēkšņi viņš to nometa, uz-spurdza un notupās augstāk uz cita zariņa. Zariņš sašūpojās, pieskārās citam zariņam, un ziedlapiņas kā pirmā sniega pārslas sāka krist uz Nadjas rokām un sejas ...

Aizgāja vēl dažas nedēļas. Kad Nadjai atļāva celties augšā, tievajos ķiršu zaros jau ienācās ogas.

XIII NODAĻA. PIE MĀSIŅAS LAPOČKAS

Svīda maza gaismiņa, kad zosu bars cienīgi devās uz upi. Nadja ar māsiņu Lapočku sen gāja pa šauro ežmalīti.

Pļavas ziedēja, un pretī no Volgas pūta vējiņš, paceldams no lakaču ziediem zeltainu plīvurīti. Augstu gaisā trillināja cīruļi, un viena bezdelīga visu laiku lidoja līdzi, gan aizsteigdamās priekšā, gan atpalikdama, ķerdama mušas, kuras no zāles iztramdīja gājēju soļi.

Bezdelīga bija tik droša, lidoja tik tuvu un zemu, ka varēja pabrīnīties, kā viņa ar saviem smailajiem spārniem neskāra Nadjas kailās kājas.

Sarkanās vabolītes manījās pa taku uz visām pusēm. Skudras rāpoja pa gaišzilajiem cigoriņu ziediem.

Nadja, it kā pēc ilga akluma ieguvusi acu gaismu, apbrīnoja katru zālīti, katru ziediņu.

Tur sarkana kā uguntiņa savu actiņu atver naglene. Kuplajā pieneņziedā mirgo smalkas rasas pērlītes. Koši saziedējis mežrožu krūms. Un sārtā kausiņa viducītī kā dzīvsudraba lodīte liela rasas lāse. Zila spāre, pieķerdamās baltam ceļmalītes ziedam, nobirdināja no tā vairākas pērlītes. Nadja vairījās no katra krūmiņa, lai netraucētu tā mieru. Viņas saplosītajai dvēselei šķita, ka visa dzīve ir pamirusi, ka pasaulē nav un nevar būt prieka, ka laime zemi pametusi.

Rīta blāzma iedegās gar visu pamali. Debesis bija skaidras, tikai gar pašu apvārsni aizvilkās šaura tumšu mākoņu svītra. Un pēkšņi to augšējā smalkā apmalīte iegailējās. Ciemā skaļi sāka dziedāt gaiļi, un vesels bars sīku, mazu putneļu uzspurdza no melnās apses un, spārnus švīkstinādami, aizlidoja pretī saulei. Ugunīgi kvēloja sārti zilā mākoņa mala, un drīz vien mākonis izkusa.

Saule ātri pacēlās no apvāršņa, kļuva mazāka un žilbinošāka, un valgais kartupeļu lauks Nadjai šķita gluži melns.

Slīpie, garie stari izlija pa rasainajām pļavām un sāka zaigot puķēs un smilgās iekārtajos zirnekļu tīklos, kas, rasas smaguma ieliekti, atgādināja šūpuļtīklus.

Saule jau bija augstu, kad ceļinieces pienāca pie Jevlampijas Ivanovnas dārza vārtiņiem. No ziedošajām liepām krita bāli dzeltenas skariņas, un vējš iznēsāja to medaino aromātu. Pie stropiem rosījās bites. Nadjai viena iekoda kailajā kaklā. Māsiņa Lapočka uzmanīgi paņēma pūkaino, jau nedzīvo bitīti, bet Nadjai kodumu paberzēja ar vēsu zemi.

Nadja pat nemanīja kodienu.

Ēnainais dārzs atradās dienvidu nokalnē, un šauras, brūnas taciņas veda augšup pakāpieniem kā kāpnītes. Dārzā čurkstēja avotiņš. Nadja nometās uz ceļiem, nolieca sakarsušo seju pie tā vēsajām straumītēm, un tās glaudīja viņas vaigus, acis, rokas, lūpas. Viņa alkaini dzēra šo smaržaino, dzidro ūdeni kopā ar sārtajām mežrožu ziedlapiņām, it kā gribēdama uzņemt sevī dzīves spēku, to mieru un prieku, kas pildīja dārzu. Pievilkusi kājas, viņa sēdēja zālē pie avotiņa un raudzījās, cik ātri no viņas miesas nožūst zeltainās lāsītes. Lēns vējiņš citu pēc cita pūta garām smaržu viļņus.

Un viņa atcerējās kādu klusu vasaras vakaru mājās, kad viņas abas ar Maņu sēdēja māmiņas istabā uz gultas. Maņa ar saviem slaidajiem pirkstiem trinkšķināja ģitāras stīgas. Vējš purināja zaļos aizkarus pie vaļējā loga, un rietošā saule pieplūdināja istabu ar zaļu, fantastisku gaismu. Tālumā bija dzirdamas vakara zvana skaņas. Viņas sēdēja un baudīja vakara klusumu. Viņu sirdis bija tik rimtas un mierīgas kā tas klusais_ vakars. Skaidrām acīm viņas lūkojās rietošajā saulē un klausījās domīgajās vakara skaņās. Viņām nebija nekādu vēlēšanos. Jeb varbūt viņas ticēja, ka visa pasaule viņām pieder. Viņas bija laimīgas.

Tagad vakaros, tāpat kā bērnībā ar mati, Nadja sēdēja dārzā, bet Jevlampija Ivanovna atcerējās, kā Nadju, smagā formā saslimušu ar spāniešu gripu, Kuzņecovs atvedis uz infekcijas baraku, kurā darbojusies boļševiku pagrīdes grupa. Kā pēkšņi sācies sarkano uzbrukums un kā čehi bēguši no Kazaņas, Sim-birskas un Samaras. Kā tiem līdzi bēgusi buržuāzija un iebaidītie, apmānītie iedzīvotāji. Cik daudzi apmiruši badā, nosaluši tumšajos mežos uz neizejamām takām, uz Čistopoļskas ceļa.

— Ak dievs! Cik šausmīgs bija astoņpadsmitais gads! — teica Jevlampija Ivanovna.

Taču arī deviņpadsmitais tautai nenesa atvieglinājuma: čehus aiztrieca, bet pavasarī no Sibīrijas uzbruka admirālis Kolčaks. Aizgāja līdz pat Kamas plašumiem. Atkal nāca sarkanie no Kamas, atkal pulcināja spēkus cīņai, spieda Kolčaku, atbrīvoja pilsētas un ciemus, un atkal paniska atkāpšanās, bet tad jau baltie bēga aiz Urāliem. Zemnieki pameta savas mājeles, ciemi palika tukši, sākās šausmīgs bads, sabrukums.

Kolčaka karaspēka paliekas vēl klejo aiz Kamas, ceļ jukas Urālos. Tur, uz Sibīriju, bija aizbēguši visi: kontrrevolūcija, kulaki. Tiem līdzi arī Romašovs,. savus bērnus pametis. Tos ievietoja bērnu namā.

... Visu vasaras otru pusi Nadja strādāja dārzā pie Jevlam-pijas Ivanovnas. Aprakāja ābeles un bumbieres, rītos laistīja un ravēja sakņu dobes, kopa govi, baroja vistas. Un visu dienu viņai līdzi pa dārzu skraidīja divi kaķēni un vecs suns Žučoks.

Māsiņa Lapočka, tāpat kā līdz tam, strādāja lazaretē, un Nadja viena pati dārzā domāja par savu agrāko dzīvi.

Cik daudzi cilvēki viņu mīlēja! Ar kādu maigumu par viņu bija rūpējusies māmuļa un krustmāte Dūņa, cik pašaizliedzīgi viņu mīlēja Pavels Georgijevičs un Pjotrs Ivanovičs! Un kā viņa atmaksājusi par šo mīlestību, kas viņai sniegta tik bagātīgi? Ko viņa pati darījusi, lai būtu tādas uzticības cienīga? Viņa, tāpat kā evaņģēlija līdzībā, ņēma un apraka savu talantu.

Viņu turēja par labu. Bet labums ir darbība. Viņa labi mācījās. Taču mācījās savā labā un tikai savai laimei.

Tagad viņa citā gaismā redzēja arī Pavēla Georgijeviča, Pjotra Ivanoviča un Marijas Gavrilovnas ciešanas, mātes un krustmātes Dunas nemieru.

Kā viņa tagad gribēja nokrist uz ceļiem mātes priekšā un lūgt piedošanu, lai māte nenovērstos un, kā arvien, turētu viņu par savu mīļoto meitu un lepotos ar viņu. Uz mirkli viņai tas šķita iespējams, bet tad viņa atkal krita izmisumā, neredzēja ne gaismas stariņa un kā «Skolnieks»[15] dzirdēja tikai nāves un bēdu vārdus: «De profundis.»

Rudenī Nadja ar Kuzņecova palīdzību bija izraudzīta par skolotāju Vienotajā otrās pakāpes darba skolā tālā ciemā pie Kamas.

* * *

Pirms aizbraukšanas Nadja aizgāja atvadīties no Volgas.

Pār zemi viegli klājās vakars, un pie bālajām, bet vēl zilga-jām debesīm kautri mirdzēja vientulīga zvaigzne. Tās vārie stari šūpojās upes liegajos viļņos. No stāvā krasta, tāpat ka arvien, veda lejup vecas, izļodzījušās kāpnes ar bezgalīgi daudziem pakāpieniem.

Nadja stāvēja uz kāpnēm pašā augšā, ar elkoņiem atspiedusies pret sašķobīto margas balstu; kādreiz, miera laikos, to rotājusi vāze ar ugunīgi košām kresēm.

Sudrabains stars kā sirms matiņš te lūza vilnī, te atkal atmirdzēja kā taisna šautra. Debesis kļuva pelēkas. Iedegās arvien vairāk zvaigžņu, un no krasta augšup slējās melnie vītoli.

Nadja raudzījās uz Volgu, uz staru, kas mirgoja vilnī, uz kuģu ceļa uzrauga laivu, kas peldēja bāku virzienā. Duļļu čīkstoņas un ūdens šļakstu troksnis, ko sacēla airu vēzieni, arvien vairāk un vairāk attālinājās.

Piestātnē sāka mirdzēt logi. Pa kādu atvērtu logu nāca mūzikas skaņas. Plates šņāca, bet Nadja tomēr pazina Sobinova balsi: viņš dziedāja Šūberta «Serenādi».

«Vakars vēls un kluss, un skumji lapas trīs,» dziedāja lielais mākslinieks, un viņam atsaucās vītolu tumšo lapu šalkas. Serenādes skaņas pauda lūgumu, aicinājumu un visspēcīgo jauno mīlestību. Kādreiz laimes dienās šo serenādi dziedāja Kurbatovs. Tikpat klusi uzlēca pilns mēness. Kurbatovs stāvēja, atspiedies pret sienu līdzās klavierēm, un, galvu mazliet atgāzis, dzied-āja tāpat bez pavadījuma, iedvesmas pārpilns.

Nadja sēdēja uz balkona, raudzījās uz mēness tiltiņu, uz smalkajiem bērza zariem, aiz kuriem spīdēja mēness. Vējš šūpoja zaru galotnes, un šķita, ka bērzs elpotu.

Vai tiešām tas viss kādreiz bijis? Vai tiešām viņa klausījusies serenādi, raudzījusies zvaigznēs un domājusi, ka visa, visa pasaule veltīta viņai. Viņai elpo bērzs, viņai tālumā šalc jūra, no taigas nāk skuju smarža ...

Tagad tā visa vairs nav. Bet skaņas plūda, izlija gaisā un aizvirmoja tālu pār Volgu uz pļavām, no kurienes tām pretī līdz ar rasas valgmi patiešām atlīgoja lakstīgalas dziesma.

Un sirds pukstēja tik strauji, tik skaidri atmiņā atausa laime, kas zaudēta uz visiem laikiem! Skaņas dziedāja, trīsēja — gan saldi, gan pārmetoši. Un Nadjas acu priekšā iznira cita tāla upe, citi krasti, un ausīs skanēja gadsimtus vecā meža šalkas. Jūtas, kas slēpušās dvēseles dzīlēs, pēkšņi iznira kā silti stari no mākoņiem.

Tās pleta krūtis, aizžņaudza rīkli. Un svētīgas asaras kā lietus versmainā sausumā lija no Nadjas iekaisušajām acīm. Viņa pat nenoslaucīja šo neapturamo straumi. Šķita, ka asaras izlauzušas aizsprostu un tagad steidza atvieglot, atbrīvot viņu no mokošām šaubām, tās aiztraucot, izkliedējot.

Un tad apklusa pēdējā skaņa. Taču arī upe, pļava, valgais nakts gaiss — viss skanēja, un zvaigžņu pilnās debesis brīžam uzmirgoja uguns strēles un nometa zemē zvaigznes, bet mēness lēja lejup savu pasakaino gaismu.

No lejas atskanēja kuģa svilpe. Sākumā dobji, neskaidri, bet tad aizvien noteiktāk bija dzirdama mašīnas un riteņu klaboņa, ūdens šļaksti.

Nadja atjēdzās, lēnām pārlaida plaukstu pār seju, brīdi paturēdama uz aizvērtām acīm, un it kā kapsētā, kur atstāti bezgala dārgi, uz visiem laikiem zaudēti cilvēki, atvadījās no saviem bērnības sapņiem un aizgāja pa mēness gaismas pielieto ceļu.

XIV NODAĻA UZ SKOLU

Pa lauku ceļu, grambās palēkdamies, aizripoja vecmodīgi, pīti vaļēji divriči. Arkādijs Andrejevičs Fonarevs sakucis smēķēja savu paštīteni un rauca melnās uzacis. Beidzot viņš pasmaidīja un labsirdīgi teica Nadjai.

— Es, jāatzīstas, baidījos, ka jums, tāpat ka visam sievietēm, būs vesela kaudze saiņu. Kur tad ir jūsu mantas?

— Man mantu nav, — teica Nadja.

— Ja daudz mantu, slikti, bet bez mantām arī nav labāk, — nopietni teica Arkādijs Andrejevičs. — Rudeni mums neizbrie-nami dubļi. Vajadzīgi zābaki. Bez tiem nevar. Bez kažoka tāpat nevar.

Viņš neiztaujāja, kādēļ Nadjai nav mantu. Lai'ks tāds, ka nebija ko brīnīties. Tikko bija no Kamas aiztriekts Kolčaks. Tik daudz dzīvību iznīcināts! Par mantām nebija pat ko domāt.

— Man neko nevajag. Kaut kā jau iztikšu, — Nadja mierīgi atbildēja.

Arkādijs Andrejevičs iegrima pārdomās. Ko gan šī jaunā būtne izcietusi, ja jau tagad viņai vairs neko nevajag!

