Artavs Valdis

Bumerangs

Valdis Artavs

Bumerangs

Ir satīra kā bumerangs.

Ja tu ar viņu jokus dzīsi

Vai tieši mērķī netrāpīsi,

Būs pašam tev pa pieri — klangs!

Un tas, ko smēji, smies par tevi,

Ar baigu labpatiku ņirgs

Un sacīs: — Tas tik bija cirks,

Šis muļķis savainoja sevi! —

Jā, bumerangs ir bīstams rīks,

Tas jāmet tā, lai neatgriežas.

Bet ne jau vienmēr labi sviežas.

Nereti gadās mērķis sīks

Un tomēr es par bumerangu,

Par satīru, kas dzeļ un kož,

Kur vien pec trunējuma ož,

Nekādu nevērojot rangu.

Lai smiekli draugiem spēkus dod,

Lai tīrs ir ceļš, pret kalnu ejot,

Un tie, kas mīl pa dujķēm zvejot,

Mums dzīvi nespēj saduļķot!

.

METIENS AR SLAIDU LOKU

pamatīgi atvēztu roku un ar zināmu risku

«noķengāt», «pārspīlēt», «rādīt ko netipisku»

DAŽI VĀRDI

PAR LATVIEŠU HUMORU

Reiz kāds latviešu zemnieks

Teicis baronam: «Spoks!»

Prasts ir latviešu humors,

Rupjš ir latviešu joks.

Barons ierēcies drūmi:

«Tev ēkš cētum būs pūt!»

Zemnieks iemucis krūmos,

Saukdams baronam: «Pūt!»

Kad pa oktobra pe|ķēm

Nācās junkuriem diegt,

Prata latviešu streļķi

Lodes pakal tiem triekt.

Rokām dibenu turot,

Klīst vēl baltgvardu spoks …

Ass ir latviešu humors,

Negants latviešu joksl

Dzēra friči un makši,

Biksēs slapinot — haill

Iziet naktī aiz pakša

Bija fašistiem bail.

Duncis rēgojās krūmos,

Cilpu šūpoja koks …

Smalks ir latviešu humors,

Slīpēts latviešu joks!

Pulkā draudzīgā, čaklā

Jokus latvieši dzen.

Tie, kas bija mums kaklā,

Kaklus lauzuši sen.

Cepas šašliki dūmos.

Atspīd pudelēs sārts.

Sprēgā latviešu humors.

Krievu trāpīgais vārds.

Dažs ar noskaņu drūmu

Dziļās pārdomās grimst:

Esot bēdīgs tas humors.

Maz to latviešu dzimst.

Vai tad gaist mūsu pēdām?

Vai tik traki nu būs?

Lai tak ziloņi bēdāl

To vēl mazāk kā mūs.

VAIDI UN SMAIDI

Binitn, blamm, blamm …

Kas par varenu dārdul

Jūs domājat baznīcu zvani skan?

Ne velna! Līdzina skārdu.

Vai tā pilsēta vai tas pilsētciems —

Rīgā, Ventspilī, Aucē, Slokā

Auto dakteriem, bleķu meistariem

Visu kalibru āmuri rokā.

Bet krājkasēs cilvēku bari mudž,

Kabatā simtnieks pie simtnieka placis,

Un daudziem «Moskvičs» vai «2igulis»

Spulgo acīs.

«Turība» nāk no vārda «turēt» —

Lopiņus turēt vai dārzu turēt.

Dažs, kas netur ne vienu, ne otru,

Kombinēt cenšas un piehaiturēt.

Rubli kā līni tvarsta aiz astes,

Kamēr tiek pie tās spožās kastes.

Auto, auto! Tu sapņos slīdi,

Nav jau viegli tev paka] dzīties.

Nākas no glāzes, no smēķa, no viesībām

Izvairīties un atsacīties.

Tāds jau tas trakums šodien ir modē —

Ātruma alkas, tāluma alkas …

Kad Jaudīm nav parādu maizes bodē,

Tie allaž iekāro mantas smalkas.

Vēl vakar kā nabags dažs cilpoja kājām,

Bet šodien jau mašīna stāv pie mājām!

Un sākas skriešanās, un sākas dzīšanās

Bez apdomāšanās, bez atskatīšanās —

Viens otram purnā, mugurā, sānos …

Buktē nu savus bleķīšus plānos,

Staigā pa servisiem, maksā un vaidi.

Bet pārsvarā tomēr ir prieki un smaidi!

Un tāpēc tu nebīsties, ceri un gaidi.

Var būt, ka pie Volgas tavs auto jau dzimis,

Drīz laime būs mājās un satraukums rimis.

Un lūgšanu laikus jau mācīties sāc:

«Miers dzeršanai

Un autoinspektoram labs prāts!»

AK, SAMAITĀTA JAUNATNE!

Tas bija akmens laikmetā

Vai agrāk vēl mazliet,

Kad mūsu senči mācījās

Uz pakaļkājām iet.

Tad sacīja par jauniešiem

Kāds pitekantrops vecs:

—      No tiem gan nebūs cilvēku,

Kā dulli viņi lec! —

Bet radās tomēr cilvēki

Un sāka zvērus žmiegt.

No zvēru ādām apģērbu

Tie iemanījās diegt.

Un sacīja par jauniešiem

Kāds homo sapiens vecs:

—      Ne kauna tiem, ne goda nav,

Pat nabu neaizsedz! —

Kā zināms, katrs tutenis

KJūst ass, ja ilgi trīt.

Dažs labs no jaunās paaudzes

Sev vilnu sāka dzīt.

Un sacīja par jauniešiem

Kāds āžabārda vecs:

—  Nu kas tad tie par vīriešiem,

Tik nni|ķes tādus preci —

Viss pasaulē ir sagriezies,

Un trakāk iet arvien:

Sāk ūsas audzēt puišeļi,

Un skuķi biksēs skrien …

Un rūc par mūsu jauniešiem

Dažs tēvocītis vecs:

—  Tik ūsainos, tik bārdainos,

Tik svilpastes vien redz! —

No laika gala vecīši

Ir paraduši saukt:

—  Ak, samaitātā jaunatne!

Vairs tālāk nav kur braukt. —

Un, kritizējot jauniešus,

Tie nemana, nudien.

Ka paši reizēm četrrāpus

No kroga mājup lien.

MAIZESBRAĻI

Sķict, pierādījums gluži lieks,

Ka Bebris teicams amatnieks.

Viņš kokus gāž un baļķus griež.

Velk upē, lai tie dambi stutē,

Lai nav reiz trūkums jāpiecieš

Un jādzīvo no rokas mutē.

Viņš viens ar darbiem gaiā tiek,

Paretam sievu pasauc talkā,

Jo, būdams krietns amatnieks,

Viņš savu vārdu godam valkā.

Bet priekšnieks Āpsis pēkšņi lemj,

Ka Bebra darbs ir jānostāda

Uz zinātniskiem pamatiem.

(Jo visur pašreiz mode tāda.)

Un, lūk, jau docents Tītars te

Ar skaitļojamo aparātu

Un normētāja Dzeguze,

Kas izkūkojusi jau prātu.

Klāt Zvirbulis. (Viņš datus vāc,

Lai kļūtu bebr. zin. kandidāts.)

Iet Bebris sevis pēc vai cirst,

Sie hronometrus spiež un vēro:

Cik reizes ūdenī viņš nirst,

Kā ceļu šurpu turpu mēro.

Tiek fiksēts kokā cirstais robs

Un darbs, ko veicis katrs zobs.

Drīz rodas «BEBRPETINSTITOTS»

Un «zinātnieki» laurus plūc:

Jau Tītars jaunā «Volgā» brauc,

Ceļ Dzeguze sev lepnu villu,

Pat Zvirbulis sāk pelnīt daudz

Un allaž piesit māgu pilnu.

Tā darba pētniecība zeļ…

Bet Bebris viens to dambi ceļ.

HIDROMETEOROLOĢISKAS PĀRDOMAS

Kad ziemā visas peļķes vajā.

