Artavs Valdis

Dundurdēls

Valdis Artavs

Dundurdēls

Satīra un humors

.

PAŠAPCEREJUMS

Šī ziņa kā pērkona spēriens no skaidrām debesīm bija:

Dadža kalendārs mani ierindo savu klasiķu galerijā!

Apcerējums par sevi man steigšus jātaisa rīmēs,

Un Mežavilks (arī klasiķis) manu ģīmetni zīmēs.

Ar lielāko skubu tvēru humora-satīras liru

un Blatimaņa kopotos rakstus aši tai vietā šķīru,

kur atrodams vienīgais paraugs visā latviešu dzejā,

kā atturīgi un faktiski sniedzama «Pašportreja».

Un tā, ja lasītājs vēlas mani tuvplānā pazīt,

esmu dzimis tai Latvijas malā, kur saka «jedritvaj nazeit».

Kur atšķirībā no Kurzemes nebrūvē skābu putru

un kas rakstniecībai ir devusi nevis Kalniņbergu, bet Sutru.

Vēl bērnībā dauzīts es tiku, kad ābolus spēru vai kāvos.

Kad nopirku motociklu — zem smagās mašīnas žāvos…

Un rezultātā ir sanācis negribot, nevis gribot,

ka mēdzu es ne vien staigājot, bet arī domājot klibot.

Vai prātīgs dzejnieks ko asu par saviem kolēģiem sacīs?

(Varbūt aiz muguras kādreiz, bet nevis atklati, acīs.)

Un jābūt pavieglam, protams (ak, ne jau sportiskā svarā!),

lai jokot tribīnēs kāptu, kur runā nopietnā garā.

Bet, kā ir sacījis Gorkijs: «Lai neprātīgajiem slava!»

(Es lūdzu piedot, ja kļūdos. Pie rokas teksta man nava.)

Ja mainīt nāktos, es liecinu: pat tūkstoš gleznainu vaidu

es nemainītu pret niecīgu, tik tikko manāmu smaidu.

I

Satīrai ir allaž sēra smaka.

Vis! svētie sēra smaku nīst

FANTAZIJA PAR MEDICĪNAS TĒMU

Pret daudzām kaitēm medicīna

Ar labiem panākumiem cīnās.

Ir uzveikts mēris, tīfs un bakas …

Par to mums ārstiem jāpasakās

Pat gripu prot tie savaldīt.

Un, ja ne šodien, tad jau rīt

Kāds retais slimnīcā cels traci

Ar lūzumu vai zilu aci.

Bet poliklīnikas nudien

Būs garas rindas vēl arvien,

Būs pieņemšana no un līdz

Un būs uz durvīm uzrakstīts:

«Te ārstē

slaistus,

blēžus,

meļus.

Lūdz ienākot ņemt tīru ve|u!

Dr. BĒRZIŅŠ,

Aled. zin. kandidāts,

un viņa asist.

SLOTASKATS.»

Un visi ies un iznāks tīri.

Kļūs slaisti darbīgākie vīri,

Un blēži blēdīties reiz beigs,

Un me|i taisnību vien teiks.

K|ūs dakters BĒRZIŅŠ laureāts,

Tiks paaugstināts SLOTASKATS,

Un man par viņu slavēšanu

Pat piedos darba kavēšanu!

TIPISKO MEKLEJOT

Ar riebīgu slimību sasirga Donats.

Tā daudzus jo daudzus no mums šodien nomāc.

Viņš uzcēla māju un dārziņu kopa,

Un bija tam vistas — kāds pusducis kopā.

Viņš kļuva par buržuju, mantrausi, tārpu,

Kas kapeikas dēļ savā dārziņā kārpās.

liet proforgs Krišs Buks reiz bij padomu devis:

—  Nāc parunāt, biedri, es būšu pie sevis! —

Un aizgāja Donats un pārnāca šķīstīts.

(Viens dievs tikai zin ko tie runāja īsti.)

Viņš apkāva vistas un nojauca žogu,

Tad izmeta sievu un bērnus pa logu

(Jo kāre uz mantu tiem aizsedza daili.)

Un pielaida istabai sarkano gaili.

—  Laj. tumsoņas grabažām vērību veltī.

Mēs iesim puskaili, mēs gulēsim teltī.

Kā Diogens dzersim bez krūzes, no saujas,

Un rāpsimies saulaino tālumu kraujās! —

Sis gadījums, draugi, nav izdoma plika.

Kāds rakstnieks to nopietnā romānā lika.

Tā, mācīdams citus, viņš līdzekļus krāja,

Un tagad tam pieder:

dārzs,

auto

un māja.

AIZ KALNIŅA DŪMi KŪP…

Aiz kalniņa dūmi kūp,

Kas tos dumus kūpināja?

Mūsu seskis nu jau sen

Alus vietā ļergu dzen.

Atnāk pele māju uzpost,

Seskim jaliek galdā pusstops.

Atnes krupis ūdentiņu —

Seskis cienā arī viņu.

Vilkam pusstops — miers lai valda,

Dzenim, kad tas malku skalda,

Ezim, pagalmu kad mēž …

Visi pusstopus vien plēš!

Tādēļ mūsu seskis sen

Alus vietā ļergu dzen.

Nebija kur viņam dēties,

Nācās pārkvalificēties.

AČGĀRNĪŠI

Vai nu netīši, vai tīši —

Nevar saprast, sit vai nost! —

Viss, ko dara ačgārnīši,

Ačgārns pašos pamatos.