Bija jau pēdējās augusta dienas. Bagātākās Cistopoles druvas bija nenokoptas. Dzidrajā gaisā tālu varēja redzēt sastingušus vējdzirnavu spārnus. Uzmirdzēja baznīciņu krusti.

— Tātad sāksim strādāt, — savām domām atbildēdams, turpināja Fonarevs. — Interesanti, kas jums universitātē lasīja literatūras vēstures kursu?

Nadja nosauca slavenus Petrogradas universitātes profesorus.

— Jā, — Arkādijs Andrejevičs domīgi teica, — vārdi ievērojami. Tikai tagad jāpārkārtojas. Līdz šim jau visu pasniedza no ideālistiskām pozīcijām. Bet jaunatne jāapbruņo ar materiālismu.

Nadja samulsusi klausījās. Viņa nesaprata, par ko Arkādijs Andrejevičs runā, un, gribēdama izkļūt no neveiklā stāvokļa, teica:

— Kad es iestājos Augstākajos kursos, pirmais, ko no Ivana Aleksandroviča dzirdēju, bija: «Izmetiet laukā visas blēņas, ar kādām jums ģimnāzijās piebāztas galvas. Jūs vairs neesat bērni un esat atbraukušas nevis ar lellēm rotaļāties, bet nodarboties ar zinātni.» Baidos, ka man atkal viss būs jāsāk no gala. Literatūru es zinu, bet, kā to apgaismot no šodienas viedokļa, nezinu. Ceru uz jūsu palīdzību. Apriņķa izglītības nodaļas vadītājs teica, ka jūs mani nepametīšot.

— Protams, protams, — Arkādijs Andrejevičs steidzīgi atbildēja. — Lūkosim kopīgi meklēt ceļu. Slikti, ka nav ne programmas, ne mācību grāmatu, pat tintes nav. Bet mūsu nomalē pēc Kolčaka valdīšanas vispār grūti. Visur notiek veselīga vecā laušana. Taču godīgi cilvēki no īstā ceļa nenomaldās. Kopīgi mācīsimies un pārmācīsimies no jauna. Pedagogu mums tā pamaz. Es pasniedzu sabiedriskās zinātnes, pēc Liperta lasu «Kultūras vēsturi». Dziedāšanas skolotājs ir bijušais diakons. No vecā amata atteicies. Kad viņš korim māca «Jūras zilgmi blāva migla klāj», tas ļoti atgādina «Kungs apžēlojies». Bet ko lai dara! Cilvēki jāpāraudzina. Teiksim, matemātikas skolotājs. Inženieris, izbēdzis no Baku uz maizes rajoniem. Te viņam budžu gājuma radiņi. Vācu valodas un franču valodas skolotājas ar institūta izglītību. Ļoti dažādu instrumentu orķestris. Tas ir jāvada. — Viņš atkal aizpīpoja. — Mums jau te ir budžu ciemats, — viņš turpināja, — te vēl palicis daudz naudasmaisu. Cereja uz Kolčaku, bet nekas neiznāca. Arī skolotāji ar konservatīviem uzskatiem. Tādēļ esiet uzmanīga. Mani šeit necieš. Es viņiem cauri redzu. Teikšu jums atklāti: būs grūti. Bet pagasta partijas komitejā ir stingri puiši, gudrām galvām, lai gan bez augstākās izglītības. It sevišķi Jeršovs, komitejas priekšsēdētājs. To var katrs marksists apskaust. Vai Pļehanovu esat lasījusi?... Tā. Neesat. To vajag obligāti lasīt. Var sākt ar «Pie jautājuma par monistiskā uzskata attīstību vēsturē». Nu un «Marksisma pamatjautājumi». Pēc tam vajag dabūt arī Ļeņinu. Grāmatu mums maz. Un vēl ko gribētos jums teikt: ja jūs rāšu, neņemiet ļaunā — tas tādēļ, ka redzu lietaskoku. Ja esmu ļoti laipns, tad ņemiet vēra, ka mūsu raksturi nesaskan.

Nadjai patika viņa atklātība. Viņa tā bija nogurusi no viltības un izlikšanās, ka skarbs, godīgs vārds sirdi vairāk sildīja nekā vissmalkākā pieklājība.

Saule norietēja. Metās krēsla. No netālās graviņas vilka dzestrums.

— Drīz būsim klāt. Pagaidām paliksiet pie mums. Man ir divi bērni un tāda paskaļa sieva, bet tas nekas, toties viņa patiesīga.

* * *

Garajā, tukšajā skolas gaitenī pa izmazgāto un vēl neizžuvušo dēļu grīdu atskan dobjš soļu troksnis. Priekšā — vājš gara auguma vīrietis ar iekritušām krūtīm un salīkušu muguru. Tas ir Arkādijs Andrejevičs. Bet viņam nopakaļ — melnā sa-tīna kleitiņā ar baltu apkaklīti — Nadja. Pie otrās pakāpes ceturtās grupas durvīm Arkādijs Andrejevičs apstājās un palaida pa priekšu Nadju. Viņai nopakaļ sekoja pats un, līdz katedrai neaizgājis, klusā dobja balsī teica:

— Bērni! Te būs jūsu jaunā literatūras pasniedzēja Nadežda Aleksejevna Morozova, — un aizgāja.

Skolēni piecēlās, noklaudzēja galdu virsas, un ar tādu pašu troksni viņi atkal apsēdās. Nadjas acu priekšā ņirbēja lieli jaunekļi pelēkos zaldātu šineļos, melnos jūrnieku bušlatos. Zēni sēdēja kreisajā pusē, meitenes — pie loga, labajā. Te bija skolēni septiņpadsmit līdz divdesmit gadu vecumā. Četrdesmit jaunieši vienā mirklī sāka raudzīties uz Nadjas matu sasukājumu, uz viņas kuplo, cirtaino galviņu, uz mazajām kurpītēm, vienkāršo mūķenes kleitu. Bet Nadja centās kaut kā uz ātru roku aptvert grupas sastāvu. Uz katedras nebija ne žurnāla, ne skolēnu saraksta, ne tintes.

Nadja apstājās klases vidū pie pirmā sola. Pagaidīja un, notvērusi klusuma mirkli, vaicāja:

— Pie kā jūs palikāt literatūrā?

Kāda braša balss no pēdējā sola kliedza:

— Lasījām «Jevgeņiju Oņeginu»!

— Vai visu izlasījāt?

— Nē! — spiedzīgā balsī atbildēja otrs.

— Palikām pie trešās nodaļas, — teica skolnieks ar tatāru tibeteiku galvā. — Bet grāmatas nav. Aleksandrs Petrovičs nesa līdzi savu grāmatu.

— Iztiksim bez grāmatas, — teica Nadja. — Sāksim ar trešo nodaļu.

— Nē. Ne ar trešo, ar ceturto! — kāda delverīga balss centās Nadju samulsināt.

— Labi, varam ar ceturto.

— Nē, ar piekto! — atkal iepīkstējās pēdējā solā.

— Izbeidziet, puikas! — kāda maza auguma meitene Maija Lučankina aprāja. Viņa bija klases vecākā. Taču Nadja nemaz nebija uztraukusies. Viņa ar interesi novēroja skolēnu delverīgās, šķelmīgās, taču nesamaitātās acis. Viņa ielūkojās šajās acīs, kas bezrūpīgi un paļāvīgi raudzījās uz pasauli, cerēdamas rast tajā savu laimi, un ar skumjām domāja par to, ka daudziem no viņiem būs jāpiedzīvo smaga vilšanās. No tā laika, kad viņai pašai nācās iziet cauri dzīves ērkšķiem, viņa jo vairāk centās pieradināt sevi pie domām, ka var gadīties vēl smagāki pārbaudījumi, un viņa mācījās būt stipra un drosmīga. Kā sagatavot dzīvei šīs jaunās meitenes, kas tik neatlaidīgi pašreiz viņa raudzījās?

Aizņemta ar savām domām, Nadja pat neievēroja ne zēnu samirkšķināšanos, ne mēģinājumus viņu samulsināt, izsist no sliedēm.

Ar daudziem viņa bija gandrīz vai vienos gados, bet cik daudz vecāka viņa jutās! Visa pasaule, visa dzīve un cilvēki viņai tagad šķita pārvērtušies. Viņa visu tagad redzēja un saprata citādi. Viņa tagad zināja, ka arī slimība un nāve nav vēl visbriesmīgākais. Ka vēl briesmīgākas ir kauna, negoda un gļēvulības vājuma mokas. Viņa tagad zina, ka var krist, bet var arī piecelties, ka ir rūgti, nepanesami brīži, kad neredzi ne vismazākā gaismas stariņa, bet, atceroties cilvēkus, kas palīdzējuši piecelties, tu dzirdi ne tikai izmisuma vārdus — de profun-dis», bet skaidri saklausi arī uzmundrinājuma un cerību balsi.

Un šī apziņa viņai deva spēku sākt dzīvot no jauna.

Bija prieks, ka viņai uzticēti šie jaunekļi, šīs jaunavas. Par to viņa juta lepnumu. Viņa vairs nejutās vientuļa, nevienam nevajadzīga, pazudusi šai lielajā pasaulē. Un pirmo reizi viņai iešāvās prātā doma, ka varbūt tagad viņa ir vistuvāk tam ceļam, kas ved uz tālo Zelta rudzpuķītes zemi.

Ar šīm domām viņa iesāka no galvas lasīt «Jevgeņiju Oņe-ginu». Viņas maigā balss, kurā bija tik daudz dvēselīga siltuma, uzreiz piesaistīja klases uzmanību. Un pazīstamās vārsmas pēkšņi skanēja it kā no jauna:

«Kur steidz? Tie dzejnieki gan traki!» —

«Nu sveiks, Oņegin! Ceju griez!» —

«Es tevi neturu, bet saki —

Kur vakaros tu kavējies?»

Un skolēnu iztēlē tik dzīvi atainojās greznā istaba ar kamīnu, pie kura divi draugi «ved patīkamu sarunu».

No pēdējā sola piecēlās skolēns Nikolajevs melnā bušlatā un tatāru tibeteiku galvā. Tas bija apdāvināts jauneklis, bet stundās ākstījās, nemācījās un skolā tikai nosita laiku. Viņam bija ļoti kustīga seja, kā jaunam mērkaķēnam, un viņš mūžīgi smīdināja klasi. Arī tagad Nikolajs pret sola biedru sašķobīja seju un demonstratīvi izgāja no klases.

Viņš ilgi klaiņāja pa gaiteni. Pēc tam viņš atkal atvēra klases durvis un pa spraugu vēroja klasi. Biedri pat acis nenovērsa no skolotājas. Bet viņa brīvi bez grāmatas pēc atmiņas lasīja lielā dzejnieka gara darbu:

Man skumja tava atnākšana,

Ai pavasari, mīlas laiks!

Mulst asinis un dvēsle mana,

Un satraukts aizēnojas vaigs.

Ar kādu smagnu aizgrābtību Es jūtu vēsmas labvēlību,

Ko pavasaris sejā zuz,

Kur lauki savā mierā klus!

Nikolajevs pēkšņi sajuta poēzijas spēku un neattēlojamo varu. Vārsmās skanēja tik daudz nepasakāmu skumju, tomēr ne bezcerīgu, bet cildenu, un pēkšņi viņam skaņu harmonijā atklājās tāds skaistums, jūtu un domu dzi|ums, ka viņš klausījās un klausījās. Galvu sapurinājis, viņš kā pele klusītiņām iegāja klasē un apsēdās savā solā pie durvīm.

Atskanēja zvans. Klasē neviens pat nepakustējās. Nadja beidza lasīt pēdējās rindas:

Un tie, kam lasīt draugu barā Man pirmos pantus bija Jauts ...

Dažs tālu prom, cits nāves varā,

Kā Šādi kādreiz teicis jau .. .

Lai sveikts, kas dzīves dzīrēs nācis,

Tur pilnu vīna kausu tver,

Bet to līdz galam neizdzer,

Tās romānu, ko lasīt sācis,

Liek nost un ardievas māj tam,

Kā pēkšņi es Oņeginam.[16]

Un tad viņa apklusa, pati Puškina burvības pārņemta. Klusēja arī klase.

— Tas viss! — Nadja pārtrauca klusumu. — Ejiet atpūtieties.

Skolēni piecēlās. Neviens vairs neklaudzināja solus, un neviens neteica ne vārda. Taču arī bez vārdiem Nadja redzēja savu uzvaru, redzēja to valgajās acīs, klusumā, kas iestājās klasē, dzejnieka izraisītajās jūtās, kuras var tikai saprast, bet ne izteikt vārdos. Un, kad viņa gāja garām Nikolajeva solam, tas samulsis noņēma savu netīro tibeteiku.

XV NODAĻA PADOMJU PROPAGANDAS UN IZGLĪTĪBAS DIENA

Dzīve pamazām iegāja sliedēs. Septembris bija saulains, bez vēja — īsta atvasara. Nostiprinājās Nadjas veselība.

Reiz skolotāju istabā Arkādijs Andrejevičs viņai ļoti svarīgi teica:

— Nadežda Aleksejevna! Pagasta komiteja lūdza mani ar jums parunāt. Viena svētdiena tiks veltīta padomju propagandai un izglītībai. Dzīve ievirzās savās sliedēs. Dažu cerības uz Kolčaku zudušas. Bet ir vēl daudz svārstīgu elementu. Vajag izskaidrot, pastāstīt viņiem, ko dod padomju vara un kas bija Kolčaka valdīšana, kuru taču viņi paši uz savas ādas izjuta. No rīta ciemā sarīkosim demonstrāciju, bet vakarā — svinīgu sanāksmi un koncertu. Jāsastāda programma. Deklamācijas, solo un kora dziesmas. Viencēliena ludziņa. Parunājiet ar Nikolaju Nikolajeviču. Mūsu skolēnu koris ir labs, ir dažas ļoti interesantas balsis, kā vīriešu, tā sieviešu. Programmu sastādiet vieglu, bet no labiem klasikas gabaliem: Čaikovska, Gļinkas, Rahma-ņinova. Jūs jau nu pati labāk zināt. Un vēl kas. Sanāksmi atklas pagasta partijas komitejas priekšsēdētājs biedrs Jeršovs. Pēc tam būs jūsu referāts par Padomju propagandas un izglītības dienu. Jā, jūsu, — atkārtoja Arkādijs Andrejevičs, ieraudzījis izbailes Nadjas acīs. — Varu galvot, ka labāk par jums to neviens neizdarīs. Esmu taču bijis jūsu stundās. Jums ir viss, kas vajadzīgs. Atmiņa. Vienkāršība. Svaigas domas un sirsnīga balss. Padomājiet, ko vajadzētu runāt. Ja vajadzīgs padoms, lūdzu, nāciet pie manis!

Nadja bija uztraukusies. Komitejas uzticība viņai bija dārga, tā deva jaunus spēkus, bet bailes tomēr bija.