Kad visur jūtams sniega bads

Un apkārt zeme brūni zaļa —

Pat veči saka: «Dīvains gads!»

Nudien, tāds nebija vēl manīts.

Vai debesīs ko jauc pats dies,

I\a janvārī var aitas ganīt,

Bet februārī sauļoties?

Ja piemērus no dzīves paņem

Un dažus faktus apkopo,

Tad iznāk: sētnieks algu saņem,

Pats īsti nezinot, par ko.

Bet slēpju ražotāji sprukās.

Kur viņi produkciju liks?

Tā iet, kad laika ziņās drukā:

«Būs sniegs un sals,» — bet iznāk čiksl

Jā, ziemas tagad gaužām švakas,

Un rodas prātojumu daudz:

Ka radiācija par traku,

Ka raķetes to gaisu jauc…

Man šķiet, ka tas ir veltīgs tracis.

Lūk, paskatieties, meitas iet, —

Tām zili ietonētās acis

Kā lini Paula dziesmā zied.

Jebkurā slapjdraņķī pa ceļu

Bez galvassegām puiši klīst.

Pat zīdaiņi nedz siltu ve|u,

Nedz moteļus vairs neatzīst.

Bet vīri, piesūkušies alu,

Kur krīt, tur guļ, vai auksts vai silts.

Nav šaubu: aizbiedēja salu

Sī trakā karstasiņu cilts.

Un tādēļ ziema beidza trakot.

Ir salauzts viņas spīts un spars.

Un turpmāk, dzejas vārdiem sakot,

Būs visu ziemu pavasarsl

Mums putnu vārdu nav trūcis,

Tos sievām devām un dosim.

Dažs savu dēvē par pūci,

Dažs savu saukā par zosi.

Ir sievas — pļāpīgas žagatas,

Ir dzeguzes vieglprātīgas,

Pat vārnas dziedones pagadās.

(Dzied estrādes koncertos Rīgā.)

Jā, putnu vārdu ir bezgala daudz,

Tie skan gan vēsi, gan silti…

Bet vienīgi mūs par ēzeļiem sauc,

Mūs — lepno vīriešu cilti!

Kad sievām ir pārpilns tas dusmu mērs,

Mēdz taisnība būt viņu pusē.

Dievs nedod, ja vīrs tikai muti vērs:

—  Tu, ēzeli, labāk klusē! —

Kā tekulis skraidi tik apkārt arvien,

Kā seskis nāc pietempies mājās,

Kā āpsis pēc maltītes migā lien,

Kā sivēnam nobristas kājas …

Vien maiguma brīži paretam kad nāk

Un abi ir noskaņā jaukā,

Par dūjiņu dēvēt viens otru sāk,

Par kaķīti mīji saukā.

Un skūpstoties sārti vaidziņi tvīkst,

Un liekas, ka abiem spārniņi dīgst.

SYMPHONIA NOCTURNA

(Nakts simfonija)

Uz tiem, kas blakus guļot krāc.

Gan gribas viņus augšā celt,

Bet reizēm — bomi ņemt un zvelt.

Kā izpētījis dakters kāds,

Trīs ceturtdaļas ļaužu krāc.

Dažs burbuļo kā strautiņš kluss,

Dažs burkš kā traktors «Beloruss»,

Bet dažs, kas uzņēmis uz krūts,

Kā reaktīvais dzinējs rūc.

Man pazīstams ir vecis kāds,

Kas baigi muzikāli krāc.

Tī, tī… viņš maigi dīc kā ods,

Tad vārās tā kā klimpu pods,

Tad, liekas, tā kā vepri kauj,

Un, beidzot, vaislas bullis mauj.

Kad sieva viņam dunku grūž,

Viņš tā kā mazbānītis pūš

Un, izkritis no gultas, sauc:

—   Ei, šofer, uzmanīgāk brauc! —

Ja kāds no jums vēl neprot krākt,

Pie viņa mācīties var nākt.

Viņš apgalvo, ka maksa lēta,

Bet atmoda nav garantēta.

STIGAS UN LIGAS

Auklē dēlu māmuliņa,

Auklē dēlu tētuliņš:

—  Būs mums vieglas vecumdienas

Būs mums maizes devējiņš! —

Izaug puika, precas puika,

Sievai bērni rasties sāk,

Abi pelna, nav ne velna!

Aizņemties pie večiem nāk.

—  Vai jums, vecajiem, vienalga,

Ja mums pietrūkst kādu dien?

Jums tak pensija un alga.

Mums, tiem jauniem, alga vien. —

Tavu bēdu, tavu ligul

Kā var bērnus nesaprast?

Nākas tiem pa miglas stigu,

Dub|u stigu, sniega stigu

Ceļu mājup rast, mājup rast.

KA DAZKART RODAS SASUTUMS,

UN KAS IR JASECINA MUMS

Reiz kādā dzērienveikalā,

Kad vienpadsmit jau sita,

Pie letes vīri pulcējās

Un stājās cits aiz cita.

Bij traktorists tur ienācis,

Kas dzīvē krietni tempis,

Kāds santehniķis — vecītis,

Kāds vidusskolnieks — lempis

Un daži citi vīri ar,

Kam ir tāds darbs, ko pamest var.

Bet pārdevējs, kā izgāja,

Tā pazuda kā rasa.

Un tad nu sāka traktorists

To vīru svētīt basā:

—         Ne apziņas, ne goda nav,

Pats laikam polšu tukšol

Bet man uz ielas traktors stāv,

Deg sojarka pa tukšo

Un sazin, cik vēl ilgi degs…

Kas valstij zaudējumus segs?

—  Kur bodnieks? — sauca tehniķis ļ

Kā gailis balsī skaļā.

—  Man bedres vāks ir palicis

Uz trotuāra vaļā!

Ja kāds tur žausies — beigas klāt,

Tā sakot, sveikas, tāles!

Un valstij nāksies apmaksāt

Gan slimnīcu, gan zāles.

—  Jā, — visi piekrita, — palies,

Par mums tam tipam nospļauties!

Bet lempīgajam pusaudzim

Pat asaras bij acīs.

Pēc «Prīmas» atcilpoja viņš,

Un tagad sprieda nabadziņš,

Ko skolotājai sacīs.

Var būt, ka nav tas pārdevējs

Ne simulants, ne blēdis.

Var būt, ka bija zirņus viņš

Ar rūgušpienu ēdis.

Bet te ir cita lieta, raug,

Sais vārdu maiņās asās:

Cik strauji apziņa mums aug,

Kad nav ko dzert, bet prasās!

BALADE PAR TANTI GRIETU,  KAS PAT UZ ELLI OGOT IETU

Ir likumi mums bargi,

Ir modri dabas sargi,

Bet tanti Grietu nebaida nekas.

Uz purvu tante zogas

Un lasa zaļas ogas,

Lai tikai citiem netiktu kaut kas.

Kur pāriet tante Grieta,

Tur paliek plika vieta.

Tik liels ir tantes mantkārības mērs!

Pa gaisu griežas sūna,

Top visa zeme brūna,

Un liekas, ka tur plosījies kāds zvērs.

Reiz mežsargs Andrievs Lūsis

Bij sācis tanti gūstīt

Un nolēmis no purva ārā trenkt.

Trīs brīvprātīgo rotas,

Kas palīgā bij dotas,

No visām pusēm purvu sāka lenkt.

Brien purvā meža sargi.

—  Stāt! — sauc tie Grietai bargi,

Bet Grietai nav uz padošanos prāts.

Pa ciņiem viņa cilpo,

Ka vējš gar ausīm svilpo,

Un notupusies dzērvenītes vāc.

Pa radio dzird ziņu:

—  Mēs novērosim viņu! —

Trīs lidmašīnas purvam pāri skrien.

Ber tante ogas maisā

Un, pigu rādot gaisā,

Uz vēdera zem priedes aši lien.

