Pliekšāne Elza

Atriebēja

ATRIEBĒJA

Drāma 5 cēlienos no Latvijas dzimtbūšanas laikiem

Personas:

Stefans Rīders — grāfs

S i d o n i j a — komtese, viņa meita

Arnolds H e i d r i h s — grāfs, Rīdera māsasdēls

Fon Šramms; Fon Bilovs; Fon Eilenhorsts muižnieki

Fon Pfeils; Steineks ārsti

V e n d i ņ š — grāfa Rīdera rakstvedis

Francis; Daniels pils sulaiņi

Ginters — muižas vagars

Strautiņš Gauriņš Herlauks Kalve

Šķiedra P elc i s Griķis A u z i ņ š-zemnieki

Baltiņu Agate — ciema ubadze, atraitne E r n a — tās meita Margrieta — Strautiņa sieva M a r i ņ a — komteses aukle

Vēl daži zemnieki un zemnieces. Skati norisinās pa daļai Daiņulejas pilī, pa daļai zemnieku sādžā.

PIRMAIS CĒLIENS

Daiņulejas pilī. Paliela, ļoti eleganta istaba ar dažādiem sienu izgreznojumiem, spoguļiem tin atzveltņiem; izejas durvis pa labo un kreiso roku, pret dibenu karājas portjera, atdalīdama blakus telpas.

Nomaļus uz kādas konsoles nostādīta lampa izplata vāju, nospiestu gaismu, tā ka istabā valda pakrēslis; sienas pulkstenis rāda pusnakti.

1. SKATS

Francis un Daniels, pirmējais ausi cieši piespiedis pie portjeras klausoties, otrais, atgāzies lēnkrēslā, smēķē papirosu.

Daniels (apspiestā balsi). Nu, kas ir, vai vari ko sadzirdēt?

Francis (krata galvu, tad uz pirkstu galiem pielieti Danielam). Neko. Ārsti savā starpā paklusu sarunājas, viņi par kādu lietu spriež un nevar vienoties. Slimniece allaž ievaidas, un komtese Sidonija staigā nemierīgi šurp un turp.

Daniels (igtii). Kad jel reiz šīs būšanas nobeigtos! Divas naktis jau neesmu gulējis, un tagad atkal pusnakts klāt, kur ne aci nevar dabūt aizlikt. Jāskraida šurp un turp kā atspolei: te vajag tādu zāļu, te tādu! te tādu pulveru, te tādu! It kā tāda veca grabaža vairs ilgi iespētu turēties, lai ar viņu saķitē un salāpa diezin kā.

Francis. Respektu, Daniel, respektu! Vecā grabaža ir augsti dzimusi grabaža, un vai tu domā, ka tie tur nav vēl diezgan nožēlojami? Mūsu kārtas cilvēkam, mazākais, ļauj mierīgi nomirt, kamēr viņi tiek zāļoti un zalvēti, ka ne tārpiem vairs tāds kompots nesmeķē. Iedomājies mūsu veco grāfieni: tai pastāvīgi atrodas divi ārsti klāt, — vai tie drīkst brīvā stāvēt? Tiek maisīts un brūvēts, un vārīts kā raganu ķēķī! Un mācītājam ar savs kakla cirtiens ar dieva maizes cepšanu!

Daniels. Tas jau nu paliks vai par maiznieku! Bet lai nu kā, svēta mūsu lielkundze ir, to var sacīti Viņas ģērbēja kalpone teic, ka tā vairs citādas papiljotes netinot matos kā tādas, kuras aprakstītas bībeles pantiņiem.

Francis. Jā, jā! Kur grāfs Rīders iet ar pātagu pa priekšu, tur šī, viņa māsa, ar bībeli pakaļ; tā viņi valda savus apakšniekus. Ja nu šis «apustulis krinolīnā» nomirtu, lad mēs paliktu pie pātagas vien.

Daniels. Cerams, ka tad nāks labāki laiki, grāfienes dēls, jaunais Arnolds fon Heidrihs, ir ļoti laipns un pazemīgs kungs.

Francis. Kāds labums gan mums, grāfa Rīdera ļaudīm, tur sagaidāms?

Daniels. Nu, tad jau vairs neesam grāfa Rīdera, bet jaunā grāfa Heidriha apakšnieki.

Francis. Par mūsu dzimtkungu taču dēvē grāfu Rī- deru?

Daniels. Tā gan Ir, tik ļoti viņš mācējis piesavināt sev visu autoritāti, ka, pat šā novada īstajai īpašniecei, viņa māsai Martai fon Heidrih, vēl dzīvojot, viņu ieskata gandrīz kā vienīgo valdnieku, bet es, vecu vecais sulainis, kurš še piedzīvojis sirmus matus, pazīstu savu kungu dzimtas sastāvu labāk; es zinu, ka grāfs Rīders, kad tas pēc savas sievas nāves bija pārdevis visas savas muižas, tika no vientules atraitnes māsas Martas fon Heidrih aicināts būt viņai par sargu un viņas nepieaugušajam dēlam Arnoldam par aizbildni. Bramanim Rīderam, kurš visu savu kapitālu izšķērdējis, mūsu jaukā Daiņuleja bija tikpat kā zvirbulim gatava bezdelīgas ligzda. Drīz vien viņš ar savu meiteni, mazo kointcsi Sidoniju, še ierausās kā īstā mājā. Gadi ir pagājuši, un vai nu tie ērkšķi, kurus viņš še dēstījis, jeb vai komteses Sidonijas lepnās rozes vairāk izsūkušas mūsu zemīti, to nevar zināt, bet abi, slacīti no nabaga apakšnieku sviedriem, zeļ trekni jo trekni.

Francis. Vai jaunais grāfs Arnolds būs spēcīgs diezgan novērst no mums sava tēvoča Rīdera smago roku? Tā jau arī viņu saistījusi, saderinādama ar savu meitu Sidoniju.

Daniels. Redzēsim, redzēsim, sliktāks jau arī nekas nevar nākt, ja ne labāks. Mēs, pils dienestnieki, nevarētu jau nu vis neko sūdzēties: dabū pa vienu ausi, pa otru, vai nu tāpēc izdīgsi, pateic paldies, un labi, bet nabaga zemniekiem, tiem es gan vēlētu drusku atspirgties pēc tik karstas sutas. Kad vēl nebūtu vagara Ģinteral Sirds trūkst pušu, noskatoties, kad viņš sāk mest pirts garu uz zemnieku mugurām.

Francis. Ak, tas vecais prūsis, ne par velti viņu sauc par «velna pērāju». He-hel Skaistas sievas bučot un vīriem graizīt kamiešus, to viņš prot kā cits neviens. Gribētu zināt, kamdēļ viņš tagad nogāja uz sādžu pašā nakts vidū?

Daniels. Dzirdēju, ka grāfs pats viņu aizsūtīja atvest kādu zemnieka sievu. Diezin ko ar to darīs? Būs laikam ko noziegusies.

Francis. Tiešām ērmoti, bet klau — vai viņš tur aiz durvīm nerunā?

2. SKATS

Tie paši un Ģinters, kurš nāk no kreisās puses, vezdams sev līdz Strautiņu Margrietu.

Ģinters (pavecs, ļoti izdilis vīrelis ar lielu, uz priekšu pārkārušos zodu, runā ļoti strauji un taisa žestikulācijas). Droš’, droš’, droš’, nāk iekš’, nemaz nebaid’, tev nekā nebūs darīšana!

Margrieta (basām kājām un ietinusies lielā lakatā, pārnāk bailīgi pār slieksni). Apžēlojaties, cienīgs vagara lielskungs, sakat man jele — ko ar mani darīsat? Kamdēļ man tik piepeši bij janāk uz pili?

Ģinters. Pagaid’, pagaid’l Kad atnāks to lielkung’, tad redzēs.

Francis (pienāk abi ar Dānieļu). Kad tevi piķis! Tā jau skaistā Margrieta! Vagare, draugs, kas tev sajaucis prātus? Ko tu gribi ar viņu iesākt, ka esi viņu vīram no gultas izmakšķerējis itin siltu?

Ģinters. Tur mut’, gelbšnabel, tev nepras’, zin paš’, ko dar’!

Daniels. Nu, nu, vecais teteri, neesi jau tūlīt tik nikns; vari jau mums arī pateikt, var būt, ka esi apdomājies, ka nav labi cilvēkam vienam būt, īpaši pa nakti, un ka Margrieta mūsu novadā tā skaistākā sieva?

Margrieta (šņukstēdama, galvu ietinusi lakatā). Dievs, esi man žēlīgs, neapzinos nevienam neko ļauna darījusi; lai nu ar mani notiek kas notikdams.

3.SKATS

Tie paši. No dibena Iznāk ārsti fon Pfeils un Steineks.

Fon Pfeils (rokas berzēdams). Hm! Es saku, tas ir jauns atradums mūsu medicīnas laukā, jauns dzinēja ritens nodilušo teoriju mehānismā. Muļķi tādi, kā viņi nevarēja ātrāk nākt uz tām domām samaitājušās vielas izmīt pret citām jaunām! Vai sieva jau atvesta?

Steineks. Bet, mīļais amata biedri, es bīstos, mēs Iedrošināmies taču par daudz. Tik daudz asiņu.

Fon Pfeils. Kā tā, mīļais? Lielkundze jau pati lā vēlas, grāfs pat uz to pastāv, un tā arī tik vienīgā glābšana. Mēs iepumpēsim pusnomirušās dzīslās jaunas, spēcīgas asinis, un redzēsiet, slimniece atjaunosies kā fenikss.

Steineks. Par to negribu šaubīties; kaitēt tas slimajai lielkundzei nevar, jo jāmirst viņai tā kā tā, — bet avots, no kura šo dzīvības sulu gribat ņemt, bīstos, izsīks, tik daudz asiņu zaudēt — to nepanesīs neviens.

Margrieta (kura līdz šim bailigi stāvējusi pie durvīm, pie beidzamajiem ārsta vārdiem top uzmanīga, saņēmusies ātri pieiet ārstiem). Cienīgie kungi, esat žēlīgi, ko — ko jūs ar mani gribat darīt? Man aiz bailēm jābeidzas. Ne par velti mani taču cēla no miega augšā tin tik piepeši rāva šurp, ka nedabūju ne vārdiņa sarunāties ar savu vīru.

Steineks (līdzcietīgi). Vai esi precējusies, mīļā sieviņa?

Margrieta. Jā, kungs, drīz būs divi gadi, kamēr mani pārveda mans mīļais Andrejs.

Steineks. Vai esat laimīgi? Vai mīlaties viens otru?

Margrieta (mirdzošām acīm). Ai, neizsakāmil Mans Andrejs mani, tā sakot, nes uz rokām, un es viņu turu dārgāku par visu pasaulē. Kādureiz gan iet knapāki, bet par to nekas, mēs esam veseli un jauni un varam strādāt; arī bērniņš mums mājā, tāds mīļš, daiļš bērniņš.

Fon Pfeils. Tātad spēka pilnumā, pirmoreiz māte; dzīvās krāsas un spēcīgais ķermenis izrāda veselu organismu — sāksim eksperimentēt.

Steineks. Man viņas žēl. Tādu zaļoksni jaunu dzīvību jūs gribat ziedot, lai veco kādu brīdi vēl atturētu no kapa; šinī dabasbērnu dzīvē, kur laime un miers uzcēluši savu svētnīcu, jūs gribat ielauzties ar postītāja roku, — esiet papriekšu cilvēks, tad ārsts! (Margrietai.) Sieviete, tik jauna un daiļa, kāda tu esi, saki — vai tev liktu mirt?

Margrieta (uzlūkodama stīviem skatieniem). Miri? F.s jūs nesaprotu. (Tad piepeši apķeras un, ārsta roku cieši sagrābdama, iebrēcas.) Mirt! A, jūs gribat?

Fon Pfeils (cieti un vienaldzīgi). Tev jāļauj attaisīt sev dzīslas, ka varam nolaist asinis, mums tās vajag priekš slimās lielmātes.

Margrieta (iebrēcas un grīļojas, lakats noslīd no pleciem, tā ka parādās daiļš, slaiks stāvs, tērpts vienkāršā apģērbā, gari, zeltaini mati nokarājas vaļēji pār muguru).

Steineks (ģībstošo apķēris savās rokās). Nabaga bērns, daiļā, smuidrā meža priedite, kā auka tevi sagrābj!

Fon Pfeils. Kolēģ, kad gribat būt poēts, tad jums nekad nevajadzēja ņemt rokā medicīnas grāmatas. (Margrietu satverdams pie pleca.) Mēs nedrīkstam vairs kavēties. (Pēdējā spēji izraujas no ārsta rokām un brēkdama iemūk attālākajā istabas kaktā.)

Margrieta (paceltām rokām, trīcošā, aizsmakušā balsī). Apžēlojaties par manim, apžēlojaties! Nenonāvējiet mani! Mans vīrs! Mans bērns! Vai tad jums nav līdzcietības? Jūs visi, kas te stāvat, — vai jums sirds no akmens?! Es jūs neesmu nekad aiztikusi, neesmu jums darījusi nenieka ļauna, un jūs gribat ņemt manu dzīvību! Nē, to jūs nedarīsat, dieva, tā žēlīgā debesu tēva dēļ, to jūs nedarīsat! (Sulaiņi stipri sakustas, fon Pfeils ar pirkstiem bungo uz krēsla lēni, Steineks aizgriezies liekas ļoti aizgrābis.)

Daniels (pieiet Margrietai). Margrieta mīļā, neraudi, apmierinājies, man sirds grib lūzt, uz tevim klausoties.

Ģinters. Ak, kad to pātag’ neir klāt, tad to izdzīt — to klaigāšan’.

Margrieta (satver Daniela. roku). Daniel, mīļais Daniel, glāb mani! (Uz Franci.) Franci, esi žēlsirdīgs!

Francis. Grāfa kungs tam neļaus notikt, nē, tik cietsirdīgs, tik briesmīgs viņš nebūs, nedrīkst būt. Rau, tur koridorā atskan viņa soļi, viņš nāk.

4. SKATS

Tie paši, grāfs Stefans fon Rīders.

Grāfs Rīders (virs impozanta lieluma, bargs, ciets, lūkojas drūmi, pa daļai ironiski. Ātri no labās puses ienākdams, uz sulaiņiem). He, Ģinterl Vai vēl nav pārnācis? A, ārstu kungi…

Ģinters (pazemīgi tuvojas un skūpsta grāfam mēteļa stūri). Jūsu cienība, grāfa lielskungs, to vec’ Ģinter dar’, kā liek, to sievl atvešan’ šurp kā beigšan’,

Grāfs Rīders (uz ārstiem). Kungi, tad sāciet tūdaļ operāciju, nedrīkst kavēt.

Fon Pfeils. Būtu jau sākuši, cienīgs grāfa kungs, bet, lūk, tā sieva tur ar sparu pretojas, tā ka jāizlieto vara, un bez jūsu cienīgās atļaujas …

Grāfs Rīders. Kur viņa ir? (Ierauga Margrietu.) Nāc šurpu!

Margrieta (tuvojas trīcēdama). Jūsu žēlastību, cienīgs, augstais lielskungs, viņi mani grib nokaut, tur viens no tiem kungiem teica, ka man nolaidīšot asinis un ka es to nevarēšot izciest.

Steineks. Es turu par savu pienākumu jums, grāfa kungs, aizrādīt, ka tas tiešām tā var notikt.

Margrieta. Jūs dzirdat, nāve! Nāve! Saušalaini viņa mani sagrābj — ai, žēlastību! (Nokrit grāfam priekšā ceļos.) Iedomājiet manu bērniņu, kā viņš ar savām mazajām rociņām taustīs pēc mātes — un neatradīs, kā viņa žēlā brēkšana piepildīs mūsu kluso būdiņu, un mans vīrs! Ai, jūs esat augsts, liels kungs, savus miroņus jūs paglabājat ar godu un greznumu un sāpes apslāpējat daiļajā marmorā, kuru uzceļat pār viņu trūdiem, bet stādāties priekšā kādu vientuļu zemju kopiņu, redziet pie tās kādu vientuli vīru, kurš izmisis lauž rokas un kuram neviens ritiņš vairs neaust, kas atdotu viņam viņa dārgāko mantu.

Steineks. Grāfa kungs, jūs gribat izdarīt darbu, kurš ļoti līdzīgs noziegumam.

Grāfs Rīders. Kungs, es neprasu no jums kritiku par saviem darbiem, man ar maniem dzimtļaudīm brīv rīkoties, kā pašam tīk.

Fon Pfeils. Mans kolēģis savā straujumā lietu ari drusku pārspīlē, ceru, ka abās pusēs viss izdosies par labu.

Steineks. Nē, es nebūt nepārspīlēju, bet izskaidroju ar visām ārsta zināšanām, ka lieta beigsies nelaimīgi un ka te tiek pastrādāta vienkārša slepkavība.

Grāfs Rīders (izsliedamies visā savā augstumā). Kungs, es jums pavēlu ciest klusu.

Margrieta. Slepkavība! Ai, vai tas vārds jūs nesatricina? Ja ar ne še laicīgi, tur, mūžīgā soģa krēsla priekšā, viņš kā pērkons atskanēs jūsu ausīs.

Grāfs Rīders. Klusu, sieva, nebrēc!

Margrieta. Nē, es neklusēšu, es brēkdama vēlreiz apkamju jūsu ceļus; nelaimīgas sievas, izmisušas mātes kliedziens — vai tas nespiežas jūsu dvēselē kā griezīgs zobens? Ai, neapcietinājāt savu sirdi, jūs to nožēlosat, kad jūsu apziņa reiz atmodīsies. Tad manas vaimanas jums skanēs vienmēr ausis, tās aicinās jūs kā soda pulkstenis un pārkliegs jūsu beidzamo lūgšanu.

Grāfs Rīders. Ģinter, nāc ņem to sievu un ved viņu grāfienes guļamā istabā. Jūs, Pfeila kungs, ejiet un uzsāciet savu darbu, un jūs, Steineka kungs, esiet tik laipni un atstājiet pili, jo man liekas, jūsu māksla pastāv vairāk morāles sprediķošanā nekā ārstēšanā.

(Margrieta gu( sašļukusi pie zemes, Ģinters grib viņu satvert, te metas starpa Daniels un Francis.)

Daniels (grāfa priekšā nomezdamies ce(os). Cienīgs lielskungs, es esmu vecs vīrs, kurš jums kalpojis līdz sirmiem matiem, tādēļ atļaujiet, ka jums lūdzu, lai jūs atlaidiet nabaga sieviņu; dievs negrib tāda darba, viņš tāpat palīdzēs jūsu cienīgai māsas lielkundzei tapt veselai.

Francis (dara tāpat). Ak, lielskungs, esiet žēlīgi, uzklausiet mūsu visu lūgšanu!

Grāfs Rīders (kāju sperdams pret grīdu). Ila! Vai tad tik ilgi esmu kungs un vēl neesmu iemācījis saviem kalpiem goddevību un paklausību! Arāl Tūlīt! Un nekauciet, jeb es likšu jūsu muguras graizīt asinīs.

Daniels. Dariet to, lielskungs, izgāžiet pār mani visas savas dusmas, tikai taupiet nabaga sievu.

Margrieta (paceļas, atgrūž Ģinteru, kurš viņu grib satvert, ar tādu sparu, ka tas tāli aizripo istabas kaktā, tcul taisni izslējusies ar lepni paceltu galvu runā stingri un cēli). Diezgan, Daniel, manis dēļ nebūs ciest nevienam, es esmu gatava padoties varmācībai, lieciet pie manis izdarīt savu bendes darbu, grāfa kungs, bet, aiziedama no šīs pasaules, es jums par mantojumu atstāju savus lāstus. Jā (roku izstiepusi pret grāfu), mūsu visu, manas nabaga mocītās tautas vārdā, es jūs — nolādu! Visas asaras un asinis, kuras jūs izlējuši, visas vaimanas savienojas vienā vienīgā kaucošā balsi, jūs apsūdzēdamas pie mūžības troņa. Lai jūsu noziegumi jūs vienmēr pavada, lai tie pār jūsu galvu savelkas kā tumšs postu draudošs negaisa padebess, lidz no tās izšaujas atriebšanas zibens, jūs samaldams un iznīcinādams! (Pfeilarn.) Tagad ņemiet mani un dariet, ko esat nodomājuši! (Abi ieiet dibens istabā, Ģinters un sulaiņi lēni izvelkas pa durvīm.)

Steineks. Projām no šīs posta un asins vietas! Nabaga tauta, kad reiz ausīs tava brīvības diena! (Aiziet.)

Grāfs Rīders. Ha! Ha! Ha! Brangs kanceles patoss! Tas viņai galvā laikam no pēdējās svētdienas, jeb salasījusies par žīdu varoni Judīti. Pa-a, ar tādu zvirbuļu morāli mani neiebaidīs. (Svilpo.)

5. SKATS

Grāfs Rīders un Arnolds fon Heidrihs.

Ar n o l d s. Ko es dzirdu, kas še notiek? Kādu zemnieku sievu gribot nonāvēt?

Grāfs Rīders. Pareizāk sacīts, izdarīt «asins Ielaišanas operāciju» pie tavas mātes, mīļais Arnold.

Arnolds. Vai sieva pati to brīvprātīgi atvēlēja?

Grāfs Rīders. Kāda ideja! Mīļais, man gan šai pastalu varonei būtu bijis jāizlūdzas kāda pilīte viņas dārgo asiņu!

Arnolds. Tātad ar varu piespiesta, nežēlīgi pārmākta! Nē, tas nedrīkst notikt, es to gribu aizkavēt. (Dodas uz dibenu.)

Grāfs Rīders (stājas pavēloši ceļā). Tev gan laikam patīkamāki, ka tava māte mirst? Zināms, zināms, tad jau Arnolds fon Heidrihs top bagāts mantinieks.

Arnolds. Tēvocil

Grāfs Rīders (viņu atpakaļ stumdīdams). Paliec vien atpakaļ un netraucē ārstu viņa darbā; ar savu kavaliera lomu tu jau tā kā tā nāc par vēlu.

Arnolds (nelaimīgs atkrit lēnkrēslā). Ai, noziedzība, lielāka par daudz citām! Atkal un atkal tās pašas vaimanas, tās pašas ciešanas — nelaimīgā tauta, šūpuli jau saistīta vergu ķēdēm, nelaimīgs arī es, kam man uz visu šo jānoskatās, bez kā iespētu palīdzēt.

Grāfs Rīders. Beidz jel nu savas deklamācijas; var redzēt, ka nav sen, kamēr esi pie malas licis kolēģiju burtnīcas. Dodu labāk tev padomu dzīvi uzlūkot no praktiskās puses un atgādāties, ka Heidrihu cilts ģerbonī zīmēts lauva.

Arnolds. īstais mūsu darbības simbols: plēsīgs, asinskārīgs zvērs.

Grāfs Rīders. Muižnieciskas varas, apzinības un rakstura stingruma reprezentants.

Arnolds. Nežēlība un briesmība nav raksturs.

Grāfs Rīders. Gļēvulībā un jūtelībā tas arī nepastāv.

Arnolds. Tēvoci, jūs esat no tās pašas vielas, no kādas bija pagājušo gadu simteņu varmākas, zem kuriem raudāja daiļā Hellāda un trīcēja lepnā Roma. Arī jūs spētu pasauli pārvērst vienā vienigā cietuma namā.

Grāfs Rīders. Un tu to pārvērstu par svētlaimīgu Arkādiju, kur kopā ar ganu puikām uzraudzītu avis un ar laidara meitām mainītu skūpstus?

Arnolds. Nezobojaties, tēvoci, jūs esat tomēr nožēlojami, jums trūkst visas mīkstākās jūtas, jūs pazīstat tikai varu.

Grāfs Rīders. Puika, vai zini, ko nozīmē vārds «vara»? Cik plaši un vareni cilājas krūts, kad tūkstoši lokās pie tavām kājām, paklausa bailīgi tavam rokas mājienam un trīc pie tava acu uzmetiena? Vara, plašais, neaprobežotais ēters! Pacelties no pīšļiem un ērgļa spārniem doties augšup, arvien augstāk un augstāk, kamēr pasaule arvien zemāk slīd pie tavām kājām un tu pār viņu nostājies kā viens un viens pats, viņas valdnieks.

Arnolds. Bet esi tomēr vientulis. Zem augstumiem rēgojas šausmīgi bezdibeņi, un ētera dzidrumā pūš auksti vēji, saldēdami līdz pat dvēselei. Bet, lūk, tur ielejā zied skaistas rozes un silda mīlīga saulīte, tur laimīgi cilvēki sniedzas cits citam roku brālīgā mīlestībā. (Aizgrābis pieceļas.) Ai, mīlestība, burvja ?izlis, tu, aizskardama mūsu dzīvi, pārvērt to smaidošā līksmībā! Silta kā saules diena, maiga kā sapnis pie līgaviņas krūts — kādas ziedoņa vēsmas izplūst no šā vārda! Tēvoci, jūs esat redzējuši cilvēkus priekš jums trīcam un zemojamies, bet nezināt, ko sajūt, kad kāds spiež draudzīgi jūsu roku, neesat redzējuši prieka asaru mirdzam sava apakšnieka acīs, kura jūs vairāk godina nekā simtas verdziskas padevības vaigā, kamēr sirdīs mājo rūgtums un riebums.

Grafs Rīders. Lai paliek, redzu, ka mēs tikpat ne- saprotamies, raudzīsim iztikt, bez kā viens ar otru saduramies. Nožēloju tikai, ka plebejiskais elements pie tevis arvien vairāk attīstās, ka tu to gribi uztiept arī citiem.

Arnolds. Piedodiet, es nevienam negribu uzbāzties ar saviem zemajiem dzīves uzskatiem, savam nākamajam sievastēvam vismazāk, bet šīs dienas atgadījums liek manai pilnajai sirdij plūst pāri, es to nespēju vairs ilgāk redzēt un paciest.