Sākās mēģinājumi, gatavošanās koncertam.

Līdz svētku dienai laika vairs nebija daudz. Vakaros, staigādama pa skolas dārziņu, Nadja pārdomāja savu referātu un nezināja, kas viņai būtu jārunā.

Saule grima aiz apvāršņa. Pie debess velves spīdēja šaurs mēness sirpis. Uzplūda rudzu maizes smarža, kūts un salda piena smarža. Putekļus saceldams, mājās nāca ganāmpulks. Braši uz zirgiem sēdēdami, aizauļoja puikas, kārklu vicas šmīk-stinādami.

Nadja ieelpoja šīs mierīgās dzīves smaržas. Un doma, ka nakts visiem sniegs atpūtu, ka arī viņa vairs nav viena, ka viņa ir kopā ar visiem, viņu uzmundrināja un viņa mācījās priecāties ne tikai par savām veiksmēm, bet atrast prieku un laimi arī kopējās interesēs.

Pienāca ievērojamā diena. Kā miglā Nadja no skatuves redzēja ar petrolejas lampām apgaismoto tumšo zāli, kas bija ļaužu pilna, kā bāztin piebāzta. Kas tie ir? Skolēni? Zemnieki? Kalpotāji? No tālienes viņa dzirdēja, kā pagasta partijas komitejas priekšsēdētājs Jeršovs teica: «Par padomju propagandas un izglītības dienu referātu lasīs» biedrene Morozova. Vārds biedrenei Morozovai.»

Kājas neklausīja. Nadja baidījās, ka viņa neparko nevarēs no krēsla piecelties. Bet nu jau viņa stāv pie rampas, sufliera būdas priekšā un bez konspekta, juzdama sev pievērstus visas zāles skatienus, iesāk:

— Biedri, šodien ir Padomju propagandas un izglītības diena, un mēs esam šeit sapulcējušies, lai saprastu, lai padomātu, ko esam pārdzīvojuši pa šiem baigajiem mēnešiem, kad Kolčaka bandas bezprātīgi pulējās, lai pagrieztu atpakaļ dzīves ratu. Vai būtu vajadzīgs vēl runāt par tām mokām, ko viņi sagādāja cilvēkiem? Paskatieties apkārt! Taču katrā strādnieku ģimene ir neatgūstami zaudējumi. Tur nogalināts tēvs — ģimenes galva, tur dēls cietumā nobendēts, tur izvarota māsa un māte. Viņi sadedzināja klētis ar labību, ko paši nav sējuši, nolaupīja vērtības, kuras nav radījuši. Viņi aizrāva sev līdzi cilvēkus. Un paskatieties! Kas viņi bija? Tirgotāju dēliņi, pra-porščiki, popu meitiņas.

Nadja runāja par strādniekiem un zemniekiem. Kas tos sagaidīja pie Kolčaka? Tāpat kā senāk — trūkums, katorgas darbs un agra nāve.

Doma raisīja domu. Zibēja atmiņas. Nadja iedomājās par sevi, savu likteni. Kas ar viņu būtu noticis, ja neatnāktu padomju vara? Un bērni? Viņa atcerējās to briesmīgo nakti, kad ēdamistabā uz grīdas gulēja Koļa, un Romašovs viņu sita, atcerējās bezprātīgās acis kā zvērēnam un niknumā izķēmoto Roma-šova seju, kad viņš ar kāju spēra dēlam vēderā. Viņa atcerējās arī «Zelta rudzpuķīti» un sarunu ar Maņu par viņas tēvu. Nē, tādu tēvu mīlēt nevar.

Tagad tas vairs nedrīkstēs notikt. Padomju vara soda par bērnu mocīšanu. Jā. «Draugs Horācij, daudz pasaulē ir tāda, kas

gudrajiem pat prātā nācis nav.» Vecie priekšstati par dzīvi, par pienākumu, par savu ģimeni, par laimi Nadjas dvēselē bija sašķobīti un bruka bezdibenī.

Dzejnieks apgalvo, ka ir arī labi bezdibeņi, — tie ir bezdibeņi, kuros nogrimst ļaunums. Bezdibenis, kurā iegruva Nadjas vecie priekšstati par pasauli, arī bija labs — tajā iekrita viņas vientulība, vājums, viņas bailes. Turpretī sapņi par labāku dzīvi, par laimi, par Zelta rudzpuķīti neizgaisa, bet kā gaišs mākonītis pacēlās virs šā bezdibeņa un valdonīgi vilināja uz priekšu.

Viņa pati brīnījās par sevi, jo runāja pavisam citu, nekā to, ko iepriekš dārzā bija izdomājusi. Tas nebija tik skaisti, bet šīs domas — viņa to skaidri redzēja — dziļāk skāra sirdis, nekā cēlie vārdi, kas bija izdomāti dārzā. Viņa nelasīja referātu, bet tikai domāja, un ar īstām jūtām pārpilnā sirds pati teica priekšā vārdus, patiesus, skaidrus kā avota ūdens.

Viņa beidza, nokāpa no katedras un nedzirdēja aplausus, kas ilgi nevarēja rimties. Bet pēc tā, cik sirsnīgi viņā palūkojās Arkādijs Andrejevičs, cik godbijīgi ar viņu runāja biedrs Jer-šovs, bijušais Obuhovas strādnieks, kurš karojis gan ar Kolčaku, gan ar čehiem, viņa saprata, ka runājusi pareizi.

Otrā dienā Nadja iesniedza pagasta partijas komitejai lūgumu, lai viņu uzskata par padomju varas piekritēju, bet līdz ar viņu deviņdesmit zēnu no vecākajām klasēm iesniedza lūgumus uzņemt viņus komjaunatnē.

XVI NODAĻA AR BOĻŠEVIKIEM

Divdesmitā gada februāris iestājās skaidrs, piesala. Debess zilgme bija bezgalīga, stiepdamies tālē līdz pat horizontam, zaigoja baltie lauki. Un visa šo tīro lauku pamale gaidīja pavasari, kas lēnām un nemanāmi tuvojās no tālienes.

Saltais gaiss bija piesātināts kaut gan ar tālu, taču jau sulīgu saules un valgmes aromu, dzidrās zilgmes mirdzumu un pirmspavasara dienu skaidro klusumu.

Reiz Nadja, kā parasts, skolā ieradās pulksten astoņos. Savāds nemiers, kas tik neparasts šinī laikā, viesa bažas viņas sirdī. Viņa atvēra skolotāju istabas durvis. Arkādijs Andrejevičs stāvēja, muguru pret durvīm pagriezis, un cieši raudzījās logā.

Uzlīkusī mugura liecināja, ka Arkādijs Andrejevičs bija ļoti noraizējies. Viņš pat neievēroja, kā ienāca Nadja, un nodrebēja, izdzirdis viņas sveicienu.

— Kas noticis? — Nadja vaicaja, cieši ielūkodamās viņam

acīs.

Viņš ātri atgaja no loga, parlaida ar plaukstu par seju, it ka atvairīdams kaut ko, un pasniedza Nadjai roku.

— Tā, redziet, Nadežda Aleksejevna! — viņš teica jau mierīgi, savaldīdamies. — Stundas šodien nebūs. Visi vecākie komjaunieši lai paliek. Noturēsim sapulci. Jautājums ļoti nopietns: Kolčaka bandas izprovocējušas zemnieku sacelšanos. Izmantojuši, protams, pārtikas repartīciju. Nav ko slēpt — stāvoklis smags. Mūsu pilsētas apkārtnē budži gaidīt gaida signālu, lai varētu apvienoties ar bandītiem. Dumpinieki ieņēmuši ciemu piecu kilometru attālumā no mums. Priekšpilsētā pavēlēts nostiprināt aizsardzību. Visur pie vārtiem izlikt posteņus, pa ielām — patruļas, un tūlīt nekavējoties zvanu tornī nokārtot dežūras dienu un nakti. Neesmu vēl pateicis pašu galveno. Mums nav nekāda garnizona. Pilsētu aizsargāsim mēs — komunisti un mūsu komjaunieši. Viņu taču tagad ap simt cilvēku. Notiek apmācības. Jums viss skaidrs?

— Skaidrs. Jāorganizē komjauniešu kaujas družīna.

— Par attapību jums paldies.

Noskanēja griezīgs, garš zvans. Milzīgajā zālē klusi паса iekšā skolēni ar kažociņiem mugurā un velteņiem kājās. Bailīgi gar sienu spiezdamies, pie zāles pienāca arī skolotāji. Vāciete Olga Sergejevna, franču valodas skolotāja Vera Nikolajevna — pārgurusi, jauna sieviete ar skaistām, skumjām acīm. Matemātiķis inženieris Širins un Nikolajs Nikolajevičs — dziedāšanas skolotājs, bijušais diakons, frencī un galifē biksēs. Skolotāji nenāca zālē, bet palika pie durvīm.

Arkādijs Andrejevičs atklāja sapulci.

— Puiši! Uzmanību! — Bet zālē jau tāpat bija iestājies klusums. — Kolčaka līdzskrējēji un budži samusinājuši uz sacelšanos neapzinīgos zemniekus. Mūsu kaimiņu ciemos visi komunisti zvēriski nomocīti. Viņi salā aplieti ar aukstu ūdeni un pārvērsti par ledus stabiem... — Klusums zālē pastiprinājās. — Mūsu ciems ir pēdējais ceļā uz apriņķa centru. Mums jāaiztur dumpinieki. Jānoturas dažas dienas. No guberņas jau nāk palīdzība. Tālāk vārdu dodu biedrenei Morozovai.

Nadja piegāja pie rampas. Viņas acis drudžaini mirdzēja.

— Draugi! — Nadja klusi iesāka un apstājās, lai ievilktu elpu, bet tūlīt saņēmās, un viņas balss tālāk skanēja dziļi izjusti. — Pienācis brīdis, kad ikviens no mums var sevi pārbaudīt, vai viņš ir gatavs izpildīt savu pienākumu. Mums jāaiztur dumpinieki, jānosargā savs ciems un pieeja pilsētai. Vajag noorganizēt komjauniešu kaujas družīnu. Padomājiet visi par to un dodiet godīgu atbildi. Kas šaubās, lai iet atpakaļ uz durvīm. Kas cīņai gatavs, lai paliek savā vietā. Pašreiz ir bez piecām minūtēm deviņi. Dodam piecas minūtes laika apdomāties.

Zālē iestājās tāds klusums, it kā pat sirdis visiem būtu apstājušās pukstēt.

Nadja neskatījās uz apaļā sienas pulksteņa rādītāju. Arkādijs Andrejevičs drūmi sarauca melnās uzacis.

Mokoši un ilgi vilkās minūtes. Klusums kļuva arvien sasprindzinātāks. Un šai klusumā pēkšņi sāka čirkstēt pulkstenis un lēni nosita deviņas reizes.

* * *

Mācītāja māja bija visā ciemā visplašākā. Tajā ievietojās pagasta partijas komiteja.

Vienā no lielajām istabām tika ierīkota ēdnīca, tur jau smaržoja griķu biezputra, grabēja karotes. Iekšā un ārā staigāja komjaunieši, mainīdami sardzes posteņus. Vismazākajā istabiņa iekārtojās štābs — pagasta komitejas locekļi un pamatskolas priekšnieks. Blakus istabā uz grīdas gulēja sardzes maiņas.

Nadja ar Arkādiju Andrejeviču sekoja sardzes maiņām, dienu un nakti pārbaudīja posteņus pie vārtiņiem, uz ielām un zvanu tornī. Iebraukt un izbraukt ciemā bija aizliegts.

It sevišķi tika uzmanīts zvanu tornis. Naktīs debesis izskatījās kā milzīga, zemei uzvāzta kristāla bļoda, zaigoja un čirkstēja sniegs zem kājām, bet patruļnieks vērīgi skatījās — vai kaut kur nekūp dūmi. Pa naktīm ciemā bija aizliegts istabā kurināt uguni, un budži slepeni pulcējās pirtīs. Sādža apklususi. Pat suņi nerēja. Tikai skolēni staigāja pa ciemu no viena gala uz otru ar nepielādētām šautenēm, jo patronu nebija. Pagāja divas stundas. Nāca jauna maiņa, bet dežurēt beigušie atgriezās komitejā, sildījās pie krāsns, paēda kūpošo griķu biezputru un neizģērbušies likās uz grīdas gulēt.

Tā pagāja nedēļa.

Izlūki ziņoja, ka dumpinieki gatavojas uzbrukumam pēc kādām divi dienām, bet palīdzība no guberņas kā nenāca, tā nenāca. Telegrāfa sakari pārtraukti un uzzināt, kad pienāks karaspēka daļas, nebija iespējams.

Pienāca kritiskās dienas. Visas padomju iestādes bija izbraukušas. Ciemā palika tikai pagasta partijas komiteja. Partijas biedru bija maz, tikai desmit, taču tie bija nelokāmi, vētrās pārbaudīti.

Kādu vakaru, kad spelgonis bija sevišķi nikns, Nadja pirms iešanas pārbaudīt sardzes posteņus sildījās pie krāsns. Viņu iesauca štāba istabā.

— Sēdieties, — teica komitejas priekšsēdētājs Jeršovs, rādīdams uz dīvānu, un kādu brīdi klusēja.

Pats viņš stāvēja Nadjai līdzās, garš, ādas tužurkā. Tumšie loki zem acīm liecināja par negulētām naktīm, bet seja bija noskūta un melnie zābaki nospodrināti spīdēja. Jeršovs nekad nevalkāja velteņus.

Viņš sakārtoja ādas siksnu, kurā karājās nagāns un planšete, un vērīgi palūkojās uz Nadju.

— Stāvoklis kļūst smags, — Jeršovs beidzot teica. Rītausmā bandīti nāks uzbrukumā. Līdz mums viņiem pieci kilometri. Ja mūsējie nokavēs, bandīti ielauzīsies ciemā. Bet jāturas līdz pēdējai minūtei. Citādi budži sarīkos briesmīgu slaktiņu. Viņiem norunāts, ka, tiklīdz iznāks tie no Tatarskas, šeit sagrābs zvanu torni un zvanīs trauksmi. Tas nozīmē, ka zvanu tornis jāsargā uz dzīvību un nāvi. Un sardzēm jābūt modrām, cik vien iespējams. Nepatīkami. Mēs vienu kulaku, pašu barvedi, esam izlaiduši no acīm. Trekovu Jegoru. Noslēpies nelietis! Bet es jau zinu, tālu viņš nav. Es šonakt šeit nebūšu. Ja gadījumā palīdzība aizkavējas, ir paslēptuve. Arkādijs Andrejevičs parādīs. Viņš paliks kopā ar jums. Vispārējās apmācības priekšnieks paliks manā vietā.