Klāt vakars, laiks uz mājām,

Krīt cilvēki no kājām,

Dažs, norīvējis papēžus, jau sten…

Un Andrievs Lūsis saka:

—  Tā vecene ir traka,

Būs akacī jau iežāvusies sen! —

Lai bija ļauna viņa.

Bet tomēr sirdsapziņa

Pa druskai mocīt vajātājus sāk.

Vēl stāv tie purva malā —

Vai nenāks galu galā?

Bet tante Grieta laukā neiznāk.

Pēc kāda laika bēdīgs

iet mežsargs nopirkt ziedus,

Lai kaisītu, kur akacis spīd baiss.

Te redz viņš, pletis acis,

Stāv tante tirgus placī,

Un viņai blakus — milzīgs ogu maiss!

No šausmām mežsargs ļima

Un bezsamaņā grima …

Tik nedomājiet, lūdzu, ka viņš beigts.

Ik gadu purvā tajā

Viņš tanti Grietu vajā.

Bet, vai viņš noķers viņu, — nav vēl teikts!

AUG SPĒJĪGS DARBINIEKS

Liels ir kazas mammas prieks —

Kazlēns skolā teicamnieks.

Iemācījies ābecē

Lasīt burtus «bē» un «mē».

Kad būs ataudzējis bārdu,

Pratīs rakstīt savu vārdu.

—  Kolhozam aug dārznieks labs!

Saka lepni āzis paps.

Šaubām nav te pamata:

Būs viņš lielā amatā —

Citus izrīkos un vadīs,

Bet, kas nepatiks, tos badīs.

DZEJOLIS PAR LĪMI

AR KVALITATES ZĪMI

Kāds artelis

Bij sācis ražot līmi

Un drīz vien guvis

Kvalitātes zīmi.

Sī līme tiešām

Bija brīnišķīga.

To slavēja gan provincē,

Gan Rīgā,

Un pēc šīs līmes

Tūkstoš rokas stiepās.

Tā saturēja

Stiklu, koku, riepas,

Pat laivas,

Kurās bīstami bij irties,

Un tos, kas bija

Nolēmuši šķirties.

(Tik vajadzēja

Salipināt plaukstas,

Lai kļūtu siltas

Attiecības aukstās.)

So unikālo

Deficīta preci

Pat dienā nācās

Pameklēt ar sveci,

Jo izlaida to

Ļoti maz un reti,

Bet tūkstoš rokas

Allaž stiepās pretī.

Tad artelī,

Lai uzskrūvētu plānu,

Kāds atskrūvēja vairāk

Odenskrānu.

(Jo ko gan reizēm

Nedara priekš plāna!)

Un biezā līme

Pēkšņi kļuva plāna.

Grimst laivas,

Tiklīdz līmē tās un iras,

Un salīmētie mīlētāji

Šķiras.

Un nepērk ļaudis

Izslavēto līmi

Ar viņas grezno

Kvalitātes zīmi.

Bij lodīšpastai

Piejaukta šī līme,

Un tādēļ šķidra

Sanāk mana rīme.

Ja jums tā kādus

Iebildumus raisa.

Jūs griezieties pie tiem,

Kas brāķi taisa!

DAŽI VĀRDI PRIEKŠNIECĪBAS LABA

It visā dzīvā radībā

Ir sastopama vadība.

Iet aitu baram auns pa priekšu,

Ved zostēviņš sev zosis līdz,

Un gailis kliedz, cik tur tam iekšas,

Lai vistas paklausībā trīc.

Ir bitēm karaliene sava,

Un viņas valstība ir strops.

Bez priekšniecības dzīves nava —

To saprot kukainis un lops.

Bet cilvēks — tur jau ir tā drāma

Un paša izvēlētais sods —

Vai katru priekšniecību lamā

Un gaida, kad to paraus jods.

—        Ar ko par mani priekšnieks labāks?

Ka saņem vairāk, augstāk stāv?

Tak visi redz, ka viņš ir zābaks!

Ne grama smadzeņu tam nav.

Ja mani viņa vietā liktu,

Es prastu izrīkoties gan! —

Par priekšniecību domāt sliktu

Ir parasts visiem — jums un man.

Bet pienāk brīdis — ak tu tētīt! —

Mūs vadošajā vietā liek.

Un pēkšņi citi sāk mūs svētīt,

Ka dzīvas vietas nepaliek:

—  Ko? Šito muļķi paaugstina

Un tādu varu rokas dod?

Vai viņš maz reizrēķinu zina?

Vai viņš maz parakstīties prot? —

Mēs cenšamies būt |oti labi,

Pat aci piemiedzam, kur var,

Ar padotajiem dzeram šņabi,

Un tomēr ķengā mūs un bar.

Gan vecam priekšniekam, gan jaunam

Tie sprunguli uz galvas krīt…

Cik viegli aitas vadīt aunam

Un gailim vistas savaldīti

BET CITĀDI VIŅS CILVĒKS JAUKS

Reiz kombainieris Jānis Stops

Bij darbā apdzēries kā lops.

Viņš meža malā auzas p|āva.

Tad pēkšņi grāvim pāri rāva,

Tik tikko nenožmiedza te|u

Un sāka sētā novākt veļu.

Sit priekšsēdētājs galdā dūres:

—    Nost šito pļēguru no stūres! —

Bet Stops it mierīgs mājās guļ

Un skalo rīkli: buļ, buļ, buļ…

Kur pārliecības šim tik daudz?

Kādēļ nekas to neuztrauc?

Nav šoreiz atminējums grūts.

Lec, protams, dusmās sirds no krūts,

Ir priekšsēdētājs cilvēks ar,

Bet sakiet — kas iai pļauj un ar?

Un rītā viņš pie Stopa brauc

Un laipni Stopu darbā sauc.

Un Stops to zin, ka viņu sauks,

Jo nevar palikt nekopts lauks,

Un atkal piedzēries viņš brauks ..

Bet citādi viņš cilvēks jauks!

SŪDZIETIES, SŪDZIETIES, BIEDRI!

Iegāju viņudien bodē,

Ir tagad kārtība gan!

Pārdevējs grāmatu lasa,

Acis pat neuzmet man.

Es viņam sašutis saku:

—          Tas jau nu neder nekam.

Veikalā vajag strādāt,

Lasīt var mājās, pēc tam. —

Rāmāks par Ēģiptes sfinksu

Nākamo lapu viņš šķir:

—           Sūdzieties, sūdzieties, biedri,

Jums tādas tiesības ir! —

Sajutu pēkšņi uz ielas —

Nagla man papēdī dur.

Ieskrēju darbnīcā: — Glābiet,

Netieku tālāk nekur! —

Pieņēmējs klausulē buras:

—          Cau, kā tev, mīlulīt, iet?

Reibullts galviņā turas?

Balstiņa aizkrita ciet?…—

Nopļāpā stundu un atkal

Tālruņa grāmatu šķir:

—  Sūdzieties, sūdzieties, biedri,

Jums tādas tiesības ir! —

Kādreiz, kad nokļūšu ellē,

Rasties var stāvoklis tāds:

Velns, mani iebāzis katlā,

Liekas uz sāniem un krāc.

Liesma pār malu jau ceļas,

Ellē kļūst ellīgi silts,

Darva man mutē jau smeļas.

Pēdas virs normas sāk svilt…

Ierodas ragainim maiņa,

Dežūras grāmatu šķir:

—  Sūdzieties, sūdzieties, biedri,

Jums tādas tiesības ir!

APBURTAIS LOKS

Kamēr vīri nedzer šņabi,

Sievām labi, bērniem labi.

Toties pārdevējiem slikti,

Toties bufetnieki pikti:

Kasē nauda neieplūst.

Plāni apdraudēti kļūst.

Vīri atkal iet uz krogu,

Atstāj naudu, iemet ogu …

Sievas raud, un bērni raud,

Vīrus lamā, vīriem draud:

—   Dzeršana ir jāmet malā!

Sākam dziesmiņu no gala ..

DIVAS SATĪRAS

Uz ielas,

Ne jau uz papīra

Satika satīru satīra.