Taupa rubli — raud un žņaugās,

Smej — kad simtnieks vējā iet.

Noklāj jumtu — atstāj spraugas,

Mūrē krāsni •— dūmvads ciet.

Ja ir bedre ceļam priekšā,

Gaidiet vien, ka aizbērs drīzi

Vienīgi, ja viņu priekšnieks

Tajā «Volgu» salauzīs.

Tad būs ačgārnīši sprukās.

(Tādas ziepes, vai tu traks!)

Bedri aizraks, ieraus šļuku,

Nu un … blakus jaunu raks.

Kur gan rodas ačgārnīši?

Kas gan tur un stutē tos —

Vai nu netīši, vai tīši?

Nevar saprast, sit vai nostl

.

TāRPA KUPLEJAS

Lai ērgļi trako, gaisos skrienot.

Kur saule lec un gaisma svīst.

Bet es tik lienu, lienu, lienu …

Hei, draudziņ mī|ais, mācies list!

Pār ērg|u galvām negaiss krājas

Un zibens sper, un lieti list…

Bet man ir miers un labi klājas.

Hei, draudziņ mī|ais, mācies listi

Lūst ērgļiem spārni, reizēm kakli,

Un ilgi rētas nesadzīst.

Es dzīvs un vesels lienu čakli.

Hei, draudziņ mī|ais, mācies līst!

Raug, cits pēc cita noiet malā,

Kas strauji kāpj un smagi svīst.

Bet es, tas rāmais, — kalna gala!

Hei, draudziņ mī|ais, mācies līst!

SATĪRIĶIM IESĀCĒJĀM

Satīra nav ejošākā manta.

Satīriķis bagāts nepaliek.

Un, ja reiz tam drukā kādu pantu,

Tad no tā vēl pusi svītrot liek.

Ja tu gribi iestrēbt siltu viru

Un lai būtu sviestmaize tai klat,

Skandē labāk mīlestības liru.

Varēsi ko vairāk nodrukāt.

Kādē] tev, kā ukraiņi to saka,

Tēvocim pa priekšu ellē līst?

Satīrai ir allaž sēra smaka.

Visi svētie sēra smaku nīst.

Visi lauriem vainagotie vīri

Mākoņos vai kalnu galos stāv.

Sētnieks, kutam uzdots ielu tīrīt.

Laureātu vidū redzēts nav.

Bet ja tomēr gribi rakstīt jokus.

Padomā vispirms par sevi pats.

Pagriez mājās sīpolus un lokus,

Lai jau laikus norūdītos acs.

VĪRU ATZĪŠANĀS

Ai, sievietes, bez jums mums klātos grūti!

Mēs staigātu nedz mazgāti, nedz skūti,

Mēs nepazītu mīlestības valgu

Un nezinātu, kam lai atdod algu.

Kas modinātu rītos mūs no čučas?

Kas dāvātu tās mīļās, saldās bučas?

Kas atģērbtu, kas noautu mums kājas,

Kad kunga dūšā atgriežamies mājās?

Ne velti mēs jūs cildinām arvienu

Un piešķīrām jums svētkos brīvu dienu,

Un trolejbusos vietu dodam aši,

Lai paspētu vēl laukā izlekt paši.

Ik vēlēšanos jums no acīm lasām.

Tik četrus rubļus retu reizi prasām.

Un jūs vēl pašas aizskrienat pēc alus,

Lai mēs no rīta neatdotu galus.

Tā ir, ja dzīves statistiku paņem:

Kas mīl, tas atdod vairāk nekā saņem!

ZAĶI

Cik drosmīga kļūst zaķu cilts,

Kad vilku pārklāj kapa smilts!

Lai nu ikviens sev liek aiz auss:

Vairs vilkiem vaļu nepieļaus!

Bet paiet laiks ne visai ilgs.

No jauna uzrodas kāds vilks,

Lec zaķi pazemīgā dejā,

Un visiem atkal ļipas lejā.

Pats cīnies, palīdz, doma. spried un sver.

Pats esi kungs, pats laimei durvis ver.

R a i n i s

VĒROJUMI UN PĀRDOMAS

Dažs mazāk domā, sver un spriež.

Un priekšniecība viņu cieš.

Dažs mazāk cinās, spriež un sver,

Un laime viņam durvis ver.

Dažs lūko, ka tik pašam tiek,

Vēl citam kaju priekšā liek.

Dažs traki baidās domāt pats,

Kaut amats liels un pats viņš plats.

Un, kad nu viņš vēl platāks kļūst,

Te kādu dienu krēsls lust.

(Jo augstie krēsli untumaini.)

Ko tādiem ieteikt?

Lasiet Raini!

II

Āzis šķina ozoliņu.

Ozols āzi pārdzīvoja.

Vai tev bija, āža galva,

Tādu domu izdomāt?

PADOMS

Deguns man ir sārts kā biete.

—  Dakter, cik tas ilgi svils?

Sakiet — kādas zāles lietot?

—  Dzeriet vairāk, paliks zils!

nelaimīgais ods

Uz mājām atlidoja ods —

Tā apreibis, ka stutē sienas.

Nu ko tu, muļķi, [audis kod,

Kad viņiem izejamās dienas!

BURBUĻA KARJERA

Ziepju lmrlni|a vēsture īsa:

Pūtās, pūtās un … Domājat — plīsa?

Nē, 'iā spriežot, jūs kļūdāties pamatā.

Viņu iecēla — balona amatā.

AIZVAINOTAIS ARHITEKTS

Dievs notvēra velnu aiz astes.