Grāfs Rīders. Tu to iespēsi gan, tāpat kā līdz šim esi iespējis.

Arnolds. Tagad jūsu piezobojums pilnīgi vietā, jo sapņos esmu līdz šim cēlis tūkstoš gaisa pilis, kamēr patiesībā tām vēl neesmu licis nevienu pamata akmeni. Nē, turpmāk savus sapņus gribu pārvērst darbā.

Grāfs Rīders. Kā tu gan domā to izdarīt, mans dārgais?

Arnolds. Kad būšu šī apgabala valdnieks, atlaidīšu savus dzimtļaudis brīvus.

Grāfs Rīders. Tas bija gaiši runāts, hal Ha! Ha! Bet lidz tam var paiet laika sprīdis! (Noiet.)

6. SKATS

Sidonija un Arnolds.

Sidonija (ielien klusi no dibena puses un, ieraudzījusi Arnoldu sēžam, nostājas viņam aiz muguras. Viņai mugurā viegls, balts uzvalks; kuplie, melnie mati nokarājas vaļēji pār pleciem. Kad Arnolds viņu nepamana, viņa lēni sauc). Arnold! (Kad sēdētājs vēl arvien nedzird, viņa aizskar viņam plecu.) Sapņotāj, kādā pār- zemes valstī gan atkal kavējies, ka nemaz nemani manu klātbūtni?

Arnolds (uztrūcies). Piedod, Sidonija, ka varēiu būt tik neuzmanīgs. (Pieceļas un palocījies pastumj viņui krēslu.)

Sidonija (atmet ar roku un paliek stāvot). Lai paliek, es neesmu nākusi saņemt no tevis ceremonijas, bet uzmeklēju tevi, lai varētu ar tevi vienatnē kādu brītiņu parunāties.

Arnolds. Piedod vēlreiz, esmu vājš kavalieris šinī ziņa.

Sidonija. Kas tev kait, Arnold? Tu lūkojies tik drūmi un mēģini man izbēgt, kur vien spēji. Jautrs gan nekad neesi bijis, bet pēdējā laikā tumšie gari tevi pavisam nomākuši. Tevi laikam moca kādas slepenas skumjas?

Arnolds Varbūt tev taisnība.

Sidonija. Ak, tad jauj inan tās zināt, es gribu tavās bēdās dalīties ar tevi.

Arnolds. Tu esi par daudz laipna, bet kas gan Si- donijai, laimes bērnam, kuras šūpuli jau apsargāja prieka un miera ģēniji, par daļu ar skumjām?

Sidonija. Bet gan ar tevi. Vai tad neesmu tava līgava?

Arnolds. Tādēļ visvairāk mans pienākums atturēt no tevis visu rūgtumu un nepatikšanas. Smejies un esi jautra; mūsu apbrīnotā salona varone nedrīkst sēroties, es savai nākamai pavēlniecei gādāšu visu, kas vien der viņas omulībai un laika kavēklim.

Sidonija (rūgti). Ha! Ha! Ila!

Arnolds. Kādēļ tā smejies, vai esmu jebkad aizmirsis savus pienākumus pret tevi?

Sidonija. Ai nē, nē, nekad. Varu tev izdot liecību, ka esi īsts parauga līgavainis; pie visa trūkst tikai vienas lietas.

Arnolds. Tā būtu?

Sidonija. Tava sirds.

Arnolds. Mana sirds? Ko tu gribi no manas sirds? Tavā ikdienišķu rotaļu programmā tā ir tikai mazs robs, un pēc viņas arī neprasīja tavs tēvs un mana māte, kad tic mūs jau šūpulī saderināja.

Sidonija. Ha! Vai man tev tas tiešām jāteic? Vai negribi mani nekad saprast? Lūkojies šurp (nostājas viņam priekšā) — vai neizbīsties no šīm liesmām, kuras tev no manām acīm kvēlo pretim? Vai neredzi, kā šīs krūtis cilājas kaislos drebuļos, kas_ kā karsta lavas straume no viņu šaurās telpas laužas ārā? Ne, es to vairs nespēju apslāpēt: es tevi mīlu! Mīlu tik karsti un neizsakāmi, kā vēl neviena sieviete nav mīlējusi, mīlu bez pretmīlestības! Nē, nesaki neko, ko tu arī varētu teikt, ko tu, aukstais akmens tēls, vainīgs, ka tev nav dveseles!

(Staigā ātri un kaislīgi, tad, piepeši ieraudzījusi sevi spoguli, prasa.) Arnold, vai esmu skaista?

Arnolds. Ļoti. Tava vaiga panti varētu dot dailei likumus, un daiļnickam -vajadzētu izmist, kad tam šīs formas būtu jāattelo krāsās vai akmenī.

Sidonija. Un arī tas tevi nekairina?

Arnolds. Sidonija, es neesmu mākslinieks, es esmu cilvēks.

Si d o n i j a. Ko tu ar to gribi sacīt?

Arnolds. Ka man nav laika apbrīnot radības daiļumus, kamēr man viņas nepilnības duras acīs un saista manu dvēseli.

S i d o n i j a. Ha! Tad tava dvēsele jau no kā piepildīta? Kur citur saistīta? Labi, bet, lai tas būtu kas būdams, es to jau iepriekš ienīstu, un, ja tu man arī to neteic, es to tomēr dabūšu zināt!

Arnolds. Man nav iemesla tev to slēpt: lūkojies šurp! (Ņem Sidoniju pie rokas un pieved viņu labajā pusē pie loga.) Skaties turp! (Pacel loga aizkaru, tā ka pilns mēness gaišums iespīd patumšajā istabā. Attālumā redzamas zemnieku mājas.) Tur uz viņām sagruvušajām būdiņām; kad tu tagad klusā naktī noietu turp un pārstaigādama ieskatītos iekšā pa aizkvēpušajiem lodziņiem, tad tu redzētu, ka daža laba vecmāmiņa pie vājas tauku svecītes ar savām pusaklajām acīm lasa grāmatā, lūgdama dievu, lai tas viņu atpestī no šīs vārgu zemes, redzētu, ka dažs labs tēvs, kura bērniņi cieš badu, kavēdams nakts miegu, plēš lūkus vai vij striķus, kurus par kādām kapeikām pārdod pilsētā, — dienu jau tam jāklausa kungam, — kad redzētu visu trūkumu un vaimanas, kuras pat visspēcīgais miegs nespēj pārvarēt, tad tu neprasītu no manis, lai es šām aizsmakušajām sāpju un izsalkuma balsīm aizdaru ausis un meklēju aizmirsties tavos saldajos apskāvienos.

Sidonija. Bet arī es ciešu; ko viņi savienoti cieš kopā, to izbaudu es viena. Šinīs krūtīs iežogota vesela pasaule, kad šīs liesmas neatradīs barību, tad tās aprīs mani pašu! Tev priekš visiem pukst sirds tik silti, kādēļ priekš manis vien ne? Mīli mani, tad es ar tevi kopā cietīšu, ar tevi visur dalīšos, ar tevi mīlēšu visu pasauli. Nebīsties no manas kaislības, arī es varu būt lēna, ai, tik maiga kā dienvidus vējiņš, kad tas skūpsta puķītes, bet, kad tu novērs no manis savas acis, tad man jābeidzas kā stīgai, kura piepeši pārtrūkst! Mīlestības kausā sajauktu, nāvi un dzīvību, dievību un velnību cs noriju it kā vienu vienīgu reibinošu malku!

Arnolds. Sidonija, tu esi kā bērns, kurš iekāro visvairāk to spēles lietu, kuru viņam nedod, un, kad tavas asaras arī tiešām nāktu no sāpju dzi|ākiem dziļumiem, kas viņas ir pret lielo straumi, kura plūst no tūkstoš un tūkstošu acīm!

Sidonija. Redzu gan, ka tu man savu sirdi esi aizslēdzis uz mūžīgiem laikiem; katrs ubagu bērns ir par mani laimīgāks, tas bauda tavas mīlestības pārpilnību, kamēr es slāpstu pēc vienas vienīgas rasiņas; bet vienā ziņā es tomēr esmu pārāka, viens prieks man tomēr atliek; tu esi pie manis saistīts, es tevi turu un turēšu cieši, cieši…

Arnolds. Neapskaužams prieks; es tevi par to nožēloju.

Sidonija. Nožēlo! Tu teici, ka mani nožēlo, nesaki to vēlreiz, es tevi par to varētu ienīdēt, ha! Bezgala ienīdēt! Tāpat kā tevi mīlēju. Ar šīm pašām rokām varētu tevi saplosīt, dzertu tavas karstās asinis, piedzertos, gavilētu! Gavilētu un… (Saļimst pie lēnkrēsla un sien dobji, galvu paslēpusi polsteros.)

Arnolds. Kad tava dvēsele nav augsta diezgan manas jūtas saprast un godāt, kad lielā māksla «atsacīšanās», kurai mums visiem būs locīties, tevim sveša, tad tevi divkārt nožēloju.

Sidonija. Ej! Ej! Neviena vārda vairs — projām!

Arnolds. Tiešām, to es darīšu, man jāpārliecinās par nabaga sieviņas likteni, kurš šodien no jauna pierādīja, cik ļoti nabaga nospiestajiem ļautiņiem vajag glābēja. (Noiet uz dibenu.)

7. SKATS

Grāfs Rīders. Sidonija.

Grāfs Rīders (ātriem, stingriem soliem. Mēdz runāt asi, ar sarkasmu, bet ne bez smalkuma. Veikaliski pār visu pāriedams, bet, kad attiecas uz viņa mērķi, viņš top cēls). Es tevi meklēju pa visām tavām istabām.

Sidonija. Ko gribi? ; .

Grāfs Rīders (nepacietīgi, bez ievada). Man vajag ar tevi runāt, vajag zināt, ko tu dari, ar ko nodarbojies, ar ko pildi savas dienas.

Sidonija (gari stiepdama). Kādēļ tu tik ziņkārīgs? Vai tas novar būt tev vienaldzīgi? Es nodarbojos’ kā jau visas aristokrātu sievietes: ar skaistumu, laiskumu un ar sapņiem.

Grāfs Rīders. Ņem un savieno visu priekš viena — steidzīga mērķa. Nav laika žāvāties, man vajag tavas palīdzības.

Sidonija. Es nesaprotu tavus aplinkus. Tu gribi ielauzties manā dvēselē? Ko tu runā varbūtībās?

Grāfs Rīders. Tu esi saderināta ar grāfu Arnoldu.

Sidonija. Tu pastāsti man to, ko mēs jau abi zinām. Vai tādēļ tu tik steidzīgi mani uzmeklēji?

Grāfs Rīders. Nepalaidies tik daudz uz šo saderināšanos, bet proti Arnoldu pie sevis saistīt.

Sidonija (dusmīgi uzlec). Patiešām, es nezinu, ko tu gribi.

Grāfs Rīders. Proti būt skaista. Proti apmulsināt

šo jauno cilvēku. Proti- (viņu tuvāk aplūkodams) pie

velna! Tu jau esi skaista! Tikai drusku vairāk dekoltē un reizē vairāk plīvuru pāri. Ne šo nikno, lepno spožumu acīs, bet tādu kūstošu, valganu tvīksmi, kā ar zirnekļu audu pārvilktu, tādu mīklainu — — (Sidonija atkāpjas brīnīdamās, ar platām acīm) apsološu smaidu ap lūpām, tādu aizvītušu gurdenumu locekļos kā saules versmes pārpilnam rožu ziedam. Proti pa pilienam pilināt to saldo ģifti viņam asinīs, kas nomāc jaunekļa sparu. Pie joda! vai man tev, kas esi sieviete pati, jāizpauž sievietes lielākie noslēpumi! Proti visu solīt un neko neturēt, tas ir: priekšlaikus, — vēlāk jau vari temperatūru regulēt.

Sidonija (viņam runājot, paķērusi kādu lakatu un, tanī cieši ietinusies, it kā saldama). To tu man māci! Tie ir heteru noslēpumi!

Grāfs Rīders. Sauc tos, kā gribi, vienalga! Dari arī citādi, kas tev labāk izliekas, man no svara tikai mērķis: proti Arnoldu ievilkt tādā atmosfērā, kur viņam neatliek laika murgot par diez kādām idejām un izdarīt muļķības. Viņš ir uz to spējīgs! Tādēļ ir pats pēdējais laiks, ka mēs viņu no tā aizkavējam.

Sidonija. Es te neko nevaru izdarīt. Arnolds mani nemīl. Viņš man to klaji atzina.

Grāfs Rīders (nikni iesaukdamies). Un tu ļāvi tiktāl nākt, ka viņš tev to varēja sacīt? Tu — tu vien esi vainīga! (Sausi iesmiedamies.) Te nu visskaistākā sieviete dzīvos dien’ no dienas blakām vīrietim un varēs sacīt, ka viņš viņu nemīl!

Sidonija. Es viņu — — tu nesaproti! Nē, nē, tu nezini, kas ir mīlēt.

Grāfs Rīders. Es zinu, kas ir baudīt.

Sidonija. Es negribu modināt viņā zemākos instinktus, lai viņu uz kādu laiku varētu saistīt. Es gribu augstāko, cēlāko viņā — viņa dvēseli. Un to es tev saku (kaislīgi): es drīzāk esmu spējīga nogalināt, iznīcināt — tā, ar vienu rāvienu — viņu, pati sevi, bet pazemoties — nē! Ne mūžam! Vētra vai nu koku izrauj no saknēm, vai pati sevī sašķeļas un saplok.

Grāfs Rīders. Vecais ideālisms, kas bēg no cilvēka un meklē vētras un zvaigznes! Bet cilvēki reiz pastāv no tā dēvētiem zemākiem instinktiem.

Sidonija. Arnolds tomēr vēl glabā krūtīs tādu aizmirstu un pazudušu zvaigzni — dvēseli, un ar to ir jārēķinās.

Grāfs Rīders. Ha-ha-ha! Muļķības! Patiesība ir itin vienkārša: katrs vīrietis mīl katru sievieti un otrādi.

Sidonija. Fui! Riebīgi! Un to tu man saki? Tu — tēvs savai meitai?

Grāfs Rīders. Netopi nu sentimentāla, to es neciešu.

Sidonija. Es jau esmu apradusi dzīvot it kā polārā joslā, apsalusi ar mūžīgu ledus kārtu, bet reiz, tik vienu reizi man gribētos lūkoties pēc kādas sildošas uguntiņas un es gribētu atrast tevi, kas man ir tas tuvākais. Es gribētu — ha-ha-ha! Tā ir savāda ziņkārība — es gribētu zināt, kur lava dvēsele.

Grāfs Rīders. Nenoklīsti uz blakus lietām, mums ir tagad darāmas daudz svarīgākas.

Sidonija. Vissvarīgākais man ir — zināt, kas man ar tevi ir kopīgs.

Grāfs Rīders. Mums ir gan kas kopīgs, stipri kopīgs, bet tās nav ne zvaigznes, ne dvēseles, ne mīlestības, mums ir kopēji — rēķini! Tu zini, ka mēs esam ubagi, kas dzīvo no citu žēlastības. Es še esmu tikai pārvaldnieks par savas māsas mantu.

Sidonija. Atminies, ka tu pats savu mantu esi izšķiedis.

Grāfs Rīders. Nav jāatminas tam bijušā, kas spēj domāt par nākošo. Mums jādabū rokā Arnolds līdz ar viņa mantu. Tagad tu zini, kas tev jādara.

Sidonija. Jā, tagad es zinu, kas man jādara: es pārvilkšu strīpu pār tavu rēķinu, es lauzīšu savu saderināšanos ar Arnoldu, jo negribu uzbāzties viņam, kas mani nemīl.

Grāfs Rīders. Ha! Tu neesi tālu no ārprāta!

Sidonija. Var būt, ka tālu no tā nebiju, kad varēju aizmirst pati sevi un visu. Bet tagad ir atmodies mans gaišais prāts — un mans aristokrātes lepnums.

Grāfs Rīders. Tavs aristokrātes lepnums! Ha-ha! Būtu tu pie tā turējusies, tad tevi nekas nebūtu spējis locīt.

Sidonija. Tu tas neesi, kas mani spētu locīt.

Grāfs Rīders. Ja tu man nelocīsies — lauzīšu. Manai pacietībai arī tiešām ir beigas. Zini, ka es ar vienu pašu vārdu varu izšķirt visu tavu likteni. Man pietiek tikai šo vārdu izsacīt.

Sidonija. Runā vien savu vārdu! Savu likteni es izšķiršu pati.

Grafs Rīders. Man jāizlūdzas, lai tu tam, ko es saku, piešķirtu visu savu uzmanību.

Sidonija. Es klausos. Bet tas taču mani nevar kavēt reizē but jautrai?

Grāfs Rīders. Ne labprāt es tev to saku.

Sidonija. Nu, nu!

Grāfs Rīders. Arī tagad to nedarītu, bet tu pati mani uz to piespied. Tu jau gribēji zināt, kur slēpjas mana dvēsele, vai ne? Mana dvēsele stāvēja līdz šim manam noslēpumam priekšā, nelaida to pār lūpām pāri.

S i d o n i j a. Man nav iemesla domāt, ka tu tik saudzīgs.

Grāfs Rīders. Nu, tad uzklausies un esi, ja spēji but, jautra. (Uzsvērdams.) Tu — neesi — komtese Rīder.

S i d o n i j a. Taviem jokiem trūkst asprātības.

Grafs Rīders. Uzņem tos kā nopietnību.

Sidonija. Neesmu komtese Rīder? Ko tu ar to gribi sacīt?

Grāfs Rīders. Ka tu neesi arī mana meita.

Sidonija. Kas tas? Ko tu saki? Eš neesot komtese Rīder? Neesot tava meita? Kas tad es esmu? Kādēļ šī komēdija?

Grāfs Rīders. Es tev jau aizrādīju, ka mūsu saruna nenotiek komēdijas žanrā, uzņem kā pilnu nopietnību, ka tu neesi komtese Rīder. Kas tu tad esi, ja tev šo spožo segu atņem nost, un kas tu tad vari būt — tas izrādīsies.

Sidonija. Ha! Ārprāts! Kas ar mani notiek? Kāds bezdibens manā priekšā atveras?

Grāfs Rīders. Nupat tu taču runāji par savu na- satricinamo, gaišo prātu.

Sidonija. Kas tad es esmu? Kā es esmu nokļuvusi tavā vara, ja neesmu tava meita? Kur ir mana dzimta? Ak, labi, ka es ar tevi reiz varēšu visas saites saraut Nevienu brīdi es še vairs nepalikšu! Saki — kur ir mana dzimta?

Grāfs Rīders. Ne tik steidzīgi! Tev būs grūti viņu sameklēt.

Sidonija. Kur ir viņi — mani vecāki? Tēvs, māte? (Sērigi.) Mana māte! (Sāk elsot.)

Grāfs Rīders. Tev nav ne tēva, ne mātes.

Sidonija. Kādi piederīgi taču man vēl kur dzīvos? Kā akmens ceļmalā taču es nebūšu radusies? Kur viņi dzīvo? Kur ir viņu novads, viņu pils? Kas mani nodevis tavā varā?

Grāfs Rīders. Pils? Ha-ha-ha! Kas tevi nodevis manā varā? Saki labāk — manā žēlastībā. Hm! Tas bij savāds gadījums… es tev to arī nemaz lāgā nevaru pateikt.

Sidonija. Nevari? Negribi! Visur es atduros uz dzeloņu žoga, visur duras pretī «nē»! Kur ir viens vienīgs «jā», saki to!

Grāfs Rīders. Pirms es tev šo saku, klausies vēl vienu «nē», kas priekš tevis būs laikam visasākais, — tu neesi nemaz muižniece.

S i d o n i j a (iekliedzas, saļimst uz sēdekļa un, galvu paslēpusi, kunkst). Kas tad es esmu — man taču jāzina viss.

Grāfs Rīders. Sī zināšana — kā es tevi pazīstu — tevi vēl mazāk apmierinās. Kur tu piederi? Hm! Kā lai saka, pie tiem, kuri kā atsevišķas personas nemaz neeksistē. Personas tiek pētītas tikai augstumos, horoskopu stāda tikai zvaigznēm.

Sidonija. Tātad es esmu …

Grāfs Rīders. Manas dzimtkalpones bērns. Nu tu zini visu.

Sidonija. Mans dievs! Kas ar mani notiek? Zeme zūd man zem kājām, es grimstu atvarā-

Grāfs Rīders. Es tevi nebūt tur neesmu grūdis. Diezgan ilgi es šo nepatīkamo atklājumu, tev esmu aiztaupījis; un nebūtu arī tagad ar to nācis klajā, ja tu pati mani ar savu stūrgalvību uz to nebūtu piespiedusi.

Sidonija (uzraujas kā apjukusi). Nu, tad es gribu to visbriesmīgāko — es iešu turp, kur es piederu,..

Grāfs Rīders. To tu vari darīt, tikai pirms izģērb šīs zīda drēbes, kuras tu tik bieži mēdzi mainīt, noliec šīs spices, kuras tev nekad nebij īstas diezgan, un visas šīs sprādzes un dārgakmeņus. Arī šīs baltās zīda kurpes priekš dubļiem neder. Mācies pie laika locīt šo stalto stāvu priekš nastām un pātagas cirtieniem — tu varbūt kādreiz no tālienes esi ieklausījusies, kā tādi cirtieni uz kamiešiem izklausās, — tas viss pieder tur klāt.

Sidonija (noslīd alkal bezspēcīgi). Ak! Ko lai es daru! Ko lai es iesāku!

Grāfs Rīders (pieiet viņai, roku stingri uz pleca uzlikdams). To, kas ir prātīgi un ko es no tevis prasu.

Sidonija. Tu briesmoni! Tu nezvērs!

Grāfs Rīders. Tas es neesmu. Es gribu joprojām palikt tavs mī|ais tēvs un tu mana mīļā meita; mūsu divat- nei tikai vēl jāpapildinās ar trešo, ar Arnoldu. Tagad nu izvēlies! Man šķiet, tev daudz laika priekš tā nevajadzēs. Es nākšu drīz vest uz vakariņām — komtesi Rīder. (Noiet.)

8.  SKATS

Sidonija (viena). Vēlāk V e n d i ņ š.

(Kad grāfs aizgājis, pēkšņi uzlec, skrien uz priekšu kā nesamaņā, izstiepj rokas, kā glābiņu meklēdama, izgrūž apspiestu kliedzienu un atkrīt atkal krēslā un, galvu rokās apslēpusi, elpo. Bridis.)

Vendiņš (pašķīris portjeru no dibens durvīm, stāv brīdi nogaidīdams). Mana cienījamā komtese…

Sidonija (arvien klusi elsodama, viņu nedzird).

Vendiņš. Jūsu skaistās acis lej asaras …

Sidonija (pakustas atraidoši, bet neko neatbild).

Vendiņš (ātri viņai pieskrej kloJ un nometas ceļos). Nu taču reiz pienācis brīdis, kur es jums varu sacīt.,.

Sidonija (uzraujas). Ko tu gribi…

Vendiņš. Vai jūs nekad neievērojāt, ka es vienmēr esmu turējies jūsu tuvumā, kaut arī tikai iztālēm, kā jūsu padevīgais vergs, bet tagad…

Sidonija, Cilvēks, ko tu iedrošinies?

Vendiņš. Tagad es gan varu iedrošināties, tagad jūs man vairs nevarēsiet tā pāri un garām skatīties, bet jums būs jāredz, ka arī es ieņemu vietu telpā, jā — ciešu vietu! Si vieta tagad pavirzījusies ciešāk pie jums.

Si d o n i j a. Arā, nedrēbni! Pātagu tevi

Vendiņš. Pātagu — arī to es spētu kopā ar jums panest, ja jūsu liktenis taptu arī manējs.

Sidonija. Vai tu runā prāta mulsumā?

Vendiņš. Es nerunāju bez sakara, es tikai pieslēdzos pie pirmāk runātā — es turpinu…

S i d o n i j a (uzlec). Ko tas nozīmē?

Vendiņš (smiedamies). Es noklausījos jūsu sarunā ar grāfu.

Sidonija. Dievs, esi man žēlīgs! Vai tad visi labie gari mani atstājušil

Vendiņš. Es nē! Es nē! Tas jau ir, ko es nupat gribēju sacīt, tikai jūs mani neuzklausījāt…

Sidonija. Tu mēslis, neapgāni mani ar savu tuvumu.

Vendiņš. Par daudz vēl lepna esat, nemaz vēl neiedomājaties savā tagadējā stāvoklī…

Sidonija. Arā! ārā! Ne vārda vairs!

Vendiņš. Ja es eju ārā bez labākas atbildes no jūsu skaistajām lūpām, tad būšu tā satriekts, ka nespēšu glabāt jūsu noslēpumu, ka to visa pasaule nedabū zināt, un tad varbūt — arī jums būs no šejienes jāiet — ārā.

Sidonija (alkrit atkal krēslā). Ak tu nelieti, tu nelieti!

Vendiņš (atkal pie viņas noslīdēdams, kaislīgi). Esi mana! Esi mana! Es būšu tavs vergs, tavs kāju pamesls. Nedomā arī, ka es esmu tāds tukšinieks. Pa visiem gadiem, kamēr es še esmu kā grāfa labā roka, man…

Sidonija. Tu riebums! Nost! Neaizskar mani!

Vendiņš. Es tevi mīlu! Es sadegšu oglē aiz kaislības, es…

Sidonija (atgrūž viņu). Palīgā!

9. SKATS

Tie paši. Grāfs R ī d e r s.

Grāfs Rīders (bargi). Ko tu te dari?

Vendiņš. Cienījamai komtesei kļuva nelabi; es steidzos palīgā.

Grāfs Rīders. Tu melo! Tavs izskats tevi nodod. Sargies! Ja tu savā nešpetnībā gribi iet par tālu, tad.,.