Viena bij jauna,

Šķelmīgiem skatiem,

Spraudītes asas

Līda no matiem,

Nadziņi asi,

Mēlīte asa …

—   Kā nu tev sviežas? —

Tā otrā tai prasa.

Tā otrā bij veca,

Kaut turējās cēli.

Ar mākslīgiem zobiem

Un šļupstošu mēli.

—   Vai, — jauniņā nopūšas,

—   Grūti man klājas,

No rīta līdz vakaram

Piepūlu kājas.

Mīl visi —

Gan redaktors jauniņš,

Gan vecs,

Bet diemžēl

Nav gadījies tāds vēl,

Kas prec.

—  Hī, — vecīte atņirdz,

—  Man lieliski klājasl

Ik avīzē, žurnālā

Jūtos kā mājās.

Es atstāstu jokus.

Kas dzirdēti sen.

Un redaktors viebjas,

Un sekretārs sten …

Var manīt — pēc tevis

Tiem ilgojas prāts.

Bet dzīve ir dzīve,

Lūk, humors ir kāds!

Uz satīrām jaunām

Gan acis var mest,

Bet drošāk tās vecās

Pie altāra vest.

PEGAZU PARADE,

kurā piedalās lieli un mazi gari, dzejas celmlauži,

celmi un tikko plaukuši zari

LABĀK BEZ MŪZIKAS

Tas bija vēlāk, kad uzzinājām — orķestri

spēlējuši arī vairāki bandīti…

. . . Un tomēr — kāds savāds gadsimts:

tūkstošbalsīgās mēlēs

tavās bērēs tavs paša slepkava

tev pēdējo gaitu spēlē.

Māris Čaklais

Daudz skaista var izteikt mūzikas mēlē,

Bet nevar jau ticēt visiem, kas spēiē.

Es tikai vēlāk to uzzināju,

Kad mājup no Filharmonijas gāju,

Ka pianists, laureāts

(Nēsā pat medaļu!),

Piekāvis sievu ar klavieru pedāļu.

Ka jauneklis maigais.

Kas spēlēja fleitu,

Pavedis kaimiņa sievu un meitu.

Ka arfa ar čellu liek mežragam ragus.

Ka diriģents palaiž gan rokas, gan nagus,

4i

Bet bundzinieks resnais, kas rādīja klasi,

Dzērumā tirgū pārdevis pasi!

Dievs nedod, vēl tūkstošbalsīgās mēlēs

Sie blēži reiz, mani izvadot, spēlēs,

Un Sūberta vietā, — ej, beigts būdams, pamani!

Raus vaļā vēl Grāvīti, Dambi vai Ramani.

Nē, mūzika labāk lai neizskan ēterā!

Lai labāk ko lasa no Čaklā vai Petera!

NĀC MĀJAS, VISS PIEDOTS!

. .. Un aizgāji pa stāvām takām,

Uz pleca aiznesdama dētu.

. .. Stem svārkiem pieskāries mans dēls,

Kaut svārks jau vecs —

Zēl projām mest.

… Ik siena, durvis, rakstāmgalds.

Pat naktspodiņš —

Nekas nav lēts!

.. . Gribu redzēt tevi atkal mājās.

… Es tavs suns, kam kaulu atmest drīkst.

Imants Lasmanis

Tu tagad citam zupu vāri,

Suj pogas, lakstojies ap viņu,

Man atstājusi ragu pāri

Un mazlietotu naktspodiņu.

Jel atsaucies, kur tagad esi?

Lai atkal tieku tev uz pēdām.

Es esmu nomocījis presi

Ar pantiņiem par savām bēdām.

Nav remonts taisīts, krāmi krājas…

Vai Šaujos atdot tos pa lēto?

Viss piedots, nāc nu atkal mājās

Un atstāj savu izredzēto!

Viņš laikam, ēzdams sipolklopsi,

Vēl prasa šņabi — pravlt dūšu.

Bet es, tavs uzticīgais mopsis,

Par kaulu pateicīgs tev būšu.

Nāc mājās, kamēr nav par vēlu.

Lai sirdij nenoplēšu krevi.

Te podiņš gaida manu dēlu,

Te mana dzeja gaida tevi!

DRESŪRAS VAINA

Savu mīlestību piekaru

pie griestiem lampas vietā —

ar kājām gaisā un ar galvu uz leju

.. . Pēc tam savu mīlestību, sprigu

un spraigu, nolieku ar kājām uz zemi.

Mīlestība kļūst lidzīga cilvēkam —

mīņājas un grīņājas, un klusē.

Gaidu, gaidu. Miju vārdu nesagaidu.

Un tad es jūtu — nav jēgas.

Ilga R i s m a n e

Mana mīlestība splva,

Spriga, spraiga, īdzīga.

Reizēm drusku detektīva,

Manai dzejai līdzīga.

Bāžu maisā, karu gaisā

Un ar koku piedauzu.

Mīlestība neatraisās,

Nesaka ne «bē» ne «mū».

Ienāk kaimiņš, dusmas valdot

(Mietpilsonis, vecis baiss),

Ko es mājā malku skaldot?

Kādēļ man pie griestiem maiss?

Ja jūs spēj tas interesēt,

Jūs to maisu pataustiet!

Mācos mīlestību dresēt.

Vecim tūda| mute ciet.

Es jau neesmu no vājām,

Pietiks spēka cīnīties …

Gan jau vēl uz paka|kājām

Mana mīlestība ies!

SPIED VAI SVIED, VISU DZIED

Pie Baltijas jūras

Daudz valodu skan.

Uz Baltijas krasta

Ir šūpulis man.

Kur māte un bangas

Vēl vakaros dzied.

Kur ilgas

No tālumiem svied.

Gunārs Selga

Pie Baltijas jūras

Kas pagadās skan…

Te sacerēt dziesmu

Nav problēma man.

Dzied māte un bangas,

Es ari te dzied,

Vienalga, vai ilgas

Kāds sviež man vai svied.

Es saku sev:

—          Nedomā ilgi, bet spied! —

Tad komponists atnāk

Un prātīgi sak:

—          Es piegudros meldiņ,

Un nebūs tik trak.

Jo nav tādu vārdu,

Kas dziesmai par švak. —

Tā prece no rokas

It labi mums iet.

Vai bangas vai stangas —

It visu grābj ciet.

Un ūdens mums netrūkst.

Var mierīgi lieti

TU MANS GARDUMS

.. . Ar acīm saprotošām tevī Ielūkošos

Un, ja tu ļausi, tevī dziļāk došos.

… Tev jāiūt mani zobi

Un tas, ka tu man garšo.

Ziedonis Purvs

Esmu jau bijis sevi,

Tur ir tik ļoti šauri.

Atļauj man ieiet tevī,

Atļauj tev iziet cauri.

Tevī es allaž tiekšos,

Vai nu tu liedz, vai neliedz.

Neslēdzies ciet no iekšas,

Atslēgu priekšā neliec.

Tu man tik ļoti garšo!

Izkošļāt, izjust, lobīt…

Dievs, kāda salda smarža!

Kur mani liekie zobi?

ATVADAS NO RADOŠĀ GARA UN LIEKĀ SVARA

Dubultos,

Rakstnieku daiļrades namā,

nodzīvoju

no 10. 12. 71. līdz 27. 2. 72.

pavisam 79 dienas,

kurās iekrita:

28 darba dienas,

51 svinamā diena

(pēc mana kalendāra),

4 vārda dienas —

Zingas, Taņas, Laimas, Nataljas.

Kravāju mantas

bez steigas.

Beigas.

. . . Sākos.

Anatols Imermanis

(«,Atvadas no jūras*)

Spiežu ar celi kofera vāku

Un pārdomāt sāku

Paveikto darbu — fizisko, garīgo,

Visu svarīgo.

Zinga, Natalja, Laima, Taņa…

Gaitenī soļu paklusā skaņa,

Madaru smarža mīļotos matos,

Melnos? Pelēkos? Dzeltenos?