—  līs skatos, tev celtnieka nags.

Bet kādē| šis vienādās kastes?

■— Ne kastes, bet Ķengarags!

..

PATI VAINĪGA

Ne jau senajos teiksmu laikos,

Mūsu dienās tas atgadījies.

Vai pie Ciccercs, vai pie Berzes, —

Kādā ciematā, neatceros.

Devās puisis makšķerēt zivis,

(Ir vēl vietas, kur tas nav aizliegts.)

Ilgi sēdēja upes malā,

Nav ne asakas, kaut vai raudi.

Pēkšt.ii skatās — sakustas pludiņš.

Puisis piecērt — zivtiņa rokā!

Tāda dīvaina, neparasta,

Skaidrā latviešu mēlē runā:

—  Mīļo makšķerniek, atlaid mani,

Es tev uzcelšu jaunu māju.

—  Hē, tavs priekšlikums nāk par vēlu.

Ir jau māja man labu labā.

—  Nu tad pieprasi jaunu pirti,

Netrūks lāvas, ne karsta ūdens.

—  Kas gan mazgāsies tavā pirti,

Katrā dzīvoklī mums ir vanna.

—  Jaunu veikalu varbūt vēlies —

Tā kā pilsētā, platiem logiem?

—  Stāv jau ciemata centrā veikals,

Ja tik naudiņa, pērc, ko gribi. —

Daudz vel zivtiņa piedāvāja,

Pārāk izvēligs puisis bija.

Sis tam esot, un tas tam esot,

Tikai patālu braukt uz darbu …

—  Nu tad skaidrs, — zivtiņa teica,

—  Būs tev rūpnīca mājai blakus! —

Puisis nosmējās neticīgi,

Zivi atlaidis, mājup gāja.

Skatās — dūmenis ciema malā,

Strādā kombināts pilnā sparā,

Vāra ziepes no zāģu skaidām …

Tā teikt, ķīmija — sintētika!

Ak, es nejēga! — puisis domā,

Tā tak zelta zivtiņa bija.

Jāskrien steidzīgi vēl uz upi,

Tūdaļ jāprasa jaunais «Moskvičs»!

Upē ūdeņi melnu melni,

Kā no samazgu spaiņa smako,

Zelta zivtiņa aizpeld garām —

Spuras nekustas, vēders augšā.

Te nu veltīgi vainot puisi,

Pašas zivtiņas vaina bija ■

Sliktu projektu pasūtīja.

LUDZIŅA BEZ BEIGĀM

—  Māmiņ, viņš ilgi jau seko man.

Viņš mani mil, no tiesas!

—  Mīl! Ak tu, mu|ķīte! Mīl viņš, jā gan!

Kāro pēc tavas miesas!

—  Māmiņ, no bēdām viņš kļuvis jau sirms,

Acis tam deg kā lāpas.

—  Aplūko viņa zobtis vispirms.

Aprīs viņš tevi, pļāpa!

—  Māmiņ, ikviens, kuru mīli, jauks,

Lai viņam kāda krāsa.

—  Bija reiz tavai māsai tāds draugs.

Pazuda tava māsa.

—  Māmiņ, pat pusnaktī viņš mani sauc.

(Pusnakts. Skan sauciens. Spīd mēness.)

—  Dzirdējām mēs tādus saucienus daudz.

Labuma viņi mums nenes.

—  Māmiņ, nu kādēļ par visiem tā spriest?

Nedrīkst jau visus tā nievāt.

Nevaru ilgāk es likt viņam ciest,

Kļūšu jau rīt viņa sieva.

—  Dari, kā zini. Vai jaunatne māk

Klausīt, ko vecāki saka?

—  Mamrn, bet uz kāzām tev jāatnāk.

—  Neesmu, meitiņ, vēl traka! —

Nezinu, cik vēl šī saruna ilgs,

Kādas būs varoņu gaitas.

Lugā, kā nopratāt, darbojas:

Vilks,

Meita un \

Māmiņa /

KO AIZMIRST MEITENES

Reiz tāda jautra dziesma bija.

Ko atgādinat der varbūt,

Kā daiļā Preiļu Valērija

Uz Rīgu brauca laimi gūt.

Tā laimi toreiz neatrada,

Tik radās brēkulīts pēc gada.

Un, ja to var par laimi saukt.

Tad, protams, vērts uz Rīgu braukt!

Laiks mūsu dzīvi izmainīja,

Bet arī tagad vel arvien

Tāpat kā Preiļu Valērija

Uz Rīgu daža meiča skrien.

Tā nīkstot garīgajā badā,

Jo kino redzot vienreiz gadā,

Bet Rīgā valdot mākslas gars

(Un puišiem sirds kā samovars!).

Līkst |audis cukurbiešu vagā.

Steidz govis slaukt un ganos dzīt,

Bet viņa Rīgā šeiku dragā

Un šaurā gultas vietā mīt.

Pie Operas stāv autobusi,

Nav kolhoznieks te viesis rets,

Bet meiču velk uz citu pusi,

Kur vīna dvingā dzied un lec.

Tā viņa skrien, tā viņa lēkā,

Līdz kādu dienu skanēs brēka,

Pie vārtiem sunīts ries — vau, vau!

Jo dīkā dzīvē laimes nav.

MOTOTūRISTA DZIESMIŅA

Tik pie Gaujas, tik pie Gaujas,

Tik pie Gaujas vēlos būt…

Kamēr veči darbā raujas.

Steidzu līgaviņu gūt.