Jeršovs runāja aprauti. Grūti runāt, kad sirds pilna. Katrs vārds šķiet auksts un nevietā. Laiks, acīm redzot, jauno jūtu izteikšanai vēl nav radījis jaunus vārdus.

— Vairāk neko jums nevaru pateikt. Taču gribētos, lai jūs mani pareizi saprastu un man uzticētos.

Viņš cieši paskatījās Nadjas acīs. Nadja uzticīgi viņam atbildēja ar savu skatienu. Viņa seja bija nogurusi, uzacis bargi sarauktas, bet melnajās acīs dega uguntiņa un nelokāma apņemšanās.

— Ticiet arī jūs man, — Nadja klusu teica. — Lai kur jūs būsiet, mēs būsim kopā ar jums. Bet zvanu tornī dežurēšu es pati. Man palīdzēs Nikolajevs. Citiem pagaidām neko neteiksim. Palīdzība būs! Neraizējieties pār mums. Es labi saprotu: tiklīdz mēs sardzes noņemsim, ciemā uzreiz atjēgsies, ka mēs atkāpjamies.

Jeršovs klusēja un paspieda viņai roku:

— Uz redzēšanos rīt!

— Mēs jūs gaidīsim, — atbildēja Nadja.

Jeršovam sirds kļuva vieglāka. Viņš bija baidījies, ka Nadja nesapratīs, nodomās, ka viņš to un Arkādiju Andrejeviču atstāj vienus ar skolēniem, neapbruņotus. Kaut gan Arkādijs Andre-jevičs bija apgalvojis, ka šis nemiers veltīgs, ka Nadjas sirdī nekādas aizdomas neradīsies, tomēr Jeršovs bija uztraucies. Viņš taču nevarēja Nadjai teikt, ka paliek šeit pagrīdē ar dažiem komunistiem un bez tam naktī pats ies izlūkos — pārbaudīt precīzi, kad bandīti sāks savu uzbrukuma gājienu un cik tālu ir palīgspēki.

Jeršovs lūdza Nadju vēl dažas minūtes uzkavēties štābā, pats izgāja kaut kur un drīz vien atkal atgriezās, tikai ne vairs viens, bet kopā ar veco mācītāju, šīs mājas bijušo saimnieku.

— Tad tā, pop! Teikšu īsi: ja kaut viens cilvēks uzzinās, ka mēs šonakt atkāpjamies un ja kaut matiņš nokritīs no galvas tiem družīnniekiem, kas šeit paliks, tu atbildēsi ar savu dzīvību. Es atgriezīšos un atradīšu tevi, vienalga, kur. Tad žēlastības nebūs ne tev, ne taviem radiem. Rīt mēs atgriezīsimies. Skaidrs?

Vecais izbijies palocīja galvu un stostīdamies murmināja lūgšanu.

— Nu labi, labi! Esi brīvs.

Un Jeršovs sarunu beidza.

Vecais kāpas atpakaļ uz durvīm, it kā vēl neticēdams, ka palicis dzīvs, izskrēja bez cepures ārā salā un krustīdamies, velteņus šļūkdams, aizmanījās uz savu māju. «Dievs ar mums! Dievs ar mums!» čukstēja viņa sazilējušās lūpas, un vējš purināja viņa plānos, sirmos matus.

Pulksten divpadsmitos naktī Nadja uzkāpa tornī nomainīt dežurantu. Kopā ar viņu uzkāpa Nikolajevs, viņas mīļākais skolēns. Zvaigžņotās debesis viņai tuvojās. Milzīgais zvans karājās vientuļš. Kādreiz tas strādāja nepaguris, gan apsveikdams pasaulē ieradušos jaunu cilvēku, gan skumīgi noskanēdams, pavadot to pēdējā gaitā; tas svinīgi dunēja Lieldienās un zaļajos, ziedošajos Vasarsvētkos un lēni nodlndināja divpa-dsmitus, uzsākot garo ziemas nakti.

Tagad tas karājās mēms un drūms. Tā milzīgā vara mēle bija notīta ar lupatām, virsū tam uzsviestas vecas mašas, bet mēle ar resnu dzeņauksti pievilkta un piesieta pie spārēm, lai nešūpojas.

Nadja ar kažokādas cepurīti galvā, kailā aitādas kažociņā un smagos velteņos, kas bija iegādāti par pirmo algu, apsēdās zvanu torņa loga ambrazūrā, kas atradās rīta pusē.

Nikolajevs nekā nevaicāja. Viss tāpat bija skaidrs.

Viņš nokāpa lejā un nomainīja posteni pie ieejas tornī.

Vai Nadjai bija baigi? Jā. Bija.

Taču tās nebija senās pretīgās bailes par sevi, tikai par sevi un savu labklājību. Pašreiz viņa par sevi nemaz nedomāja: viņa uztraucās par saviem skolēniem, par viņu likteni, par viņu dzīvībām. Viņi uzticējās savai jaunajai skolotājai, un Nadja paļāvās uz šo uzticību kā uz nesatricināmu balstu, smēlās tajā spēku un možumu un gatavību atdot savu dzīvību vispārības labā.

Ilgi neausa rīts. Tad beidzot austrumos parādījās šaura gaismas svītriņa. Debesis tikko manāmi sāka blāvot, mēness bālēdams laidās uz rietu, un debesu upēs pamazām dzisa zvaigžņu mirdzums.

No turienes, no austrumiem bija jānāk dumpiniekiem. Lejā noteiktās stundās gāja garām sardze. Arkādijs Andrejevičs līkņādams viens pats pārbaudīja posteņus. Nadja labi pazina viņa kalsno, garo augumu, kas ātri un bezbailīgi soļoja pa sniegaino ceļu.

Vientuļš putns tramīgi nošvīkstināja spārnus virs zvanu torņa. Gaiss vērtās pelēks, varēja jau atšķirt māju apveidus. Sniegs kļuva zilgans, un debesis — ar katru minūti augstākas. Rītablāzma sārtoja, sārtoja sniegi, skaidri iezīmējās spoža aplīša maliņa, un virs zemes pacēlās saule.

Un pēkšņi tālumā uz žilbinoši zaigojošā sniega Nadja ieraudzīja melnu svītru. Tā pieauga arvien lielāka, līdz izvērtās par melnu strautu, kas, plūzdams pa kamanu ceļu uz piepilsētas austrumu vārtiņiem, pletās platāks un platāks.

Nadja skaitīja minūtes. Pēc stundas strauts sasniegs ciemu. Viņa klusītiņām uzsvilpa. Nikolajs viņai atbildēja, un pa dzelzs kāpnītēm sākumā klusi, pēc tam arvien skaidrāk atskanēja pazīstamie zēna soļi.

— Paskaties, — teica Nadja. — Skrien pie Arkādijā Andre-jeviča. Uzzini, vai jānoņem sardze. Un tūlīt atgriezies pie manis.

Nikolajs aizskrēja.

Cik minūtes aizritēja? Likās, ļoti daudz. Lejā pie ieejas bija dzirdama kaut kāda rosīšanās. Nadja ieklausījās: uz kāpnēm sāka klaudzēt smagi, sveši soļi. Kas tur varētu būt?

Vai būs paguvuši brīdināt sargus un parādīt viņiem paslēptuvi? Līdz austrumu vārtiņiem vairs nebija pilna versts. Jau varēja redzēt zirgus, ragavas, lauka virtuves dūmu strūkliņu. Rīta saulē zibēja notrītās dzelzs dakšas.

Kāds pienāca pie sliekšņa. Nadja pagriezās atpakaļ. Un sirds viņai nodrebēja. Viņai priekšā, zem durvju aplodas salīcis, melnu bārdu apaudzis, pinkainu cepuri galvā, apskurbušām acīm stāvēja Trekovs. Aiz jostas viņam rēgojās cirvis un ass vien-rokas zāģītis.

— A! Tu re, ko izdomājusi, nešķīstene! — viņš niknumā iešņācās.

Trekovs ieraudzīja, ka zvana mēle aptīta ar lupatām un piesieta ar dzeņauksti.

Nadja šausmās piespiedās pie loga.

Trekovs izrāva cirvi un ietrieca ar pietu Nadjai pa galvu.

Nadja nokrita. Bet Trekovs trakā niknumā sāka ar cirvi kapāt dzeņauksti. Viņš šņāca, sviedri viņam tecēja. Daļa dzeņ-auksts notrūka. Tā atrisa un nokārās. Trekovs paskatījās pa logu. Dumpinieki jauca žogu. Trekovs iesmējās. Iespļāva rokās un atkal atvēzējās ar aso cirvi.

Šinī brīdī šāviena dārds satricināja gaisu. Pār zvana torni aizlidoja smags šāviņš. Trekovs krustīdamies pietupās. Tad piecēlās un bailīgi paskatījās laukā pa logu. Šāviņš nokrita pašā vezumnieku rindas vidū. Zirgi sarāvās. Melnais strauts izlija pa visu sniegaino lauku. Nodārdēja otrreiz, un atkal šāviņš iekrita dumpinieku vidū.

No kalna viņpuses, no rietumiem šāva padomju artilērija.

Gaiss trīcēja. Dumpinieku rindas kļuva retākas. Viņi sviedās atpakaļ. Gar zvanu torni aizjoņoja jātnieki. Trekovs nogrūda cirvi un kūleņkūleņiem noklumburoja pa zvanu torņa stāvajām kāpnēm.

Leja viņš paklupa pret paša nogalināto Nikolajeva līķi un, visu pasauli lādēdams, nokrita gar zemi. Bet, kad piecēlās, ieraudzīja sev priekšā Jeršova bargo seju. Trekovs izrāva cirvi. Jeršovs izšāva. Un Trekovs uzgāzās virsū Nikolajevam. Jeršovs ar kāju pastūma nost Trekovu un piesardzīgi atbrīvoja skolēnu. Viņš novietoja to malā un ātri uzdrāzās zvanu tornī. Viņam nopakaļ skrēja piesteidzies sapieris. Par abiem viņi iznesa Nadju, un Jeršovs noguldīja viņu uz ragavām. Nikolajevu veda ar otrām ragavām.

* * *

Nākamās dienas pievakarē dumpis bija apspiests visā apgabalā. Bet vēl pēc vienas dienas glabāja kritušos un noturēja sēru mītiņu.

Ciems, ko bija satraukusi negaisa brāzma, atkal nomierinājās. Skolā sākās mācības. Ļaudis gatavojās sējas darbiem: pavasaris vairs nebija aiz kalniem. Cilvēki, kas bija ar neuzticību raudzījušies uz padomju varu, redzēdami tās spēku un nesatri-cināmību, visi ķērās pie darba.

No slimnīcas iznāca Nadja, kaut gan galva viņai vēl arvien sāpēja. Iedama zālē, Nadja pēkšņi ieraudzīja sēru ietvarā Niko-lajeva portretu. Ar smeldzošām skumjām viņa ilgi tajā nolūkojās. Spodrajos, nomazgātajos logos mirdzēja līksma pavasara gaisma, diena zaigoja, un no lejas plūda skolēnu skaļās balsis. Kritušā skolēna jauneklīgās acis pārgalvīgi raudzījās skolotājā. Tās nerunāja par bēdām un iznīcību, bet par mūžīgo ideju triumfu, par dzīvības neuzveicamo spēku, kura priekšā bezspēcīga pati nāve.

* * *

Partijas Apriņķa kongresā Jeršovu ievēlēja par delegātu uz KKP Devīto kongresu, ko bija paredzēts atklāt 1920. g. martā Maskavā.

No apriņķa Jeršovs atveda priecīgas ziņas, ka skola apbalvota ar Goda rakstu; visi skolēni saņēma dārgas dāvanas — pa četrdesmit metru manufaktūras, kas toreiz bija vērtīgākā manta. Nadja ar partijas apriņķa komitejas lēmumu bija uzreiz uzņemta par KK(b)P biedru.

Jeršovs izrūpēja viņai komandējumu uz Maskavu, lai viņa tur varētu paārstēt savu slimo galvu.

Nadja saņēma mandātu un izbrīnījusies lasīja, ka visas padomju partijas un arodbiedrību organizācijas «lūgtas viņai ceļā visādi palīdzēt».

Un viņa brauca Jeršovam līdzi uz Maskavu savā plikādas kažociņā, milzīgos vīriešu velteņos, tāpat kā arvien, bez kādām mantām.

Pavasaris iestājās agrs. Maskavā strauti applūdināja ielas un trotuārus. Nadjas velteņi piemirka, un kājas kļuva smagas. Nadja ar izbrīnu vēroja greznās sievietes kotika un karakula kažokos, kādu Maskavā vēl netrūka. Bet Nadjai bija licies, ka tie visi jau nolaisti elles dibenā! Taču šie greznie tērpi Nadjai ne tikai neizraisīja skaudību, viņa uz tiem raudzījās kā uz ko svešu, tāpat kā sendienās viņa uzlūkoja Kurcu bagātību, ar ko viņai, Nadjai, nebija nekā kopēja.

Kādreiz Nadja, kad vēl studēja, šad tad bija kopā ar māti Maskavā. Tagad viņa gandrīz vairs nepazina šo jauno, padomju Maskavu. Un tomēr, kaut arī galvaspilsēta bija izmocīta, cieta badu, Nadja tajā nejutās sveša, nejutās kā sīks smilšu graudiņš. Viņa, tāpat kā Jeršovs, raudzījās uz ielām un skvēriem un priecājās, kad viņš stāstīja, ka Maskavas padome nolēmusi pilsētu labiekārtot un ka pats Ļeņins atzinīgi novērtējis pirmo sestdienas talku, ko pagājušo gadu organizējuši dzelzceļnieki.

Nadja ar Jeršovu gāja pa šauro Tveras ielu lejup uz Arodbiedrību namu. Saule spīdēja melnajās peļķēs un glāstīja sarkanos ķieģeļus, ar kuriem bija bruģēta Tveras iela.

Jeršovs centās izvadīt Nadju pa sausākām vietām, raizēdamies par viņas velteņiem. Viņš ar gādīgām rūpēm vēroja Maskavu un izteica savas domas Nadjai. Viņam bija apbrīnojama visa jaunā izjūta, un viņš tam visam pievērsa Nadjas uzmanību.

— Protams, — viņš teica, — pašreiz visur, kur vien skaties, trūkums un posts, bet kādi cilvēki tagad pie varas, kuri ved tautu uz brīvu dzīvi! Kāda jauna morāle viņiem! Ikviens tagad jūtas kā cilvēks. Un kādus brīnumus viņi jau panākuši! Visur caur drupām un gruvešiem šaujas augšup jaunais: gan pilsētās rūpnīcās, gan laukos, tāpat ļaužu attiecībās. Tikai nepieciešams, lai cilvēki skaidri saprastu, ka viņi ir visas zemes saimnieki un ka viņiem jātaupa katra nagliņa, katrs graudiņš un ka šī sava bagātība jāvairo. Tad arī visa dzīve nokārtosies.