Brunčus šauros un platos…

Kāda tur kādam daļa?

Tavās acis es peldējos

Tā kā jūrā, Natalja!

Un. lai gan turējos garā,

Stipri nokritos svarā.

79 dienas bez mitas

Pie vienas, pie otras,

Pie trešās, pie ceturtās

(Neskaitot citas).

Kā te lai pieņemas miesās?

Bet kas mani tiesās

Par to, ka daiļrades namā

Pa trepēm un gaiteņiem skrēju

Un radīju, cik vien spēju?

28 dienas rāvos!

Bet 51 — domājat,

Atpūtai ļāvos?

Tieši šis bija vētrainas,

Trakas kā jūra …

(Krustos lauza un bieži

Zem lāpstiņām dūra.)

Bet dzejolis radās

Ar pēdējo vārdu «Sākos».

Kā tas te iek|uvis

Liesajos dzejas vākos?

Droši vien toreiz

No Zinās pie Ņinas steidzos,

Jo, godīgi sakot,

Es nevis sākos, bet beidzos!

BRĪDINĀJUMS

. .. Neizjauciet martit

Es neesmu atkal sallekar.ts.

Vērtējiet mani kā mani.

Laimonis Kamara

Atzīšanās, biedri, svarīgs faktors,

Tādē| gribu brīdinoši saukt:

Kamara ir cilvēks, nevis traktors,

Lūdzu to pa daļām neizjaukti

Izjaukt allaž vieglāk nekā salikt.

Jautājums: vai viņš kā agrāk rūks?

Var jau būt, ka daļas pāri paliks.

Bet ko tad, ja kādas skrūves trūks?

LEJ, MĀSIŅ, LEJ!

. . . Zirga spēku piejūrēta,

Ganu dūkanbēri.

. . . Cilvēks slīkdams

Labsajūtu pārdzīvo.

. . . Rii Vecrīgas dzīslās kapļi,

Akmens kalti un kara cirvji.

. .. Nams valstījās pa ietvi lampu

drud

Bars skatlogu un afišstabu spied2?

… — Dzer, dzer, māsiņ.

Dzert

Ināra Roja

(No krājuma *Gravitācija»

—      Piejūrējos, piemāvos,

Aši spalvu tvēru.

—                   Lej, lej, māsiņ, lej,

Tikai zini mēru.

—                   Cilvēks slīkdams prieku jūt,

Nav ne grama sēru.

—                   Lej, lej, māsiņ, lej,

Tikai zini mēru.

—    Rīgas dzīslās kapļi skrej,

Klāt vēl cirvjus spēru.

—                           Lej, lej, māsiņ, lej,

Tikai zini mēru.

—    Nami valstās, stabi spiedz,

Logi zviedz, es zvēru!

—                           Lej, lej, māsiņ, lej,

Tikai zini mēru.

—     Radīs «Gravitācija»

Dzejā jaunu ēru.

—                          Lej, lej, māsiņ, lej,

Tikai zini mēru.

MALĒJAIS UN GALĒJAIS

Tas lekSējais nav priekšējais -1

It visa balsts un pamats.

Un ārējais nav — pārējais

(Darbs, maize, rūpes, amats).

Uz divi kājām cilvēks iet

Un strādā divām rokām . . .

Imants Auziņš

Tas malējais nav galējais,

Ja gara rinda lokās.

Un spiežamais nav griežamais,

Ja radio tev rokās.

Uz četri kājām mopsis skrien,

Uz divi cilvēks kāto,

Un 1 X1 ir allaž 1,

Lai ko tie gudrie prāto.

Stāv malējais, bet galējais

Bez rindas lien pēc alus.

Gan malējais, gan galējais

Reiz dzerot atdos galus.

TOREADOR, SAUC CIŅA!

Es nespēju tik viegli visu toert.

Ja dzert, tad dzert —

tad iztukšot līdz galam;

ja nazi triekt,

tad līdz pat pašam spalam,

lai sirdi ķer.

Harijs Skuja

Es neesmu pa pusei cepts vai vārīts,

Par mani neteiks: «Divi rubļi pārīts.»

Ja iedzeru, tad jūra man ir dīķis.

Ja duru, tad uz garantiju līķis!

Es, īsi sakot, viegli maisā bāžu

Pat lopkautuves meistarus ar stāžu.

Un nevajag man dzert pat samoduju.

Tāpat jau visiem raustās, redzot Skuju.

Tvert visu viegli galva man par smagu.

Ja sanāk ziepes, allaž ņemu vagu.

Lai mani tver! Vai es pats sevi tveršu?

Bez varoņiem nav varpnīgu peršu!

KUR IR TAVS PODS?

«Strāvas vāpe»

«Uguns vāpe»

«Apsviluma vāpe»

«Spirāles vāpe»

«Liela nobrieduma vāpe»]

.. . Kur ir tavs pods?

Velta Kal i i ņa

No krājuma «Sarkanm&ia

vāpe»

Kad manā daiļradē bij cauri

Ar ziloņiem, kas pūta tauri.

Es sāku lolot mērķus tālus

Un intensīvi mīcīt mālus.

Kas manu dzeju baudīs pliku?

Bet, ja tai piespert keramiku,

Steigs katrs remdēt mākslas slāpi.

Un tā es sāku veidot vāpi.

Lūk, vāpe sīvā, vāpe brīvā.

(Pusdzīvā un pavisam stīvā.)

Te — vāpe spirālē un lokos.

(Kā visi — es ar formu mokos.)

Ir vāpe — strāva, vāpe — uguns.

(Nereti pagadās pat čuguns.)

Top vāpe — spraigums, vāpe — maigums.

(Jo kam tad šodien ir tas svaigums?)

Var vāpe briedums būt un tūkums.

(Un reizēm ari mēra trūkums.)

Var vāpe degums būt un svilums

(Un, vāpei uzkrītot, pat zilums!),

Bet, kritiķis ja dīks kā ods,

Es jautāšu: — Kur ir tavs pods? —

Hā, neņems vis ar roku pliku

Ne Kaitinu, ne keramiku!

AK DEBESTIŅ!

gliks raksta sirds lielās un lēkā

trīc latviešu bībele rokās

kliedz mancells sodošām acīm

es taustu tev īkstls un nieres

dzied jirekers eņģeļu balsi

kā puisēns sirds jēzum lec klēpi

Uldis Bērziņš

(No dzejoļa *Latviešu mācītāji>)

Ilgi tulkoja bĪbeli Gliks,

Daudz tajā pūliņu guldīts …

Vai viņš varēja paredzēt,

Ka piedzims reiz Bērziņš Uldīts

Un, pieturas zīmes atmetis,

Kasīdams pinkaino bārdu,

Rakstīs ar mazo burtiņu

Glika godīgo vārdu?

Sodošām acīm Mancelis

Uldiņam teiktu: «Kā drīksti

Tu, īstenais latvis, nezināt,

Ka nieres tas pats, kas īkstisl»

Bet ko gan var tādiem ieskaidrot,

Un ko no viņiem var prasīt?

Labi, ja paši tie rakstīt prot,

Kādēļ tiem citus lasīt!

Vai nu šiem būtu jāzina

Priesteri šādi tādi?

Ja jau FTrekers vācietis,

Tātad darīja skādi!

Tā nu šie bārdainie uldīši

Savus pantiņus rukā …

Un pagadās Saldais Jēzuiiņš,

Kas visu to ņem un drukā.

Ak debestiņ!

ES SATIKU TEVI.

. . . Pēkšņi aizdip garām Platēro.

.. . Es atnācu reiz kā vakēro.

. .. Popokatepetls uguni rod.

Egils Plaudis

Es satiku tevi vakēro,

Amigo mans, kabaljēro,

Tu iepleti acis platēro —

Kā vērsis, redzot torēro.

Virs «Dzērieniem» dega neons,

Mums pienāca klāt kāds peons:

—     Popo… ka… te… ppetli ttādi! —

Šķiet, galvā tam bija grādi.