Brauksim, meitenīt, ar «Javu»!

Garās bikses aši pērc,

Dzīvi apdrošini savu.

Manējā neko nav vērts.

Gāja ceļš no kalna lejā,

Bija «Javai» ātrums labs,

Bet aiz pagrieziena slējās

Varens telefona stabs.

īsa mūsu laime bija …

Nu ar citiem meiča brauks.

Vāģis autoinspekcijā —

Paliec sveiks, mans ātrais draugs!

Sveika, Gauja, plūsti knaši,

Tur, kur baltā jūra zied.

Kur es esmu — miniet paši,

Man vairs tālu neaiziet.

SARUNA PAR HOBI

Pal ja no tevis birst jau smilts

Un tev pie spieķa jāpieturas, —

Pie kādas piederi tu cilts,

Un kāda uguns tevī kuras?

Vai bise tevi krūmos velk,

Vai smailīte pie upes saista.

Vai motocikls ir tavs elks,

Vai dārza gaida rozes skaistas?

Vai retas pastmarkas tu vāc,

Vai vadā pastaigāties bobi,

Vai tev uz meičām nesas prāts? ..

Nu, īsi sakot, kads tavs hobī?

Ja tev vel nav ne auksts ne silts

No visiem augšminētiem niekiem,

Ir tāda bļitkotāju cilts.

A!< dievs, kas tie par ziemas priekiem!

Vel bieza tumsa, agrs rīts,

Guļ kaimiņiene ziņkārīgā,

Dod sieva sviestmaizītes līdz

Un lūk, jau atstāta ir Rīga.

Visapkārt ledus klajums zilgs,

Trīc roka, zivis spārdās kastē,

Un sēdi tu kā vientuļš vilks,

Kam ledū iesalusi aste.

liet pilnīgi ir izslēgts risks,

Ka vientulība būs par traku,

Jo b|itkotājs ir sabiedrisks, —

Ja ķeras citam — sēžas blakus.

Un tā ap tevi bariņš augs,

Un ledu urbinās un kapās,

Un pulcēsies pie drauga draugs,

Ka tev pat jālaižas būs lapāsl

Nāks vakars, mājās sprakstēs plīts,

Steigs sieva zivis cept un vārīt. ..

Nu ko, varbūt ka brauksi līdz,

Ja citusvētdien nav ko darīt?

Bet iekams kastē zivis krīt

Un atskan jautrā ledus šķinda,

Mums jāsatiekas ir jau rīt,

Pie zoobodes, tārpu rindā.

ŠOFERA DZIESMIŅA

Cik to zīmju, jods parāvis.

Visās ce|a malās daudz:

—  Sofer, bremzē! Sofcr, stāvi!

Sofer, uzmanīgāk brauc! —

Bet, kad laimi gribam atrast,

Zīmes nebrīdina mūs.

Un ne velna nevar saprast,

Kas aiz pagrieziena būs.

Kā lai zin, vai celis tiltu

Vai tev bedri racis draugs?

Vai ar viltu vai bez viltus

Panāks pretī meitēns jauks?

Dažam bail no grambas katras.

Dažs vēl pārgalvīgāks kļūst —

Jo ne velna nevar saprast,

Kas aiz pagrieziena būs.

Gan mēs paši sevi baram,

Gan mūs inspektori bar,

Bet, ja kāds mums dzenas garām,

Spiežam gāzi, cik tik var.

Toties dzīvē, kā jau aprasts,

Visi priekšā palaiž mūs.

Kad ne velna nevar saprast,

Kas aiz pagrieziena būs.

Ceļa zīmes ceļu malās

Vienmēr uzmanīties sauc.

Cik to zīmju galu galā

Visās ceļu malās daudz!

Bet, kad laimi gribam atrast,

Zīmes nebrīdina mūs

Un ne velna nevar saprast,

Kas aiz pagrieziena būs.

JĀPACIEš UN JāNORAUD

(Izraksti no dienasgrāmatas)

Pirmdiena. Cik aptvert spēju,

Pēcpusdienā pamodies,

Degvīns mani saindējis.

Kāda bēda! Nedod dies!

Otrdiena. Meistars ārdās:

—  Kur tu biji, suņadēls?

Pretī nebilstu ne vārda,

Kļūst man pašam sevis žēl.

Trešdiena. No bēdām vakar

Biju piesūcies kā ods.

Kāds gan man ar suni sakars?

Kādēļ aizskarts tiek mans gods?

Ceturtdiena. Atkal tracis,

Atkal mani atlaist draud.

Vai mans deguns derdz vai acis? ..

Jāpacieš un jānoraud.

Piektdiena. Nupat kā sāka

Manī mosties darba spars.

Diemžēl agrāk pazust nākas —

Kā nekā tak svētvakars.

«Atkal divas dienas pi iekal»

Kalendārs man paziņo.

Nu, pēc visām bēdām, liekas.

Grēks nav ieraut «maziņo».

TIKAI NE TO

Varam sintezēt visu bez riska,

Kas vien valkājams, dzerams, ēdams.

Bet, ja mīla kļūst sintētiska,

Tad ir bēda, liela bēda.

Rodas mākslīgi uzkurts siltums,

Meli nesastop sirdī filtru,

Šķiet, ka mēness no skumjām diltu,

Un starp cilvēkiem nav vairs tiltu.

Varam sintezēt visu bez riska,

Bet lai jūtas sintēze neskar,

Jo, kad mīla kļūst sintētiska,

Dziesmas neskan, smiekli neskan.