Vendiņš. Cienžēlīgais grāfa kungs, es patiesi neko — es tikai…

Grāfs Rīders. Uz priekšu savaldies. Tagad man priekš tevis kāds uzdevums.

Vendiņš. Jūsu padevīgais kalps, cienžēlīgais grāfa kungs; jūs pazīstat manu uzticību.

G r ā f s R i d e r s. Tās dēļ vien es arī tev tagad piedodu. Bet nu iegaumē labi, ko tev uzdodu. Lūko visur stingri pakaļ jaunajam grāfam; seko viņam, kad viņš iziet no pils, sevišķi, kad viņš dodas uz zemnieku sādžām. Ievāc par visu ziņas.

V en d i ņ š. Jūs varat uz manu apķērību palaisties, cien- žēligais grāfa kungs.

Grāfs Rīders. Tu vari iet.

Vendiņš (dziļi paklanos un noiet).

10. SKATS

Sidonija un Rīders,

(Bridis klusuma. Grāfs pāra reizes iet šurp un turp.

Sidonija sēd kā sastingusi.)

Grāfs Rīders (apstājas viņai priekšā). Nu? Vai dabūji caur to tur (rāda uz durvīm, kurām Vendiņš izgājis) iepriekšnojautu no tās pasaules? Vai drīkstu uzminēt, kā esi izšķīrusies?

Sidonija. Tu zini — es esmu tavā varā.

Grāfs Rīders. Mana vara ir reizē tava vara. Mūsu abu varas kļūs stiprākas, kad tās sakusīs par vienu pašu, kā divas liesmas deg gaišāk, savienodamās vienā.

Sulainis (parādās durvis). Cienījamā komtese un grāfa kungs, vakariņas servētas.

Grāfs Rīders. Iededzini visus kroņa lukturus. Kom- tesei neomulīgi mājā, kur valda slimības baigums. (Pret Sidoniju pagriezies, sniedz elkoni.) Tagad iesim, mīļā, uz vakariņām.

Priekškars.

OTRAIS CĒLIENS

Notiek tuvējās sādžas apkārtnē. Jāņu vakars. Plašs, pareti kokiem noaudzis apgabals. Attālumā uz kāda pakalpiņa sadegtas vairāk Jāņu lampas; pa kreiso roku no skatītājiem aiz kokiem redzami pils torņi, drusku vairāk uz dibenpusi ciema baznīca.

1. SKATS

Agate, Frna. Pirmā ietinusi galvu dzi|i lakatā, bozīte rokā, sēž nomaļus uz kāda akmens; Erna plūc puķes un vij vaiņagu.

Erna (zem sevis).

Kad ziedons pakalnus rotā,

Steidz līgava vaiņagu vit,

Un saulītes stari tik silti,

Tik silti man sirsniņā krīt…

(Brītiņu domās, roku cieši pie sirds spiezdama.)

Ai, sirds, mitējies, mitējies pukstēt! Kas tad tik piepeši traucē tavu mieru? Vai gan ziedonis pie tam vainīgs ar savam saldajām vēsmām? Nē, nē, es nezinu, bet… (Atkal domā.) Tātad jātnieks, kurš mums pirmīt, ozolzarus laužot, jāja garām, esot bijis grāfs Heidrihs; cik daiļš, cik stalts un kā laipni viņš sveicināja mūs, vienkāršas zemnieku meitenes, un tad viņš pacēla acis — ai, kam man bij stāvēt ozola galotnē, kā viņš mani starp visām varēja ieraudzīt. Viņš pacēla acis — un šinīs acīs uzliesmoja kā brinošanās, līksmība, kaut kas — ai, mani pārņem saldas šausmas, man ir, it kā pār mani nāktu kāda liela nepārredzama vara, kurai nespēju pretī atturēties, it kā tā lēniem skūpstiem skūpstītu projām manu dvēseli — mirt, ta mirt ir (ik saldi (roku pār acim pārlikusi, sapņojoši), tik saldi…

Kad ziedons pakalnus rotā,

Steidz līgava vaiņagu vīt,

Ar es steigšos mīļākam pretī,

Es zinu, kur mīļākais mīt.

Nāc, māmiņa, mani pušķot,

Pin rozīti vainadziņā,

Tais’ gultiņu mīkstu, mīkstu

Man smilšu kalniņā!

Agate (tausta ar bozīti sev apkārt). Meitiņ, kāpēc gan visur, kur pieduras, iegrimst tik mīksti kā vilnā?

Erna. Māmiņ, tā jau mīkstā ziedoņa zālīte.

Agate. Ziedonis! Vai tad tagad ziedonis?

Erna. Vai tu to, māmiņ, nemaz nejūt? Ilgā slimība tevi tā novārdzinājusi, ka tev laupīti visi jutekļi. Jā, tagad ir ziedonis, ziedoņa augstākais līksmas laiks: Jāņu vakars. Aukstā, bargā ziemā tu ieguli niknajā karsonī, un tagad gandrīz nav neviena pumpuriņa, kurš nebūtu uzplaucis smaržainā ziedā. Kad redzētu, kāds jaukums, smaržas, krāsas uz katra soļa, kā strautiņi attālumā čurkst, kā lēni salda mūzika, kā silta ziedoņa nakts migla vijas ap vaigiem un ķermeni kā ar mīļām, glāstošām rokām, kad redzētu …

Agate (pārtraukdama, dobjt). Es jau nevaru redzēt.

Erna. Ak, kā varēju atgādināt tev tavu acu trūkumu! Ak dievs, es tev labprāt atdotu savas acis, kad to vien spētu …

Agate. Nav vajadzīgs; to, kas man jāredz, redzu ļoti labi, jā, ļoti labi. Pastāvīgāk nekā šīs iznīkstošās ziedoņa krāsas, kuras aukstais rudens lietus nomazgās no dabas vaigiem, ciešāk, nekā ziemas saltums savās rokās žņaugs visu dzīvību, kādi tēli zīmēti manā dvēselē, mūžīgi patstāvīgi kā Pramžus klintīs iekalti aizmūžīgie likteņa burti, es tos redzu, redzu.

Erna (viņai pieiedama ar pusvitu vaiņagu). Māmiņ, man bail, tu sāc atkal murgot; kad zinātu, cik briesmīgi tu muldēji savā slimībā; nepazini arī neviena; pat mācītāju, kurš tev sniedza dieva maizi, tu atgrūdi.

Agate. Tā pareizi! Ko viņš pie ubadzes meklē? Nav man viņam ko dot miltu sieciņu, ne treknu cāļu, lai atstāj vien uz maniem kamiešiem visu manu lielo grēku nastu.

Erna. Kad tu tā runā, mani pārņem bailes, es bīstos par tavu dvēseli.

Agate. Bīsties? Tu nabadzīte! Jūs jau visi bīstaties un jaujat sev ādu novilkt pār acīm, lai iegūtu apskaidrotu miesu; bet mani tas nekairina. Kas še izbaudījis visus sāpju dzijumus, tam arī zuduši visi jutekļi; mani nodilušie zobi nespēj sagrauzt debess mannu.

Erna. No dieva puses, nerunā tā, sievas, kas še tuvumā plūc jāņuzāles, mūs varētu izdzirdēt, un viņas jau ar tā tevi neieredz un neviena pie tevis nenāk.

Agate. Kamdēļ viņām būs pie manis nākt, kad es pie viņām neeju! Tāpat kā es nevienu nemīlu, nebūs nevienam arī mani mīlēt. Ej arī tu savu draudzeņu jautrajā pulkā, mani neviens neieredz, toties tu atkal esi visu mīlule, no visiem nesta uz rokām. Pie manim ir tikai nakts un ēnas, tev vajag saules spožuma. (Viņu nemīlīgi atgrūzdama.) Ej!

Erna. Māte, vai to esmu pelnījusi! Nē, es no tevis neiešu, kad tu arī mani dzītu. Es esmu tavs bērns un palikšu pie tevis, kad arī visi tevi atstātu un nicinātu. Cik barga un cieta tu arī nebūtu pret mani, es tomēr zinu, ka tu mani mīli, zinu, ka tu naktī, kad domāji mani aizmigušu, manu vaigu pārklāji ar karstiem, karstiem skūpstiem.

Agate (pie sevis). Rij, kad tu vai aizrītos pie šī kumosa. Domāju to smagāko jau pārcietusi, bet tagad — tas man vēl priekšā.

Erna. Un kad tu atkal zinātu, cik ļoti es tevi mīlu, ka es, kad biju vēl bērns un redzēju tevi raudam, ielīdu kaut kur kādā kaktiņā un biju tik skumja, tik skumja. Tagad, uzaugusi par jaunavu, es tavas sāpes sajūtu vel vairāk; izsaki man tās, un tev taps vieglāki, es lūgšu savu sarga eņģeli, lai tas sūta mieru tavai iztvīkušai sirdij, apvak- tēšu katru acumirkli, ka neviens sēru mākonītis nedrīkst rādīties uz šīs mīļās (skūpsta Agatei pieri) grumbainās pieres. Runā vien, māmuliņ. (Apliek piesliedamās viņai roku ap viduci.) Saki — kāpēc tik daudzreiz minēji vārdu «Stefans», gan lādēdama un draudēdama, gan lūgdamās un vaimanādama? (Attālumā sieviešu balsis.)

Agate (atkratīdamās). Ak, atstājies, man tava mīlestība vairāk sāp nekā dara labu. Neprasi, netaujā, nelūkojies par dziļu šausmīgajā atvara, tas varētu ieraut arī — tevi. (Vairāk meitenes, apkrāvušās jāņuzālēm, iet līgodamas pār skatuvi. Erna un Agate atvelkas pasāņus.)

Meiteņu koris

Eim’, māsiņas, lūkoties,

Ko dar’ mūsu bāleliņi.

Līgo! Līgo!

Ko dar’ mūsu bāleliņi,

Diženie(i) tautu dēli.

Līgo! Līgo!

Mundrais Jēcis iet pie kunga Trīsreiz dienā liecībās,

Purva Mikus, stīvais bungā,

Lēkšus lēca precībās.

Līgo! Līgo!

Daucis, sliņķis, vienreiz gadā Kreklu straumē virināja,

Ģedus, tas par visiem blēdis,

Kam tas man’ nederināj!

Līgo! Līgo! (Aiziet.)

2. SKATS

Šķiedra, Griķis, G a u r i ņš, Auziņš un P elc i s, kurš visiem nopakaļ nak ģērbies lielā kažokā, garais pīpis zobos.

Auziņš (rauj sev līdz aiz kamzoļiem Grila). Nāc, nāc, nāc, memmes dēliņ, nelīdz ne raudāt, ne dziedāt. Tev jābūt mūsu pulkā. (Gauriņš nosviež klēpi kuramā un ietaisa uguni.)

Griķis (raustīdamies). Mīļais zelta brālit, laid mani vaļā, man bail, ka neuznāk vagars.

Gauriņš (nosēžas līdz ar ciliem ap ugunskuru). Tā, tagad varam atpūsties, bij ar labi ko svīst, kamēr sacēlām tik daudz Jāņu lampu. (Izvelk no azotes degvīna pudeli un nodzēries sniedz to Šķiedrām.)

Šķiedra. Aizrasts darbs! Kur tie gadi, kamēr mums noliegts svinēt Jāņu vakaru! Cienīgs lielskungs tādas mežoņu ierašas nevarot ieredzēt. (Dzer un nopurinājās.) Brr! Tas jau smēķē, tīri kā kad samazgas būtu pielietas.

Auziņš (pudeli satverdams). Kad būsim kungi, dzersim vīnu un ēdīsim cepeti.

Gauriņš. Ko tas Auziņš tur stāsta trakas lielas?

Auziņš. Vai tad neesam tagad kungiem par spīti ierīkojuši Jāņu svētkus, ka visas malas mirdzēt mirdz, līgot ligo?

Gauriņš. Jā, to mēs esam Strautiņam parādā; tādas mēs apsolījām viņa sievai izrīkot bēres. Nabaga vīrs, ka viņš tur vārtījās, kā sašauts suns, kad pils sulaiņi ienesa viņa sievas līķi un kad viņš par vienīgo apmierinājumu izlūdzās, lai viņa sievai par godu izrīkojot vecos svētkus kamēr viņš to guldot klusā kapā, tad to viņam nevarēja liegt, kad tas ar maksātu mūsu dzīvību.

Auziņš. Un par to tad nu sagaidām krietnu pērienu, ja neko ļaunāku, un tad paliksim atkal mierā? Vai ne5 Ko sakiet, Šķiedra, Gauriņ, Pelei, Griķi?

Griķis. Ai, mana mugura, nu to pataisīs atkal stīvu!

P e l c i s. Ilml Pēriens? Parasta lieta, kad kādu dienu nav nopērts, jākasās vien.

Šķiedra. Kaut tikai zinātu, ko iesākt!

Auziņš. Muļķi! Bābas! Kad kāds augstmanis savu degunu māk labi augstu celt un kad kāds vecs prūsis dauzās kā sprigulis pa piedarbu, tad jūs sabēdziet kā irbes rugājos! Ja pēc manas gribas ietu, tad es jau sen viņus izpurinājis no mīkstajiem dūnu spilveniem.

P e l c i s. Runā, Auziņ, runā, tu par mums visiem esi gudrāks, jo esi bijis piecreiz sudmalās, desmitreiz krogā un trīs reizes cietumā, tu zini, kā iet pasaulē. (Aiz skatuves troksnis.)

3. SKATS

Berlauks un Kalve sagūstījuši vagaru, katrs pusē turēdami, brūk ar joni iekšā; pulks zemnieku, apbruņojušies nūjām, tos pavada.

B e r l a u ks. Ložņā, ākstoni, nāc palūko, mēs tevi krietni visur izvazāsim, tad tev būs lielkungam ko pastāstīt.

Kalve. Pagāns, pārkoda man stilbu!

Šķiedra. No dieva puses, tas jau pats vagars, ko jūs esat iedrošinājušies!

Gauriņš (krustojas). Visi labi gari slavē to kungu.

Griķis (aizbēg aiz koka). Nu vairs nav labil

Visi. Sit viņu, sit, kar pie koka! Nost ar vagaru!

Auziņš. Labrīt, bāliņ, kāds tad tu nu izskaties! Jāizmēģina, vai tavas vācu bikses plānas vai biezas.

Visi. Cērt viņu maitās! Dod tam! Dod tam!

Ģinters (kliegdams). žēlošan’! žēlošan’! To vec’ Ģinter žēlošan’! Apsol’, ka uz priekš’ to lab’ vien dar’. žēlošan’! žēlošan’!

Berlauks. Ko stāvat un plātāt mutes, ka neķeraties klāt! Vai gribat, lai tiktu vaļā un mūs no jauna dauzītu un pērtu?

Gauriņš. Bet tas jau pats vagars?

B e r la u k s. Un kad viņš pats velns būtu\

Kalve. Līdz šim tu mums vilki ādu pār acīm zemē, tagad mēs tev kā zaķim nomauksim septiņas ādas.

Pelcis (kurš līdz šim nobijies stāvējis atstatu). Nu tad es ar neko nebēdāju! (Norauj kažoku un saspļauj plaukstās.) Skaiti ar savu tēva reizi, vācu plūksna! (Visi saķeras klāt un nospiež Ģinteru pie zemes, kurš kērc vienmēr aizsmakušā balsi.)

Šķiedra (piegājis ar garu mērkoku). Sešas pēdas garumā, divarpus platumā, tāds zārks man jau stāv gatavs.

Ģinters (kliedz lielās izbailēs). Zēlošan’! Zēlošan’! Es tev, Sķiedr’ pap’, ieceļ par to pirmo suņ’ puis’, tev, Kalv’, nopirkš to siev’ zīž’ lakat’, visiem dar’ to lab’ vien! To lab’ vien!

Berlauks. Ne mums vajag tava suņu puiša amata, ne tava zīžu lakata, šurp striķi, šurp striķi, pakārsim pie šī paša koka.

Kalve. Kas tas viņam būs? Nospārdīsies vien, un gatavs.

Gauriņš. Tur nāk Strautiņš, lai nosaka viņš, ko ar viņu darīt, pie Strautiņa jau viņš noziedzies visvairāk.

Visi. Strautiņš, Strautiņš! Lai nosaka Strautiņš! (Strautiņš nāk no otras puses pār skatuvi, pavadīts no pāris kapračiem, kuriem lāpstas pār pleciem. Zemnieki brēkdami norauj Ģinteru pie Strautiņa.)

4. SKATS

Tie paši un Strautiņš. Pēdējais satriekts, noguris velkas lēniem soļiem ļaužu pūlim garām, viņu nemaz neredzēdams.

Berlauks (satver viņu pie rokas). Strautiņ! hē! Vai redzi, še saķērām tavu ienaidnieku. Te ir tas, kas aizveda tavu sievu un viņu nokāva!

Strautiņš (uzraujas zvērojošām acim, griežas pret Ģinteru, to ar vienu roku sagrābdams). Tu, tu — atrāvi man manu sievu, atdod man viņu, atdod! (Ģinters ķērc aizsmakušā balsi.)

Visi (brēkdami). Še nūja, Še cirvis, še pātaga!

Strautiņš (satvēris kādu cirvi, to briesmīgi vēcina Ģinteram virs galvas, tad apdomājies nolaiž roku). Lai paliek, šī zirnekļa nospiešana nevar mazināt manu sāpju lielumu. Ej, lai vārnas izknābj tavas acis un suņi tevi izvazā, no godīga cilvēka rokas mirt tu esi par sliktu. (Palaiž Ģinteru, kurš zibens ātrumā laižas projām; visi stāv ka apstulbuši.)

5. SKATS

Tie paši, bez Ģintera.

Kalve (sašutis). Tas nebij pareizi darīts, Strautiņ; mēs, nebēdādami ne par ko, viņu sagūstījām, lai tu varētu viņam atriebties, un nu tu pats laid viņu vaļā.

šķiedra. Un mans zārks, to nu nevar izlietot, labi vēl, ka manai sievai drīzumā vajag šūpļa.

Griķis. Varēsi pats tanī gulties, nu jau zināms, ka mūs neviena neatstās dzīvus. (Vispārīga kurnēšana.)

Strautiņš. Jā, to īsti gribēju panākt. Vai nu ļaujaties sev pavisam aizžņaugt kaklu, lai beidzot visiem būtu gals, kas arī labāki ir nekā tāda vārgu dzīve, jeb vēl sajūtat, ka zem pātagas cirtieniem jums nav izmaitāts beidzamais dīglis cilvēka apziņai. Nevis tad izdeldēsim ļaunumu, kad tam bailīgi taustīsim ap malām, bet mums vajag ķerties pie viņa serdes. Nevis tas mūsu naidnieks, kuru nupat palaidu, nožēlojams siekalu laižņa, kurš kā uz drātīm uzvilkta lelle danco pēc sava kunga pavēlēm, bet tur (rāda uz pili) — tur visas briesmas un nedarbi satinas it kā vienā kamolā, tur samtā un zīdā perinājās nāvīgo čūsku olas! Vai ir kāds starp visiem, kam no tuvienes nebūtu uzbrukusi neviena pārestība, neviena varmācība?

Visi. Neviens! neviens!

Griķis. No dieva puses, ne tik dikti, kad mūs izdzird, tad mūsu dzīvībai uzreiz gals.

Strautiņš. Dzīvībai? Labāk saki, šim virumam no auzu putras un kulakam; man viņas nav žēl un kur vēl man laupīts tas dārgākais. Palieciet vien kā bābas un ņemiet adīkli rokā, es došos viens pats turp.

B e r I a u k s. Man tu tādu pārmetumu nevari taisīt, vai gan bij mazums dūšas, kad ķēros pie vagara?

Kalve. Arī mani tu neapsmiesi, vajadzīgā brīdī esmu arvien pie rokas.

A u z i ņ š. Un es! Kauties un cirsties esmu pirmais un pēdīgais; varu ar pašu sātanu krampjos rauties.

Visi. Neviens nepaliks pakaļ, mēs visi gribam atriebties!

Strautiņš. Nu tad, ja to sajūtat, ja tiešām apzināties , ka musu vaimanu mērs pilns, tad uzsauksim: «Apstājamies, plēsoņas! Mūsu dzivība, īpašums, mūsu sievas un bērni nav jūsu iegribu paijiņa un acumirkļa rotaļa, mēs esam vīri, kas sacēlušies aizstāvēt savas tiesības un brīvību, un, lai nāktu kas nākdams, izmisums un nāve, es būšu pirmais, kas šo cirvi zvels lepno kungu krūtīs, pirmajam, kas nāks man ceļā.

Visi (ieročus vicinādami). Nāvi un postu varmākām! (Pie pēdējiem saucieniem ienāk grāfs Arnolds Heidrihs un nostājas lepni Strautiņam priekšā. Erna, kura lidz šim sēdējusi atstatu starp kokiem, viņu ieraudzīdama, izgrūž baiļu kliedzienu un tuvojas abiem pretiniekiem.)

6. SKATS

Tie paši un grāfs Heidrihs.

Strautiņš. Nāve un pekle! Kas tevi veda šurp? Ari tu esi tas pats, slepkavas jūs visi! Tad mirsti! (Gāžas Arnoldam virsū, tāpat ari citi viņu apstāj ar paceltiem ieročiem.)

Erna (izmisusi metas starpā). Pagaidiet! Pagaidiet! Nāvīgais cirtiens trāpīs papriekš mani! Uzklausāties jel visi! Nupat spriedāt par taisnību un nosodījāt briesmību un varmācību, bet tagad gribat paši to pastrādāt un vēl simts pret vienu. Vai tad arī esat drusku labāki! Uzklausiet papriekšu, vai tas, kuru gribat tiesāt, arī maz vainīgs, dzirdiet viņa attaisnošanos!

Strautiņš (nejauki smiedamies). Ha! Ha! Ha! Attaisnoties! Tas tik vēl trūka! Nožēlojamais liekuli, augsti dzimušais slepkava, tu jau gribi attaisnoties! Ha! Ha! Ha!

Erna (zvērošām acim). Grāfa kungs ir nevainīgs, es to zvēru pie sava jaunavas goda! Manas acis to redz, mana skaidrā sirdsapziņa uzsauc diktā balsī: viņš ir nevainīgs! Un, ja es meloju, tad negribu turpmāk nest godīgas meitenes vārdu, norādiet uz mani ar pirkstiem, apmētājiet mani dubļiem, jā, es tad negribu nekad tapt svēta! (Pret Arnoldu.) Ak, grāfa kungs, neniciniet savus nabaga kalpus, turiet par vērtu mūsu priekšā attaisnoties, sakiet, ka esat nevainīgs.

Strautiņš (briesmīgā nopietnībā). Labi tad, tu augstais un varenais kungs, es gribētu dzirdēt, kā tu iespēj attaisnoties. Nedomā vis, ka tu stāvi drošībā savā lepnajā pilī un pārgalvīgam vergam ar pātagas cirtienu vari aizbāzt muti. Redzi, visas šīs draudoši pret tevi izstieptās rokas, tici man, mēs esam uz visu gatavi; nožēlo nelaimīgo likteni, kas tevi veda mūsu rokās, tu vai cits, vienalga, atbildēsi tagad par visiem! Attaisnojies tad par visu nelaimi un postu, kuru jūs mums esat nesuši! Bārenīšu asaras, sērdienīšu gaudas, bada cietēji, kuriem atraujat pēdējo kumosu, lai plītētu greznumā un izšķērdībā, visi brēc uz tevim. Atbildi! Vai nebīsties, ka zeme nepār- šķeļas zem tavām kājām, ka visas vaimanas, kuras nāvē noslāpušas, netop atkal dzīvas? Vai redzi, kā briesmīgā lieciniece, pagājība, pret jums paceļas, kā tā rāda uz tevi ar savām kaulu rokām, kā tā uzskata tevi no tūkstoš melniem acu dobumiem? Atbildi! Asaras un asinis, kuras jūs izlējuši, nevar vairs zemes klēpī tverties, tās paceļas kā milzīga jūra un plūst — plūst līdz pat dieva tronim! Atbildi! Attaisnojies!

Arnolds. Nabaga vīrs, tava tiesa tikpat briesmīga kā taisna, un vai! man, ja es viņas priekšā lūkotu taustīt pēc kādiem izrunas vārdiem! Tiesā mani, bet lūkojies papriekš manā sirdī. Nav nekāds nelaimīgs atgadījums, kas mani še atvedis; es zināju, ka tu šovakar paglabā savu sievu, un nācu tamdēļ, lai

Strautiņš (pārtraukdams). Lai redzētu maņu sāpēs raustošos sirdi. Baudījumi, kādi jums nāk ik dienas priekšā, izlutinātiem žokļiem, vairs nepietiek — vajag jaunu kutinājumu! Nepietiek vairs vergu redzēt kaucam acu priekšā, vajag arī aplūkot viņa slepenās sāpes, kad viņš kā tārps lokas pie zemes!

Arnolds. Vīrs, negrēko pats pret savu labāku atzīšanu! Vai tad tiešām izskatos kā tāds, kas gribētu priecāties par tavu nelaimi? Nācu šurp tamdēļ, ka mana sirds man nedeva miera, ka gribēju kaut ko darīt, lai tevi apmierinātu. Atzīstos, ka neesmiī vainīgs pie tavas sievas nāves, es briesmīgo neģēlību dabūju zināt par vēlu, lai to vēl varētu aizkavēt. Ak, cik labprāt visu atdotu, kad vien spētu izlīdzināt tavu lielo zaudējumu!

Strautiņš. Un vai tad saproti, ka tas nav atlīdzināms ne ar kādu pasaules mantu? Ka tas ir bezdibens, kuru jus nespejat ar saviem zelta gabaliem aizbērt?

Arnolds. To es zinu, nabaga vīrs, tāpēc tev ari nepiedāvāju zeltu un mantas, bet es tev sniedzu šo roku. vari viņu satvert droši, tā nav nekad pacēlusies jūs mocīt un vajāt; Jauj man manas skumjas savienot ar tavējām.