Nadja saprata Jeršovu un priecājās, ka viņi abi vienādi uztvēra šo jauno dzīvi un pasauli kā savu pasauli, kura viņai bija dārga, un viņa tāpat turēja bēdu par visu, vērtēja, kas ir labi un kas peļami.

Viņa centās savā sirdī un prātā uzņemt visu dzirdēto un redzēto un vairs nevarēja par savu tālo ciematu un Maskavu domāt atrauti. Tāpat atceroties savu aizgājušo dzīvi ar visām tās ērtībām un priekiem, kuros viņa tolaik redzēja dzīves jēgu, atceroties vecās Petrogradas un Maskavas spožumu un grez-

nību, viņa uz to visu raudzījās citām acīm: tagad tas viss šķita mānīgs aizkars, aiz kura slēpusies mūžīga nedrošība un nemiers par rītdienu, un, kaut gan pašreiz uz katra soļa draudēja trūkums un bads, aiz šīs nedrošības bija jūtama slēpta tautas bagātība. Tāpat kā vecā gleznā caur gadsimtu putekļiem atklājas skatienam brīnumainu krāsu mirdzums, tā pašreizējā dzīve caur grūtībām un likstām bija manāma stingra, nesatricināma, pilna cerību un pārliecības.

Nadjai norādīja vietu Trešajā Padomju namā Karetnajas laukumā. Tur viņa saņēma voblu, zirņu biezeni un mazliet vārīta ūdens ar saharīnu un pat gabaliņu īstas rupjmaizes.

Istabā bija ap piecdesmit cilvēku, kuri Maskavā bija sabraukuši no dažādām Padomju Krievijas malām dažādās padomju darba darīšanās: cits uz kongresu, cits komandējumā, cits mācīties ...

Jeršovs dabūja istabu Otrā Padomju namā. Vakarā viņš atnāca uz Karetnajas laukumu, izsauca Nadju un parādīja viņai kādu biļeti.

Tumsā Nadja to nevarēja saskatīt. Viņai šķita, ka tā ir caurlaide teātrī. Bet Jeršovs papurināja galvu un teica: «Paņemiet augstāk.» Taču augstāk nebija iespējams. Tad Jeršovs teica, ka viņš dabūjis Nadjai ielūgumu uz KK(b)P CK Devītā kongresa atklāšanu.

Tas bija tik neticami, ka Nadja nesaprata, vai tas iespējams un vai Jeršovs nejoko. Bet kā nu ar tādām lietām var jokot! Ielūgums bija īsts, un tajā bija teikts: derīgs uz vienu sēdi.

— Bet kā tad es tā varu iet? — Nadja pēkšņi ievaicājās. — Mani taču nelaidīs ar sabristiem velteņiem? Varbūt varētu ieiet ar vilnas zeķēm vien?

Jeršovs, sirsnīgi smaidīdams, mierināja:

— Neuztraucieties, tur daudzi būs tādi — ne tikai ar velteņiem, bet arī atrautām pazolēm.

Visu nakti Nadja ņēmās ap savu tualeti. Izmazgaja vienīgo melno satīna kleitu, kā par brīnumu, te visu laiku nāca ūdens. Kāda sieviete viņai iedeva gabaliņu ziepju — melnas kā sodrēji. Veļas pārzine viņai atļāva kleitu izgludināt. Nadja nomazgājās zem dušas, izmazgāja galvu, un viņas palsās cirtas uzreiz kļuva jautrākas.

Viņa izkaltēja virtuvē velteņus un kopā ar Jeršovu svinīgi aizgāja uz kongresu.

Nadja acis vien iepleta un nezināja aiz satraukuma, kur skatīties, ko darīt.

Ilgi vilkās prezīdija vēlēšana un darba kārtības apstiprināšana. Tad pēkšņi zāle nodārdēja. Kā tūkstoš šāvienu nošalca aplausi. Visi kliedza:

— Ļeņins! Ļeņins! Urā!

Viņš stāvēja tribīnē, izvilka nez kādus papīrus no kreisās svārku kabatas, vairāk reižu skatījās pulkstenī, mēģināja kaut ko runāt, paceldams kreiso roku, lai ovācijas apklusinātu. Bet tās tikai pieņēmās spēkā un vēl stiprāk trīcināja sēžu zāli.

Un tad Ļeņins sāka savu pārskata ziņojumu. Pēc neiedomājami smagajiem pilsoņu kara pārbaudījumiem dzimtene beidzot guvusi atelpu un varēja sākt saimniecības atjaunošanu.

Tālredzīgā Nadja redzēja, kā Ļeņins reizēm piemiedza acis, kā viņš aizbāza kreiso roku aiz svārku malas, kā dažreiz izstiepa roku uz priekšu, uz delegātiem, pievērsdams viņu uzmanību savām domām. Reizēm viņš runāja ar lielu degsmi, ātri, reizēm tieši otrādi, katru vārdu uzsvērdams. Viņš nokāpa no tribīnes pie pašas rampas, lai vēl tuvāk būtu delegātiem.

Milzīgs gara spēks, degsme, pieredze, ģenialitāte un blakus tam visam dzija cilvēcība, vienkāršība un kautrums uzvarēja ikvienu, kas Ļeņinu klausījās.

No sēdes Nadja aizgāja kā spārnota. Cik pateicīga viņa bija Jeršovam!

Viņi pārbrauca savā ciemā, kad gājputni jau bija atgriezušies. Pūpoli ziedēja, lopiņi māva, lai laiž ganībās.

Pirmo reizi ciemā gatavojās svinēt Pirmo Maiju. Skolā šuva sarkanos karogus. Nikolajs Nikolajevičs korim mācīja «Internacionāli», kuras notis Jeršovs atveda no Maskavas.

Nadja bija ievēlēta delegācijā, kurai jāpiedalās Pirmā Maija demonstrācijā apriņķa pilsētā.

Tā atradās upes augstajā krastā. Lielā ziemeļu upe vēla savu ūdeņu bagātību, atgādinādama Nadjai sen atstātās dzimtās puses plašumus.

Pirmo reizi Nadja piedalījās Maija demonstrācijā. Demonstranti plūda kā milzīga straume gan ar karogiem un ziediem, gan ar zaļumiem, un šai straumē visvairāk bija jaunatnes, jaunās padomju paaudzes, ar kuru kopā gāja Nadja, arī jaunās paaudzes meitene, gāja pretī savam liktenim, kas neslēpās aiz miglainām tālēm un kā priekšā horizonts nesašaurinājās, bet pavēra arvien jaunus un jaunus plašumus.

XVII NODAĻA PILSĒTIŅAS BOJA EJA

Pašā 1920. gada sākumā tālajā pilsētiņā, kas bija vientu|a un aizmirsta starp sopkām un viļņiem un tūkstošverstu ledājiem, ienāca partizāni. Tas bija I Internacionālais pulks. Partizāni iztrieca japāņu garnizonu, kas bija sagrābis pilsētiņu, it kā lai aizsargātu japāņu pilsoņus.

Šā pulka trešajā rotā pa galveno ielu gāja arī Griša Mihailovs, nosoļoja garām Kurcu mājai, garām ģimnāzijai, garām aptiekai ar augsto lieveni un zilām bumbām uz logiem.

Tagad pilsētiņa un cietoksnis atradās partizānu rokās. Ar japāņiem bija noslēgts miera līgums; tomēr pilsētiņā bija palikušas japāņu ekspedīcijas daļas — pulki un bataljoni, kas sastāvēja no maza auguma lielgalvainiem cilvēkiem ar kažokādas cepurēm.

Tie nikni kaujas un paklausīgi mirst pēc savu feldfēbeļu un majoru pavēles. Viņi nosalst postenī, ja viņus sargmainis nenomaina, bet viņi nepadodas gūstā un uzšķērž sev vēderu, ja nav spējīgi atriebt pārestību.

«Vai viņi nicina nāvi jeb nemīl dzīvi?» domāja Griša, kazarmā uz lāvas gulēdams un klausīdamies sniegavētrā. «Un ko viņi tā baros klimst pa ielām? Turklāt vēl kaujas bruņojumā. Pēc miera līguma noteikumiem viņiem jāatrodas kazarmās.»

Grišam rūp arī daudz kas cits. Partizānu vienību priekšnieks Vozņicins ir cietsirdīgs cilvēks. Anarhists, svešs ienācējs. Kas viņš tāds ir? No kurienes? Neviens nezina. Partizāni ir veci Amūras vilki, Sahalīnas zvejnieki, Amgunas zelta skalotāji, ķīnieši, korejieši no Ņizņijas ciema. Viņi netraucēti klīņā pa pilsētiņu un, melnas lentas piesprauduši, aizsmakušās dzēruma balsīs kliedz: «Es esmu anarhists! Un tas ir viss!»

Strādnieku pilsētiņā maz. Un Vozņicins neļauj boļševikiem apvienoties.

Sienā triecās sniegputeņa brāzmas. Istabā ik mirkli nodzisa un atkal iedegās elektriskā spuldzīte. Kaut kur vējā sakļāvās un atkal atrisa elektriskie vadi.

Rīta pusē vētra pierima. Griša, uzlicis uz vecas studenta cepures bašliku, aizgāja uz štābu. Ielās jau atraka durvis un logus. Dūmi no skursteņiem necēlās augstu, un tos nevarēja atšķirt no neskaidrajām, rāmajām debesīm. Trotuāri izskatās

kā baltas tranšejas, un pretējā pusē bija redzamas tikai garāmgājēju galvas.

No kalna sādžas uz štābu atbrauca pazīstams gijaks un stāstīja, ka taiga esot nemierīga un ka pie viņa sādžā atnākuši bo|ševiki. «Tas ir labi!» nodomāja Griša. «Būs vairāk mūsējo.»

Reālskolā, kur pārcēlās partizānu štābs un lazarete, notika Padomju kongress. Gaiteņos klaudzēja šauteņu laides, oda pēc trāna, joda un sniega.

Trāna smaka nāca no giļaka, kuram blakus pie sienas notupās Griša. Giļaks ar lielu troksni sūca pīpi un traucēja klausīties.

Griša redzēja virs tribīnes paceļamies atbraukušā boļševika Selezņeva stāvo pieri un melnos matus.

Viņš neapmierinājuma pilnā balsī runāja par to, ka Voz-ņicins pilsētiņā dara nelikumības.

— Ko gan citu, kā ļaunu, — viņš vaicāja, — var nest bezjēdzīga izrēķināšanās ar japāņiem? Kas devis tiesības šaut visus bez izmeklēšanas? Kas ir šis Vozņicins un viņa palīgi, kas te pilsētā izrīkojas? Kriminālisti!

Zālē sāka grūstīt solus. Kāds kliedza: «Pareizi!» Bet durvīs klaudzēja laides, atskanēja svilpieni.

— Kādēļ, — turpināja Selezņevs, — Vozņicins negrib uzturēt sakarus ar partizānu kopējo pavēlniecību? Mēs ar Roščinu esam šīs pavēlniecības pārstāvji un atbraucām, lai apvienotu visus partizānu spēkus. Vozņicinam nav nekādu pilnvaru ne no boļševiku centra, ne no pavēlniecības. Viņš rīkojas patvaļīgi. Viņš ir gatavs uzspļaut boļševiku partijai un Maskavai.

— Jā, uzspļaut! — kliedza Guseva, Vozņicina draudzene, uzlēkdama no sola un savu ādas apģērbu grabinādama. — Vla-divostokā jūsu boļševiki izlīdzēji iet ar japāņiem uz vienu roku, bet jūs izmantojat to, ka Vozņicins guļ ievainots! Kur jūsu ievainojumi?

Selezņevs viņā neklausījās. Durvīs vēl arvien klaudzēja laides, atskanēja svilpieni.

Griša aizgāja aiz skatuves, istabā, kurā bija saliktas nošu pultis. Taču arī šeit bija dzirdami kliedzieni. Negaidot istabā ienāca Selezņevs. Viņš kā puika ar plaukstu noslaucīja degunu un uzsmaidīja Grišam.

— Kas te īsti ir? — Griša uztraucies jautāja.

— Juceklis! Anarhisti! — atbildēja Selezņevs un, paskatījies pa tumšo logu, gari nopūtās. — Eh! Nav man silta apģērba un labu suņu!... Es viņiem parādītu labu anarhismu. Cik dienās ar suņiem var aizbraukt līdz apgabalam? — Un, atbildi nenogaidījis, spītīgi aizcirta durvis.

Griša noguris viņam sekoja.

^ ^

Pilsētiņā satraukums pieauga, jo paklīda ziņas, ka augštecē arī pilsētas sagrābuši japāņi. Partizāni atkāpušies.

Nākamā dienā pilsētas laukumā Vozņicins, ar ievainoto kāju pieklibodams, apstaigāja vienību, kas bija atsūtīta palīgā apgabala pilsētai.

— Biedri! — viņš kliedza. — Tur līst mūsu asinis. Kādēļ, es vaicāju! Tādēļ, ka pasaulē ir dažādi boļševiki: tādi kā mēs, kuri ienaidnieku iznīcina, un tādi kā Roščins un Selezņevs, kuri runā par nez kādiem buferiem. Es nezinu, par kādiem tur buferiem runā pie Citas. Bet lai nāk kaut vai pats Ļeņins un saka: «Voz-ņicin! Te padomju vara nav vajadzīga!» — es neklausīšu un japāņiem pilsētu neatstāšu! Un, ja arī atstāšu, tad līķu kaudzes. Pelnu kalnus! Un mūsu melno karogu!

Partizāni stāvēja klusu. Griša uz aizvadīšanu skatījās no trotuāra un aizejošo sejas neredzēja. Taču klusums bija draudīgs. Un Vozņicins to juta.

Tribunālā sēdes vadītāju neviens nenomainīja, viņa acis no negulēšanas bija aizpampušas, seja pārgurusi, un viņš piesprieda nošaušanu citam pēc cita neskaitāmiem nevainīgiem cilvēkiem.

— Nežēlība un upuri — tas viss tiks izpirkts ar mūsu uzvaru! — kliedza Vozņicins.

Tomēr, kā taigas šalkšana pirms sniegavētras, viņu biedēja iedzīvotāju satrauktās sejas un vakari, kad pilsētiņā bija tukšs un nekur nedega ugunis. Šķita, ka pilsētiņa tumsā glābjas no bojā ejas.

Taču baigi bija arī dienā: saule cēla augšup uzbriedušo ledu uz upes, un tas kļuva melns kā līķi, kas kaudzēm bija sakrauti krastā.

* * *

Pavasaris ilgi kavējās. Zemi, smagi mākoņi savilkās virs taigas, virs upes, un vējš trieca to barus, un nekur tiem nebija paliekama vieta. Ass sniegs sniga un sniga bez apstājas. Upes augštecē un vidusdaļā ledus jau sen bija uzspīlēts, pasta satiksme bija pārtraukta. Pilsētiņa atgriezta no visas pārējās pasaules.