Sauciet ķīmiju brīnumdari,

Mīla simtkārt spēj vairāk darīt.

Pat visdziļākā ziemā arī

Pēkšņi atdod mums pavasari.

Varam sintezēt visu bez riska.

Tikai ļausim, lai jūtas palo.

Arī upes no krastiem izkāpj,

Ledus stingumu prom kad skalo.

Nav vairs puteņa, nav vairs sala,

Sveši cilvēki smaidus dala,

Skūpstās zvirbuļi ielas malā.

Vai mēs sliktāki galu galā?

TUR NAV VAINOJAMI LINI

Ja tev deguns deg kā liesma.

Kā tie zilie lini dziesmā,

Tad tu droši vien ja» zini —

Tur nav vainojami lini.

Bēdz no tiem, kas glāzes cilā,

Sargies baltā, sargies zilā.

Galvaskauss ar diviem kauliem —

Ceļa rādītājs pie prauliem.

Zied lini, kā tai dziesmā dzied.

Zied lini, ziliem ziediem zied.

Zied lini… Zilu zilā spirta liesmā

Sadeg inužs — tin cauri dziesma!

Vai, vai, vai!

Kad tu skaidrā, tad tu zini,

Kur zied rudzi, kur zied lini.

Kad tev reibums galvu lauza,

Linus neatšķir no auzām.

Zilie lini zied kā jūra.

Viri met uz katra stūra,

Sievām acīs zilas liesmas,

Visi dzied tik Paula dziesmas.

VAIRS JāNīTiS NEZINĀJA.

(Mūsdienīgas līgo dziesmas)

Vairs Jānitis nezināja,

Kolhozā iebraucot,

Vai tie bija laucinieki

Vai bagāti pilsētnieki.

Vanna, gāze sētiņā,

Pērnā maize klētiņā,

Danco, kurpes netaupot.

Svaida naudu neskaitot.

* * •

Lauku puisis pilsētā

Asariņu noraudāja:

—  Cūkas ganot kolhozā,

Būtu vairāk nopelnījis. —

Tava paša vaina bija,

Kam atbēgi pilsētā,

Vieglas dzīves tīkodams,

Garo rubli meklēdams.

Bagāts veikals ciematā,

Plaukti liecas čikstēdami.

Kolhoznieki iepirkās,

Vēl atlika rīdziniekiem.

Jāņa tēvs gaidīdams

Sirmu bārdu ataudzējis.

Pats ja auto nedabūs,

Ģan dabūs bērnubērni.

« ♦ *

Aiz ko mūsu ciema puišiem

Appampuši vēderiņi?

Visus šņabjus izdzēruši,

Sausos vīnus ļurināja.

Jānīts guļ grāvmalā,

Traktors grāvja dibenā.

Tavu dumu kumeliņu,

Neved mājās dzērājiņul

Jāņa bērni sadrūmuši,

Jāņu dziesmas nedziedāja.

Kamēr tika kolhozā,

Visas iekšas izkratīja.

Nebēdājiet, līgotāji,

Brauksit mājās dziedādami

Cūka ceļu noš|ūcēs,

Pusstops gludi norullēs.

Sliņķiem raža saaugusi

Susinātā tīrumā:

Blusu kārkli, vilku vāles.. .

Ne vārpiņas neredzēja.

Vieni teica — mēslu trūkst,

Otri pēla agronomu,

Treši cieti apņēmās

Jaunu purvu susināt.

Ko līdzēja viena zvaigzne,

Tumšā naktī spīdēdama?

Viens nav karā karotājs,

Kopu cūkas barotājs.

Kur bij pašu padomiņš,

Tur ražens tīrumiņš.

Bites, medu lūkodamas,

Traniem ceļu neprasīja.

III

Bet, ja izmet kā mīlīti

Mani vējā un salā,

Tad es iešu uz «Zīlīti»,

Sākšu dzivi no gala.

JA NAV, LAI NAV!

. . . Nu lūpas sakniebtās drīkst skāri

Ne tavu vairs,

bet stikla kaklu.

Un roka

pilnu glāzi tver —■

Es melis nebūšu

un lišķis, —

Bet ziiles šīs

ne vienmēr der,

Un trauslais trauks

pret sienu

izšķīst . . .

Harijs H e i a / e r s

Es atceros vēl, velns lai rauj

Kā mēdzu tevi skūpstīt čučot.

Nu sveša roka tevi skauj.

Bet man kas atliek? Polšu bučot?

Es dzeru, bet ko zāles vērts.

Kad sirdī greizsirdība kusa

Un tu šai brīdī lūpas mērc

Kaut kada pienapuikas ūsās.

Es nespēju tev uzsaukt «bēdz!»

Un sacīt viņam «stājies!», «proties!»,

Un jūsu izdarības mēdz

Kā mana dzeja atkārtoties.

Pret sienu roka trauku triec,

Un lido nolādētais biašķis.

Ja liktens tevi skūpstīt liedz,

Tad visi pusstopi lai sašķist!

PAMĀCĪBA MAZULIM

No gaismas tālāk, no vēja tālāk

slēpties, slēpties,

starp iegurņa kautiem, pustumsā siltā,

mikstā klēpi.

… Kliedz dzemdību galdi asiņainie:

— NākamaisI Nākamais … —

. . . kliedz sarkans mazulis.

Ezers guļ Ielejā

Kā dieva spļāviens …

Laima Li v e n a

Ja nu gūžas

Būtu slūžas —

Laistu turp un atpakaļ.