Strautiņš (drūmi, piedāvāto roku nesatverdams). Vai tu tiešām esi tāds, kāds izliecies, jeb vai šī laipnība mājo tikai uz tavām lūpām, kamēr iekšā žults?

Arnolds. Nemēdzu spīdēt vārdos un katra priekšā izkravāt savus labos tikumus, bet šinī svēti nopietnā acumirklī es nevaru citādi kā teikt to, ko dziļi sajūtu. Muižnieks gan esmu pēc vārda un dzimuma, bet mana sirds ir tālu no visām negantībām, kas ar šo cilti saistās; ieelpojot šo tīro, nesamaitāto gaisu, lūkojoties šinīs uzticamajās sejās, es jūtos cilvēks cilvēku starpā, ja mani par tādu atzīstat, tad sniedziet man savas rokas.

Berlauks (grāfa roku satverdams). Dievs lai jūs svētī, grāfa kungs. Jūsu mīlestību atlīdzināsim ar pretmīlestību un, kad turpmāk mūs gribat drusku saudzēt, tad kalposim jums no visas sirds padevīgi un uzticīgi.

Arnolds. Nevis kalpot, es ienīstu šo vārdu; kad turpmāk šis novads nāks manā valdībā, tad gribu deldēt veco parādu, atdodams jums jūsu īpašumu un brīvību. Nebūsim tad vairs kungs un kalps, bet vienkopigi strādnieki katrs savā druvā. Es tad savas muižas izdalīšu līdzīgi jūsu starpā un negribu sev vairāk paturēt kā ikviens no jums. Tikai savu dvēseli cs paturu sev, visu, kas pār jums izplatīsies kā zila debess, un savu mīlestību, kas viņā atspīdēs kā saule.

Griķis. Cienīgs lielskungs! (Ķeras grāfam pie rokas.)

Arnolds (neļaudams). Tavs draugs un brālis.

Visi (priecīgi). Lai dzīvo jaunais lielskungs tūkstoš un tūkstoš reiz!

Strautiņš (sāpīgā kaistamā apkampis kādu koku). Bet viņu, atdodiet man viņu! Es negribu ne laimes, ne brīvības, kapājiet manu miesu, cērtiet to asinīs, es, jūsu kājas skūpstīdams, kalpošu jums dien’ un nakti, atdodiet man tikai viņu! Redziet, augstais kungs, esmu pārcietis trūkumu un nelaimi, šīs miesas norūdītas saulē un vētrā, neesmu muti atdarījis, kad mana miesa plūda asinīs, bet

tagad, tagad — es raudu! Tas, kas spēcīgo vīru satriec kā mazu bērnu, kas šo krūti draudē pušu plēst, tas nav ne izmērojams, ne izsmeļams, ne dziedināms! Ak, mana sieva, mans dārgums, mans acuprieks, dvēseles lolojums. (Aizraujas elsodams, bridi klusums.)

B e r l a u k s (Strautiņam pieiedams). Saņemies, nezaudē dūšu, iesim zemei atdot viņas tiesu.

Strautiņš. Jā, iesim. Dusi vēl, kara cirvi, uz kādu brīdi. (Nomet cirvi.)… tev nebūs zemē sarūsēt. Un tu (pret Arnoldu pagriezies)… pielūko, ka tu ar savām smalkajām, baltajām rokām spēj visas vātis sasiet un ar savu acu spožumu liet balzamu vārgajās sirdīs, citādi,.. Slepenie atriebšanās gari reiz nu ir pamodušies, tie ir mūsu tēvu varenie dievi, kas še kokos šalc un gaida uz salīdzināšanas upuri. (Noiet; citi iet viņam lidzi. Tikai Urna paliek, aiz kokiem paslēpusies. Aiz skatuves skan bēru zvans.)

7. SKATS

Arnolds, Erna.

Arnolds (viens, skumji galvu noliecis, kamēr zvanīšana turpinās līdz cēliena beigām). Skani, sērais zvans, skani, iezvani visu pasauli mierā un aizmirstībā, iezvani mūs mūžīgā mierā, jo nāve ir labākā dāvana, ko mums daba var dot … Brīvību es viņiem solīju, bet ko es viens varu dot? Vai caur to kļūs labāk? Vai es varu piespiest citus man pakaļ darīt? Ak, man ir tāda jausma, ka es, visus spēkus izlietodams, tomēr nekā nepanākšu, ka mums gan būs skatīt izredzēto zemi visā viņas jaukumā, bet ka mūsu bērni tikai to spēs iemantot, kamēr mūsu kauli sadrups tuksnesī. Jā, tuksnesī mums visiem jāmaldās nogurušiem un izslāpušiem, bez ēnas un pajumta, tikai tālumā atskan kāda salda meldija, knapi dzirdama, neizsakāmi tāli . .. Ai, neizzūdi, neizgaisti, saldā skaņa, ļauj man tevi tikai reiz dzirdēt tuvumā.

(Pagriezies ierauga Ernu un kaislīgi dodas turpu.)

Erna (atgaiņādamās, rokas pret Arnoldu izstiepusi). Grāfa kungs!

Arnolds. Jā, tu esi tā, saldais, vilinošais maldu tēls! Nu es zinu, kādēļ, tevi pirmīt ieraugot, mana sirds tik spēji uzgavilēja — lai toties vēlāk jo vairāk izmistu, lūkojoties nelaimes drūmajos pantos. Tava būte ir meli — tikai saldi meli!

E r n a. Es jūs nesaprotu, kungs.

Arnolds. Sis burvīgums, kuru tu izstaro… ak, kāpēc tu vesti, ka pasaule un dzīvība ir jauka, tik jauka, kā tā nebūt nav! Kādēļ, tevi ieraugot, manās krūtīs uzliesmo ilgošanas, tā ka gribētu dzīves burzmā gāzties, cīnīties, ciest, — ak, par ko tad! Saki — kur ir sirdij tēvija?

E r n a. Ja tik vien pati to zinātu!

A r n o l d s (kaisligi). Kur ir miers? Kur mīt laime?

Erna (grūtsirdīgi). Miers? Laime? Pasakās un teikās stāsta, ka visu to reiz pārvedīšot no tālām, tālām zemēm dimanta ratos ar saules zirgiem … bet es zinu, tas nenotiks nekad. Bāru bērni nekad nepanāks saulīti:

Teku, teku, nepanāku,

Saucu, saucu — nesasaucu!

Arnolds. Un tu, bērns, ko tu še virs zemes miti? Tava tēvija ir zilā sapņu zeme — dzeja. Ej turp, no kurienes esi atnākusi, uz dievu pagalmiem rīta blāzmas augstumos, kur ģēniji tevi auklēja un mūžīgā daile zīdi- nāja ar savām sirds asinīm! Tu, miesā tērpts kāda dieva visjaukākais sapnis, ko tu še gribi? Sī dzīve ir tikai cīņa un galu galā izmišana — tici man!

Erna. Ak, to es jūtu.

Arnolds. Tad nekavējies, steidzies atpakaļ uz savu tēviju … jeb vai nevari vairs ceļu atrast uz turieni? Ak, tad izmeklējies šepat mežā sev kādu dusas vietiņu starp rozēm un neaizmirstulēm, slēdz šīs skaidrās actiņas un neatver tās vairs nekad!

Erna (sapņodama). Iemigt, nekad vairs neatmosties — ak, tas būtu saldi!… Es redzēju, cik viegli un lēni rozēm manā dārziņā raisījās lapas, mirstot no saules karstajiem skūpstiem.

Arnolds. Un tu, tavas tautas daiļākā roze, tu viņas pēdējais zieds … nē, es darīju nepareizi, tevi mudinādams mirt, tev jāaug, jāzied, kaut arī tikai lai pušķotu tautas kapu. Man ļauj iznīkt un aiziet! Ļauj man šo piekusušo galvu guldīt tavā klēpī. Tu pirmīt man glābi dzīvību, ļauj man tagad to kā ziedu dāvanu izdvest pie tavām kājām. (Nometas pie Ernas kājām zālē un ieliek galvu tai klēpi.) Es iemigšu kā slims bērns zem mātes paijām. Dziedi man kādu dziesmiņu, tādu žēlu un grūtsirdīgu, kādu tavas māsas lakstīgalas dzied, kad ziedonis projām steidzas.

8. SKATS

Arnolds, Erna, Sidonija, Vendiņš.

Sidonija (uznāk greznā mednieces uzvalkā, ar jājamo pātagu rokā. Vendiņš viņu pavada). Jārauga, vai šc nebūs kāda patīkama atdusas vietiņa koku paēnā; ātrā jāšana mani nogurdināja.

Vendiņš (iet uz to pusi, kur Arnolds atrodas ar F.rnu). Lūdzu, cienījamā komtese, šc… (Atlec, pārsteigts izlikdamies.) Ā!

Sidonija. Ko redzu?!… Arnold, tu? Un ar — nē, šis skats ir nesalīdzināms! Ha! Ha! Ha!

Arnolds. Te tev nav ko brīnīties, Sidonija, kā redzi, tā ir kāda sādžas jaunava; gadījums mani ar viņu saveda kopā, un tu jau zini par manām simpātijām priekš tautas.

Sidonija. Zinu, zinu. Ejiet, Vendiņ, aplūkojiet manu jājamo zirgu, vai tas stāv mierīgi. (Vendiņš noiet.) Zinu tavas simpātijas, mīļo Arnold, it īpaši, kā liekas, tu viņas parādi tautas jaunām, ņiprām skuķēm.

Erna (aizskarta). Komteses kundze …

Arnolds (starpā). Es lūdzu, Sidonija, neaizskar šo nevainīgo bērnu.

Sidonija. Nē jel, nē! Kas nu iedrošinātos ķircināt tādu maigu gludgalvīti! Bez tam patiesi varu liecināt, ka tev laba garša, Arnold. Sī nevainīgā madonnas sejiņai Grācijas varētu pie tevis iet skolā, mans bērns!

Arnolds. Es tev jau teicu: taupi savus uzbrukumus, jeb tu piespiedīsi mani tev darīt nepatikšanas, jo to es tev saku, ka es tev neļaušu šo bērnu vajāt.

Sidonija. Ļoti brangi! Tautas varonis kļuvis par romantisku kavalieri! Nevaru liegt, ka man patiešām gribētos provocēt tādu situāciju, kur tev būtu izdevība parādīt visas tavas dāvanas. Tas jau būtu ļoti interesanti — īpaši priekš manis, tavas līgavas.

Erna (neviļus). Līgavas!

Sidonija. Nu jā, mana mīļā, līgavas. Kādēļ tu pie tam tā uzbudinies? Sis kungs ir jau sen ar mani saderināts, drīzumā svinēsim kāzas; drīz arī sādžas ļaudīm būs izdevība izpriecāties. Saliec vien savas rotas lietas kārtībā, mazā. (Viņai it tuvu pieiedama, šņācoši.) Vai nc tā? Ko tu par to saki?

Erna (vāji). Neko, augstā komtese; man, jūsu verdzenei, atliek tikai jums padevīgi novēlēt laimi. (Taisās saļimt.)

Arnolds. Bērns, bērns, nebīsties, es pie tevis esmu un tevi sargāšu.

Sidonija (nespēdama savaldīties). Tu viņu mīli, Arnold! Tu viņu mīli, nedomā to noliegt!

Arnolds. Es arī nekā negribu noliegt. Ka es viņu mīlu, to es vēl nezināju. Bet tagad, kur tu pati norauj manai dvēselei segu, ja šis dziļās, tīrās jūtas, kuras manu krūti pilda, uzskatot šo bērnu, ir mīlestība, tad pievieno tai vēl klāt neizsakāmu līdzcietību, jo nabaga tautas drūmais liktenis man liekas jo smagāk guļam uz šīs jaunās galvas, un pievieno tai vēl klāt svētbijlbu, jo šīs nevainīgas butes tuvumā man ir, it kā es pārkāptu pār svētnīcas slieksni un man rokas būtu jāsaliek klusā lūgšanā.

Sidonija. Ila! Diezgan, diezgan! Neaizmirsti tik gluži, ka tu esi pie manis saistīts.

Arnolds. Ar savu roku, bet ne ar sirdi!

Sidonija. Tā, tā! Labi, ka to vēl zini. Dzirdi, skaistule, tev atrodas priekšā branga loma, proti tikai gadījumu izlietot.

Erna. Es jūs, lielkundze, nesaprotu. Vai tad jūs paši būtu ar mieru, ka …

Sidonija (starpā). Ka mans virs sev slcpen kur tur kādu mīļāko? Mēs dzīvi neuzskatām ar tādu sentimentālu rīka lupatu morāli kā jūs.

Arnolds. Bērns, vai tas tevi var aizskart? Tu redzēji, kādu tīru, augstu cienību mana dvēsele priekš tevis jūt.

Erna (grib aiziet). Dzīvojiet sveiki, grāfa kungs; arī jūs, augstā kundze! Mana niecīgā persona nedrīkst jums būt par šķelšanās iemeslu.

Arnolds. Tu ej, un tev nav neviena vārda priekš manis? Manas jūtas tavā dvēselē nav modinājušas nekādu atskaņu?

Erna (sērigi). Kungs, bāru bērnam noriet saulīte; viņš to nekad nevar panākt.

Arnolds. Bet liela un spoža tā atkal paceļas otrā debesu malā, mīlestība un brīvības saule — ai, cik dievišķi jauka! Nāc, mana sirdsmīļākā, es iešu ar tevi.

S i d o n i j a. Ne soļa! Vai tu tik gluži aizmirsti savu pienākumu pret mani! Es prasu, lai tu mani pavadi.

Arnolds. Man ir citi — svētāki pienākumi.

Erna (rokas izstiepusi). Es jūs lūdzu, dieva dēļ, ejiet, grāfa kungs, jeb jūs dzenat mani izmisumā.

Sidonija. Tu jau vari atkal drīz atgriezties un idilli turpināt, līdz tam man pieder priekšroka.

Arnolds. Labi, es eju. Sveika, mana sirdsdraudzene, cs būšu par tevi nomodā! (Arnolds ar Sidoniju noiet.)

9. SKATS

Agate, Erna.

Agate (izlien no krūmiem, smiedamās aizsmakušā balsi; pie sevis). Gadījums klāt, kādu vēlējos, pati pekle man palīdz! (Dikti.) Nu, grāfa līgavai

Erna (skrej viņai pretim, viņu apkampdama). Mā- miņ, es viņu mīlu, es nevaru citādi!

Agate. Sensenā dziesma!

Erna. Man sirds tik pilna, ka varētu reizē gavilēt un raudāt! Ai, māmiņ, kad tu to zinātu!

Agate. Kādē| tu domā, ka es to nezinu? Vai tādēļ, ka manas acis tagad tukšas un tumšas, tās reiz nevarēja būt dzērušas visas pasaules liesmas un jaukumu? Vai šinīs savilktajās dzīslās nevarēja reiz būt vārījušies karsti asins mutuļi?

Erna. Patiesi, māmiņ? Vai arī tu reiz esi mīlējusi? Tu man to nekad neteici.

Agate. Tādēļ, ka tu mani nebūtu sapratusi un arī tagad nevari saprast. Jo kas ir tava mīlestība pret to, ko es jutu: dienvidus vējiņa iekustināta druvas lauka viļņošana pret aukas brāzieniem! Manai mīlestībai nebija ne sākuma, ne gala! Tā bija aizņēmusies no dieviem mūžību, no pekles dedzību un no naida nerimstību, un no vētras savus elpas vilcienus! Redzi — es esmu veca un mana miesa izdēdējusi, bet, kas šo ģindeni vēl kopā tur, tam ir arī sakars ar šo bijušo mīlestību, kaut tam arī nekādas daļas nav ar viņas smaidiem un līksmību.

Erna. Kāds briesmīgs noslēpums tas var būt, ko tu, māmiņ, glabā! Es nedrīkstu taujāt, man elpa apstājas…

Agate. Vai tu jau sajūti, ka zūd tev no acīm tavas mīlestības paradīzes piekrastes? Ka tevi apņem tuksneša nāvīgs klusums, kur tik reti iekaucas kāds izsalcis zvērs?

Erna. Ak, es jau nomanu. Tavs mīļākais tevi pievīla, atstāja, vai ne?

Agate. Pievīla, atstāja — tas vēl nav viss. Laiks iet… dzīves raibie skati arvien mainīdamies izdzēš no atmiņas priekšējos iespaidus. Atstāta juzdamies, klusumā noraudies, asaras līst un reiz apstājas… ak, kaut viņš man labāk uzreiz būtu galu darījis, bet viņš mani atstāja dzīvu un tomēr mirušu, it kā mūžīgā kapā aizbērtu. (Aiz skatuves zvanīšana, atskan sēru bēru dziesma.)

E r n a. Ak dievs, ko man būs dzirdēt!

Agate. Zināms, arī manā dzīvē reiz iespīdēja saule un debess daiļums, un zemes prieks. Es tev varētu stāstīt par kādas nabagas meitenes pirmo mīlestības sapni: brīnu m d a i ļ ā, baltos mēnesstaros ietītā ziedoņa naktī es dusēju pie krūtīm kādam vīram, kurš karstos skūpstos no manām lūpām dzēra manu dvēseli. Viņš bija augstas kārtas, liels, stalts, it kā pasakā karaļa dēls, un tas ņēma mani uz rokām un nēsāja mani kā mazu bērnu. Ai, cik es tad biju laimīga! Bet tad …

Erna (bez dvašas). Bet tad? …

Agate. Es saņemšu īsi savu stāstu: viņš sev pārveda savas kārtas līgavu, un es — biju aizmirsta. Pusārprā- tiga kā ēna es tam vilkos visur pakaļ; es panīku, dienas un naktis klejodama bez ēdiena un dzēriena. Reiz es, aiz sāpēm un saltuma drebēd-ama, biju ielīdusi pils dārzā un redzēju caur pils gaiši apgaismotajiem logiem, ka tur kustējās grezni ģērbušies kungi un dāmas. Atskanēja jautra mūzika, kamēr es kā nesamaņā dauzīju galvu pret akmeni. Otrā rītā mani pils dienestnieki atrada turpat pussastingušu, tad augstais kungs, gribēdams no manis atpestīties un mani uz visiem laikiem aizbaidīt projām…

Erna (rokas izstiepusi, it kā atgaiņādamās). A…

Agate (smagi elpodama). Lika man — izdurt — acis!!

Erna (iekliedzas). Žēlīgais dievs! (Aiz skatuves dziedāšana.)

Erna (saņemdamās). Izdūra acis, tas nevar būt, es domāju …

Agate. Paraugies vien! (Norauj sev no galvas lakatu. No galvas nokarājas sirmi mati sajukušās cirtās; lieli, melni acu dobumi rēgojas no pieres.) Sīs acis viņš reiz salīdzināja ar zvaigznēm. Ak! Akl Mieru, mieru! Kur tveršos, kur rimšos? Kā tas sirdī kvēlo, kā tas deg!

Erna. Mīļā māmiņ, ar laiku visas brūces dzīst.

Agate. Nekad! Nekad! Vai zini, kāda ir izmisušā pēdējā cerība? Pēdējā ticība? Pēdējā lūgšana? Tā ir — atriebšanās!

erna (aiz šausmām apklāj vaigu). Atriebšanās?

A g a t e. Atriebšanās! Atriebšanās! Bīsties, briesmīgais (ii:'.lec uz kādu akmeni, taisni izsliedamās pravietigā cēlumu, kamēr zvani aiz skatuves sāk ātrāk zvanit pie kapa uizbēršanas) … bīsties, Stefan Rīder, tu man neizbēgsi — un kaut arī vesela pasaule atrastos starp tevi un mani! Kaut man būtu rāpus jārāpjas pie tevis un katrs solis rokām jāaptausta — es tevi tomēr panākšu, un tad … nevis ar tīģera lēcienu es tev uzklupšu, nē: bet lēni kā čūska es tev pielīdīšu… (Dēmoniski čukstošā balsi, uz priekšu saliekusies, ar izplestiem, trīcošiem nagiem, kamēr Jāņu lampas izdzisdamas tērpj viņu sarkanā, drūmā gaismā.) Es taustīšu — taustīšu — taustīšu, kamēr atradīšu, kur tava sirds vēl pukst. Dziļi, dziļi es iezīdīšos, izsūkdama tavas sirds asinis, kamēr tu man gulēsi pie kājām stīvs un auksts — stīvs un auksts.

Priekškars.

TRESAIS CĒLIENS

Daiņulejas pilī.

Notiek dažas nedēļas vēlāk. Dekorācijas tādas pat kā pirmajā

cēlienā.

1. SKATS

Grāfs Rīders, Vendiņš. Pēdējais, priekškaram ceļoties, stāv salīcis, cepuri rokā turēdams, grāfa priekšā.

Grāfs Rīders. Tātad varu uz tavu klusuciešanu palaisties?

Ven d i ņš. Vai jums kad par to iemesls bijis šaubīties, lielskungs?

Grāfs Rīders. Drošāki tomēr ir, kad tev to atgādinu, īpaši tādos svarīgos atgadījumos kā šodien, kur tiks atvērts manas nelaiķes māsas testaments.

Vendiņš. Drīzāk mēli nokodīšu nekā runāšu, ko nevajag runāt.

Grāfs Rīders. Par pieci tūkstoši dālderu jau arī var pāra vārdu mazāk runāt.

Vendiņš. Zināms, augstība. Un kas tur arī ko teikt, tas jau notika itin dabiski: jūs tiesas vīru klātbūtnē uzrakstījāt to, ko mirēja māsa nosacīja kā savu pēdējo vēlējumos, un tas, ka viņa nevēlējās dēla redzēt savā mirstamajā stundā, ka viņa šo nerātni…

Grāfs Rīders. Klusu! Kāds tev Arnolds tagad pēc mātes nāves izliekas?

Vendiņš. Vai tad viņu var dabūt acīs redzēt? Dienām klejo apkārt pa mežiem un zemnieku sādžām; rūgšana starp ļaudīm vienīgi viņa darbs, vagars vēl tagad nevar atjēgties no briesmīgajām bailēm. Es nesaprotu, lielskungs, kā jūs pie savas citkārt stingrās uzraudzības to varat ciest?

Grāfs Rīders. Jārauga pamazām ieradināties ar l'fn grozījumiem, kurus bez šaubīšanās ievedīs jaunais dzimtkungs, kad tas valdības pavadu ņems no manām lokām; bet ej vien tagad un apvelc savas jaunās, pēc Parīzes modes šūtās drēbes, kuras, ja nemaldos, tūliņ pasūtīji, kad saņēmi tos piecus tūkstošus, tā tu varēsi Ierasties kā laimes vēlētājs. (Skalās pulksteni.) Vēl tikai kāda pusstunda, tad atnāks tiesneši; pie testamenta atvēršanas arī oficiāli pasludinās manas meitas saderi* nāšanos. (Abi noiet.)

2.  SKATS

Sidonija, M a r i ņ a.

Sidonija (no dibens puses nākdama, pabīda papriekš ar roku portjeru un lūkojas iekšā). Nāc vien droši man paka], visi ir izgājuši, un še mēs topam mazāk traucētas nekā manā istabā.

Marina (salikusi vecīte; ienāk lēni). Ak tu žēlīgais dieviņ, viss tāpat kā pa vecam! Sī ir tā pati istaba, kurā jūs, lielkundzīt, kā bērns vismīļāk rotaļājāties, viss man stāv tik dzīvi atmiņā, it kā no tā laika, kur pilī biju pie jmns par aukli, nebūtu jau aiztecējuši apaļi divdesmit gadi.

Sidonija. Ir labi, vecmamiņ, ka visu tik labi atmini, tev būs man no maniem bērnības gadiem kas jāpastāsta, tamdēļ jau tevi vēstīju šurp. Apsēdies še. (Piebīda kādu soliņu, kamēr pati paliek stāvot.)

M a r i ņ a. Jā gan, lielkundzīt, gandrīz nobijos, kad Vendiņš pie manis ienāca un aicināja mani uz pili. Visos šos gados neesmu še atcēlusi kāju, ne arī kāds no pils pie manis nāk. Dzīvoju klusībā kādā sādžas kaktiņā un ēdu maizīti, kuru lielskungs, jūsu tēvs, man novēlējis par jūsu audzināšanu.

Sidonija. Tas ir brīnums, ka mans tēvs tevi tā apalgojis, citādi jau viņš nemēdz būt tik devīgs, tur vajag būt kādam sevišķam cēlonim, par kuru tu vislabāk zināsi man pastāstīt.

M a r i ņ a. Nezinu nekā, manu sirsniņ, ko jums teikt, es kalpoju grāfam ilgi un uzticīgi, un par to viņš mani atminēja.

Sidonija. Se, ņem papriekš šo pērļu rotu (noraisa no kakla kādu dārgu rotu) — tā pietiks tev dot pabalstu tavam vecuma dienām, — un nu stāsti man, kā tas nākas, ka- (ātri un pie tam vecīti stingri uzskatīdama) neesmu grāfa bērns?

Marina (manāmi iztrūkusies). Debesu tētiņ! Vai tad jūs — vai grāfs jums stā …

Sidonija. Viņš man to teica, jā; izteica, ka neesmu viņa bērns, bet vairak arī neko. No kurienes es cēlusies, kas mani vecāki un kā es īsti še iekļuvusi, to es nezinu, un to man šis cietais vīrs arī nekad neteiks, kad tas jau vienreiz mani atraidījis! Tikai tu, mana aukle, kura vadīja manu jaunību, būsi vēl tā vienīgā, pie kuras varu griezties šinī miklā.

M a r i ņ a. Nē, nē! Pie nāves briesmām man grāfs piekodināja par kādu zināmu notikumu ciest klusu, es nedrīkstu izpaust ne pušplēsta vārda.