Marts. Tumšās naktis vērš vēl tumšākas bēdas un izmisums, kas piemeklē katru māju, katru ģimeni.

Lai gan anarhisti slēpj nāvei nolemto sarakstus, arvien kāds gadās, kas paziņo, kuram atkal draud nāve. Drosmīgākie un jaunākie bēg taigā, mēģina aizkulties pa upi augšup pie boļševikiem. Vājākos naktī saņem un ved lejā pie upes.

Katru nakti gāja arestētie, izģērbti, veļā vien, kailam kājām, sievietes un vīrieši, jaunekļi un jaunavas, pat pusaudži. Viņi gāja pa apledojušiem pakalniem turp, pie upes, kur jau rēgojās līķu kaudzes.

Netālu no krasta konvoji izcirta āliņģus, ar šauteņu laidēm apdullināja nāvei nolemtos un meta viņus ledus bedrēs.

Bedre ātri tika pilna. Bet nogalinātos meta vien vel virsū, un tā virs bedres pacēlās sāpju kaudze.

Rītausmā, nevērodami aizliegumu, pie šīm kaudzēm nāca piederīgie. Viņi gaiņāja projām noklīdušo suņu barus un meklēja savus tuviniekus. Klusēdami viņi centās tos apmest ar sniegu un ledu, kaut cik apsegt viņu šausmu kailumu. Neviens neraudāja. Viņi paši bija kā miruši. Reizreizēm atskanēja klusi aprauti vaicājumi: «Pazīstiet? Jūsējs? Atradāt?» Un tā jau šķita laime. Viņi steidzās ar ragaviņām aizvest nogalināto un tālāk taigā slepus apbedīt, lai paliktu vismaz vieta, kur varētu atnākt un izraudāt bēdas, ja tikai vēl paliks tāda iespēja.

*

Pilsētiņā vēl dzīvoja Jekaterina Nikolajevna. Reālskola, tāpat ģimnāzija bija slēgtas, un Jekaterina Nikolajevna atkal mācīja bērnus pamatskolā.

Krustmāte Dūņa tūlīt pēc čehu sacelšanās astoņpadsmitajā gadā aizbrauca meklēt Nadju un bija palikusi kaut kur Omskas tuvumā. No viņas sen vairs nav nekādu ziņu. Aizbrauca arī Maņa Kurca. Viņa apprecējās un dzīvoja Citā. Kurbatovs vēl arvien strādāja ostā. Oktobra revolūcijā viņš visu savu bagātību zaudēja un kļuva par tādu pašu kalpotāju kā visi. Taču savu skaidro saprātu viņš nekad nezaudēja. Viņš nežēlojās par zaudēto pagātni, nebija sašutis, nesūrojās par to, ka revolūcija viņam atņēma augstos amatus, īpašumus. Viņš tūlīt kļuva par «garīgā darba strādnieku» un visus savus spēkus un milzīgās zināšanas ieguldīja ostas iekārtošanā, bez šaubīšanas atzīdams jauno strādnieku varu. «Ja tikai vara noturētos,» viņš teica, «spēki tautā modīsies.»

Kurbatovs pārcēlās vienkāršā ostas kantoru paņemdams līdzi tikai dažas mīļākās grāmatas. Pie viņa osta bieži atnaca Liza Fomina un Griša Mihailovs.

Zēnu pamatskolā strādāja arī Pjotrs Ivanovičs Mohovs. Bet viņu neieredzēja Vozņicins, un Pjotrs Ivanovičs ik brīdi gaidīja savu arestu. Sarakstos pie viņa uzvārda jau rēgojas krusts. Pjotrs Ivanovičs tomēr vēl joprojām gāja uz skolu. Starpbrīžos skolotāju istabā no gaiteņa bija dzirdams troksnis, pat puišeļu skraidīšana. Pjotrs Ivanovičs apsēdās gara galda gala un gaidīja zvanu. Viņš pievirzīja sev klāt globusu garā kājā un lēnam to grozīja, raudzīdamies uz tālajām, laimīgajām jūrām un siltajām zemēm.

Jauna krievu valodas skolotāja skaļi izteica savu sašutumu:

— Šausmas! Kas tagad notiek! Cietums pārpildīts! Bāreņi pamesti badā. Kad tas reiz beigsies!

Pjotrs Ivanovičs iegāja klasē, pasveicināja skolēnus, ne_ uz vienu nepaskatīdamies, atvēra žurnālu un izsauca kādu pie tāfeles risināt uzdevumu.

Arvien biežāk gadījās, ka izsauktais nebija ieradies. Pjotrs Ivanovičs pacēla uz augšu acis. Skaļi noklaudzēja sola virsa, un kāda bikla bērna balss pateica:

— Viņš nav atnācis. Naktī viņa tēvs nošauts.

Pjotrs Ivanovičs klusēdams nolaida acis. Izsauca otru un sāka diktēt uzdevumu.

Ārā kusa. Gar trotuāriem bija sastājies melns ūdens._ Pa ielām peldēja mēsli. Ķīnieši jau bija novilkuši vatētos halatus un staigāja tupelītēs ar biezām korķa zolēm. Virs upes lidinājās kaijas. Iedzīvotāji runāja, ka drīz ies ledus._

Pjotrs Ivanovičs tagad vēlu nāca mājās. Bija tumšs. Zem kājām čurkstēja ūdens. Viņš apstājās un paskatījās uz debesīm. Zvaigžņu nebija, bet no augšas kā no milzīgas krāsns pūta silts vējš.

Pēkšņi no upes puses atskanēja stiepts dārdiens. Pjotrs Ivanovičs nodrebēja. Izklausījās kā lielgabala šāviens. Tumsa kāds apstājās viņam blakus un klusām teica:

— Redzi nu, kā ledus sakustējās. Bet runaja, tikai rītvakar sākšot iet.

Cilvēks aizgaja tālāk, kaut ko murminādams, un drīz vien viņš vairs nebija dzirdams. Pjotrs Ivanovičs lēnām kāpa mājās.

* * *

Partizānu sapulce sākās no paša rīta. Reālskolas apkārtnē viss bija tukšs un kluss. Ložmetēji, kas bija novietoti mūra lieveņa abās pusēs, caururbjoši raudzījās katrā, kas no laukuma tuvojās namam.

Ložmetējniekiem ar melniem uzročiem bija nemierīgs izskats. Viņu vidū bija arī ķīnieši. Tie šad tad pasmējās un izlikās vienaldzīgi.

Griša Mihailovs uzgāja augšā aktu zālē.. Zemu virs galvām virmoja zilu, kodīgu dūmu mākonis.

Durvīs drūzmējās partizāni. Kāds izspraucās no zāles līdz durvīm un satraukts runāja:

— Viņš to nogalinās. Nudien, nogalinās!

Plecos pakārtās šautenes klaudzēja, tā ka nevarēja labi sadzirdēt. Un nevarēja saprast, kurš kuru nogalinās.

Priekšā uz koka paaugstinājuma stāvēja Vozņicins. Milzīgs, saltām, cietsirdīgām acīm. Viņš runāja, savu lakoto spieķi vicinādams. Viņam aizmugurē nekustīgi stāvēja kāds ar resnu kaklu. Viņa izstieptajā rokā pamirdzēja metāla bumba.

Vozņicins kādam draudēja:

— Labi! Tātad nodevība? Tātad mani palīgi ir kriminālie? Cietumā sēdējuši? Tad tā gan!... Bet es tev, Roščin, vaicāju: kādēļ tu neesi taigā? Tur purvos slīkst partizāni. — Vozņicins rupji izlamājās, izstiepa spieķi un, kaut kur uz leju rādīdams, kliedza: — Arestēt viņu!

Pēkšņi iestājās tāds klusums, ka no lejas bija dzirdamas ložmetējnieku sarunas.

Vozņicins tikai cilāja savu nūju augšup un lejup:

— To! To! To!

Priekša zem paaugstinājuma mēmi kustējās cilvēki un kaut ko baismīgu darīja.

Pēkšņi pa atvērto logu no augšas ielauzās sveša, uzmācīga skaņa.

— Virs pilsētas japāņu aeroplāns! — kāda trīcoša balss kliedza.

Tuvumā plīsa stikli. Grišu iespieda durvīs un ļaužu straume nonesa pa kāpnēm lejup.

Ložmetējnieki gatavojās šaut un pagrieza stobru pret debesīm. Tur, virs taigas un pakalniem, vizēja spīdīgs punkts, un tam nopakaļ vilkās dūmu svītra un dūkšana, bet blakus peldeja mākonis, kas atgādināja cilvēku ar bārdu.

Bet neviens nešāva. Viss bija kluss.

Griša izspraucās laukā no pūļa un aizskrēja uz ostu pie Kurbatova. Pa ceļam viņš sastapa Pjotru Ivanoviču: tas gāja kailām kājām, bez cepures. Divi vīri soļoja viņam blakus, naga-nus vicinādami. Griša juta, ka viņam it kā ar āmuru kāds pa deniņiem iesistu. Iet klāt nebija nozīmes.

— Pjotr! — Griša klusi iesaucās un aprāvās.

— Prom!. Ei! — kliedza anarhists, kas atradās kreisā pusē, un atvēzēja nagānu.

Otrs jautāja:

— Kas tas ir? Kāds no jūsējiem!

Pjotrs Ivanovičs paskatījās uz Grišu.

— Nezinu. Es viņu nepazīstu. — Mohovs mierīgi atbildēja.

Griša tikko spēja kājas pavilkt. Viņš redzēja, kā aizvilka

Roščinu un vēl kādu bālu, izpūrušiem matiem ...

Otrā dienā arodbiedrību padomē uzstājās Medņickis, revolucionārā štāba loceklis.

— Mēs jau neesam pret boļševikiem ... Kā tik muļķīgi var domāt, ka nošaušana un terors ir kaut kas patīkams un vajadzīgs vai nu man, Medņickim, vai arī Vozņicinam! Tas vajadzīgs revolūcijai, jums, strādniekiem!

— Mēs jūs nelūdzam, — teica boļševiks Kolujevs.

Viņš strādāja arodbiedrību padomē un pašreiz sēdēja savā parastajā vietā galda galā. Viņa apsaldētās ausis, ar taukiem apziestas, spīdēja un kvēloja.

— Tas vajadzīgs jums, — atkārtoja Medņickis, Kolujevam neatbildējis. — Mēs būsim nesaudzīgi pret visiem, kas var mums dunci iegrūst mugurā.

Viņš apstājās un paskatījās sev priekšā gandrīz vai neprātīgām acīm.

Pie galda pienāca jauns anarhists un, siksnas un ieročus žvadzinādams, jautāja:

— Kur te ir Kolujevs? Tu? Nāc līdzi...

— Pagaidi, cepuri paņemšu. — Kolujeva seja kļuva pelnu pelēka. Kā akls viņš taustījās apkārt un nevarēja atrast cepuri ...

Pēc sapulces pie Grišas piegāja kā punduris mazs, bārdains partizāns:

— Ir nu gan traki! Gluži ne par ko, tā jau arī mūs kaut kuru var sagrābt.

— Lai grābj! — atbildēja Griša izmisuma pilnā balsī.

«Lai! ...» viņš atkārtoja, kad bija jau uz ielas un viens pats

smagu sirdi soļoja pa trotuāra dēļiem.

Bija silts. Tumšie māju silueti slējās pret zaļganajām debesīm. Tās bija pilnas zvaigžņu.

* * *

Pilsētiņa kārtojās evakuācijai. Deputātu padomē bija daudz ļaužu, kaut kur stipri aizcirtās durvis un raudāja bērns.

Retumis no prezīdija telpas izskrēja mazs sekretāriņš un izmisis plātīja rokas:

— Biedri! Jūs veltīgi šurp nākat! Evakuācijas caurlaides izdod štābā. Tur kārtojas arī rinda. Kādēļ jūs šeit nākat? Un vēl ar bērniem.

Histēriskas sieviešu balsis viņam kliedza pretī:

— Kādēļ mūs nesūta? Ostas strādnieki jau projām. Visi aiz

braukuši! Pilsēta tukša. Sakiet mums skaidri, ka gribat mūs pamest nāvei. Nāvei! *

Balss izvērtās kliedzienā, vienmērīgā, smalkā, kā gaudošana. Troksnis pierima.

Daudzi izgāja ārā.

Prezīdijā Medņickis ziņoja par štāba rīkojumiem:

— Rīt pēc mūsu saraksta sāksim kalpotāju evakuāciju. Ar pārējiem — nekādu ceremoniju nebūs! Tiem vieta upē. Rīkoties bez žēlastības!

Pie štāba ložmetēji vēl arvien stāvēja ar pagrieztiem stobriem pret laukumu. Tagad to bija vairāk. Virs ložmetējiem, tāpat kā laukā, virmoja gaiss un dzidras vieglas debesis bez mākoņiem. Pēc caurlaidēm šurp neviens nenāca. Un Jekaterina Niko-lajevna brīvi nogāja pa vēsajām kāpnēm, kuras dimdināja sardzes smagie soļi, izgāja cauri drūmajiem, zemajiem gaiteņiem, garām sargposteņiem, kas ar bumbām sēdēja uz palodzēm. Tikai pie dzeltenajām durvīm viens izstiepa berdanku:

— Ko tev vajag?

— Gusevu, — teica Jekaterina Nikolajevna, ar roku atvairīdama smago berdanku.

Viņa pat nedzirdēja, kā partizāns viņai nopakaļ sauca:

— Tu negrūsties, dabūsi pa sprandu!

Pirmajās divās istabās viņa neatrada ne Gusevu, ne Vozņi-cinu. Ļaužu te bija daudz: tie skraidīja, trokšņoja. Uz parketa grīdām, samta dīvāniem bija sakrautas patronu kastes, uz galda, kas bija apklāts ar tumšzilu vadmalu, sasviestas ložmetēju lentas un audekla patronsomas. Tikai trešajā istabā Jekaterina Nikolajevna ieraudzīja Mednieki. Viņš sakucis sēdēja atzveltnī pie liela, ar japāņu konserviem apkrauta rakstāmgalda un rakstīja. Viņš paskatījās uz ienācēju un pēkšņi pietrūkās kājās, cieši, it kā izbijies viņā skatīdamies.

Pa kreisi, kaktā, uz pīta dīvāna pašas maliņas, sāniski sagriezusies, sēdēja Guseva, un viņas melno matu mezgls bija noslīdējis uz ādas jakas apkakles.

— Sēdieties! — teica Guseva. — Kas jums te štāba vajadzīgs?