Bet tas nenotiek

Nemūžam,

Lai nu cik tas kliedziens skaļš.

Tādēļ, bērniņ,

Nerauc seju.

Vajadzēs tev dzīvē nu

Tā kā visiem

Mīlēt dzeju,

Arī tanti Lī.venu.

Velti spārdies tu,

Cik jaudas,

Asariņas rasini.

Ne jau vienmēr

Tante sp|atidās,

S|akstinās ar asinīm.

Ir tai sniegi,

Lazdu skaras…

Baudi gleznas, tēlus jaudt

Tante aplamības dara

Tikai tad, ja bērni raud

MAMUTIADA

Laika gaita, laika gaita

Tā kā milzu upe plūst. . .

. . . Kas gan Limbaži bez Llelezerat

. . Toreiz peldkostīmus

tur neviens vēl nepazina .

… — Dzejnieki Dzejnieki

Kur jūs esat? —

. . . Dzejnieks?

Kas par velluf

. . . Melna noplukusi *hūte» virzās sāņus,

Atsedz seju, apaugušu sariem . . .

. . . Tad, kad tikām draugos.

Parādām ir savas vārsmas.

Izlasījis Diženājo Bernhards ilgi domā . . .

. . . Ilgi domā, klusi saka:

*Nevajaga, puikas, nevajaga.. .»

Arvīds Grlgulis

Tas vel bija tajos laikos,

Kad mēs lēkājām pa kokiem,

Dzīvojām pie lielas pe|ķes,

Visi plunčājāmies barā.

Apģērbu vēl nepazinām,

Ne to mini, ne to māksi,

Gūžu jostām nodīrājām

Kādu mamutu vai taksi.

Toreiz daudz mēs nerunājām.

Līdzskaņu vēl bija pamaz —

Tikai m no vārda mamuts,

N no vārda nopūdelēt.

Katru burtu nācās skrāpēt

Granītā vai dolomītā,

Honorārus nemaksāja,

Tādēļ dzejnieks bija retums.

Drukas darbi nāca ārā

Tikai vienā eksemplārā.

Reiz pie mūsu lielās pe|ķes

Uzradās kāds dīvains hipijs.

Tāds ar drūmi garu spalvu,

Neparasti lielu galvu.

Saucām to par Lielo Drūmo,

Dzīvoja viņš biezos krūmos.

Drūmais svešvalodas prata,

H un f mums iemācīja.

H drīz iepatikās puišiem —

(Hipī, hepī, hali gali), —

F it labi jaunām meitām.

Pat vēl tagad «fui!» tās saka

Nelieto vairs veco «kaka».

*\

Kamēr citi ķircinājās.

Grauza saulespuķu seklas,

Čaulas izspļaujot ar blīkšķi,

Drūmais, prātodams pie sevis,

Mēdza sūkāt kājas īkšķi.

Izmantodams rakstu zīmes,

Sacercja garas riincs.

Mēs, tie mazie, viņu šķaudām.

Mēģinājām atdarināt.

Taču Drūmais laidās lapās,

Sacīdams mums šādus vārdre

«Mī|ie puikas, labāk nehal

Un vēl klusi bilda «turēt».

Teica vēl kaut ko par upi,

Nesapratām. Bijām glupi.

Nu vairs nevar nehal turēt,

Vairs to upi neapturēt.

KA LAI TIEK NO TEVIS VAĻA?

. .. Vil nesauc mani. Es labāk gribu

šonakt raganas aiziet.

. . . Es spārnota noturos zilgmē.

Brt piesapņoti spārni ncttalpo ilgi,

Vējš izplūkā īos, vējš nošķin pa spalvai.

es kritu.

Vai tu mani miti

Ari tik aplaupītu

Mirdza B e n d r u p e

Negribu es tevi paļāt,

Asiem vārdiem sapni kliedēt.

Kā lai liok no tevis vaļā?

Varbūt pamēģināt biedēt?

Ja nu raganās es ietu?

Tev tak netīk tādi tipi.

Tikai tur nav brīvu vietu,

Visur priekšā jaunās hipī.

Labāk tērpšos baltās pūkās.

Lidošu uz vētras aci.

Nikni vēji mani plūkās,

Krusa kapās, lietus slacīs …

Cerams, nāksi tu pie prāta,

Atteiksies no savas domas,

Kad es būšu applūkāta

Tā kā cālis gastronomā.

Bet, ja, tādu mani liekot,

Nebrīnīsies tu kā skārnī,

Būs jau tomēr tev par prieku

Vēlreiz jāataudzē spārni.

BEZ DŪMIEM NAV GAISA

Jaunais martcna cehs

kā milzīgas miera pīpes

pret debesīm skursteņus slien,

to dūmi kā pelēki brieži

pa zilajām pļavām brien.

… Tāpēc krūtīs man prieks,

savu zemi vērojot plašo,

kur krāsnis nerimstot kvēl

un dūmeņu meži dvašo …

Jānis Silazars

Prieks sirdi no kriitlm rauj laukā,

Kad redzu — pie debesim dūmit

Ai, Liepāja, pilsēta jaukā,

Bez dūmeņiem taviem man drūmi.

Jā, martena dūmiem bij vara.

Tiem kūpot, kā darvā es slīgu.

Reiz rūpnīcai pašāvos garām

Un atnācu taisni uz Rīgu.

Te, protams, viss tīri un glīti…

Bet, skumjas un raizes kad jūtu,

Es aizšauju šīberi plītij,

Lai atkal kā Liepājā būtu.