Sidonija. Ak dievs, tātad arī šī pēdējā cerība par velti un man jātaustās nezināšanas tumsā, kamēr izmisīšu. Putniņš gaisos zin atgriezties uz savu ligzdiņu, un meža zvērs uzmeklē savu māju vietu, tikai es esmu bez tēvijas un maldos vientule šim lepnajā pilī, padota kāda briesmīga cilvēka varai. Sieviete, vai tu vari būt tik cietsirdīga?! Senāk tu izpildīji katru manu iegribu, vadīji mani aiz manām mazajam, nespēcīgajām rociņām, kurp vien vēlējos, tikai tagad vien tu negribi man paklausīt, — es zvēru, ka tev manis dēļ nekritīs ne matiņš no galvas.

Mariņa (asaras slaucīdama). Kad tā lūdzas, tad tiešām nespēju aizliegties un, lai man ar par to būtu jācieš, teikšu, ko zinu.

Sidonija. Tu mīļā, labā, zināju, ka mani paklausīsi, ak, stāsti, stāsti!

Mariņa. Redzat, tas nolika toreiz grāfa paša pili kaimiņu apgabalā, kādas nedēļas bij pagājušas no mazās komteses dzimšanas, lielkundze vēl atradās vāja un gulēja gultā, kamēr es blakus istabā sēdēju pie mazās šūpuļa. Te gadās, ka lielkundze mani drusku aicina pie sevis, es atstāju maziņo, domādama, ka tūliņ atnākšu, bet bij jākavējas ilgāk, pasniedzot dažas zāles; atgriežoties man skan pretim kāda svešāda žēla brēkšana; pieskrienu pie šūpuļa un — tu žēlīgais debesu tētiņ! — ko ieraugu?

Sidonija. Ko tad, ko tad? Stāsti jel!

Mariņa. Manas zeltsprodzītes mazās komteses vietā ieraugu kādu svešu bērnu, ne vairs mana mazā, sārtā sejiņa, kura arvien smaidija, bet kāds bāls ģīmītis, melniem matiem apēnots, lūkojas man pretim no žēlām, tumšām, asaru pilnām acīm. Es nobīstos, iekliedzos, nejaudāju vairs ko darīt! Uz mana kliedziena pieskrien grāfs, redz notikušo, briesmīgās dusmās viņš sagrābj svešo bērniņu un taisās laist to pret sienu, kad no bērna drāniņām izkrīt kada aprakstīta papīra loksnīte.

Sidonija. Vai dabūji zināt, kas tur stāvēja?

Mariņa. Kā tad nu ne, grāfs savās dusmās to izkliedza diktā balsī, tur bij tā rakstīts: «Es paņēmu tavu bērnu un atstāju tā vietā savu, uzaudzini viņu itin kā tavējo — citādi katru brūcīti, katru pārestību, ko tam darīsi, atmaksāšu divkārt pie tava bērna; mēģini vien viņu nonāvēt, un tavs bērns mirs visbriesmīgākajā nāvē. Tā sāk savu atriebšanās darbu Agate.»

Sidonija. Agate? Tātad manu māti sauc Agate. Bet kas nu notika turpmāk, vai viņu atrada? Un kas viņa bij, kura tik briesmīga uzstājās kā atriebēja?

Mariņa. Diemžēl viņu neatrada, kaut gan tika meklēts un taujāts pa malu malām ir gadu no gadu vēl pēc tam. Grāfiene aiz bēdām nomira, un viņas pēdējā lūgšana pie grāfa bij, lai meklējot viņas bērnu, kamēr atrodot, un lai sargājoties svešam bērnam kaut ko pāri darīt.

Sidonija. Un tad vēl nekādas pēdas lidz šai baltai dienai?

Mariņa. Nekādas; ļaundare ar zagto bērnu iegrimusi kā ūdenī. Drīz pēc tam mēs pārnācām šinī pilī pie jūsu krustmātes, Heidrih lielkundzes, kura par nolikušo nedabūja neko zināt, viss tika slēpts, un jūs uzaugāt kā īsta komtese.

S i d o n i j a. Tas nu ir viss, ko dabūju zināt, bet tomēr pietiekoši, lai sajustu, ka mīlestība mani nekad nav lolojusi, ka esmu tiklab savai mātei, kā citiem bijusi tikai līdzeklis un rīks, ko panākt viņu mērķus. Labi, ka to nu zinu.

Mariņa. Nabaga komtesīt, visapkārt spožums un greznums, un tik nelaimīga!

Sidonija (stīvi lūkodamās). Zeltaini mati, smaidoša rožu seja, tadi tipi patīk Arnoldam, un, kad viņa tagad nāktu, tā atņemtu man mantu un mīļāko. Ha, kadas briesmīgas domas mani sagrābj, kad viņa butu tā! Nē, nē, tic tikai mani murgu tēli! Tas nevar būt!

Mariņa. Vai nu varu iet, lielkundzīt? Man še ta bailīgi ap sirdi.

sidonija (runā ar sevi). Nāc vien, nāc! Mēs cīnīsimies uz dzīvību un nāvi, es tagad divkārt ienīstu viņas piena ģīmi jau tamdēļ vien, ka tas atgādina manu pretinieci.

Marina. Viņa mani nedzird, tā nabadzīte. Iešu lūgdama, lai sargeņģelis savas acis nenovērš no viņas. (Iziet, kamēr grāfs ātri uznāk no otras puses.)

3. SKATS

Sidonija, grāfs Rīders.

Grāfs Rīders. Tik skumja un domīga mana meita, kur tev vajadzētu līksmoties. Vai tad šodien nesvin tavu saderināšanos?

S i d on i j a. Ak, kad lleidriha vārds būtu tā miera osta, kur reiz varētu izbēgt tavām vajāšanām, tad gan par to priecātos!

Grāfs Rīders. Branga mīlestības duete starp tēvu un meitu! Tā gan tā pateicība par to, ka tevi uzaudzināju un devu savu slaveno cilts vārdu, kuru drīz savienosi ar otru — tikpat slavenu?

Sidonija. Varētu gan kas notikt, kas mani atsvabina no uzliktās pateicības un tavam reķinumam dod citu virzienu.

Grāfs Rīders. Kā tu to domā? Vai esi atkal tāpat kā viņreiz kaut ko izgudrojusi, ar ko mani iebaidīt? Pret tādiem niķīšiem man branga recepte, to tu jau zini.

Sidonija. Diemžēl ne no manis, bet no kā cita tev jābīstas.

Grāfs Rīders. Topu ziņkārīgs, kāds šis biedēklis gan varētu būt.

Sidonija. Arnolds beidzamā laikā saietas ar kādu zemnieku meiteni, kura arī ļoti skaista.

Grāfs Rīders. Vai tad kāda nelaime, ka Arnolds vēl bez tevis atrod kādas sievietes par skaistām? Estētiskā jauda mūsu ģimenē ļoti attīstīta.

Sidonija. Nelaime ir tikai tā, ka Arnolds lietu saprot daudz nopietnāk nekā tu. Priekš manas pašas acīm viņš kadas nedēļas atpakaļ izteica tai meitenei savu mīlestību.

Grāfs Rīders. Tad patiesi iemīlējies — un vēl zemnieku skuķē! Hml Hml Tas saderas ar viņa romantisko raksturu.

Si d o n i j a. Tu to uzņem tik dzestri?

Grāfs Rīders. Neiespējamais nevar nekad notikt!

un ko tu, plebejiete, saproti no aristokrātu gaumes, kuriem tīk pārmaiņas dēļ pabaudīties arī no šādiem ēdieniem?!

Sidonija (pie sevis roku dūrē sakniebusi). Saprotu?

ha — mana māte! (Dikti.) Vai tad Arnolds tiešām tāds! Ne, nē! Viņa dzīslās piemīt kaut kas no zemnieku biezajam asinīm, un, kamēr tu prātosi un purināsi galvu, viņš sev pārvedīs zemnieci līgavu un tava lepnā meita paliks sēžot.

Grāfs Rīders. Tik raibi tas nu gan nenotiks, mana miļā, Arnolds var gan acumirklī iekaisties un mētāties patētiskiem akcentiem, bet ko nopietnu vest galā un man stāties pretim — nekad! Tur jums visiem zem šīs dzelzs- rokas (izstiepis vēcina roku) jā lokās. Bez tam jau varu kaut ko darīt, lai savu mīļo meitiņu apmierinātu. Ha! Ha! (Parauj zvanu.)

Sidonija. Arnolds tomēr nepadosies, arī tev ne. (Vendiņš ienāk, izģērbies (oli grezni, ar pūderētu parūku.)

Grāfs Rīders (uz Vendiņu). Ej pateic Ģinteram, lai pie zemnieku dcputācijas, kura šodien izrīkota saderinātiem vēlēt laimi, ari piedalās kāda — — (Uz Sidoniju.) Kā viņu sauc?

Sidonija. Baltiņu Erna, to esmu izzinājusi; viņa dzīvo sādžā pie savas atraitnes mātes, tēvs tai sen miris.

Vendiņš (saskalās ar Sidoniju). Darīšu, kā pavēlat. (Palokās.) Vai drīkstu arī ievest tiesnešus, kuri jau gaida priekšistabā?

Grāfs Rīders. Ved tos iekšā; bet tu pats, dzirdi, uzklausies labi, es tev šodien arī gādāšu līgavu.

Vendiņš (pārbijies). Līgavu? Komt… jūs!

Grāfs Rīders. Svinēsim jo lielas derības, sataisies vien! (Vendiņš ātri aiziet.)

3.  SKATS

Tie paši un tiesneši, vēlāk grāfs Arnolds.

Vendiņš (nes tiesnešiem pa priekšu mazu dzelzs kastīti un to noliek uz galda). Izdarīju, kā likāt, cienīgs grāfa kungs, te kastīte, kurā atrodas cienītās un mīļotās nelaiķes, jūsu augstās māsas lielkundzes, testaments, un te tiesnešu kungi, kuri bija tik laipni atnākt, lai atvērtu testamentu.

Grafs Rīders. Labi, Vendiņ, ej arī pasauc manu māsasdēlu, lai dzird savas mātes pēdējos nolēmumus. (Vendiņš iziet.)

Grāfs Rīders (izlikdamies aizgrābts un citu klātbūtni aizmirsis). Ai, nāve, nāve! Briesmīgā laupītāja, tu no mūsu vidus izrauj to visu mīļāko! Māsa, mana dārgā, kā man sirds sāp pēc tevis!

Pirmais tiesnesis (stivi klanīdamies). Iedrīkstamies cienīgam grāfa kungam izsacīt mūsu visdziļāko līdzjūtību; mēs un visi ši novada ļaudis nebeigsim sēroties par augsto nelaiķi, kuru mīlējām kā māti.

Otrais tiesnesis. Mūžam viņas dārgie pamācīšanas vārdi dzīvos ļaužu mutē, viņas laipnību un diev- bijīgo prātu minēs bērnubērni. (Arnolds ar Vendiņu ienāk, tiesneši padevīgi sveicina.)

Grāfs Rīders (steidzas ienācējam pretī). Nāc, mans mīļais dēls, nāc! Tagad, pēc tavas mātes nāves, varu pilnīgi būt tavs tēvs. Mana sirds visu to mīlestību, ar kuru pieķēros nelaiķei, nu savieno tevī; redzi, es liku ataicināt tiesnešus, lai formāli atvērtu testamentu, uzklausīsimies, ko tava mīļā māte būs nosacījusi.

Arnolds. Būtu jau arī vēl varējuši gaidīt līdz sēru laika beigām ar testamenta atvēršanu.

Grāfs Rīders. Mīļais dēls, es domāju, ka ar to iespētu pamazināt tavas skumjas, tu dzirdēsi, kas taču droši gaidāms, ka tava māte pie tevis domājusi mīlestībā.

Arnolds. Vienalga, lai notiek.

Grāfs Rīders. Nu tad, kungi, ķersimies pie mūsu pēdējā, bēdīgā pienākuma pret nelaiķi, atveriet tad nu testamentu. (Tiesneši uzslēdz kastīti un izņem aizzieģelētu papīru.)

Pirmais tiesnesis (atlauž zieģeli un lasa diklā balsī priekšā). Šinī savā testamentā es savu dēlu ieceļu par savu vispārīgo mantinieku ar to nosacījumu, ka viņam jāprec sava māsīca Sidonija fon Rīder un ka arī mans brālis paliek turpmāk par uzraudzītāju, ka mans īpašums tiek izlietots vienīgi priekš mūsu kārtas vajadzībām un viņas goda paplašināšanas. Ja nu mans dēls, ko es neceru, neņemtu viņam nolemto līgavu, tad mantojums viņam jāzaudē un tiek pēdējai atdots kā goda atlīdzinājums, un, ja arī viņa to nepieņemtu, tad tas pāriet uz manu brāli pašu. (Grāfs nozīmīgi skatās uz Sidoniju.) Šādus nosacījumus daru zināmus tiesas klātbūtnē un mirstot vēlreiz svētīju savus mīļos piederīgus. Marta fon heidrih, dzimusi fon Rīder. (Saloka testamentu un liek to atpakaļ kastītē.) Tā skan nelaiķes lieikundzes testaments, un tiesas zieģelis to apstiprina.

Otrais tiesnesis. To pašu arī apliecinām mēs, abi apakšā rakstījušies, kuri bijām klāt, kad viņu sastādīja.

Pirmais tiesnesis. Mēs tagad drīkstam atvadīties, novēlēdami laimi grāfa Heidriha kungam un viņa cienīgai līgavai. (Arnolds pamet vienaldzīgi ar roku.)

Grāfs Rīders. Ne tā, mani mīļie, es jūs ielūdzu vēl palikt un kādu glāzi lidzi iztukšot uz manu bērnu derībām, viesus jau dzirdēju pagalmā piebraucam. (Sulaiņi atver dibena fliģeļu durvis.)

5. SKATS

Svētku maršu lēni intonējot, visiem pa priekšu steigdamies, uznāk fon S r a ni m s, mazs, loti resns kungs, plikgalvis, viņam pakaļ fon Bīlovs un fon Eilenhorsts, rokās ieķērušies, pēdējais trallina mūzikai līdzi, tiem vēl seko daži kungi, vezdami dainas pie rokas.

Sramras (sīkos sofos, mudīgi skriedams, sasniedz krēslu un tanī iegāžas). Uf! Uf! (Sviedrus slaucīdams.) Uf! Vīnu šurp, vīnu! Es kalstu, degu, noslāpstu, iznīkstu! Vīnu, jeb vai Daiņulcjas pagrabi tik dziļi zemē iegrimuši!

Bīlovs un Eilenhorsts. Lai dzīvo tie, lai dzīvo tie, lai dzīvo tie, lai dzī-vo tie!

Grāfs Rīders (viesus saņemdams). Jā, lai dzīvo Eilenhorsts un Bīlovs, sveiki! (Sniedzas rokas.) Jo, kamēr vēl jautrība dzīvo pasaulē un tiek svinēti līksmi svētki, tamēr jādzīvo Bīlovam, šo svētku īstajai sālij, un Eilenhorstam…

Eilenhorsts (starpā smiedamies). Svētku piparam. (Vispārīga apsveicināšanās, dāmas grupējas ap Sidoniju, kungi ieslēdz Arnoldu, mūzika apklusi.)

Bīlovs (runā caur degunu). Svētku pipars, dievišķi! Debešķīgi! Tas bija vārds vietā! Jo kas gan mani mazie saviesības talanti pret tavējiem; tie tik tādi nevainīgi kabatas «kunstiķīši» pret lieliskajām panorāmām.

Sramms. Bet, kamēr te izkravājiet savus piedzīvojumus un sāliet un piparojiet, es noslāpšu. (Sulaiņi ienes vinu un prezentē visapkārt, dažas pudeles salikdami uz galda.) Ā! Nāc, tu dievišķīgais dzēriens, dvēseļu mielotājs, sirds priecinatajs. (Satvēris glāzi, pieceļas.) Kungi, pirms kaut kam uzdzerat, pirmo malku tukšosim šim dzērienam pašam par godu. Bez vīna dzīve — kāda ikdienišķa, vienmuļīga! Tikai vīnā ir prieks, aizmirstība, dzīvība — vivat, Bakhus!

Visi (glāzes šķindinādami). Vivat, Bakhus! (Mūzika.)

Grāfs Rīders (ņem Arnoldu pie vienas rokas, Sidoniju pie otras rokas un ved tos pret skatuves vidu). Un tagad, mani cienītie viesi, pildiet glāzes pilnas jo pilnas, tagad uzdzersim uz šā jaunā pāra labklājību, kuru jums stādu priekšā kā saderinātu. Augsti un lepni plivinādamies, muižniecības karogs šinī acumirklī lai paceļas pār mūsu galvām, kur šie vārdi, savienoti ierakstīti mūsu cilts vēsturē, turpina viņas nemirstību.

Visi. Murrā! Slava un gods muižniecībai! Murrā! (Mūzika.)

Bīlovs (tuvojas citu priekšgalā Arnoldam ar pildītu glāzi). Es, mīļais, gribu būt pirmais, kurš jums vēlē laimes. (Piesit pie Arnolda glāzes savējo, pie kam Arnolda glāze sašķīst drupās. Pauze.) Nē — tas ir …

Eilenhorsts (kurš vēl ar citiem nostājies aiz Bi- lova, visi pacēluši glāzes uz piesišanu). Dievišķi! Tu gribēji teikt, un tiešām, jo tas nozīmē, ka Heidriha ciltij nolemts dzīvot tik daudz gadu, cik šai glāzei drupu.

Bīlovs. Tad tai pievienoju vēl savējo. (Nosviež savu glāzi.)

Eilenhorsts (arī nomet glāzi). Lai dzīvo tūkstoš gadu!

Pirmais aiz viņa (nomezdams glāzi). Un atkal tūkstošu!

Otrais (lāpāt). Un vēlreiz tūkstošu!

Visi (glazēs nomezdami). Tūkstoš un tūkstošu — hurrā! (Aiz skatuves čalošana, visi ziņkārīgi pieceļas tin klausās; dzird Ģintera balsi skaitot: viens divi, trīs! tad durvis tiek atgrūstas, it kā kāds ienāktu.)

Ģinters (aiz durvīm). Viens — divi — trīs — nu jel!

Pelcis (kāju iestiepis istabā). Man bail!

Ģinters. Ej! (Pelcis pieķer ar roku pie grīdas, tad, bailīgi turēdamies, it kā uz ledus tuvojas istabas vidum; viņam seko kādi zemnieki un zemnieces, nesdami dažādas dāvanas; ari Erna ir starp tiem.)

Pelcis (pret kungiem atgriezies, drebēdams). Sī ir tā prieku diena — (stostās) diena — — (Ģinters biksta viņam pie sāniem.) Sī ir tā — — (Ģinters, paklusu lamādamies, atgrūž viņu atpakaļ un stumj kādu sievu priekšā.)

Sieva (notiek kādu ogu kurviti Sidonijai pie kājām). l.ūdzam augsto lielkundzeni mums atjaut ar kādām mazam dāvanām jums parādīt mūsu dziļi sajusto padevību. Neatraidiet šos sārtos ziedoņa pastarīšus.

Otrā sieva (tur kādas linu kodaļas).

Zelta vārpstu ritina Laimas baltā rociņa;

Tek tev dzīvībs pavedienis Saules mūža garumā.

Sidonija (iestājas zemnieku vidū, vienu un otru apsveicinādama). Pateicos, pateicos, mani mīļie, man liels prieks, ka esat atnākuši mani apsveicināt. (Uz Ernu.) Arī tu, mazā, esi atnākusi, un kāds tev daiļš neaizmir- steļu vainadziņš priekš manis! (Izved Ernu no cilu vidus.) Tas man brangi stāvēs (uzspiež sev vaiņagu galvā), pateicos tev, mīļā. (Skūpsta viņu viegli uz pieres, nozīmīgi uzskatīdama grāfu Rideru.)

Eilenhorsts (satver kādu sievu). Mūziku, hei Man tīk ar šo skaistuli iemēģināt kājas. (Mūzika iesāk kādu valsi.)

Arnolds (ļoti nopietni). Es izlūgtos, cienīgie viesi, ka šis uzvedums beigtos, man pie tā ļoti maz patikšanas. (Uz zemniekiem.) Ejiet, mīļie draugi, uz mājām, citā vietā un reizē varēsim labāki izrunāties.

Grāfs Rīders. Es tāpat vēlos, kungi, ka jūs ļautiņus labāk laižat mierā, manam znotam tāda maza specialitāte… Ka es lavas īpašības un vēlējumos protu ievērot, mīļais Arnold, to tev tūdaļ pierādīšu, varēsi savu spriedumu tūliņ ņemt atpakaļ, ka es pret zemniekiem esot ciets un bez jebkādas intereses. (Zemniekiem pieiedams, satver Ernu pie rokas.) Nāc, mans bērns, tu še par visiem esi tā skaistākā, tādēļ ari nodomātā goda cienīga, nāc šurp, Vendiņ! Un tagad, Arnold, es patiesi nezinu, kā tev padarīt lielāku patikšanu, kā kad tavā saderināšanas dienā saderinu vēl šo otru pāri.

Sidonija. Ak, cik esi laimīga! Nāc pie manas krūts, mīļā. (Apkampj Ernu.)

Bīlovs (plaukstās sizdams). Fainos! Eainos! Tas ir dievišķi!

Grāfs Rīders (uz Ernu un Vendiņu). Sniedzaties nu rokas viens otram. Tā skuķe dabu par tautu dēlu kādu «no pils», un tev, Vendiņ, atkal tā visskaistākā meitene par līgavu, tā esat līdzīgi abi.

Arnolds (ātri starpā mezdamies). Tas nenotiks nemūžam! Cik augsti debess pār zemi, tik augsti šī meitene stāv pār viņu. (Uz Vendiņu.) Mēģini aizskart tikai viņas drēbju vīli, jeb es tevi satriekšu uz vietas!

Grāfs Rīders. Kad tu domā, ka viņa nebūtu mierā ar manu rakstvedi, tad tai atvēlu lasīties starp maniem pils ļaudīm, staļļa puišiem, sulaiņiem, kučieriem, kāds tai vislabāk tīk, bet tik skaista meitene kā viņa mums visādā ziņā jāsaprecina.

Arnolds. Nē, viņa neņems ne šo, ne art kādu citu, par to es gādāšu. Nebīsties, Erna, neraudi, cik bezspēcīga un bez patvēruma tu še arī nejustos, viena acs pār tevi stāv vienmēr nomodā.

Grafs Rīders. Savāda izturēšanās, mīļais, es tevi nesaprotu.

Arnolds. Saprotiet gan tikpat labi, kā es jūs saprotu! Tad tik smalki un gudri jūs esat iegrozījuši savus aprēķinus, lai izsūktu manas dzīvības sakni un manās krūtis izdzēstu pēdējo dzīvesprieka dzirkstelīti, tiktāl arī tu (Sidonijai) esi aizmirsusies, tu, pret kuru es ar stingru vīrestību izpildīju vienreiz uzlikto pienākumu un, pats sevi pārvarēdams, tev līdz šim acumirklim biju gatavs ziedot godu, mantu un vārdu! Kur tev bija mani saudzēt un manas jūtas cienīt, tur tu ar zvērisku nežēlību uzplēs manas dziļākās vātis, roku rokā ar savu tēvu jūs strādājāt postīdami un laupīdami, lai tik vien apmierinātu savu nesavaldāmo mantas kārību!

Si d o n i j a. Arnold!

Grāfs R ī d e r s. Tā ir klaja, bezkaunīga apvainošana visu viesu priekšā.

Arnolds. Ak, uz to gan arī domājāt, kad ieliksiet mani pieklājības spraugā un izstādīsiet mani pasaules acīm, tad mani jo vieglāk pārmāksiet? Nē, tiktālu kūdīts un aizskarts, es nespēju vairs savaldīties, nespēju noslāpēt savas jūtas, kad tās ar neizturamu dabas spēku laužas cauri; nebēdāju pat, kad arī viņu zibeņi šos papes tēlus aizķer un sadedzina. Lai tad viņi arī uzklausās, ko es saku: ka jūs esat blēdis un bezgodis, kas ne vien noblēdījis manu mantu, bet sev arī izredzējis par upuri kādu nevainīgu meiteni tamdēļ vien, ka es tai ar labpatikšanu reiz esmu uzmetis acis un to turu par dārgu un cienīgu.

Grāfs Riders. Kad tu nebūtu manas māsas dēls, t.id tu atbildētu tikai ar zobenu.

Eilenhorsts (un daži cili metas starpā). Kungi, Kungi, kas nu tā sakarsēsies? Si mazā domu starpība — izlīdzināties jel!

Arnolds (viņu ar roku atbīdīdams un Rideram cieši priekšā nostādamies). Vai gan gribat liegt, ka ar varu tiku atturēts no savas mātes miršanas gultas? Ka viss tika jūs starpā notaisīts tik smalki un gludi, ka man tik izmestajā āķī vajadzēja iekosties? Cik laipni un labvēlīgi man atļauts ņemt dalību pie atstātās mantas un precēt savu skaisto māsīcu, tur jau ne par naga melnumu nevar neko sliktu domāt, un tad tālāk, atkal pats par sevi saprotams, ka man jāpaliek zem mana cienījamā tēvoča kontroles, lai, kā testamentā sacīts, manta tiek izlietota mūsu kārtai par godu jeb, labāki sakot, priekš plītēšanas un izšķērdibas. Nu, tad saņemiet ar, pēc kā tik izsalkuši izstiepāt rokas, piesavinājiet to sev pavisam! Nem šos tūkstošus, Sidonija, kā tā dēvēto goda atlīdzinājumu, apber ar šo zeltu savu dvēseles kailumu! Ubadzi, bez mantas, kur viss atkarājas no manas goda sirds, es tevi būtu precējis, kaut gan priekš tevis neesmu nekā jutis, bet tagad tev varu nicīgi griezt muguru bez jebkādiem apziņas pārmetumiem.