SVEŠI SALMI, SAVI SALMI…

Galva sāp.

Daudzu domas sabāzu es galvā.

Viss nu iznāk juku jukām.

Brīnos, kāpēc vajadzēja tik daudz salmu.

. . . Tagad vajadzēs man garu nakti

Klausīties, kā galvā salmi čaukst. ..

Milda Losberga

Man jau sen tas nesaprotams šķita

Un vēl tagad prātu bieži jauc:

Kādēj cilvēks aizņemas no cita

To, kas viņam pašam ir tik daudz?

Reizein bodēs rauga nav ne grama,

Pietrūkst ga|as, netiek pievests piens…

Bet par to, ka galvā salmu pamaz,

Pagaidām nav sūdzējies neviens.

Taču pastāv mantkārības dziņa,

Vecās dzīves līdzi dotais lāsts —

Svešu mantu pievākt katrā ziņā

Un pa kluso savai blakus bāzt.

Nu un, lūk, jums rezultātā fakti

(Man, tos dzirdot, sametas pat auksts):

Kādā galvā tagad cauru nakti

Salmi, salmus sastapuši, čaukst!

KUR APRAKTS SUNS?

Tos, suņu rejas dzirdot, bailes vajā.

Kam nav ne reizi mūžā stilbos kosts.

Es droši raugos suņa riklē atvērtajā

Un spožos suņakaula kožamos.

Pēteris J u r c i ņ š («Rūdījums»)

Lai mopsis rej, lai gaudo krancis,

Lai visiem džekiem acis gail…

Es esmu Pēteris, ne Jancis,

Un man nemaz nav suņu baill

Ja iekož suns, var pielipt trakums.

Bet es jau neesmu tik švaks.

Suns, kas man kodis, es jums saku,

Pats paliks neglābjami traks.

Kādēļ man patīk suņu rejas

Un mēness šķiet kā pierē puns?

Jūs biežāk lasiet manas dzejas,

Tad zināsiet, kur aprakts suns.

VARIĀCIJA PAR TĒMU

Ceļš priekšā švirkš kā degot balta /<?»

Ai, brāli ērzeli, ai, ķēve mana mās/ $

. . . Ko ēdīs dēls, ko ēdīs zirga bērns7

Tie salmi veci, un tas siens ir pērns.

. . . Jau nepacietība ar asti kuļ. 3

Nu bēgsim, ķēve, kamēr groži guļ.

(No Imanta Ziedos «Zirga dztesmat»

VEPRA DZIESMA

Ai, brāli kuili, cūka mana mās!

Vai mūsu dzīves laime samazgās?

Vai tādēļ vien mums speķi audzēt lemts,

Lai duncis ass mums dzīvību var ņemt?

Nav bijis daudz to kartupeļu pērn.

Ko zirgi raud? Tiem ģimenē viens bērns!

Ja mūsu saimei nepietiks ko kost,

Pie meža cūkām būsim spiesti jozt.

Guļ cauru nakti piesūcies kā mārks

Tā sauktais cilvēks — mūsu fermas sargs.

Te katra cūka pazīst viņu sen —

No mūsu bietēm ļergu, maita, dzen.

Jau nepacietība ar asti kuļ,

Nu bēgsim, kamēr viņš te guļ!

Dzejnieka Teņa Bezdibeņa

filozofisko pārdomu krājums

lejupslīdošais kāpinājums

IESKAŅA

Izdzēru pupiņkafijas spaini, —

Dzeja kā zibens smadzenēs nošķīst —

Bez vārdu mokām, kas bijušas Rainim

Un krievu klasiķim Majakovskim.

(Protams, vēl jāpārbauda

Sī vēsturnieku liecība.)

Bet kāpēc lai vispār

Es smadzenes žņurgu?

Lai pažņurga izdevniecība!

DZEJNIEKA BŪTIBA UN SŪTIBA

Par un pret,

Pret un par,

Var un nevar,

Nevar, var,

Bar un nebar.

Nebar, bar,

Ra-bar-bar…

Ak, rabarbar!

Kā gan viņi

Pārmest var,

Ka par bieti

Neizaudz

Un ka skābes

Tevī daudz?

Vai tad saprot

Aunu bars,

Ka tu esi

Rabarbar s?

Ķīseli jau nevāra no rozēm!

bērnības atmiņas

Ganīju cūkas

Pa norām za|ām.

Apstākļi bija cūcīgi.

Vecāki dalīja špicku

Uz četrām daļām.

Dzīvojām trūcīgi.

Tēvam bij zirgs,

To sauca — Robis.

Un vēl bija kaķis

Un šunelis Bobis.

Zirgs vilka ratus,

Kaķis ķēra peli,

Suns rēja,

Es kritu

Un sasitu celi.

Vēl šodien man sūrst,

Lai gan aizdziedēta,

Vecās pasaules

Cirstā rēta.

SARUNA PA TELEFONU

—             Halo, sieviņ,

Ko tu dari?

Ak pusdienas vāri?

Vai iesim uz kino?

Ārzemju filma.

Ak šodien jāiet

Pie tantes Vilmas!

Vārda diena?

Nu labi,

Iedzersim šņabi.

Un ko dara maziņā?

Cučiņā čučiņu?

Nu, visu miju,

Sūtu tev

Gaisa bučiņu!

MANA MEITA

Tik jauka bērniņa

Nav nevienam,

Tik mīļa bērniņa

Nav nevienam,

Tik gudra bērniņa

Nav nevienam —

Saprot it visu

No mazām dienām.

Rāda ar pirkstiņu.

Saka: — Mem! —

Ar abām rociņām

Putriņu ņem

Un pēkšņi — šļurks!

Uz manas dzejas.

Un pati smejas.

Es saglabāšu

So papīra lapiņu,

Ko aprakstījusi

Meita ar papiņu.

NāK ZIEMA

(Liriska etide)

Šorīt izgāju ārā …

Salst.

Esmu novērojis,

Ka rudenim

Arvien seko ziema.

Būs jāģērbjas siltāk.

Pērn izslimoju gripu

Un tagad

Vēl jūtu sekas,

Sevišķi — kad rakstu.

.

Jauno autoru dzejas almanahs

REDZOKĻI

Sastādījis Valdis Artavs, sniedzot īsu ieskatu autoru

dzīvē un viņu labāko darbu paraugus.

Tātad esiet pazīstami!

VOLFRAMS DIEGS

(NESAJAUKT AR HUGO DIEGU1)

Beidzis 3 klases, tālāk nav mācījies, strādā par elektriķi

namu pārvaldē, raksta dzejoļus daļēji bez pieturas zīmēm, jo

nezina, kur tās likt.

ĪSSAVIENOJUMS

Kad rodas savienojums īsais?

Kad divi tiekas mīlas trīsās,

Kad kontrolieris notver zaķi,

Kad suņi ielenkuši kaķi

Kad vīrs tik tikko turas kājās

Un sieva sagaida to mājās

Kad spuldzē pēkšņi pārdeg mats

Un kulaks uzgrūžas uz acs

Šķīst dzirkstis gaisā cejas mati

Zūd enerģijas kilovati

MATILDE TAUKUMA

Beigusi filoloģijas fakultāti. Strādā Centrāltirgū par gaļai

izcirtēju. — Katrs darbs ir cienījams, — viņa saka, — kādam

arī ar gāju jāanrielējas.

Matilde mīl ziedus, jērgaļas kotletes un savu viru. Smalkāko

jūtu atklāsmei viņa meistarīgi izmanto plašu gaļas izstrādā

jumu sortimentu. Viens no viņas labākajiem dzejoļiem — «Pirļ

mais skūpsts».

< PIRMAIS SKŪPSTS

Es biju tērpā plānā —

Kā cīsiņš celofānā.

Tu — tumšos svārkos, cienīgs —

Kā dūmu desas stienis.

Vēl dzirdu tavu balsi:

—                                  Nāc, uzgriezīsim valsi! —

Un mani tad, vai zini,

Kā ruleti tu tini.