Nāk istabā dūmi kā brieži.

Verd manī kā martenā uguns,

Un rakstīt man piepalīdz bieži

Reiz jaunībā kausētais čuguns.

/

AICINĀJUMS UZ DZEJU

. . . Atnāc pie manis

Tieši no darba.

Tieši no nakts maiņas.

Kad

Tu

Tik brīnišķīgi žāvājies,

Klausoties manas

Vislabākās dzejas.

Harijs Galiņš

Atnāc pie manis

Kā mazā juiga.

Kas draugu uikā.

Atnāc pie manis,

Kā kādreiz gāji

Pie citiem puikām.

Gulēsim kopā

Uz ciņa vilgas,

Kur pērnās smilgas.

Un lai tev aiziet

Kā putenī pātā

Nenāk prātā.

Lai nu tā salna

Kā burvis ielejā

Zavējas.

Lasot tev dzejas.

Man patīk vērot,

Cik brīnišķi

Žāvājies.

Lai tevi aprunā

Pirtis uz lāvām.

Uz klinšu krantēm

Nemainu tevi

Pret svešām žāvām

Pret citām tantēml

IZDARĪBAS AR SEVI

Es leeļu sevi . . .

I. Ziedonis

Esmu izgājusi no sevis. . .

A. P o r m a l e

Reizēm es atveru sevi. . .

V. Vīksna

Ziedonis, iegājis sevī,

Atklāj, ka darbam ir smaka.

(Ķermeņa darbības gaitā

Visādi gadās, kā saka.)

Pormale iziet no sevis,

Stāstot, ka viņai, vai ziniet,

iekšā kūp degošas sveces!

(Gatavais iekšdedzes dzinējs.)

Vīksna — tā mēdz sevi atvērt

Un aizvērt (ja neredz ko labu),

Bet es sevi mēģinu satvert,

Un skrienu ap afišstabu.

Pagaidām agri vēl zīlēt,

Kas tur var beigās sanākt.

Viegli ir sevi mīlēt,

Grūtāk ir sevi panākt!

/

VALDIM LUKSAM

Ne tu kara laikā lūzi,

Ne tu tagad lūzis esi.

Vienmēr savu kara krūzi

Visās gaitās līdzi nesi.

Citāts: «… celiet simtu gramu,

Lai tie pašā sirdi kriti»

(Zinām jau, ka tavā krūzē

Saiet vesels kortelīts.)

Ticam vairāk tavam pantam.

Nevis apšaubāmām ziņām,

It kā kara laika Grantam

Tika tava tabaciņa.

«Kūpi, mana pipe,

kūpi,

Bēda, dūmu dūkstis

drūpih

(Lūk, kur atzīšanās skan

Tātad slepus vilki gan!)

Paiet gadi, rodas krokas, —

Velns, kur zūd pēc mata mats?!

Spoguli tver tavas rokas.

Kā tur bija, stāsti pats:

«Bet spogulis mēms.

Un tad —

kā aizsvilies

šņācu tam sejā:

—                   Ķēms!»

(Zemteksts lien no katras spraugas

Tas nav Lukss, kas pretī raugās.)

Beigās tavus paša vārdus

Gribētos tev adresct:

«Velns parāvis, vecais puika!

Tu vēl tiešām maizi ēd!»

Draugiem mīļš,

Pret blēžiem gražīgs,

Jautrs, nemierīgs un ražīgs!

LITERĀRA ROMANCE

Kas tev, mīļotā, noticis,

Kādēļ kalsti un žūsti?

Saki man — kādēļ līdzīga

«Rīgas Balsij» tu kļūsti?

Ziņas tās, ko man atnesi

Un ko citiem tu aiznes,

Ir tik vecas un dzirdētas,

It kā ņemtas no «Zvaigznes».

Tavās acīs es lūkojos,

Skumja kļūst mana dziesma.

Cik gan maz tajās siltuma!

Tā kā žurnālā «Liesma».

Kādu nedēļu atpakaļ

Skūpstu biju tev zadzis.

Gan pēc gada to nosod: s

«Asā slota» vai «Dadzis».

Savelk mīļotā grimasi:

—  Drīz gan būsi tu sprukas!

Ja tu tālāk tā rīmēsi,

Nez vai kāds tevi drukās. —

Te nu sāku es dievoties,

Griezt to visu par joku:

—  Vēl ir pasaulē «Sieviete»,

Tā man sniegs savu roku.

Bet, ja izmet kā mīlīti

Mani vējā un salā,

Tad es iešu uz «Zīlīti»,

Sākšu dzīvi no gala.

PAR SAUSIŅU — SIMFONIĶI UN VIŅA PĀRGUDRO STIĶI

Nevar uzskatīt par zirgu

Ēzeli vai poniju

Un par simfonisku darbu

Katru kakafoniju.

—   Ēzeli, redz, nodod ausis.

(Noslēpt tās nav viegli tam.)

Mani darbi, — prāto Sausiņš,

—   Nav vis atklāts tararam.

Skat, kā maskējos es glīti.

Ej nu, analizēt sāc:

«Augsme», «Plauksme», «Gaišie rīti»..

Opus numur tāds un tāds.

Tēmu šķetinu kā dziju,

Protu vērienu tai dot.

Kas par to, ka melodiju

Nespēju es izgudroti

Diriģenti rokas kratīs.

Bungas rūks, un taures blēs. ..