Eilenhorsts. Heidrih, ko jūs gribat darīt, vai jau esat samaņu zaudējuši, tādu mantu jūs atmestu?

Bīlovs. Nieka strīdus dēļ visu lielo mantojumu, nē, to es nevaru sagremot!

Arnolds. Jā, to es gribu! Mācāties to saprast, jūs nodzeltējušie tapešu tēli un izdeldējušās hroniku mūmijas, kas vienīgi zin ēst tradiciju putekļus un nespēj sajēgt, ka kāda cilvēka krūtī vēl kāds dzīvs asniņš, kurš zeļ, aug un ilgojas pēc saules gaismas! Es to daru! Es atdodu miljonus par vienu vienīgu brīvu elpas vilcienul

Sramms (pienācis ar vīna pudeli). Jūs esat slims, Heidrih, dzeriet glāzi burgundieša, tas izskaidros asinis un dos jūsu domām citu virzienu.

Arnolds (viņu neievērodams, pieiet un apkampj nobijušos Ernu). Nāc, mana mīļākā, šī zeme deg apakš manām kājām, šis gaiss piepildīts ar mēra dvašu. Vai dzirdi, kā vējš laukā svelpj un gavilē, tur ir brīvība! Nāci Nāc!

Sidonija (neizsakamā izmisumā grib viņu aizturēt), Arnold, neej, neatstāj mani!

Arnolds (ar vienu roku Ernu apskāvis, otru izstiepj atgaiņādamies pret Sidoniju). Komtese Rlder, no šī acumirkļa starp mums sarautas visas saites, un katrs solis, kuru no šejienes spēru tālāk, atver mūžīgus, nepārsniedzamus bezdibeņus. Nekas mani še vairs netur, nevar turēt, es nokratu visu šo spožo, glauno dzīvi, savu tukši skanošo muižnieka titulu it kā kādu nepanesamu drēbi. Cik viegli un brīvi cilājas krūts, it kā kad pie karstiem nakts murgiem mani aizskartu skaidrs, atdzīvinošs rīta vēsums! Projām, projām no šejienes. Un tu (pret Rideru pagriezies), plēsīgais zvērs, jūs visi, kas līdz šim esat barojušies no savu apakšnieku sviedriem un asinīm un savu piļu pamatus cēluši uz viņu līķiem, no šī brīža es sarauju visas saites ar jums un salaužu savu vapeni. Tagad es stāvu tur otrā pusē un piesaku jums karu! (Noiet.)

Priekškars,

CETURTAIS CĒLIENS

Zemnieku mājas paga1mā:

Viss svinigi sarīkots uz kāzām,

I.  SKATS

Attālumā sieviešu balsis.

Sieviešu koris (neredzams).

Ko putniņi kokos čirkst un gaid,

Ka nevar iemigt tik vēlu?

Kam lakstīgala pazarē vaid Ar balsi tik līksmīgi žēlu?

Ko ābele baltos ziedus ber Un tos uz celiņa kaisa?

Kam bāleliņš vārtus va]ā ver Un māmiņa gultu taisa?

Otrs koris (tāpat neredzams).

Skrej, dūjiņa, zilspārnīte,

Vēsti ciema putniņiem,

Dziedi, zīlīt, pareģīte,

Pateic maniem bāliņicm:-

Sonaksniņu līgaviņu Tautiets pārved sētiņā,

Sārtvaidzīti daiļaviņu Gulda savā klētiņā,

(Arnolds ar Ernu, ļaužu bara pavadīti, uznāk no labās puses. Meitenes, viņus ieraugot, brūk no slēptuves ārā un apsveic tos skaņām gavilēm. No zemniekiem piemīt Pelcis, Griķis, Gauriņš, Ber lauks un pulks cilu zemnieku un zemnieču.)

Arnolds (uz Ernu). Tiktāl no vajātāju rokām un skauģu acim esam tvērušies, ka šīs klusās ziedoņa nakts klēpī tevi pie krūtīm varu spiest kā savu dārgi iegūto līgavu un dot tev zvērastu — zvērastu, kurš mani pievieno ne tikvien tev, bet arī visai tautai. Jo mīlestība, kas vieno cilvēku ar cilvēku, tautu ar tautu, likteni ar likteni, mīlestība lai man arī atdara vārtus uz šīs tautas sirdi, lai, no tavas baltās rociņas vadīts, iek)ūstu viņas vidū un topu pilnīgi viņas dēls.

Sievieši un vīrieši (dzied kopā),

Mīla, tevi sveicinām,

Augstā karalienei Lupatās jeb purpurā,

Tu tā pati vienai

It kā maija lietutiņš Tu mūs maigi spirdzi!

Austras rīta sārtumiņš Dzīves rītā mirdzi.

Visu labu saņemam Mēs, no tevis sētu,

Jā, pat daiļās debesis Tu vēl rotāt spētul

Arnolds (Ernu spiezdams pie krūtīm). Tagad tu esi mana, saldais, dārgais bērns, mana uz mūžību. Es atstāju karalim viņa troni, dievam viņa debesi, kad tikai tu man paliec. Ak, ļauj man lūkoties tavās spodrajās actiņās, lai tās man stāsta, ka tu jūties tikpat laimīga kā es.

Erna (pieslējusies pie Arnolda pleca). Nē, ļauj man tās turēt mūžam slēgtas, man bail, ka, viņas atverot, neizgaistu viss tas jaukais sapnis, kas mani apņem ar saldu reibumu. Patiesība jau tā nevar būt, nē, nē! Tik lielu laimi debess nenovēl zemes bērniem, un, kad tā arī tiešām būtu patiesība, tad acumirklis mums parāda savu spožumu tikai, lai mūs turpmāk apņemtu mūžīga nakts. Var būt, ka jau šinī acumirklī postītāja roka izstiepjas pār mums un mūsu laimi.

Arnolds. Mīļā, ko tu runā, kas var mums kaitēt! Debesis? Ak, tās jau priecājas līdz ar mums! Cilvēki? Tiem jau es atdevu visu, ko viņi kāro, zeltu, naudu; tādu n nītu, kāda mēs esam viens otram, viņiem jau nevajag.

erna. Es nezinu, par ko es bīstos, man sirds tikai tāda kā sažņaugta, it kā tā paredzētu ko ļaunu. Ak, kaut mana māte arī būtu še, kamēr viņa nelaimīga, es arī nevaru baudit pilnīgu laimi.

Arnolds. Kamdē| tad māte nav še, mīļā?

Erna. Kāds grūts liktenis to nospiež, tā atraujas no visiem priekiem. Beidzamajā laikā tā tapusi pavisam nepieejama, maldās apkārt pa mežiem un purviem un no manis pavisam bēg.

A r n o l d s. Ar savienotu mīlestību gādāsim turpmāk par viņu, lai mūsu vidū tā aizmirstu visas skumjas. Bet tagad, sirsniņ, aizmirsti arī tu visu ļaunu, kas bijis, un baudi tīru, nesajauktu laimi.

Ber lauks. Mūsu vidū jūs būsiet arvien droši, mēs jūs sargāsim, kad lielskungs, jūsu tēvocis, jums gribētu uzmākties.

Arnolds. Par viņu gan maza bēda, jo ko tad viņš vēl vairāk gribētu, kad tam atstāju savu mantu?

Griķis. Vēlam jums, kungs, ka jums divkārt nāktu atpakaļ, ko esat zaudējuši, un ka jūs arī mūsu vidū atrastu laimi.

Arnolds. Jūs, uzticamie, cik ļoti jums pateicos par jūsu mīlestību un nožēloju, ka esmu tapis ubags, kas nespēj jums visu to atlīdzināt, nespēj turēt savu solījumu dot jums brīvību.

Pelcis. Dievs kungs neatļaus, ka viltus un varmācība nomāc taisnību. Jūs dabūsiet savu īpašumu atpakaļ, un tad būsit visi vēl laimīgi.

Arnolds. Lai dievs man palīdz, es pēc tam centīšos, to esmu jums parādā.

Gauriņš. Bet tagad lai par visu ko lūkojam svinēt mūsu kunga derības. Pildīsim kausus pēc vectēvu ierašas un uzdzersim jaunajam pārim veselības tik lielas un kuplas, kādas nav uzdzertas no tā laika, kamēr:

Sentēvs ozolus lieca,

Pērkons jodus trieca,

Māmiņa valkāja zīļu vainadziņu,

Mēness gāja saulei par panāksniņu.

Urrā! Uzdzeriet augsti! (Tiek uzdzerts.)

Meiteņu koris (uzved kādu senlaiku dainu; diedams).

Tautiets seglo kumeliņu,

Jāj sev lūkot zeltenīti,

Jāj sev lūkot zeltenīti,

Staltu, daiļu mātes meitu.

(Divas meitenes no pulka nostājas jaunajam pārim

priekšā.)

Pirmā meitene (ar pantomīmu).

Dod, māmiņa, man meitiņu,

Tā manim gauži tika,

Nakti miega negulēju,

Putās skrēju kumeliņu.

Otrā meitene

Neņem, bāliņ, man meitiņu,

Neved viņu tālu ceļu;

Labāk manā dārziņā Plūc sev daiļu āboliņu.

Pirmā meitene

Daiļi tavi āboliņi Abelites pazarā,

Vēl daiļāka tava meita Tautu meitu pulciņā.

Koris (savidamies dejas loksnē).

Daiļi tavi āboliņi Ābelītes pazarā.

Vēl daiļāka tava meita Tautu meitu pulciņā.

(Otras divas meitenes izvijas no pūļa.)

Pirmā meitene

Ņem sev, puisīt, balt’ aitiņu,

Ņem sev mundru kazlēniņu,

Tikai atstāj man meitiņu,

Manu dārgo auklējumu!

Koris (atkal savidamies).

Tikai atstāj man meitiņu,

Manu dārgo auklējumu!

(Nostājas pusriņķi ar virs galvas paceltām rokām un daiļi savītām cilai ar cilu, kamēr viena meitene paliek vidū.)

Meitene

Nedod manim balt’ aitiņu,

Dod man pašu ganeklīti,

Ja nedosi ganeklīti,

Es nomiršu žēlabās.

Novītīšu, nokritīšu Kā ābols no zariņa,

Maldīsies man dvēselīte Kā aitiņa paklīdusi.

Koris (lēni šūpojoši).

Tad ņemi viņu Par līgavu sev,

Daiļo meitiņu Dodu es tev.

(Deja saliņas atkal biezā mutuli, no kura cita pēc cilas

atsaucas.)

Pirmā (no pulka).

Lai gana tev avis Atmatāt

Otrā

Lai kopj tev rozes Dārziņā!

Trešā

Lai audzē lielu Sarkan-āboltiņul Ceturtā

Lai mīl tevi pašu,

Sav-bāliņu!

Koris

Lai mīl tevi pašu,

Sav-bāliņu!

(Daiņa pāriet ļoti jautrā tempā, pēc kam meitenes jauno pāri apsvaida puķēm un vaiņagiem.)

Vīrieši' (apstājas visapkārt ar paceltiem kausiem). Lai dzīvo mūsu dārgais kungs un viņa līgava! Lai tie dzīvo saules mūžu! Urrā! (Trīsreiz urrā.)

2.  SKATS

Tie paši. Grāfs Rīders ar apbruņotiem pils|audīm. Jau pie dainas pēdējās daļas parādās skatuves otrā pusē melni tēli, kuri līzdami tuvojas; dejai beidzoties, tie ar varu brūk iekšā.

Grāfs Rīders. Ā, te šie putni sev ligzdu ietaisījuši! Puiši, grābiet ciet tur to (uz Ernu) palaidniecil

'Arnolds (Ernu apkampis ar vienu roku). Nost! Projām, kam sava dzīvība mīļa! Arī še jūs man dzenaties pakaļ! Vai tad jūsu negantībai vairs nav nekādu robežu un virs zemes nekur priekš mums patvēruma! Sakiet — ko tad vēl gribat?

Grāfs Rīders. Ko es gribu? Tu aizmirsti, ka tu valkā muižnieka vārdu un ka tu to nedrīkstēsi vis tik viegli dubļos mīt un pa kaktiem vazāt, kā tu domā.

Arnolds. Lieciet tikai mani mierā un atstājaties no šīs vietas, kur priekš jūsu goda un mantkārības nav vairs iegūstams nekāds laupījums.

Grāfs Rīders. Tas ļoti brangi, tu aizmirsti tikai, ka visas muižnieku ģimenes priekšā man darīji neizdzēšamu kaunu, par ko man nebūtu vēl gandarīts, kad tevi ar šo zobenu (izrauj zobenu) sakapātu lupatās. Bet es tavu toreizējo ākstīšanos pārskatu un turu par tīru ārprātīhu, kuru tu nebūtu izdarījis, ja nebūtu ielaidies ar šo palaidnieci. Rokas klāt, puiši! Nekavējaties un nešaubāties ne acumirkli.

Arnolds. Ja man vēl uzspiež muižnieka vārdu, kurš tad gan drīkst aizskart grāfa Ileidriha atzīto Iigavu?

Grāfs Rīders. Tā ir mana dzimtkalpone! Un to kaunu gan gribu novērst, ka ar cūku ganiem nestājos radniecības sakarā. Viņai arī būs atbildēt par tādu briesmīgu nonicinājumu, kādu tā rādījusi manai meitai; tā mācīsies man padoties, jeb viņas asinis straumēm vārīsies! (Sulaiņi Arnoldam brūk ar joni virsū.)

Arnolds (izrāvis ieroci, ar to atgaiņājas). Ļaudis, palīgā, ja mani mīlat! Cīnīsimies uz dzīvību un nāvi. (Sadursmes starp zemniekiem un pilslaudim, pirmējie tiek pārvarēti. Vendiņš, aplidis Arnoldam no muguras puses, izrauj ieroci; Erna tiek sagūstīta.)

Grāfs Rīders (šauj pāris reizes ar pistoli, izklīdinādams zemniekus). Tā savalda dumpiniekus.

Erna. Glāb! Glāb mani, mīļais! (Arnolds kā ārprātīgs metas pulkā, bet tiek atsists atpakaļ, kamēr Ernu rauj uz skatuves otru pusi.)

Grāfs Rīders (uz sulaiņiem, rādīdams uz Arnoldu). Jus palieciet še apsargāt šo ārprātigo un nelaižiet viņu ātrāk, kamēr jums to būšu ziņojis; es atkal iešu savai dārgai vedeklai pieklājīgu uzņemšanu sagatavot. (Arnolds mēģina vēlreiz skriet sargiem cauri, bet tiek tāpat atsists.)

Arnolds. Ai, ārprātība, man prāti samulst — nakts, elle, nāve dūkdami riņķo ap galvu, un ugunīgas dzirksteles šaudās gar acīm. Kur ir glābšana? Debess, vai tu to vari panest? Tu, visu vajāto un bāriņu tēvs, vai tev nav neviena sargeņģeļa, ko zemē sūtīt, apturēt šo neģēlību?! (Pret Rideru.) Es neprasu no jums žēlastību, tas būtu par velti, es jau zinu, ka jums sirds vietā akmens, bet ņemiet viņas vietā mani, spīdziniet un mokiet mani, kad nu esat pēc asinīm iekarsuši, mana dzīvība sīkstāka, jums atliks daudz ilgāki papriecāties, redzot mani nāves mokās raustāmies; kurpretim nabaga meitenes dzīvība izdzistu kā sveces liesmiņa, vēsmu uzpūšot.

Grāfs Rīders. To jau zinu, ka tu tā skuķa dēļ zemi un debesi saspārdītu, tavam aušībām nav gala, un man tiešām jālieto tie stingrākie līdzekļi, lai glābtu tavu saprašanu. (Noiet.)

Arnolds (velreiz mācas sargiem virsū, tad, nespēcīgi atpakaļ streipuļodams, saļimst: Erna tiek aizvesta — tikai tālumā atskan vēl tās brēkšana; zemnieki tāpat izdalās).

3. SKATS

Arnolds. Sidonija.

Sidonija (ātri uzskriedama). Kur viņš ir? Kur grāfs Heidrihs? A, te! (Modina viņu.) Arnold! Arnold!

Arnolds. Erna, vai tu esi te? Ak, kāds nejauks sapnis, viņi atrāva tevi no manis — ai, nāc pie manas sirds! (Grib Sidoniju apkampt, bet tad piepeši atjēdzas.) Tu Sidonija — un viņa? Tad tas nebija sapnis? Ai nē! Nē! Pagalam! Man atrauta — pagalam!

Sidonija (pie sevis). Viņa un atkal viņa… (Dikti.) Arnold, es esmu še.

Arnolds. Jūs še, komtese Rīder? Zināms, kur jūsu tēvs, tur jūs arī netrūkstat. Vai viņš jūs sūtīja šurpu papriecāties, cik ļoti tas mani ķēris visdziļākajā sirdī?

Sidonija. Arnold, nepārproti mani, tikai tagad vien ne, var būt, ka tā pēdējā reize, kur satiekamies.

Arnolds. Ak, tādai jau tai sen vajadzēja būt. Ko tad jūs vēl pie manis meklējat? Kad jums vēl kāda dzirkstele no cilvēcības un līdzcietības, tad atstājiet mani, varat iedomāties, cik man jūsu klātbūtne nepanesama.

Sidonija. Tad tik ļoti tu mūs nicini?

Arnolds. Jā, tik ļoti. No maniem lauztajiem spēkiem man vēl tik daudz atlicis, ka varu jūs bezgalīgi, neizsakāmi nicināt. Ejiet pasakiet to grāfam Rīderam, vēstiet tam, ka Arnolda Heidriha galva vēl tikpat lepna un nesaliekta kā agrak; lai tas nāk ar saviem bendes ieročiem, lai izrauj man vēl šo dzīvību no krūtīm, mans pēdējais elpas vilciens būs tikai — nicināšana.

Sidonija. Ak, to esmu pelnījusi, pilnīgi pelnījusi, ka tu mani nicini un ienīsti, jo izturējos pret tevi un to sievieti, kuru tu mīli, zemi. Bet tas, kas mani uz to dzina… kad tu saprastu, kas šinīs krūtīs plosās, man tev vēlreiz jāsaka, nicini mani par to vēl vairāk, novērs tavu vaigu ar riebumu, tā — tā, bet es tevi (izmisusi brēkdama) mīlu! Es nezinu, ko es daru, es murgoju — vai tu zini, kas tu man biji (tuvāk pieiedama, pusčukstošā, kaislības drebošā balsi), vai zini, ko tas jūt, kuru mīļas mātes rokas nekad nav aptaustījušas, kuram tēva skūpsti nekad nav pieri aizskāruši, kam ir tikai viens vienīgs, ko mīlēt, — tu biji man vecāki, tēvija, tevī savienoju visu, kas daiļš un augsts pasaulē, — tu, manas kaislībā uzliesmojušās sirds pirmā gavilē, būsi arī viņas pēdējā dziestošā nopūta.

Arnolds. Vai tad es viņu mazāk mīlēju! Vai tava mīlestība ir lielāka? Jūra vētras laikā plosās un veļ bangas, bet vai esi raudzījusies klusajā, rāmajā dzelmē — visdziļākā mīlestība ir tā, kurai nav ne veidu, ne asaru — ne vārdu. Vai esi redzējusi, kā nāvīgi ievainots putniņš lēni uz zara nolaiž galviņu? Un tā viņa vēl skatījās, žēlīgais dievs! Tāds bija viņas pēdējais acu uzmetiens, kad to no šejienes rāva projām.

Sidonija. Viņa! Apžēlojies, nesaki man par viņu nekā, jeb vai man šis rūgtais biķeris būs jātukšo līdz dibenam! Es zinu, ka tu viņu mīli, ka viņa mīl tevi, zinu, ka es tikai esmu vientule — atstāta.

Arnolds. Nu, tad cietīsim, kas mums katram uzlikts, un iesim katrs savu ceļu.

Sidonija. Arnold, ne tā, šoreiz tu mani nedrīksti atraidīt, nāku pie tevis kā pazemīga lūdzēja un gribu visu par labu griezt, ko esmu pret tevi noziegusies.

Arnolds. Tas vairs nav iespējams.

Sidonija. Es — es — tu tak zini, kā tava māte norakstīja testamentā? Tu varēji mantot tikai tad, kad mani preci; bet, kad nu tu mani atstūmi, nicināji, tad manta piekrita vienīgi man. Tagad …

Arnolds. Atkal šī manta, uz kuru guļ tik daudz lāstu un asaru, pat slepkavību! Es no viņas negribu vairs nekā dzirdēt.

Sidonija. Tu šos lāstus spētu pārvērst svētībā, : kmnju asaru vietā plūstu prieka asaras, un — kas arī leiz noticis — pār pagājību vilktu segu laimīga, smaidoša nākotne.

Arnolds. Ko tu ar to gribi teikt?

Sidonija (drusku vilcinādamās). Arnold, ņem šo mantu, ņem viņu no manis, es tev to dodu no visas sirds.

Arnolds (drusku atkāpies, brīnīdamies). Vai es pa- icizi dzirdu? Jūs gribat man mantu atdot, kur visus līdzekļus izlietojāt, lai to man atrautu? Tā ir briesmīgākā ironija, kādu vien var iedomāties.

Sidonija. Cik neizprotami tev tas arī izliekas, cik pārestības tev arī nedarītas, es to visu ļoti nožēloju, un, ka tā mana visdziļākā nopietnība, ka gribu visu par labu griezt, to pierāda šis noraksts (izvelk kādu papīru), kurā tev atdodu visu mantu, it neko priekš sevis nepaturēdama.

Arnolds. Kamdēļ to darījāt? Jūs caur to gan spējat maz pateicības un atzīšanas pie manis iegūt — manas domas pret jums paliek tās pašas: es jūs turu par sievieti, kura no viena ekstrēma gāžas otrā, un, ko šinī acumirklī domājat labu darot, to nākamajā pārvērtīsiet desmitkārtīgā ļaunumā.

Sidonija. Žēlīgs dievs! Nedomā jel nemaz pie manis, es tev vairs ne acīs nerādīšos; tik daudz gan vēl pasaule plata un kāda dzelme dziļa, lai mani no tevis slēptu. Domā tikai pie viņas un izlieto šo mantu, ja gribi, tikai priekš viņasl

Arnolds. Kur to lai priekš viņas izlietoju? Vai izrīkošu tai greznas bēres? Nē, vienkāršais dabas bērns dus mīļāk zem zaļajām, smaržainajām velēnām nekā lepnā sarkofāgā.

Sidonija. Un, kad priekš viņas ne, vai tad tev cita nekā nav, priekš kā censties, rūpēties, ciest? Vai tālāk vairs nemaz nespēji redzēt un visus savus augstos centienus un ideālus esi ietinis līgavas priekšautā? Es reiz pazinu kādu Arnoldu, kurš augstā aizgrābtībā zvērēja visu ziedot, lai gādātu saviem nospiestiem līdzcilvēkiem brīv ibu, labklājību; kas tagad gan priekš tevis šī brīvība?l

Arnolds. Es to turu tikpat augstu, tikpat dārgu un svētu, un īsti tādēļ, ka es to turu tik augstu, ka brīvība ir lepna karaliene, tā arī nevar pieņemt ubagu dāvanas.

Sidonija. Tad lai visi tie gaida par velti, visi, kas uz tevi cerējuši, lai paliek kaunā? Rokas, kuras pret tevi izstieptas pēc palīdzības, acis, kuras uz tevi raugās kā uz savu pestītāju, tās tagad var bojā iet, beigties saltumā, badā?!

Arnolds. Ar taviem žēlastības atkritumiem tās arī nav pabarojamas. Tik daudz lepnības, ticu, būs arī zem tiem visnabadzīgākajiem kankariem — nepieņemt dāvanas no tās rokas, kura izdarījusi tās nežēlīgākās pārestības. (Vendiņš uznāk.)

Vendjņš (zobojoši pret Arnoldu locīdamies). Varu jums paziņot, grāfa kungs, jūsu cienīgā tēva atļauju, ka netiekat vairs turēti un varat iet, kurp tīk. Sargi, atstājiet vietas, vēlēsim grāfa kungam laimīgu ceļu. (Noiet Udz nr sargiem.)

Arnolds. Tātad laupījums drošībā, bet es to tomēr alradīšu, kad tas man ar būtu jāizrauj no pekles rīkles. (Steidzas noiet.)

Sidonija (viņu atturēdama aiz rokas). Un tu tiešām negribi pieņemt mantojumu?

Arnolds. Nē, komtese Rīder, paturiet to sveiki.

Sidonija. Ha! Tagad es tevi nicinu! He, dzirdiet (uz zemniekiem, kuri Udz šim viņpus sargiem, starp kokiem galvas sabāzuši, ko nopietni apspriež), redziet nu savu augsti cildināto palīgu, kuru tā pielūdzāt un dievinājāt! Ko tas priekš jums nu spēj darīt? Vai arī tikai pirkstu pakustināt un roku izstiept pēc blakus nobērtās zelta kaudzes? Ceļat vēl staltas gaisa pilis, ceriet vēl un paļaujaties, tas jums pilnīgi izdosies! Ha! Ha! Ha! (Debess ap- mācas.)

Arnolds (noiedams atgriežas). Sidonija, kad patiesi spēji tik lieli un taisni domāt un personiskas jūtas apslāpēt, tad neprasi pēc mana sprieduma un izved pati lietu galā, dāvā pati zemniekiem brīvību, spēks un vara tev jau rokā, un tas būtu patiesi darbs, par kuru tevi varētu cienīt. (Noiet. Tālumā pērkona dūciens.)

Sidonija. Ak, man jāgāž kalni un jāpārspēj milži, lai tikai drusciņ mani sāktu cienīt, un viņa var mierīgi turēt rokas klēpī un tikai pasmaidīt, un viņai viss piekrīt. Velns un elle! Vai par to nevar no prāta iziet!