Tu nobučoji mani.

Skūpsts bija gards un skanīgs.

Es jutu — sirds man palec,

Un trīcēju kā galerts.

OTTO PURNBERGS

Bijis vairākos vadošos amatos. Tagad vada apavu laboša-

nas uzņēmumu, kur strādā vel viens kurpnieks (kas dzejoļus

diemžēl neraksta). Otto dzejā manāma klasiķu Ietekme, taču

tas nebūt nenozīmē, ka viņam pašam nav oriģinālu mekiē

jumu un atradumu.

ATMIŅAS

Tajā niknā dienā,

Kad mans kolhozs dzima,

Kļuvu es par viņa vadītāju.

Vēlāk kolhozs

Grima, grima, grima …

Ko man bija darīt?

Projām gāju.

Lopbarības trūka,

Cūkas kūtī sala,

Revidenti — čūskas

Mani miltos mala.

Ko man bija darīt?

Glābos citā ciemā.

Kad es projām gāju,

Bija dziļa ziema.

LĪGA STĪGA

ANDŽS DIŽBĀRDIS

Spēlējusi ģitāru pašdarbības simfoniskajā orķestri (kur ari patapinājusi savu pseidonīmu), vadījusi tramvaju, dziedājusi Tautas kori «Vipiventus», bijusi oficiante jūrnieku internacionālajā klubā, kur daļēji apguvusi vācu valodu. Pašreiz Līga tulko atpakaj, no latviešu valodas vācu valodā, Gētes «Faustu». Kā zināms, latviešu valodā daudzas *Fausta» vietas pārspēj oriģinālu. Cerams, ka atpakaļtulkojumā oriģināls tiks jūtami uzlabots.

Lūk, mazs paraugs.

Jaunais autors dzimis 1876. gadā. Dzejot sācis jau ganu gados. Viņa pirmo dzejoju burtnīcu apēda govs. otro saplēsa

greizsirdigā sieva, domādama, ka mīlestības pantiņi veltīti citai. Bet trešā aizgāja bojā kara laikā. Papīra trūkuma pēc Andžs to nopīpēja.

Andža dzejā jūtams arhaisms, taču pamatos tā sasaucas ar mūsdienu dzīvi.

Raiņa tulkojams.

Fausts saka Grietiņai:

—      Lai paliek tas, kas vienreiz bijis!

Tu mani nāve iedzīsi!

Līgas Stīgas atpakaļtulkojums.

—     Auf wiedersehen, blondina!

Kaput moja mašina!

PRIEKS

Alus atvests man par prieku

Mūsu ciema ēdnīcā.

Nu es tālāk vairs netieku

Citā kādā svētnīcā.

Mājupceļam, šķiet, nav gala,

Bieži stājos, grūti iet.

Birzī pogā lakstīgala.

Pogā vaļā, pogā ciet…

NO SASTĀDĪTĀJA

Lasītājiem var rasties jautājums: kādēļ almanahu nosauci par «Redzokļiem»?

Paskaidroju:

Ja alus pudele tavs elks,

Tev jābūt stiprām nierēm.

Bet, ja uz dzejošanu velk, —

Ir jābūt acīm pierē.

Jo citādi tev sajuks viss —

Kā rosols vienā traukā,

Un, vienreiz sevī iegājis,

Tu netiksi vairs laukā.

..

TĀ KUNGA VĀRDĀ

daudz ūdens duļķots un lētticīgu

ļaužu muļķots

LIELDIENU BALĀDE

I

—    Jūdi dusmās kļūst vai traki,

Bēgsim, Jēzu, iznāks švaki!

Beidz tu lūgties dienu augu! —

Saka Pēteris uz draugu.

Garos svārkos pīdamies,

Reizēm atskatīdamies,

Abi iemūk mežā iekšā.

Pēkšņi sargkareivis priekšā:

—    Stāviet, kungi! Jūsu pasi! —

Jēzus atbild: — Kam tu prasi?

Vai es nekārtības taisu?

Paej sānis, nejauc gaisu! —

Tomēr manevrs neizdodas:

Kā no zemes Jūdass rodas,

Pienāk, bučo dieva dēlu,

Viss ir zaudēts, viss par vēlu,

Sardzi neapvest ap stūri,

Jāiet patupēt uz būri.

Tā, lūk, Jēzu arestēja,

Maigās rokas virvēm sēja

Un pār nevarīgo miesu

Sāka nežēlīgu tiesu.

Ko tik viņam nedarīja —

Galvu dzeloņdrātīm vija,

Bārdu plēsa, ūsas rāva.

Rakstīt mājās neat|āva,

Kārtis ņēma, smēķēt liedza

Un pat maizi neizsniedza.

Lūk, ko viņam pārciest nācās,

To lai katrs saprast mācās!

III

Beidzot sita stunda baiga:

Sviedru pilieniem uz vaiga

Viņi lika nest tam krustu,

Lai viņš vairāk moku justu.

—    Vienu mirklil — Jēzus pauda.

—   Man ir atlikusi nauda.

Kādēļ dzīt šo skumjo joku?

Kādēļ nest šo smago koku?

Es to uzskatu par zemu,

Ļaujiet, fūrmani lai ņemu! —

Jūdi, protams, sāka smieties:

—    Skat, cik gudrs nācarietis!

Gravas dziļas, kalni stāvi.

Brauciens savienots ar nāvi.

Tādā ceļā zirgs var beigties.

Stiep tik pats, mums nav kur steigliesl

Jēzus vairāk nerunāja,

Tikai gāja, gāja, gāja …

Galošas no kājām krita,

Viņu lamāja un sita,

Raudzījās, lai neapstātu,

Kamēr Golgātā nav klātu.

Lūk, jau viņu izģērbj pliku.

Sievietes ar labpatiku

Pētī viņa miesas būvi,

Kamēr bende piegriež skrūvi.

Norma maza, darbi sokas:

Asas naglas, mīkstas rokas…

Drīz vien krusts ir zemē rakts,

Visi izklīst, pienāk nakts.

Kad šo lietu izdarīja,

Divi laupītāji bija

Jēzum līdzās krustos rauti.

Bļāva tie kā vepri kauti:

—   Jēzu, palīdzi mums glābties!

Palīdzi mums lejā rāpties!

Kam tev savu mākslu taupīt?

Laidies pats un ļauj mums laupīt!

Bet bez atbalss skaņas vēlās,

Jēzus galva nepacēlās.

Pazaudējis brīnumvaru,

Klusi izlaida viņš garu.

V

Pagāja kāds laiks. Un raugi —

Sāka sapulcēties draugi.

Dziļas bēdas katrā sejā:

Kā lai veco dabū lejā?

Beidzot viņi gudri spried?,

Visu naudu kopā svieda.

Desas sapirka un šņabi,

Sardzi iedzirdīja labi,

Tumsā noklaudzēja rīki,

Atbrīvojot stīvo līķi.

Tad tie viņu apbedīja.

Nu, un, tā kā bailes bija,

Ka to šakāls neapgrauž,

Bandīts zārku neuzlauž, —

Vēla virsū akmens bluķi.

Lai neviens tur nebāž snuķi!

VI

Lūk, trīs sievas čāpo klusi,

Katra ziedus iepirkusi

Un pēc paraduma sena

Pārrunā par tirgus cenām.

Dzīvot tiešām kjūstot jauki:

Lēti kombinētie tauki.

Tikai sviests vēl trīs ar pusi

Viena saka sapīkusi.

Otra čīkst kā akas vinda:

Sī jau gadiem gaidot rindā.

Gribot ēzeliii dabūt,

Pabraukāt, pie radiem pabūt…

Degviela uz katras p|avas,

Un pie tam nav jāliek pravas!

Trešā nerunā nenieka —

Nav vairs dēla, nav vairs prieka,

Nespēks mācas, grūti strādāt,

Jāsāk pensiju būs gādāt.

Tā nu viņas nokļūst galā

Un pa trepēm rāpjas alā.