Muļķi, protams, nesapratīs,

Gudrie gudri noklusēs. —

Tā nu rada biedrs Sausiņš

Sev par lielu patiku

Mākslu izmeklēto ausij —

Skaņu matemātiku.

PROTESTĒJU, PROTESTĒJU! NEDRĪKST SITA KROPĻOT DZEJl

(Jāņa Grafomaņa vēstule redakcijai)

«Jērs ir labs, bet vilks ir ļauns.

Pasaulē nekas nav jauns.

Pods ir vērtīgāks par lausku.

Rīga lielāka par Bausku.

Svece nevar degt bez dakts.

Katrai dienai seko nakts.»

Sādi ģeniāli panti

Manā dzejā nosvītroti.

Es uz redaktori tanti

Pārskaities nu esmu ļoti.

Ja tev galva pilna cisu

Un ja ļauj tu šķērēm vaļu,

Tad jau labāk nogriez visu.

Nevis vērtīgāko daļu.

Nav vairs jēra, vilka, Bauskas . ..

Sarucis matīs tēlu saraksts.

Pods pagalam, ari lauskas, —

Kas tad paliek? Tikai paraksts?

Te man jāpiebilst pie viena:

Dzejai šodien melna dienai

Ne jau no spārītem,

Ne jau no mārītēm

Mācos un vados.

Niknākie dunduri,

Trakākie sirseņi —

Tie manos rados.

Visi, kas trenkāja

Bizmaņus, melnsvārčus,

Kangara dēlus,

Vistautas važoņus —

Brīvības žņaudzējus

Koda un dzēla.

Kamēr vien pasaulē

Divkošiem, liekēžiem,

Blēžiem būs silti,

Slavēšu rosmīgo,

Nikno un drosmīgo

Dunduru ciltil

PaŠapcerējums

I

Fantāzija par medicīnas tēmu

Tipisko meklējot ….

Aiz kalniņa dūmi kūp

Ačgārnīši…………………………..

Tārpa kuplejas ….

Satīriķim iesācējam ….

Viru atzīšanās ….

-Zaķi «ļ .

Vērojumi un pārdomas

II

Padoms………………………….

Nelaimīgais ods

Burbuļa karjera . . . .

Aizvainotais arhitekts .

Pati vainīga . . . .

Ludziņa bez beigām

Ko aizmirst meitenes

Mototūrista dziesmiņa

Saruna par nobī

Šofera dziesmiņa

Jāpacieš un jānoraud

Tikai ne to .

Tur nav vainojami lini

Vairs Jā nitis nezināja

III

Ja nav, lai nav!

Pamācība mazulim .

Mamutiāda

Kā lai tiek no tevis va|ā

Bez dūmiem nav gaisa

Aicinājums uz dzeju

Izdarības ar sevi .

Valdim Luksam .

Literāra romance

Par Sausiņu — simfoniķi

Protestēju, protestēju! ,

Mani radu raksti

Valdis Artavs

DUNDURDELS

Redaktors V. Rūja. Māksi, redaktora A. Je-

gers. Tehn. redaktore B. Dimanta. Korek-

tore L. Kancēviča.

Nodota salikšanai 1970. g. 4. decembri

Psrakstīta iespiešanai 1971. g. 18. martii

Dobspiedes papīrs 75 g, formāts 00X90/32.

2.63 fiz. iespiedi.; 2.63 uzsk. Iespiedi:: 1.77

itdevn. 1 Metiens 16 CCO eks. JT 05036. Maksa

2* kap. Izdevniecība «Liesma* Rīgā. Pa

domju bnlv. 2t. Izdevn. Nr. 24003:Do-591

Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes

Preses komitejas 23. tipogrāfijā Jelgavā

Raiņa ielā 27 Pasūt. Nr $957

* * *

Azis šķina ozoliņu,

Ozols āzi pārdzīvoja.

Vai tev bija, āža galva,

Tādu domu izdomāt?

Kārkli zemu locījās,

Kā vien vēji grozījās.

Ozols, stalti stāvēdams,

Līgotājus sveicināja!

*

Content

Artavs Valdis Dundurdēls

PAŠAPCEREJUMS

FANTAZIJA PAR MEDICĪNAS TĒMU

TIPISKO MEKLEJOT

AIZ KALNIŅA DŪMi KŪP…

AČGĀRNĪŠI

TāRPA KUPLEJAS

SATĪRIĶIM IESĀCĒJĀM

VĪRU ATZĪŠANĀS

ZAĶI

VĒROJUMI UN PĀRDOMAS

PADOMS

BURBUĻA KARJERA

AIZVAINOTAIS ARHITEKTS

PATI VAINĪGA

LUDZIŅA BEZ BEIGĀM

KO AIZMIRST MEITENES

MOTOTūRISTA DZIESMIŅA

SARUNA PAR HOBI

ŠOFERA DZIESMIŅA

JĀPACIEš UN JāNORAUD

TIKAI NE TO

TUR NAV VAINOJAMI LINI

VAIRS JāNīTiS NEZINĀJA.

JA NAV, LAI NAV!

PAMĀCĪBA MAZULIM

KA LAI TIEK NO TEVIS VAĻA?

BEZ DŪMIEM NAV GAISA

AICINĀJUMS UZ DZEJU

IZDARĪBAS AR SEVI

VALDIM LUKSAM

LITERĀRA ROMANCE

PAR SAUSIŅU — SIMFONIĶI UN VIŅA PĀRGUDRO STIĶI

PROTESTĒJU, PROTESTĒJU! NEDRĪKST SITA KROPĻOT DZEJl

PaŠapcerējums