Strautiņš (ar zemniekiem sarunādamies). Vai es neteicu, ka esam visi nelgas, kuri tiek aiz deguna vazāti? Viņi visi vienā maisā bāžami, tur nav nekādas izšķiršanas: citādi neiet, sāksim tik strādāt uz savu roku. Negaiss celas, tagad uz mājām. Rītu — jūs zināt, roku šurp, paliek, kā norunāts. (Sadodas rokās un noiet čukstēdami. Spcjš vēja grūdiens izdzēš visas ugunis, tā ka patiek pilnīgi tumšs, spožs zibens laislās par skatuvi.)

4. SKATS

Sidonija, Agate. Pēdējā, zibens apgaismota, ar vienu lēcienu gažas iekšā.

Agate. Gaviles, gaviles! Prieks, prieks! Sengaidītais acumirklis ir klāt, atriebšana man rokā! Bēdz, Stefan Rī- der, bēdz, ja tu vēl spēj izbēgt, bet tu to vairs nevari: kā suns es saostīju tavas pēdas, te tu stāvēji, tava karstā elpa vēl viļņo šinī telpā, te tu pats sev sagatavoji savu likteni! Savos plēsīgajos nagos tu sagrābi viņu, savu-

(Ieklausīdamās.) He, kas te kustas? A, kā kāds cilvēks būtu tuvumā? (Iet taustīdama uz to pusi, kur Sidonija.)

Sidonija (uztraukta). Ko tu še meklē, šausmīgais, riebīgais tēls? Kas tu esi? Nenāc, tik tuvu!

Agate. Un ko tu še vaidi it kā manu sāpju atbalss? Kas tu esi — sieviete vai vīrietis?

Sidonija. Vai priekš sāpēm, vaidiem, sērām vēl ar ir cits kāds vārds! Tās visas savienojas vienā nosaukumā: sieviete.

Agate. Tātad arī tu esi nicināta? Arī tu slāpsti pēc atriebšanās? Arī tev iemesls ienīdēt kādu vīru?

S i d o ni j a. Briesmīgā, tu zini? …

Agate. Ko tur zināt, nelaime visur tā pati, vai nu tā sev izraugās pili par mājokli, jeb nabaga būdu. Tavai sirdij kāda līdzība, kāda sāpju daļa ar manējo, kaut gan no zīda drēbēm, kas ap tavu ķermeni čaukst, noģiedu, ka esi augstas kārtas.

Sidonija. Esmu Sidonija fon Rīder, komtese no šā apgabala pils.

Agate. Sidonija, Rīdera meita?! Tad patiesi tu? Ha! Ila! Ha! Sis arī ir tas īstais acumirklis, kur satiekamies, kur visi, kas kopā sader, vienojas uz vienu cīņu. Viņi sauca tevi šurp, ugunīgie, asinskārīgie dēmoni, kas tur, uz melnajiem mākoņiem braukdami, ar liesmu rokām māj un aukas un pērkona balsos pasludina soda dienas sākumu. Tie zin, ka augsto komtesi Rīder un veco ciema ubadzi Agati vieno viena saite.

Sidonija. Agate! Agate! Lielais dievs, vai tad tu būtu?!…

Agate. Es esmu tā, tava māte. Un tā nav vis vienīgā saite, ir vēl kāda stiprāka, kas mūs saista, tev nevajadzēja pirmajos malkos liesmas būt iezīdušai no manas krūts, ja mūs arī nevienotu viens — naids.

Sidonija. Tu mana māte, neglītais radījums ar riebīgo izskatu? Tātad patiesība, ko sev sapņos priekšā tēloju, no kā bijos, — ai, nestāsti, nestāsti, es jau varu iedomāties, ka ap manu šūpuli tinās smirdoša nabadzība, ka mani spēļu biedri bija izsalkuši bērni, kuri raustījās pēc maizes garozas; ak, kāpēc neatstāji mani viņā muklājā, kurā būtu nogrimusi, pirms redzēju debesis, kuras tomēr man nepieder, paradīzi, no kuras mani izstumj! Es tevi lādu, nolādu to dienu, kurā esmu dzimusi.

Agate. Ak, lādi, lādi, pie tā es jūtu, cik briesmīgi vienādi mūsu sirdis sit un asinis mūsu dzīslās riņķo, — nāc pie manas sirds, lai varētu pie tavām liesmām sasildīties. (Tausta pēc viņas, Sidonija bēg.)

Sidonija. Nost, neaizskar manas drēbes. Palīgā, glābiet! (Pērkona spēriens.)

Agate. Palīgs? Ha! Palīgs nekur citur nav atrodams kā pašam pie sevis — tu vari brēkt, kaukt, izsamist, neviens tavu balsi nedzirdēs, neviens nenāks tevi glābt. Tas acumirklis ir klāt, kur cilvēcei jālien ārā no bērnu autiņiem un jāmācās pašai sevī turēties! Nostājies še, pacel droši vaigu, ļauj vētrai savus matus purināt un zibeņiem uz tavu galvu līt — tu redzēsi, ka tev spēks radīsies dzīslās, locekļi vingrināsies un muskuļi savilksies uz tīģera lēcienu.

Sidonija. Briesmīgi! Es gribētu skaitīt kādu lūgšanu — un vārdi nenāk pār sastingušām lūpām, gribētu bēgt — un stāvu še pievilkta kā no burvīgas varas, kā putniņš, spārniem plivinādamies, nespēj atsvabināties no čūskas nāvigi valdzinošā skata. (Pērkona spēriens saskalda kādu koku.)

Agate. Nāc, šepat apsēdīsimies uz šīm kūpošajām drupām, neesmu ilgi tevi turējusi savās rokās. (Novelk Sidoniju sev lidzās.) Ha, kad tevi pie sirds spiežu, tad sajūtu, it kā pati sevi, savu jaunību turētu apkamptu, no jauna mācos mīlēt un ienīdēt. Es tev dziedāšu kādu šūpuļa dziesmu, kura iemidzinās visas tavas sāpes, un pār tavu dvēseli plūdis kā saldi svēts sabata miers. Redzi, tā sieviete, kuru tu ienīsti, kura laupījusi tam vīram sirdi, kuru…

Sidonija. Ai, kā to nespēju vēl iedomāties! Kad vēl kas no mana sāpju pārpilnuma trūkst, tad tikai tam vēl vajadzēja nākt! Nu visbriesmīgākais vairs nav briesmīgs, visnedabīgākais nu ir dabīgs — viņa ir tā! Nu tā nāks, nolaupīs man mantu, godu — manu mīļāko!

Agate. Tas sāp kā čūsku dūriens, to es jau pazīstu — bet ir pretlīdzeklis, viņa nenāks nekad pie tam, es nevarēju nekur briesmīgāku, nāvīgāku ieroci izvēlēties, kā kad Rīdera meitu nodevu viņa paša rokās, kā arī Rīders tikai ir gāžams caur Rīderu pašu. Ak, kā viņš to spīdzinās, vārdzinās — nomāks! Ak, kaisli līksma iedoma: tēvs, meita, līgava, līgavainis viens pret otru, paši savā starpā saplosīdamies, paši savas miesas saraustīdami…

Sidonija. Briesmīgu, neģēlīgu — tu gribi pastrādāt!

Agate. Tikpat briesmīgu un neģēlīgu kā Rīders reiz pie manis.

Sidonija (izraujas un dodas uz skatuves priekšgalu). Cīnies, mana dvēsele, pret šo tumsības varu, kas tas bija, kas kā piepešs gaismas stars paspīdēja šinī bezgalīgajā nakti? Kā būtu, kad es viņus glābtu, šīs sievietes elliskos nodomus izjauktu?! Nē, tomēr nē, ko tad Arnolds darījis priekš manis, ko viņa? Vai tie nav mani arvien nicinājuši, un es lai eju, vedu Arnoldam pašam rokā viņa mīļāko, atdodu viņai savu vietu, pati sevi likdamies novārtā, — ha! Vai arī es nedzīvoju, vai arī man nav tiesības uz laimi un mīlestību?! Lai iet liktenis savu ceļu. Es, kaut gan meža atvase, potēta uz Rīdera celma, uzaugusi, iesūkusi viņa dzīvības sulu, tur pilnīgi piederos. Viņai, laukā izkaisītai sēkliņai, lai gari tā pieder labākai sugai, nav ne sajēgas no citādas dzīves, ne arī vēlēšanās. Piepeši no sava elementa izrauta un pārstādīta, tā tikpat neaugtu; mums jāpaliek, kur katra esam; arī tas, ka viņai tagad sagatavo ciešanas, ir tikai atdarījums par manām ciešanām. Tā ir taisnība, līdzsvars, pasaules milzu harmonija, un es tikai varu priecāties, ka viss tik brangi izlīdzinājās, bet tomēr — tomēr, kas tā ir par balsi, kas tam pretī ceļas?

Agate (dibenā). Tūkstoš vilcienos es šo trako nāves deju varu sev izkrāsot priekšā — dzirksteles sprikst, vārās ugunīgos mutuļos man priekš acīm! Tur upuris jau raustās nāves sāpēs, vilks saplosa jēru, manu balto jēriņu, kuru audzēju, kopu, loloju uz savām rokām. Kauc, vētra, plosies, negaiss! Pārkliedziet šo iekšķīgo balsi, es nedrīkstu citu domāt, just kā tikai atriebšanos, lai izdziest manās krūtis pēdējā līdzcietības dzirkstele kā šis pēdējais vājais atspīdums. (Norauj vēl kādu atlikušos vāji degošu lampiņu, to kojām spārdot.)

Sidonija (priekšā skatuvei). Ak, briesmīgais, kaislais cīniņš manā krūtī, kur jūta karo pret jūtu, man vaigi deg, elpa iet kā drudzī — ilgošanās, kādu vēl nekad neesmu sajutusi, mīlestība milzu lielumā — kad es viņus glābtu — Arnolda prieks, viņa neizsakāmais prieks, jo vairāk to iedomājos, jo vairāk tas pilda manu dvēseli, — un tad vēl, kad izdaru to lielāko, kad es dodu zemniekiem brīvību, es jau to varu, un Arnoldam tas viss būtu jāatzīst par manu darbu — ak, man ir, it kā man piepeši spārni augtu, ka visa mana būte stieptos bezgalīgā plašumā, garumā un es celtos augšup — augšup uz nepārredzamiem gaismas mājokļiem.

Agate (dibenā). Pekle, nāve, iznīcība! Atdari savus bczdibcnus! Tumsība, izgāzies pār šo pasauli kā milzīga jūra, krastus izlauzusi. Tas ir elements, kuru mīlu, kurā mana dvēsele jutās radiniece viņiem dēmoniem, kas tur kaukdami svin savas asinsorģijas. (Briesmīgs spēriens.) Sveiki! Līksmojaties! Gavilējiet! Prieks! Prieks!

Sidonija (priekšā). Es jau dzirdu mīlīgus zvanus atskanam, gavilēdami plūst ļaužu bari, tie dzied brīvības dziesmas, un, lūk, tur viņu vidū stāv Arnolds, liels, stalts, daiļš, kā kāds jauns dievs, viņam pie pleca slejas viņa mīļākā — ak, kāds prieks un līksmība valda atpestītā pasaulē!

Agate. Klau, kā visa radība bruņojas un visa pasaule ceļas kājās! Tā ir kliegšana, vaidēšana, lādēšana, smiešanās — caur visu dabu šņāc viens vienīgs elpas vilciens. (Kliedz.) Atriebšanās!

Sidonija. Gaismai būs uzvarēt! Ak, ģēnij, stiprini mani, dod man spēku, spēku šo darbu izvest galā! Nes, nes mani uz saviem spārniem! (Dodas prom.)

Agate. Tumsai būs satvert valdības scepteri! Ak, spēku! spēku! Spēku šai miesai, ka tā nesabrūk, — spēku šai rokai mest beidzamo — nāvīgo atriebšanās bultu! (Noiet.)

Priekškars.

PIEKTAIS CĒLIENS

Pils pagalmā.

Pa kreiso roku pati pils, bet slēpta kokos; dibenu tin labo pusi ieņem cilas dzīvojamās ēkas; labajā pusē pils vārti. Notiek rīta agrumā otrā dienā.

1.  SKATS

V e n d i ņ š viens.

Vendiņš. Te nu es grozos kā nelga! Vai cilvēks var savu likteni iepriekš apraudzīt ar roku: Vendiņš domā, lielskungs dara. Kur nu mans gods un labā slava! Visi līdz šim ieskatīja kā puslielkungu! Kad svētdienās izpucē- jies, stilpētos zābakos gāju uz baznīcu, tad meitas man skatījās virsū, ka vai acis gribēja izkrist, un pat muižniece nebūtu no manis kaunējusies, un tagad mani saprecina ar gluži zemas kārtas skuķi, kura vēl mani nemaz negrib. Ar plinti rokā man pašam jāapvaktē sava brūte, vai tas ir dzirdēts? Uz manām kāzām, domāju, spēlēs koris muzikantu, un tagad nepadzied ne labs gailis; tiekam sadzīti kopā kā aitas un ātri un klusu salaulāti. Ko darīs, kad lielskungs liek, jāklausa; ak bēdas, bēdas! (Sidonija uznāk.)

2.  SKATS

Sidonija. Vendiņš.

Vendiņš. Nāciet, nāciet, mana dārgā pavēlniece, skatāties manas bēdas, manu bezgalīgu nelaimi!

Sidonija (bailīgi apkārt skatīdamās). Kur ir Erna?

Vendiņš. Ak tā? Kā man netīk par viņu runāt! Tepat jau viņa ir, ieslodzīta še pagrabā. (Rāda uz kādu telpu.) Man ar tur jālien iekšā, jo mācītājs jau būs atnācis, mūs, ta sakot, mucā iebāzis un pa spundi laulās.

Sidonija, Un kur Arnolds, vai viņš to nezin?

Vendiņš. To grāfs tur cieti un nelaidīs ātrāki vaļā, kamēr inēs nebūsim salaulāti.

Sidonija. Ej izved Ernu, man ar viņu jārunā.

Vendiņš. To varu darīt, bet tikai ātri, ka grāfs nepamana. (Ieiet pa labi roku kādā telpā.)

Sidonija (viena palikusi). Iesākumu jau esmu darījusi: sapulcējušies ļaužu bari, svinīga zvanīšana visās baznīcās liecina, ka ļaudis jau saņēmuši manu brīvlaišanas rakstu, — tagad tikai Ernu vēl aizdabūt no šejienes, un mana gaita ir beigta. (Vendiņš uznāk ar Ernu, kura tērpta brūtes uzvalkā ar šķidrautu un mirtu vaiņagu.)

Erna. Ak, skaidrais gaiss, kuru iezīžu krūtis! Vienu vilcienu — vēl vienu! Cik viegli man top! Ak, Vendiņ, ļaujiet man tikai kādu brītiņu še pastāvēt tīrajā gaisā, tur, smirdošajā pagrabā, man jānoslāpst. Sveika, rīta saulīte, kas uzkāpj pār koku galotnēm, var būt, ka tevi redzu pēdējo reizi.

Vendiņš. No tam nav nemaz jābīstas, ka tikai gribi mani precēt. Visi draudošie moku rīki tev nekā nedarīs, kad tikai izsaki savu «jā» vārdu.

Sidonija (pie sevis). Kāda viņa bāla un novārgusi izskatās! (Dikti.) Nāc šurp, mans bērns.

Erna (ierauga Sidoniju), Komtese, arī jūs! Tagad zinu, ka man bojā iešana nolemta.

Sidonija. Es tev nekā ļauna nedarīšu, nāc tik vien tuvāk. (Paiet Ernai preti, paklusu.) Tev jābēg, Erna, esmu nākusi tevi atpestīt.

Erna (lēni, domīgi). Tas nevar būt, komtese, jums nav nekādu iemeslu par mani apžēloties. Vai jūs nemīlat grāfu Arnoldu? Vai jums tādēļ nav jāvēlas, ka tieku no ceļa atbīdīta?

Sidonija. Es viņu nemīlu — nemīlu vairs, tev vienīgai viņš piederēs, priekš viņa es tevi gribu glābt; nāc tikai, mums katra minūte dārga.

Erna. Nemīlat! Komtese, to es jums neticu. Vai jūs to varat apzvērēt? Zvēriet pie šīs skaidrās, spožās saulītes, uzskatiet viņu tik silti un zeltoti, kā viņas stari plūst, kā tie iespīd visdziļākajā dvēselē un apskaidro to vistumšāko kaktiņu, viņā raugoties, jūs nespētu teikt netaisnību, zvēriet man tagad!

Sidonija. Tev taisnība, nespēju melot, tiktāl komt-, gribu teikt, Sidonija, nepazemojas, ka milzis mans lepnums ceļas kājās, un es tev zvēru, zvēru pie šis saules, ka es viņu mīlu! Lieli un liesmaini kā viņas stari mīlestība izverd no manas krūts, ar savām liesmām tā spētu sasildīt veselu nomirušu pasauli, bet, tikpat skaidra kā šī saule, tā arī mana mīlestība ir šķīstījusies un bez visiem patī- giem nolūkiem, viņa pati ir tā, kas tevi ved tā vīra rokās, kuru mēs abas mīlam.

Erna. Tas no jums ir liels, skaists upuris, un gaismas ģēniji skūpsta jūsu pieri, bet es arī būtu tāda upura necienīga, kad viņu pieņemtu.

Sidonija. Vai gribi, lai priekš tevis pazemojos un, ceļos mezdamās, tevi lūdzu? Tev nevajadzētu būt sievietei, kad nedzirdētu aizturētas asaras manā balsī, neredzētu, kā mana dvēsele trīc priekš viņa. Arnolda dēļ nāc, nāc! Kad vēl kavējamies, tad nāks grāfs Rīders, un tad ir viss pazaudēts. (Rauj Ernu uz vārtiem.)

Vendiņš. Par velti, dārgā komtese, cik labprāt arī es tiktu caur tam svabads no šīm precības spailēm, tomēr viss par velti. Ap pili nostādīti slepeni kādi pāri desmiti sargu, jūs nebūsiet ne soli izspērušas no šiem vārtiem, kad būsiet cieti.

Sidonija. Dievs esi žēlīgs, ko tad? A, es viņu paslēpšu tepat pilī, tur tornī ir kāda vientuļa istaba, kur neviens neiet.

Vendiņš. Vai domājat, ka, ja brūti neatradīs, ka tad papriekšu pilī neizmeklēs visus kaktu kaktiņus?

Sidonija (rokas lauzīdama). Tad viss pagalam! Ko līdzēja viss, kad man nav iespējams viņu glābt! Debess, esi žēlīga, apskaidro manu pratu, man viņa jāglābjl Jāglābj! Apžēlojies!

Erna. Jūs redzat, komtese, debess pati nospriedusi manu likteni. Esmu apņēmusies mirt, man dūšas diezgan nāvei skatīties acīs. Man būtu jākaunas, kad tik gļēvulīgi ļautos piesieties šim cilvēkam, tas būtu vairāk kā nāve, tādu mani Arnolds nicinātu līdz dvēseles dibenam; bet tā es mirstu kā varone. Nesiet viņam manus pēdējos sveicinājumus, ak, jūs esat tik laba, jūs to darīsiet; sakiet viņam, ka es viņu mīlēju neizsakāmi, ai, tik ļoti! Ka visa mana dzīvība bij tik viens vienīgs mīlestības sapnis! Pie viņa domājot, es miršu viegli un saldi, kā rasas piliens izgaist pie pirmā saules skūpsta.

Sidonija. Nē, rau, man kas iekrita prātā, tas nāk kā debess sūtījums. Vai zini, Erna, bērns, mainīsimies! Dod man šurp tavu vaiņagu un šķidrautu, augums mums abām vienāds, un, kad es tanī dziļi jo dziļi ietinos, it kā paslēpdama savas skumjas, tad neviens manu vaigu neredzēs un neviens arī nedomās, ka tavā vietā varētu būt kāda cita.

Erna. Komtese, tā ir ārprātība, es to nekad nepieņemšu, tas lauztu jums sirdi.

Sidonija. Un tu domā, ka Arnoldam tas nelauzīs sirdi, ka dabūs zināt, ka tu beigusies? Ja kādai sirdij jālūst, tad lai tā ir manējā, es apmierināšos ar apziņu, ka pastrādāju kādu lielu, jauku darbu.

Erna. Ai, komtese, jūs manī modinājāt atkal dzīvesprieku, cerību, un es nevaru, nē, nē, es nevaru pieņemt tādu augstsirdību.

Sidonija. Arnolda dēļ dari to, tu nedrīksti ļaut viņam izsamist, meitene, to arī es tev nepiedotu! Domā, ka viņš stāvētu tagad manā vietā un tevi lūgtu, lai tu dzīvo, dzīvo viņa dēļ, vai tu spētu viņa lūgšanai atturēties pretī? Nē, dod šurp man brūtes vaiņagu (atņem viņai vaiņagu) un nāc, es tevi paslēpšu pili, kamēr man būs iespējams tevi nepamanītu izlaist ārā.

Erna (viņu apkampdama). Komtese, kā lai jums pateicos! Tas tēvs tur augšā lai jums atmaksā, lai viņš savu svētību izlej pār jūsu galvu, mēs ar Arnoldu skūpstīsim jūsu kājas!

Sidonija (pie sevis, nopūzdamās). Ak, daru tikai savu pienākumu, un būsim katra savā īstajā vietā. (Dikti.) Nāc man pakaļ, iesim uz pili, ātri, ātri. (Iet pāri uz otru malu.)

Erna (vēl atgriezdamās). Pagaidiet tikai acumirkli vēl, es nezinu, kas mani tur tālumā saista, it kā neizprotama ilgošanās. Man ir tik saldi, sēri, sapnīgi, es jūtos, it kā man dvēsele nebūtu vairs krūtīs, bet lidinātos tur augšā uz viņiem sārtajiem mākonīšiem. Kā bija mana mīļākā dziesmiņa? Ļaujiet man viņu dziedāt tā lēni, pusbalsī; vieglais vējiņš to ņems uz saviem spārniem un aiznesīs manam mīļākajam kā sveicinājumu. (Dzied.)

Kad ziedonis pakalnus rotā,

Steidz līgava vaiņagu vīt;

Ar es steigšos mīļajam pretī,

Es zinu, kur mīļākais mīt. —

Steidz, māmiņa, mani rotāt,

Pin rozīti vainadziņā,

Tais’ gultiņu mīkstu, mīkstu

Man smilšu kalniņā!

Mīlestība un ziedonis — tagad gan vairs nav ziedonis; dziesmas visas jau apklusušas, un bezdelīgas ar jau projām. Rau, vai tur viena vēl nelido? Nabadzīte, tai spārniņi lauzti, nevar citām sekot tālumā! Jā, ziedonis un mīlestība — kaut spētu tos turēt!

Sidonija. Nāc, nāc! Nu ir pats vēlākais laiks. (Abas noiet.)

Vendiņš (viens). Vai nu pats dievs par mani negādā? Es jau tūliņ domāju, ka tas nevar notikt, ka tur vajag nakt starpā kādam brīnumam, grāfa rakstvedis, viņa labā roka, apprecētu prastu zemnieci. Un pareizi ar bij, kamēr gaudojos, prātoju, vaidēju, nak viņa pati, skaistuma karaliene, kurai ne sapņos nedrīkstēju tuvoties. Tā tik nu būs sieva, kas man derēs klāt, kad tā nāks pie maniem sāniem, tad nevienam vairs neskatīšos virsū. (Sidonija nāk atpakaļ, Vendiņš viņai steidzas preti, rokas izstiepis.) Mana karaliene, mana rīta zvaigzne, ņemiet sava verga galvu un lieciet sev par kāju pameslu.

Sidonija. Ka tu tik izturētos mierīgi, ne ar vienu vārdu, pat ne ar vienu vaibstu tu nedrīksti izrādīt, kā mūsu lietas stāv; ej tāpat, galvu nodūris un nolaidies kā papriekšu, saproti?

Vendiņš. Es — noskumis? Tu debesu tētiņ, manī viss smej, un ģīmis spīd priekā ka nule apsmērēta sviestmaize. No tālienes jau man varēs nolasīt manu laimi no ģīmja, kur tā tik gaiši rakstīta kā uz verstes staba.

Sidonija. Saturies, mēs spēlējam augstu spēli, kur visi varam pazaudēt, es iešu tērpšos brūtes uzvalkā. (Noiet; no otras puses uznāk grāfs Rīders.)

3.  SKATS

Vendiņš. Grāfs Rīders.

Grāfs Rīders (Vendiņam sizdams uz pleca). Nu, zēn! Kā iet? Kā labi veicas brūtgāna kājās?

Vendiņš. Ak, es esmu tik lai… tik nelaimīgs!

Grāfs Rīders. Došu tev pieci tūkstoši pūra naudas, taisi tik, ka tev sieva drīz pie sāniem.

Vendiņš. Pateicos, pateicos, lielskungs, simtām reizēm. Viņa tagad ir ar mani miera.

Grāfs Rīders. Nu, tad jau brangi, viss iet, kā vēlējos; ļaudis, kurus salūdzu uz kāzu mielastu, ar jau nāk lielos baros, tad tik iekšā un liecies ātri salaulāties, ka vari kāziniekiem ar savu jauno sievu stādīties priekšā. Mans smalkais kundziņš tur augšā pie viņa loga ar varēs noskatīties, kā mēs līksmosimies; par traucējumu nav jābaidās, esmu viņam uzlicis brangas aproces.

Vendiņš. Es iešu, cienīgs lielskungs, mācītājs ar līgavu jau uz mani gaida, pateicos vēlreiz. (Noiet telpā pa labo roku.)

4.  SKATS

Grāfs Rīders.