Pēkšņi visas sastingušas,

Raugās, mutes iepletušas, —

Zārks ir tukšs, un sēž uz tā

Kāda būtne brīnišķa:

Divi spārni, balta kleita —

Ne tas vīrietis, ne meita.

Sēž un vēstī skaņās bargās:

—   Nebīstieties, kundzes dārgās!

Viņa nav, viņš augšāmcēlies,

Nāve veikta, akmens vēlies.

Nu viņš brīvs no visām mokām.

Nāciet tuvāk, taustiet rokām!

Un, ja ziņas nepatiesas,

Varat mani saukt pie tiesas!

Dažs, kas izlasīs šo stāstu,

Mani apveltīs ar lāstu:

—    Ko tu smej par svētām lietām!

Dievs par tevi arī cieta! —

Ko tur taisnoties man gari,

Es par viņu cietu arī —

Veselus divtūkstoš gadus

Manus senčus, draugus, radus

Dedzināja, krustā sita,

Nu bet tagad — esam kvitāl

Pietiks ūdeni reiz duļķot:

Muļķu nav, un nav ko muļķot!

1949—1961

ES IZKRATU SEVĪ

(Neticams atgadījums ar mani pašu)

Naktī klaiņoju pa parku.

Pienāk klāt kāds dīvains tips:

—       Esmu Artavs. — Deguns sarkans,

Un ar vienu kāju klibs.

—       Tu, — es saku, — mani paļā,

Manu vārdu pievāc sev!

Vai tev kāda skrūve vaļā?

—       Vaļā gan, tāpat kā tev! —

Debess tumša, apkārt krūmi…

—                Varbūt parunāsim rit? —•

Sis tik ņirdz caur zobiem drūmi,

Sāk man ķešas izčamdīt.

Biju pārbijies es dikti,

Neattapos pretī gāzt.

Tādi skaisti manuskripti!

Nebūs vairs ko plītī bāzt.

Pievilkdams to vienu kāju,

Laidās viņš, kur neons blāv.

Kā man izlikās — uz māju,

Kas pie «HoteI Rīga» stāv.

Gribēju es sacelt traci,

man pie Jurciņa ir blats.

Tikai miliči var sacīt:

—    Ko viņš raud, ja vainīgs pats?

Vilkos bēdīgi gar «Saktu»,

Zobi klab, un rokas trīc…

Mājās sastādīju aktu.

Kas no manis izkratīts.

Tieši pusnaktī kāds zvana.

(Lai gan tālruņa man nav.)

—    Krājums nodots drukāšanā!

Gaidiet honorāru. čau! —

Nu ir brīnumu ar gubu.

Jūtu — mutē paliek sauss,

Un kā telefona trubu

Spiežu karoti pie auss.

SATURS

Ir satīra kā bumerangs……………………………… 3

METIENS AR SLAIDU LOKU

Daži vārdi par latviešu humoru …. 7

Vaidi un smaidi………………………………………. 9

Ak, samaitātā Jaunatnei…………………………. 11

Maizesbrā|i ………………………………………….. 13

Hidrometeoroloģlskas pārdomas …. 15

Putnu vārdi, zvēru vārdi…………………………. 17

Symphonia nocturna………………………………. 19

Stigas un ligas………………………………………. 20

Kā dažkārt rodas sašutums……………………… 21

Balāde par tanti Grietu…………………………… 23

Aug spējīgs darbinieks…………………………… 26

Dzejolis par līmi ar kvalitātes zīmi 27

Daži vārdi priekšniecības labā …. 30

Bet citādi viņš cilvēks jauks …. 32

Sūdzieties, sūdzieties, biedril …. 34

Apburtais loks……………………………………… 36

Divas satīras………………………………………… 37

PEGAZU PARĀDE

Labāk bez mūzikas………………………………… 41

Nāc mājās, viss piedots!………………………… 43

Dresūras vaina………………………………………. 45

Spied vai svied, visu dzied…………………….. 41

Tu — mans gardums……………………………….. 49

Atvadas no radošā gara un liekā svara . 50

Brīdinājums…………………………………………. 53

Lej, māsiņ, lej!………………………… .54

Malējais un galējais………………………………. 56

Toreador, sauc cīņa!………………………………. 57

Kur ir tavs pods?…………………………………… 58

Ak debestiņl…………………………………………. 60

Es satiku tevi……………………………………. 62

SveŠl salmi, savi salmi………………………….. 63

Kur aprakts suns…………………………………… 65

Variācija par tēmu…………………………………. 66

LEJUPSLĪDOSAIS KĀPINĀJUMS

Ieskaņa………………………………………………… 69

Dzejnieka būtība un mainība …. 70

Bērnības atmiņas…………………………………… 71

Saruna pa telefonu…………………………………. 72

Mana meita…………………………………………… 73

Nāk ziema…………………………………………….. 74

REDZOKĻI

Volframs Diegs……………………………………… 77

Matilde Taukuma…………………………………… 78

Otto Purnbergs……………………………………… 79

Līga Stīga…………………………………………….. 80

Andžs Dižbārdis……………………………………. 81

No sastādītāja………………………………………. 82

TA KUNGA VARDA

Lieldienu balāde…………………………………… 8o

Es izkratu sevi……………………………………… 92

Valdis Artavs

(Vladislavs Alberta d. Staunis)

BUMERANGS

Redaktors J. Sirmbārdis. Māksi, redaktors

A. Galeviuss. Tehn. redaktore S. Odrasala.

Korektore A. Pavlovska.

Nodota salikšanai 197-1. g. 6. novembrī.

Parakstīta iespiešanai 1970. g. 8. aprīlī.

Tipogrāfijās papīrs Nr. 1, formāts 60X90/32. 3,25 fiz., iespiedi.; 3,25 uzsk. iespiedi.; 2,57 izdevn. 1. Metiens 8000 eks. JT 05229. Maksā 32 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 234/27111-Do-917.

Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts Izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Jelgavas tipogrāfijā Jelgavā, Raiņa ielā 27. Pasūt. Nr. 3270.

Content

Artavs Valdis Bumerangs

METIENS AR SLAIDU LOKU

DAŽI VĀRDI

VAIDI UN SMAIDI

AK, SAMAITĀTA JAUNATNE!

MAIZESBRAĻI

HIDROMETEOROLOĢISKAS PĀRDOMAS

SYMPHONIA NOCTURNA

STIGAS UN LIGAS

BALADE PAR TANTI GRIETU,  KAS PAT UZ ELLI OGOT IETU

AUG SPĒJĪGS DARBINIEKS

DZEJOLIS PAR LĪMI

DAŽI VĀRDI PRIEKŠNIECĪBAS LABA

BET CITĀDI VIŅS CILVĒKS JAUKS

SŪDZIETIES, SŪDZIETIES, BIEDRI!

APBURTAIS LOKS

DIVAS SATĪRAS

PEGAZU PARADE,

LABĀK BEZ MŪZIKAS

NĀC MĀJAS, VISS PIEDOTS!

DRESŪRAS VAINA

SPIED VAI SVIED, VISU DZIED

TU MANS GARDUMS

ATVADAS NO RADOŠĀ GARA UN LIEKĀ SVARA

BRĪDINĀJUMS

LEJ, MĀSIŅ, LEJ!

MALĒJAIS UN GALĒJAIS

TOREADOR, SAUC CIŅA!

KUR IR TAVS PODS?

AK DEBESTIŅ!

ES SATIKU TEVI.

SVEŠI SALMI, SAVI SALMI…

KUR APRAKTS SUNS?

VARIĀCIJA PAR TĒMU

VEPRA DZIESMA

IESKAŅA

DZEJNIEKA BŪTIBA UN SŪTIBA

SARUNA PA TELEFONU

MANA MEITA

NāK ZIEMA

Jauno autoru dzejas almanahs

TĀ KUNGA VĀRDĀ

LIELDIENU BALĀDE

ES IZKRATU SEVĪ

SATURS