Jekaterina Nikolajevna ieraudzīja tuvu viņas tumšbrūnās, mazliet izvalbītās acis un smailo, mūsaino degunu. Balss šķita pat laipna.

— Ko jūs vēlaties? — vaicāja Guseva un pacēla uz augšu savas gandrīz melnās acis. Viņa sastapa pašuzupurēšanās un milzīga garīga spēka pilnu skatienu.

— Es pastāvēšu, — klusu teica Jekaterina Nikolajevna. — Es atnācu lūgt, lai jūs atbrīvojat meitenes, manas skolnieces. Apžēlojieties! Tie taču bērni! Ko viņas izdarījušas? Dažas tikai pusaudzes. Ak dievs! Cik necilvēcīgi! Jūs taču arī esat jauna. Atcerieties savu māti. Ko viņa darītu, ja jūs piemeklētu tāda nelaime?

— Tas viss? — vaicāja Guseva, un uz mirkli zobgalīgs smīns pārslīdēja viņas sejai.

Jekaterina Nikolajevna klusēdama nolieca galvu.

— Es pacentīšos, — aprauti teica Guseva. — Jūs esat brīva.

Jekaterina Nikolajevna lēnām izgāja laukā. Atkal viņa gāja

cauri daudzām bijušās reālskolas istabām un gaiteņiem.

Bet Guseva paņēma no galda sarakstu, pašķirstīja to un pie Jekaterinas Nikolajevnas uzvārda pievilka treknu krustu.

* * *

Gatavojās no rīta spridzināt līcī ledu. Pilsētas dārzā stāvēja vairāki cilvēki. Ledus iešana pilsētiņā vienmēr bija kā svētki. Dažreiz pat arestantus izveda no cietuma pie upes paskatīties.

So pavasari ielas bija tukšas. Ledus iešana nesagādāja prieku. No jūras gaidīja japāņus. Šķita, ka viņu kreiseru dūmi jau aizklāj apvārsni un aiz upes melnā raga jau rosās desants.

Lejā pa ledu skraidīja mīnētāji. Kurbatovs rādīja, kur jāliek dinamīts.

Uz fārvatera bija daudz kaiju. Tās lidoja līdzi projām peldošajam ledum, bet viņu kliedzienus nevarēja dzirdēt. Fārvaters bija tālu. Varēja redzēt tikai melnu, šauru kā vidus siksna ūdens josliņu.

Neviens neskatījās uz augšteci, no kurienes katru gadu kā kaijas nāca gari, balti tvaikoņi. Fārvaters bija tukšs un salts.

Kurbatovs ar lauka tālskati vēroja ledus kustību, parbaudija līcī tā biezumu un domāja par to, kā ielikt mīnas,, lai neliels gabals, kas aizsegts ar milzīgajiem no fārvatera līcī'sadzītajiem ledus klučiem, paliktu brīvs. Ziemu līcis vienmēr sasala līdz dibenam.

Tikai šurp varēja atdzīt pēdējo grupu sodīto. Šai grupā bija arī Pjotrs Ivanovičs Mohovs.

Vakarā vēlu Kurbatovs aizgāja pie Jekaterinas Nikolajevnas.

Darjuša piesardzīgi pieklauvēja pie viņas durvīm.

— Nāciet iekšā, Darjuša! — aicināja Jekaterina Nikolajevna.

— Kurbatova kungs atnācis. Esot ļoti svarīgas darīšanas.

— Lūdziet, lai ienāk, Darjuša! Lampas nevajag dedzināt. PaTādiet ar sērkociņu uguni. Pamanīs no ielas — neļaus pat parunāt.

Jekaterina Nikolajevna iededzināja mazu elektrisko spuldzīti un aizvilka logiem priekšā tumšos aizkarus. Krāsnī sprakšķēja un gailēja ogles.

Ienāca Kurbatovs, kā vienmēr, drošs un mierīgs. Viņam mugurā bija silts pusmētelis un gari medību zābaki.

— Sēdieties, — Jekaterina Nikolajevna laipni aicināja.

Kurbatovs ar sevišķu godbijību noskūpstīja viņai roku. Tad

apsēdās uz dīvāna malas un cieši ieskatījās Jekaterinai Nikola-jevnai acīs.

— Jūs esat uztraucies, — viņa teica. — Apmierinieties. Es visu zinu. Esmu sagatavojusies uz visu. Pat uz arestu. Pat uz nāvi. Par to jūs mani nācāt brīdināt?

Viņas acis bija skaidras, sejā laipnība un sirsnība.

Kurbatovs ar lepnumu klausījās šajos vārdos.

— Nē, — viņš teica, — atnācu jums pateikt ko citu. Viņi var jūs arestēt. Bet pagājušo nakti boļševiks Selezņevs saņēmis tribunāla priekšsēdētāju Vozņicinu un vēl dažus ievērojamus viņa palīgus. Griša Mihailovs man teica, ka jūsu skolnieces Liza Fomina ar savām draudzenēm bijušas pie Selezņeva. Tas viņam stingri apsolījis, ka pieprasīs jūsu atbrīvošanu apmaiņa pret bandītiem.

— Ko jūs! Kam tas vajadzīgs! — Jekaterina Nikolajevna dedzīgi iebilda. — Neraizējieties par mani. Vajag glābt jaunos. Taču Pjotrs Ivanovičs ir arestēts, meitenes, zēni. Tos vajag izglābt.

— Šo pēdējo nosodīto grupu izglābs, — teica Kurbatovs.

— Selezņeva kaujas grupā aizgājuši daudzi, kas nav apmieri-nā-ti ar Vozņicinu un Gusevu.

Naktī viņi arestētos atkaros. Selezņevs man lūdza, lai izvedu viņa vienību pa ledu, ka neuzskrienot uz mīnām. Es to viņam labprāt apsolīju.

— Lai dievs jums palīdz! — teica Jekaterina Nikolajevna.

— Cik tas būtu labi!

— No jums es tomēr gribu atvadīties, — teica Kurbatovs.

— Pēdējās dienās daudz esmu domājis un centies saprast, kas tā ir par gaismu, ko manā sirdī iešalkusi Nadja. Šī gaisma man palīdzējusi daudz ko noskaidrot pašam sevī, kā arī visā manā dzīvē. Ja jūs kādreiz sastapsiet Nadju, pasakiet viņai, ka es viņu esmu mīlējis un palicis viņai uzticīgs.

Jekaterina Ivanovna ar pūlēm valdīja satraukumu. Kas tās bija par domām un jūtām, ar ko bija pārpilna viņas dvēsele?

Viņa vēl gribēja vaicāt Kurbatovam par tā bijušo ģimeni, bet neuzdrošinājās. Kurbatovs manīja viņas nemieru un nāca viņai talkā.

— Jūs baidāties vaicāt par manu ģimeni. Varu jums pastāstīt — Ļuda apprecējās ar poļu virsnieku. Nesen viņi visi ar ķīniešu lielgaballaivu aizbrauca uz Harbinu. Nedomāju viņus tiesāt. Taču smagos brīžos vajag būt kopā ar dzimteni ... Bet nu man laiks.

Viņš atvadījās un aizgāja. Kamīnā ogles bija izdzisušas.

* * *

To pašu nakti arestētos dzina no cietuma lejup uz upi. Pjotrs Ivanovičs gāja pirmās rindas malā. Viņš ne uz ko nebija spējīgs . koncentrēties un nedomāja arī par to, kas viņu sagaida. Taču domu haosā visbiežāk uzpeldēja domas par Nadju. Viņa ir Krievijā. Tur ce| jaunu dzīvi. Var jau būt, ka Nadja piedzīvos gaišo nākamību.

Sala. Arestētie gāja kailām kājām, veļā. Pjotram Ivanovičam šķita, ka viņš stāvētu uz vietas. Bet viņš gāja. Kājas kustējās neatkarīgi no paša gribas.

No drūmajiem mākoņiem izspraucās mēness un uz mirkli apspīdēja melno upi. Āliņģis bija mazs. Konvoji ar laužņiem atskaldīja tā malas. Ledus krastu tuvumā bija vēl ciets kā ziemā. Arestēto grupa stāvēja vienaldzīgi. Postenis piegāja pie bedres un zemu noliecās.

Pēkšņi kaut kur nodārdēja apdullinošs sprādziens. Sprāga mīna, un gaisā uzšāvās melns ledus stabs. Un šinī troksnī no ledus blāķu viņas puses izskrēja grupa apbruņotu partizānu. Atskanēja šāvieni. Daži konvoji ЫЦ. Citi sāka atšaudīties. Uzbrucēji sajuka kopā ar arestētajiem. Konvojus ātri atbruņoja un sasēja.

— Pjotr Ivanovič! Kur jūs esat? — sauca Kurbatovs. Un viņš ieraudzīja to guļam uz ledus.

Kurbatovs norāva sev no muguras svārkus, izvilka no kabatām siltos kažokādas zābakus, noliecās pie Pjotra Ivanoviča, lai viņam palīdzētu apģērbties, un šinī brīdī ievainotais konvojs, kuru uzskatīja par mirušu, ar naganu iešāva Kurbatovam mugurā. Kurbatovs nokrita augšpēdu, rokā vēl turēdams silto zābaku.

Griša Mihailovs, kas tagad bija Selezneva vienībā, pieskrēja pie Kurbatova. Viņš noliecās pie tā, bet dzīvība jau šo enerģisko, drosmīgo cilvēku bija atstājusi.

Dzīves cīņā arvien saprot, kāda nozīme ir draudzībai un saliedētībai. Cik bieži Griša smagos brīžos krita grūtsirdībā, bet, pacēlis galvu, redzēja, ka viņam līdzās ir tuvs, pašaizliedzīgs biedrs. Kāda tā bija laime — satraukumā, nāves briesmās izdzirdēt viņa vīrišķīgo, uzmundrinošo balsi!

Kurbatovu uzlika uz nartām. Slimos, pārmocītos cilvēkus sasēdināja uz nartām, kas bija paslēptas aiz ledus blāķiem. Un suņi, juzdami briesmas, aizjoņoja augšup gar upes krastu.

* * *

Jekaterina Nikolajevna bija atbrīvota. Bet baržas ar evakuējamiem jau aizgājušas. Pilsētiņa kļuvusi tukša. Pēc Vozņicina pavēles uzspridzināja cietokšņa fortus, koka mājas aplēja ar petroleju, zem mūra majam palika dinamītu. Pilsētiņa it kā negribēja degt. Vēja nebija. Taiga klusēja. Liesmas kā negribot, līda no mājas uz māju. Centrs un pilsētas dienvidu dala bija palikusi neskarta, kad Jekaterina Nikolajevna ar mazu sainīti izkūlās pa bijušo Lielo ielu. Kurcu māja un ģimnāzija vēl stāvēja neskartas milzīgu, gadsimtus vecu koku aizsegā, bet krastmalas mājas jau dega. Pār upi klājās dūmi, un virs tiem šaudījās kaijas. Tās brīžam šķita žilbinoši baltas, brīžam melnas,, brīžam ugunssārtas. Jekaterinai Nikolajevnai pa priekšu skrēja govs. Mājām logi un durvis bija vaļā. Vienā mājā varēja redzēt virtuvi un uz plīts kastroļus. Šķita, ka pamestās mājas klusumā kāds gatavojas ēst pusdienas.

Ķīniešu sakņu dārzos pie sopkas vēl atradās pēdējā artilē-ristu vienība. Virs pilsētas šaudījās liesma. Atrāvusies no jumta, tā palidinājās gaisā un atkal nokrita atpakaļ uz jumta.

Jekaterina Nikolajevna nogāja leja līdz piestātnei. Bija dzirdami sprādzieni. Tur dega tā paša cietokšņa pulvera noliktavas, kur kādreiz, pirms daudziem gadiem, ķīnietis Li Fu veda ar savu pajūgu ūdeni.

— Pilsone! — atskanēja zaldāta balss. — Ej projām! Nepaies ne stunda, kad piestātne uzlidos gaisā.

Pie upes bija viss tukšs un drūms. Kur lai iet? Jekaterina Nikolajevna negribēja glābties. Viņa bija nogurusi, padevās savam liktenim un lūdza, lai tikai tas Nadju un citus saudzētu. Cik ilgs laiks bija pagājis? Kas lai to zina?

Kādas maigas rokas apskāva Jekaterinu Nikolajevnu.

— Jekaterina Nikolajevna! Cik labi! Mēs bez kājām esam palikušas, jūs pa pilsētu meklēdamas. Kāds artilērists pateica, ka piestātnē sēžot viena padzīvojusi sieviete.

Jekaterina Nikolajevna pacēla acis uz augšu un ieraudzīja Lizu Fominu. Viņai līdzi bija vēl viena meitene un divi jauni partizāni.

— Ātrāk! Ātrāk laivā! Laiva ir tepat piestātnē, — steidzināja partizāns.

Jekaterinu Nikolajevnu saudzīgi iesēdināja laivā. Laiva atīrās no piestātnes. Uzvilka buras, un vējš laivu aiznesa uz fārvatera. Laiva bija jau tālu, kad briesmīgs dārdiens aizveļas pa upi. Līci aizsedza melni dūmi. Bet piestātne, pasta ēka, veikals, biedrība «Lidmašīna», jūras nams — viss uzHdoja gaisa.

Laiva peldēja arvien tālāk, un virpuļa vilnis atveļas vājāks.

Pēc dažām stundām ceļinieki izkāpa malā pie jaunzem-niekiem.

Iestājās krēsla.

Pilsētiņa palika tālu. Virs tās vēl arvien klājās melns mākonis un sārtoja blāzma.

Jaunzemē viss bija klusu, un debesis bez mēness šķita augstas, cildena miera pārņemtas. Jekaterina Nikolajevna paskatījās uz pamestās pilsētiņas pusi. Un no debesīm viņai pretī raudzījās vakarzvaigzne. Vientuļa un spoža tā valdonīgi mirdzēja pie debesīm kā dievu uguns brīnišķīgajā teikā par Prometeju. Un upe bāli zaļa kā vakara debesis rāmi vēla vieglus viļņus.

Liza Fomina ar draudzeni un partizāni, klusēdami izkravājuši laivu, piestiprināja to pie piestātnes.

Jekaterina Nikolajevna raudzījās tikai uz pilsētiņu, un viņai cita pēc citas mācās virsū nebeidzamas pārdomas. Pilsētiņa pagalam, pagalam cilvēki. Viss aiziet, viss ir pārejošs. Tikai dzīve ir nemirstīga, mūžīga. Aizritēs gadi ... Arī šinī vietā, kur ugunsgrēka liesmas aprija kādreiz jautro, trokšņaino pilsētu, kā teiksmu fenikss no pelniem pacelsies jauna, skaista dzīve. Atnāks jauni, labi cilvēki un no jauna uzcels brīnišķīgu pilsētu! Atkal pār to šalkos gadsimtus vecais mežs un varenā upe vels savus viļņus.

* * *

Griša un Pjotrs Ivanovičs Selezņeva vienībā veselu mēnesi soļoja pa taigu: un tungusi, baidīdamies par saviem briežu pulkiem kalnainajās sūnu ganībās, veda vienību pa muklājiem un slīkšņām. Viņi brida līdz ceļgaliem pa ūdeni, ēda ievogas, glābdamies no cingas, par maizi pat ieminēties bija aizliegts. Partizāniem ļodzījās zobi, bija grūti pat ievogas saēst, no baltajām smaganām tecēja asinis.

Vozņicins tai laikā ar savu štābu bija apmeties pie upes, pie galvenajām zelta atradņu noliktavām.

Reiz no līča pienāca kuģis ar boļševikiem. Noņēma apsardzi un ātri aizgāja pa upi uz augšu līdz noliktavām.’Uz kuģa bija klusu. Priekšā uz kapteiņa tiltiņa bija redzama Selezņeva kaili apcirptā galva.

Rīta gaismā kuģis piegāja pie noliktavām. Pār sopkām un krastu ausa salts rīts. Vienība bez trokšņa izcēlās malā pie pir-

mājām mājām. Netālu pie piestātnes varēja redzēt otru kuģi, kurā mita Vozņicins ar savu štābu un apsardzi.

Selezņevs uzlika savu zaldāta cepuri, uzmauca to uz ausīm un klusām teica:

— Klausīt manu komandu!

Taču partizāni paši jau bija sastājušies ķēdē un aplenkuši piestātni. Vozņicina sargpostenis korejietis, kas stāvēja uz kāpnēm, pēkšņi pacēla šauteni, žvakstināja aizslēgu un plati atvēra muti. '

— Irbo! — kāds klusi un draudīgi uzsauca.

Korejietis aizvēra muti, nolika šauteni uz kāpnēm un, notupies uz ceļgaliem, pacēla savas dzeltenās rokas ...

No rīta bēgļi, vietējie iedzīvotāji un bērni sanāca pie baržas, kur kravas telpā bija ieslodzīts Vozņicins.

Visiem bija bailes, ka viņš vēl var izrauties, un ieslēdza viņu enkura ķēdē.

Uz kuģa — viņu tiesāja partizānu un iedzīvotāju izvelētie pārstāvji — Vozņicins turējās mierīgi un uz jautājumiem atbildēja drūmi:

— Tā uzskatīju par vajadzīgu.

Guseva raudāja, bet Medņickis, vājajam zodam trīcot, runāja par pasaules proletariātu. Viņā neviens neklausījās.

Uz nošaušanu Vozņicins gāja pirmais, tikai veļā vien, mierīgs, baismīgs.

Griša un Pjotrs Ivanovičs visu dienu staigāja pa ciemu nomājas uz māju. Viņi redzēja istabas, kas bija bāztin piebāztas ar bēgļiem, ar bērniem, ar mirstošiem cilvēkiem — uz grīdas zem soliem.

Un atkal sākās pārgājieni un jaunas mokas. Bet nu bija jūtama pavisam cita roka. Ar pieredzi bagātā, gudrā boļševiku partijas roka.

* * *

Cilvēku dzīvē gadās neaizmirstami, neatsverami zaudējumi, neizlīdzināmi satricinājumi.

Tomēr dzīve rit tālāk: no minūtēm izaug stundas, dienas un naktis, mēneši un gadi...

Var pabrīnīties, cik daudz dzīvē rūpju, svarīgu sīkumu. Tos nevar tā vienkārši aizmest. Tie prasa uzmanību, aizņem laiku un it kā piesaista cilvēku dzīvei. Tie neļauj cilvēkam ieslīgt bēdās un pasargā viņu no izmisuma.

Kas zina, varbūt patiešām tas ir labāk. Tās ir zāles, kas izdziedē ne tikai nogurušu, ciešanu nomāktu cilvēku, bet arī vientuļnieku dvēseles. Vientulība, pilnīga vientulība ir cilvēka visbriesmīgākais ienaidnieks.

Protams, lielas bēdas, mīļu cilvēku zaudējumu nevar aizmirst. Taču cilvēka dvēsele neizsamist, jo vismelnākais mākonis tikai uz laiku aizklāj sauli, bet neiznīcina tās gaismu un siltumu.

Bēdas neizgaist, bet ieslēpjas kaut kur dziļi cilvēka sirdī. Jo cilvēka morāle augstāka, jo ilgāk viņš paliek uzticīgs sirdij dārgiem cilvēkiem, lai gan tas vairs nav starp dzīvajiem.

Vai tā nav arī ar veselām tautām? Jo vecāka tautas gudrība, jo dārgāka tautai lielu cilvēku piemiņa un jo ilgāk to godā nākamās paaudzes.

Arī Nadja dzīvoja. Dzīvoja jaunu dzīvi, dziļi sirdī glabādama atmiņas par pagātni, vienatnē atcerēdamās labākos, gaišākos brīžus.

Kur viņi ir, mani mīļie? Kas ir ar viņiem? Vai viņi vēl dzīvi? Jeb varbūt tikai debess plašums raugās uz tām vietām, kur viņi kādreiz strādājuši, mīlējuši, cietuši, bet viņu pēdas uz zemes sen izdzisušas un tikai vējš iznēsā kādreiz jautro, laimīgo cilvēku pīšļus?! Kaut tikai dzīvi viņi būtu! Lai arī izmocīti, novecojuši, lai arī tālu. Taču arī viņi redz tās pašas zvaigznes, vientuļās, spožās zvaigznes pie tumšajām debesīm.

Tā domāja Nadja, iedama ar vieglu smilšu ērkšķa stibiņu agrā rītausmā pa rasotu lauku. Viņa dzina saimnieku govi uz ganībām. Brūnais lopiņš ar nolauztu ragu nesteigdamies gāja gar ežmalu uz mežu, kur ganījās sādžas ganāmpulks.

Bija 1920. gada vasara. Padomju valstī pirmo reizi notika iedzīvotāju skaitīšana. Nadja staigāja pa lielu ciemu, kas pletās gar platu upi, kura nesa savus ūdeņus no nezināmiem plašumiem.

Rītausma Nadjai bija vismīļākais dienas cēliens. Spirgts, valgs gaiss, klusums, rimti lopu māvieni, cīruļa pirmā dziesma un augšup kāpjošā migla — tas viss apliecināja dzīves neuz-varamību.

Lai gan Nadjas domas bija skumjas, tomēr, raugoties uz rītausmu, kas sāka iedegties, viņa juta pēkšņu līksmes uzplūdu, laimi dzīvot, redzēt, dzirdēt, vēlēšanos darboties.

Visi gatavojās darbam. Arī Nadja bija noilgojusies pec fiziska darba brīvā gaisā un ar skaudību raudzījās uz zemniekiem, kuri ar izasinātām izkaptīm steidzās uz pļavu.

Aizdzinusi Brūnaļu, Nadja gāja pa lauku ceļu, pa kuru dzina aitas un kazas, un apstājās par tām papriecāties.

Kaziņas, kā meitenītes ar baltiem priekšautiņiem, soļoja cēli un nopietni pa divām blakus, rindu stingri ievērodamas, saprazdamas, ka arī viņas iet darbā.

Taču viņām jāatrod vislabākā, visgardākā zāle, lai vakarā varētu saimniecei dot saldu pienu. Un tikpat cēli viņas vakara atgriezās mājās.

Nadja neviļus uzņēma sevī šo dzīvības spēku, šo skaidrību un, atcerēdamās slaveno Rafaela gleznu, klusi pie sevis noteica: «Un gaisma top!»

17 — 1434

SATURS

Priekšvārda vietā........

Pirmā daļa

1 nodaļa. Noslēpumainā māja II nodaļa. Pilsētiņa......

III nodaļa. Zaļā istaba......

IV nodaļa. Meitenīte Nadja .

V nodaļa. Mērkaķēns......

VI nodaļa. Kurca kunga ģimene .

VII nodaļa. «Zelta rudzpuķīte» .

VIII nodaļa. Fāters un tēvs.....

IX nodaļa. Karš.......

X nodaļa. Nemiera gads.....

XI nodaļa. Pasaka par «Zelta rudzpuķīti» .

XII nodaļa. Skola.......

XIII nodaļa. Draudzenes......

XIV nodaļa. Krustmāte Duna .

XV nodaļa. Pirmās likstas.....

XVI nodaļa. Ziemsvētku laiks .

XVII nodaļa. Slimība.......

XVIII nodaļa. Svētais biķeris.....

XIX nddaļa. Vaņa Kukins.....

XX nodaļa. Jakovs Gurjevičs Grebjonkins . XXI nodaļa. Pavasaris......

Otrā daļa

I nodaļa. Pārmaiņas

II nodaļa. Izbraukums .

III nodaļa. Mājās

IV nodaļa. Kurbatovs V nodaļa. Vārdadiena

VI nodaļa. Mīlestība .

VII nodaļa. Ķilda .... VIII nodaļa. Šāviens .

IX nodaļa. Par Lizu Fominu X nodaļa. Laimīgas dienas . XI nodaļa. Vasaras nakts . XII nodaļa. Petrogradā .

XIII nodaļa. Brīvā dzīve .

XIV nodaļa. Tikšanās .

Trešā daļa

I nodaļa. Revolūcija.........

II nodaļa. Ļeņina ierašanās.......

III nodaļa. Atkal pilsētiņā........

IV nodaļa. Māte un meita........

V nodaļa. Ceļā...........

VI nodaļa. Lielais pavērsiens.......

VII nodaļa. 1918. gads.........

VIII nodaļa. Boļševiki.........

IX nodaļa. Uz Ļudogovku........

X nodaļa. Dzīve sagriežas ritenī......

XI nodaļa. Atmaksa.........

XII nodaļa. Izveseļošanās........

XIII nodaļa. Pie māsiņas Lapočkas......

XIV nodaļa. Uz skolu . .......

XV nodaļa. Padomju propagandas un izglītības diena .

XVI nodaļa. Ar boļševikiem........

XVII nodaļa. Pilsētiņas bojā eja.......

Р. Фраерман ЗОЛОТОЙ ВАСИЛЕК Детгиз. Москва. 1963 Издательство «Лиесма»

На латышском языке

Ruvims Fraermanis ZELTA RUDZPUĶITE

Redaktors' I. Lasmanis.

Māksi, redaktors H. Purviņš.

Tehn. redaktore D. Pastare.

Korektore I. Kopiņa.

Nodota salikšanai 1966. g. 28. aprīlī. Parakstīta iespiešanai 13. augustā. Papīra formāts 60 x 84/32. 16,25 fiz. iespiedi.; 16,25 uzsk. iespiedi.; 15,36 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 63 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 20298/J1998. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības 2. tipogrāfijā «Sovetskaja Latvija» Rīgā, Dzirnavu ielā 57. Pasūt. Nr. 1434.

K2

1

Meža iedzīvotāji oveni un oroči šim nolūkam lieto tarānus, kurus vicina rokās visi apmetnes vīrieši.

4

Atdzejojis Jānis Sirmbārdis.

5

Nogalināt.

6

Domāts XVIII gadsimtā slavenā angļu rakstnieka Lorensa Sterna romāns «Dzīve un džentlmeņa Tristrama Sendi domas».

7

Моська — mopšelis. (Tulk.)

9

Atdzejojis Jānis Sirmbārdis.

10

Ievērojams romiešu zinātnieks un rakstnieks m. ē. I gs.

12

Atdzejojis Jānis Sirmbārdis.

13

Atdzejojis Jānis Sirmbārdis.

14

Domāts vācu filozofs Kants, kas visu mūžu nodzīvoja Kēnigsbergā.

15

Domāts XIX gs. franču rakstnieka Pola Buržē sacerējums.

16

Atdzejojuši J. Plaudis un A. Smidre.

Content

Fraermanis Ruvims Zelta rudzpuķīte

PRIEKŠVĀRDA VIETĀ

РIRMĀ DAĻA

I NODAĻA. NOSLĒPUMAINĀ MĀJA

II NODAĻA PILSĒTIŅA

III NODAĻA ZAĻĀ ISTABA

IV NODAĻA MEITENĪTE Nadja

V NODAĻA MĒRKAĶĒNS

VI NODAĻA. KURCA KUNGA ĢIMENE

VII NODAĻA «ZELTA RUDZPUĶĪTE»

VIII NODAĻA FĀTERS UN TĒVS

IX NODAĻA KARŠ

X NODAĻA NEMIERA GADS

XI NODAĻA. PASAKA PAR «ZELTA RUDZPUĶĪTI»

XII NODAĻA SKOLA

XIII NODAĻA DRAUDZENES

XIV NODAĻA. KRUSTMĀTE DŪŅA

XV NODAĻA PIRMĀS LIKSTAS

XVI NODALA ZIEMSVĒTKU LAIKS

XVII NODAĻA SLIMĪBA

XVIII NODAĻA SVĒTAIS BIĶERIS

XIX NODAĻA VAŅA KUKINS

XX NОDAĻА. JAKOVS GURJEVIČS GREBJONKINS

XXI NODAĻA. PAVASARIS

OTRĀ DAĻA

I NODAĻA. PĀRMAIŅAS

II NODAĻA IZBRAUKUMS

Ill NODAĻA MĀJĀS

IV NODAĻA KURBATOVS

V NODAĻA VĀRDADIENA

VI NОDAĻA mīlestība

VII NODAĻA ĶILDA

VIII NODAĻA Šāviens

IX NODAĻA. PAR LIZU FOMINU

X NODAĻA LAIMĪGAS DIENAS

XI NODAĻA VASARAS NAKTS

XII NODAĻA PETROGRADĀ

XIII NODAĻA BRĪVĀ DZĪVE

XIV NODAĻA TIKŠANĀS

TREŠĀ DAĻA

I NODAĻA. REVOLŪCIJA

II NODAĻA ĻEŅINA IERAŠANĀS

III NODAĻA ATKAL PILSĒTIŅĀ

IV NODAĻA MĀTE UN MEITA

V NODAĻA CEĻĀ

VI NODAĻA/ LIELAIS PAVĒRSIENS

VII NODAĻA 1918. GADS

VIII NODAĻA. BOĻŠEVIKI

IX NODAĻA UZ ĻUDOGOVKU

X NODAĻA DZĪVE SAGRIEŽAS RITENĪ

XI NODAĻA ATMAKSA

XII NODAĻA IZVESEĻOŠANĀS

XIII NODAĻA. PIE MĀSIŅAS LAPOČKAS

XIV NODAĻA UZ SKOLU

XV NODAĻA PADOMJU PROPAGANDAS UN IZGLĪTĪBAS DIENA

XVI NODAĻA AR BOĻŠEVIKIEM

XVII NODAĻA PILSĒTIŅAS BOJA EJA

SATURS

1