Grāfs Rīders. Cik labi man dara šis rīta vēsums,, dienas gaisma, cilvēku balsis aizdzen visus nakts baigus. Vai tad esmu tapis par bābu, ka varēju tā izbīties no nieka sapņa! Bet briesmīgs tas bij, man drebuļi pārskrej, viņu iedomājoties. Bet kāpēc tam vajadzēja man mākties virsū īsti šonakt, īsti tajā laikā, kur divdesmit gadu atpakaļ mira mana laulātā draudzene? Viņa, kura man nekad nav nākusi sapnī, man parādas un atprasa mūsu bērnu, tā rāda ar roku uz kādu vietu, kur kāds briesmīgs zvērs, nē, ne zvērs, kāds cilvēks sagrābis plosa mūsu bērnu; tas arī nav vairs bērns, tā ir pieaugusi daiļa jaunava, sāpīgi sarauktais, bālais vaidziņš, kurš tik gluži līdzinās viņas mātei, man vēl tagad stāv acu priekšā. Briesmīgais tēviņš cērt savus dzelzs nagus viņas kailajā miesā, asins straumēm plūst pār baltajiem kamiešiem, es gribu steigties, sirds man tāda mīksta kā nule cepts veģis! Žēlabas, kājas pie zemes kā pienaglotas, rokas ne pakustināt, balss sastājusies rīklē, un lielas sviedru lāses rit pār vaigiem, bet briesmonis strādā savu darbu arvien tālāk, upura kliegšana pāriet smagā stenēšanā, te nejauši tēviņš pagriež galvu un ņirgādamies uzlūko mani, viņš līdzinājās — ak dievs — man pašam! Brr, labi, ka tanī brīdī uzrāvos. (Slauka ar mutautu pieri.) Vai tad esmu pavisam pārvērties, sirds man tāda mīksta kā nule cepts veģis! Žēlabas, neizprotamas ilgošanās mani pārņem, es gribētu redzēt savu bērnu tādu, kādu to redzēju sapnī. (Iekārsies dusmās.) Nolādētā! Tā viņas vaina, būtu labāk tīģerieni aizkustinājis nekā tādu sievieti! Cik neesmu taujājis, cik meklējis, tomēr šī Agate paliek kā bezdibenā iegrimusi. Vajadzēja šo čūsku pavisam nomaitāt, pirms tā vēl dabūja dzelt, bet, ko pie viņas aizkavējis, to atdarīšu visai tās sugai. Labi, ka nu notvēru atkal tādu pašu čūsku, kura jau savu dzeloni izstiepusi ievainot manas kārtas godu; jādara tā pie laika nekaitīga, ka pēc nav par vēlu. (Zemnieki lielos baros plūst iekšā pa pils vārtiem, virieši un sievieši, ģērbušies svētku uzvalkos, ar puķēm un vaiņagiem rokā.)

5.  SKATS

Grāfs Rīders, zemnieki.

Zemnieki (gavilēdami). Brīvība, brīvība! Lai dzīvo brīvība, lai dzīvo komtese Sidonija, kas mums dāvā brīvību, mūsu atsvabinātāja lai dzīvo augsti — urrā. (Cepures vicinādami.)

Grāfs Rīders. Ko tas nozīmē? Ko jūs še saucat Si- doniju? Kā kāzinieki jūs esat nākuši uz mana rakstveža kāzām, kurš apprec dzimts kalponi Baltiņu Ernu, kā jau jums vēstīju, un jauno pāri jums būs apsveikt, es likšu jūs labi pamielot.

Berlauks (iznāk no pūļa un noņem cepuri). Jūs maldāties, cienīgs lielskungs, mēs nenākam vis kā kāzinieki un arī neiesim gavilēt, kur meitene ar žēlabām un asarām izrauta no mūsu pulka, mēs nākam pateikties komtesei Sidonijai, jūsu cienījamai meitai, kura izlaidusi mums brīvlaišanas rakstu, un lūdzam arī, ka nu tiktu atsvabināta mūsu visu mīlule Erna.

Grāfs Rīders. Jūs esat ārprātīgi, traki! Ko te murgojat no brīvības, kas tā par brīvību? Kā Sidonija jums var dot brīvību! Ārā no šejienes!

Berlauks. Piedodiet, cienīgs lielskungs, ka mēs tā klaji iedrīkstamies ar jums sarunāties, bet verdzības nasta vairs tagad nenospiež mūsu galvu un mēs to spējam svabadi pacelt un droši katram acīs skatīties. Komtese, kurai šis apgabals esot pēc testamenta mantots īpašums, pati ar savu roku mums vakar norakstīja brīvības rakstu, kurā tā piešķīra mums ne vien brīvību, bet arī zemes īpašumu uz bērnubērniem. Ar valdības nozīmi apstiprināts, vakar šis raksts gāja no rokas uz roku, no būdiņas uz būdiņu, tas mūs visus trenca kopā, kā vētra saslauka lapas; mēs gavilējām, raudājām kā izkulti bērni, pār visu lūpām vēlās viens vienīgs prieka sauciens: brīvība! No visu sirdīm pacēlās viena vienīga lūgšana: slava augstajam dievam, pateicība mūsu dārgajai apžēlotājai; tad svinīgi noguldījām rakstu mūsu baznīcā un šodien svinam svētkus brīvībai par godu. Mūsu būdiņas pušķotas puķēm un vaiņagiem, mēs paši, izrotājušies kā bērni, kad tie svētdienās iet uz baznīcu, nācām apsveikt mūsu atsvabinātāju un mūsu karsto pateicību raudāt tai pie kājām. (Atkāpjas.)

Zemnieki. Sidonija! Kur Sidonija? Lai tā dzīvo augsti!

Grāfs Rīders. Muļķība, neizbļaujat rīkles, pirms nezināt, pie kā īsti esat. Sis apgabals gan piekrīt manai meitai, bet Sidonija nav mana īstā meita, tā ir dzeguzes ola, iedēta manā ligzdā. Jā, brīnāties vien, jums man tas nebūt nav jāizskaidro, un, kur vajadzēs, tur pierādīšu to gaišām liecībām, tāpēc taupiet savas rīkles un, ja daudz, tad. uzbļaujiet jaunajam pārim, lūk, tur tas nāk. (Vendiņš iznāk roku rokā ar Sidoniju, kura dziji ietinusies šķidrautā, tā ka vaigu nevar redzēt.)

Zemnieki. Nost ar Vendiņu! Atsvabināsim Ernu! (Agate nāk pa pils vārtiem iekšā.)

6.  SKATS

Tie paši, A g a t e.

Agate. Hē! Pagaidiet, dodiet ceļu. (Ļaužu pulks tāļu atšķiras, dodams viņai ceļu, viņa nāk lēni, taustīdama, soli pa solim.) Te viņš runaja, 110 šejienes atskanēja viņa balss. (Nostājusies Rideram priekšā, sauc dobjā balsi.) Stefan!

Grāfs Rīders (atsprāgsi atpakaļ). Kas tā par balsi?

Agate. Stefan, vai mani nepazīsti vairs?

Grāfs Rīders. Sī balss? Sī balss? Tā nāk kā no kapa dobuma, kā no gadu simteņu dziļumiem, viņa man pazīstama, kur tikai es viņu esmu dzirdējis?

Agate. Sen, sen atpakaļ, Stefan, kad rozes vēl ziedēja mūsu vaigos un sniegs vēl nebija sācis baltot mūsu matus. Bij reiz laiks, kur tu šinī balsī varēji klausīties bez mitēšanās un to salīdzināji ar lakstīgalu pogošanu, tagad tā nu gan būs pārmainījusies par vārnas ķērkšanu?

Grāfs R ī d e r s. Tu esi?? …

Agate. Agate, kuru tu sauci par savu Agati.

Grāfs Rīders. Agate! Ha! Ķeriet, grābiet, sitiet! Ņemiet viņu cieti! Nedomā man izbēgt!

Agate. Es jau stāvu mierīgi ūn nedomāju nemaz bēgt, pati es tevi uzmeklēju, lai atnestu tev ziņas par tavu meitu.

Grāfs Rīders. Manu bērnu, negantā raganai Kur mans bērns?l

Agate. Es nācu tev viņu atdot,

Grāfs Rīders. Surp, šurp! Es viņu gribu redzēt, tūliņ!

Agate. Ha-ha-ha! Rīdera komtese ubagu būdiņā pie sāls un maizes garozas uzaugusi par skaistu jaunavu.

Grāfs Rīders. Kur viņa ir? Saki tūliņ, jeb es tev katru vārdu ar karstām dzelzīm izraušu no mutes! Dziva tu no šejienes projām netiksi, tavām asinīm būs plūst — plūst

Agate. Vai tu tik ļoti ilgojies pēc viņas?

Grāfs Rīders. Teic, teic jell Teic! Es tevi saplosīšu gabalos!

Agate. Tad nāc, iesim to apsveikt, jo viņa šodien svin īsti savu goda dienu. (Iet uz to pusi, kur Vendiņš atrodas ar Sidoniju.)

Grāfs Rīders (atsprāgst atpakaļ). Kas tas?!

Agate. Tava meita. Ha-ha-ha! Nāc jel, ko nu kavējies?

Grāfs Rīders. Mana meita! Mana meita tā? Tu melo, melo, pekle lai tevi parauj uz vietas!

Agate. Tā ir tava meita, kas tur greznota kāzu uz- vaika, paskaties tai vaigā, tad vairs nešaubīsies.

Grāfs Rīders. Mana meita, ha. Un es pats…

Agate. Jā, tu pats, tu pats, tu pats viņu tur noliki, kur viņa tagad ir, pats piespiedi, pielaulāji viņu savam dienestniekam. Tā ir tava paša miesa un asins, kuru tu vajāji, tas ir Rīdera grāfa kronis, kas tagad guļ pīšļos samīts. Caur tevi pašu es tev atriebjos! Cik brangi tas izklausās! Dzer, mana dvēsele, šo saldo malku, dzer, dzer to pilniem vilcieniem…

Grāfs Rīders (uz Sidoniju, drebošā balsi, klaudzošiem zobiem). Runā jel, bālais ķēms tur, saki tu, ka tā nav taisnība! Man rokas dreb — kājas svilst — tavu vaigu šurp, lai redzu savu — Rīdera — goda — nāves spriedumu.

Agate. Dzer, mana izslāpusē dvēsele, dzer šo saldo malku it kā izkaltusi zeme debess rasu. (Uz Rideru.) Ej jel tuvāk, dod kalpa sievai savu tēva svētību, ko kavējies? (Arnolds uzskrej uz skatuves.)

7. SKATS

Tie paši. Arnolds.

Arnolds. Erna! Erna! Vai viņa vēl dzīva? Ak, te tu esi, sirdsmīļākā, debess klausīja manu lūgšanu, tu dzivo vēl! (Steidzas Sidoniju apkampt.)

Vendiņš (stājas starpā). Ar atļauju, grāfa Heidriha kungs, tā tagad mana sieva.

Arnolds. Ko tu saki! Tava sieva? Nekrietnais, bezgo- dīgais melkuli! Runā, Erna, spļauj tam acīs par tādu nedzirdētu bezkaunību! (Sidonija atkāpjas.) Kā! Tu neteic ne vārda, atkāpies? Ko tas nozīmē? Man baiļu sviedri plūst. Ā, ko redzu, tev brūtes vaiņags galvā. Nost ar šo pļunduru! (Norauj Sidonijai vaiņagu ar šķidrautu, to kājām samīdams.) Kas tas? Sidonija?!

Zemnieki (viens caur otru). Sidonija?!

Grāfs Rīders (atvelkas). A — tā nav tā meitene, kuru domāju! Sidonija viņas vietā? Kas šc notiek par trakām lietām?

Sidonija. Jā, es esmu Sidonija un nevis tā, kuru bijāt sev par upuri izraudzījuši; viņa tagad glābta manā rokā; es to izrāvu no jūsu plēsīgajiem nagiem.

Zemnieki. Sveika, Sidonija, lielā, augstsirdīgā Sidonija, tūkstoškārt sveika!

Agate. Kas tev lika iemaisīties manās darīšanās un iznīcināt manu ilggadīgo darbu un dzīves cerību? Lāsti pār tevi, karsti pekles lāsti!

Zemnieki (gavilēdami). Lai dzīvo augsti Sidonija, kura mums deva brīvību! Ņemiet to uz rokām, sveiciniet, gavilējiet! Puķes un vaiņagus šurp, pušķosim viņu kā dievieti, lai tā dzīvo tūkstoš, tūkstoškārt! (Bērni gavilēdami apkampj tai ceļus un pušķo viņu vaiņagiem.)

Sidonija. Ne man šo pateicību, ļautiņi, ne man šīs gaviles, es tikai stāvu kādas citas vietā, bet arī tā, uzaudzināta jūsu starpā, jūsu likteņa līdzdalībniece, neliegtu jums tāpat dārgo brīvības dāvanu. Mans nopelns tikai tas, ka palīdzu tikt taisnībai pie gaismas. (Uz Rlderu.) Tu, vīrs tur, ar akmens sirdi, kurš visādiem līdzekļiem mēģināji nolaupīt cita īpašumu, tagad patiesi notiek tas, ko vēlējies, tava meita ir šā vīra sirds izredzētā, manta paliek tavas dzimtas piederums, bet vai ar to patiesi esi ko panācis? Vai domāsi arī turpmāk ar savu cieto roku izraut katru zaļu cilvēces mīlestības asniņu? Ar savu tumšo tēlu milzīgu ēnu izplatīdams, vēl daudz sūru gadu piešķirt cilvēku liktenim? Tava vara lauzta! Straume, kas dambjus izrāvusi, gāžas ar nevaldāmu spēku pa visām malām! Tā ir brīvības zelta saule, kura, ausdama pār kalnu galiem, savus siltos starus met uz izraudātām acīm, visas asaras žāvēdama, visas vātis dziedēdama. Izlīdzinātas debesis, apmierinātas zemes, gavilējošu ļaužu priekšā es tagad atstājos no tās vietas, kurā esmu izdarījusi savu pienākumu.

Zemnieki. Lai dzīvo Sidonija!

Grāfs Rīders. Odžu dzimums, tā tu domāsi te izākstīties! Es tevi likšu izrīdīt no pils, kur tu kā kauna traipeklis tik ilgi apķēzīji manu cilti un ēdi manu maizi! Sīs drēbes es likšu noraut no taviem kamiešiem! Tur to bābu (uz Agati) un tevi, viņas kauna sēklu, kopā sasietas, likšu jūsu miesas graizīt! Vēl es esmu grāfs Rīders, un, iekams es gāzīšos, mana dūre satricinās pasaules pamatus!

Sidonija (nostājas lepni viņam priekšā). Pazemot tu mani vairs nespēj, pirms tu mani nāc nogrūst no lepnā grāfa sēdekļa, es jau 110 turienes esmu nokāpusi; pirms mani tiesā, es jau pati sev esmu tiesu spriedusi — ar to tur (rāda uz Vendiņu) ir viss izlidzināts un mana dzīve apzicģelēta. Nedomā vis, ka es piederu pie tiem vieglajiem, no papīra izgrieztiem cilvēciņiem, kurus tu ar savu mutes elpu aizpūt, — no akmens cirsli, mēs še stāvam viens pret otru: zibens pret zibeni, spēriens pret spērienu! Rīderu pils gaiss pārvērtis zemnieku asinis manās dzīslās par zilajām muižnieku asinīm, esmu tava meita, lepnumā tevim līdzīga, tavs lielums tas ir, ar kuru pazemojos, es nedrebu priekš visas pasaules, un viens tikai ir, priekš kura ceļos mezdamās, varu teikt: pie tevis esmu grēkojusi. (Arnoldam pieejot, ļoti mikstā balsi.) Arnold, pēdējo reizi stāvu tavā priekšā, ļauj man tavu roku spiest pie sirds. Cik man arī piemīt no spēka, pretestības lepnuma, šinīs krūtīs pukst mīksta, vārīga meitenes dvēsele, un, kur kaislību vētras iztrakojušās, vai dzirdi lēnās, žēlās skaņas, mirstošās nopūtas? Šinīs karstajās asarās, kuras nopil uz tavu roku, ir mana dvēsele, kura plūst no manām acīm. Ņem Ernu no manas rokas, ņem viņu kā pēdējo mīlestības' dāvanu — tagad tu nedrīksti vairs mani nicināt.

Arnolds. Sidonija, tu mani apkauno, kas es esmu, ka tu visu savu dzīvību izlieto tikai priekš manis, nelikdamās atraidīties no mana naida! Tu esi mani uzvarējusi, es tevi cienu, nē, es tevi apbrīnoju, tu esi varone.

Sidonija. Es esmu sieviete — dzīvo sveiks, pateikšu tev tikai vēl, kur tu vari Ernu atrast.

Grāfs Rīders. Teic tūdaļ, acumirklī, kur viņa ir, ka varu pārliecināties, vai tā patiesi mana meita.

Agate. Ciet klusu, pie pekles lāstiem, ciet klusu! Erna ir mana, mana — dzīvu es viņu neizdošu!

Sidonija. Nc tev, ne ari viņam es neteikšu, kur Erna tagad mīt, saplēšaties paši savā starpā, upura jums neizdošu! Es sajūtu, cik svarīgs mans uzdevums šinī acumirkli, kur likteņu lēmēja citu dzīvības pavedienus devusi manās rokās, vēl jo svarīgāks, lielāks, ka tā man ir ienaid- niece, kura atkarājas no manas žēlastības; es šī uzdevuma gribu but cienīga; kā uzvarētāja iet pāri pār sirdīm — taisnība. Klausies klusām noslēpumu, Arnold.

Agate (kura lidz šim uzraudzījusi kairu Sidonijas kustēšanu, kad pēdējā noliecas pie Arnolda auss, gāžas viņai ar joni virsū, pie rīkles žņaugdama). Rij, rij savu noslēpumu, aizrij savu mēli! (Zemnieki atrauj Agati nost un novada Sidoniju puspaģibušu no skatuves.)

Agate (plēš ar nagiem zemi). Ņemiet manu dzīvību par atmaksu, saraustiet manu miesu gabalos, izdomājiet mokas, nedzirdētas — kādas vēl nav bijušas, ļaujiet tikai manai pēdējai nopūtai būt atriebšanas gavilei. (Agatei vēl runājot, skatuve pildās ar uguns atspīdumu, kurš arvien top lielāks; (audis izskrej no pils.)

Sulaiņi (brēc). Deg! Deg! Deg!

Zemnieki (viens caur otru). Kas deg? Kur deg?

Viens sulainis. Pils deg, aizdedzināta visos četros stūros.

Grāfs Rīders. Manu mantu, manu īpašumu — glābiet! Glābiet!

Otrais sulainis. Tur nav nekas glābjams, viss viena liesmu jūra, tikko vēl dzīvi tikām laukā.

Pirmais sulainis. Arī ļaundarus nepaguvām saķert, acīm redzot, tie mums izbēga.

Grāfs Rīders. Ha, kas bij šie ļaundari?

Sulainis. Nepazinām.

Vendiņš (sauc pulkā). Erna, Erna! Viņa sadeg pilī, glābiet!

Arnolds. Lielais dievs, ko tu runā? Erna? …

Vendiņš. Viņa ir tur paslēpta, pils tornī, Sidonija viņu tur noglabāja un atslēgu paņēma līdz.

Arnolds. Ak dievs! Ak dievs! (Grib doties_ uguni.)

Sulainis. Jūs nepaspēsat viņu vairs glābt, kas tur dodas iekšā, tas liek savu dzīvību uz spēli.

Strautiņš (iznāk no zemnieku pulka). Kad kādam ir sava dzīvība, ko zaudēt, tad es tas esmu. Es eimu izlīdzināt noziegumu, cirvi šurp, ko durvis saskaldīt! (Cirvis tiek pasniegts.) Margrietas gars, pavadi mani! (Dodas pili.)

Agate. Kas tas ir, ko jūs saucat un brēcat? Pils deg? Degošajā pilī atrodas Erna, bez glābšanas pazudusi, vai jūs tā neteicāt? Ak, salda mūzika manām ausīm! Tad mana saukšana tomēr paklausīta! Kā tikai bij? Es gribu vēl dzirdēt. (Satver kādu sievu.) Teic jel — kas tur atrodas liesmās?

Sieva. Vai tu vēl nedzirdi — grāfa Rīdera meita, kuru tu pati audzēji.

Agate. Grāfa Rīdera meita — grāfa Rīdera meita! Vēl, vēl es gribu dzirdēt to pašu. (Otru sievu sagrābusi.) Teic man — kas tur līdz sadeg pilī?

Sieva. Grāfa Rīdera meita un vēl vairāk — jaunā grāfa līgava.

Agate. Grāfa Rīdera meita — jaunā grāfa līgava un vēl, vai zināt, kas tā vēl ir? Mans bērns, mans dārgais bērns, mans vecuma dienu atspaids, manu so|u pabalstītājs. Ko rausties, vecā sirds, vai neesi vēl izdzisusi reizē ar Šo acu gaišumu?

Arnolds. Tagad jau viņš pa trepēm augšā — žēlīgais dievs, izstiep pār viņu savu stipru roku, ak, palīdzi tikai šinī acumirklī.

Agate. Nelaidiet savu upuri vaļā, dēmoni, paklausiet mani šinī acumirklī, spied viņu ciešāk, ugunīgā nāve!

Arnolds. Klau, smagie zvēlieni, viņš iesit durvis — tās atveras — klusums, nāvīgs klusums — vai viņa vēl dzīva? Dievs, dievs, tu esi varens palīgs bēdu laikā!

Agate. Dimdēšana — kustēšana — rūkšana. Jūsu so)i, uguns gari •— vai jūs jau aiznesat dvēseli savā tumšajā klēpī?

Arnolds. Un nu viņš nāk pa trepēm zemē — arvien zemāk — zemāk, tur viņš parādās — viņas ķermenis tam uz pleciem — viss zib un griežas man priekš acīm, zeme zūd — ā! (Ķer ar rokām gaisā un saļimst kādam zemniekam, kas viņu tur, uz pleca. Ķlusums; sulaiņi sataisa ātri skatuves vidū kādu paaugstinātu guļas vietu. Strautiņš iznāk loti nopietns ar nedzīvo Ernu rokās, kuru lēni nolaiž uz paaugstinājuma, un pals paliek stāvot kādu soli atstatu no lika. Liels klusums.)

Agate (čukstēdama). Šis klusums, ā! Vai tā jau nāves saltā dvaša, kas še pūš? (Lien lēni pie liķa.)

Grāfs Rīders (smagiem soļiem tuvojas līķim un, Agati atgrūzdams, noliecas zemu, zemu, līķi pēlidams, tad piepeši izgrūž kliedzienu). Mans sapnis! Tā ir viņa! (Zvēriski iekaukdamies, iecērt nagus matos, pa pusei ceļos sakrizdams.)

Agate (bubinādama). Tā, tā, tā! Tas iet pie sirds! Tas kož kaulā! Ak, tagad tikai vienu gaismas staru šinīs tumšajās acīs (smagi stenēdama), vienu vienīgu — redzēt savu upuri, uz nāvi trāpītu, sāpēs lokāmies…

Grāfs Rīders (dobji stenēdams). Nonāvēt jūs mani gribat —- pazemot! Visi — visi — pret mani! Mana godība — pelnu čupa. (Grib ar varu uz augšu turēties un atliekt galvu.) Nē — nē —nē — vēl esmu Rīders. (Uzlēkdams.) Kad arī visu, to jūs man nevarat ņemt — viņu lielisko, liesmaino, karalisko kapu. (Grib gāzties uguni.)

Agate (ieķeras drēbēs). Ne tā, mans visuinīļākais, vai gribi mani atstāt, kur es pēc tevis tik ilgi cīnījos, tik ilgi! Nāve — pekle — mani precinieki, es tevi ieguvu dārgi. Mūziku, kāzu mūziku! Ilulā! Husā! Priecīgi! Priecīgi! Līķis uz līķi, drupas uz drupām — tiem virsgalā jau uzcelts mūsu altāris…

Grāfs Rīders. Tad nāc! (Sagrābis Agati, ielec liesmās, kuras augsti paceļas. Klusums.)

Strautiņš. Nu ir darīts — Margrietas gars, tagad tu atradīsi mieru.

Arnolds (uzmozdamies). Un viņa ir pagalam! Laidiet mani pie viņas. (Izraujas, dodas pie Ernas lika, kuru apkampj.) Neviens elpas vilciens vairs — pagalam — kā manas dzīves pēdējā cerība. (Brītiņš klusuma, tad Arnolds pieceļas, sāpīgi satriekts.) Vai zināt, ko esat pazaudējuši jūs visi? Ak, raudiet, raudiet! Šis tēls, cik skaists vēl nāvē, kāds atspīdums pār ķermeni, visi skaistuma un mīlestības ģēniji še stāv apkārt aizsegtiem vaigiem, gaismas ģēnijs nolaiž savu lāpu. Pūt vējiņi, taisi mīkstu šū- puliti, vērp, Austra, no taviem pēdējiem stariem viņai līķa paladziņu. Puķes šurp, puķes! Neviena roze vairs nedrīkst pušķot klajumus, kur viņas greznākā roze lūzusi, — nāciet aprociet viņu puķēs. (Lēni, lēni, mūzikai skanot, meitenes apliek liki ar puķēm un vaiņagiem.)

Strautiņš. Arnold Heidrih, reiz tu man sniedzi roku, kuru nevarēju satvert, — tagad tikai to varu, kur šis līķis guļ starp mums. (Sniedzas rokas pār Ernas liki.)

Arnolds. Tev taisnība, sāpes ir tā vienīgā nesaraustāmā saite. (Zemnieki nāk atpakaļ no ugunsdzēšanas, degošas pagales rokās.)

Zemnieki. Pils nodegusi līdz pamatam, tur sakrīt viņas pēdējās drupas.

Arnolds. No šīm drupām būs atkal pacelties jaunai dzīvībai!

Priekškars,

Content

Pliekšāne Elza Atriebēja

Personas:

PIRMAIS CĒLIENS

OTRAIS CĒLIENS

TRESAIS CĒLIENS

CETURTAIS CĒLIENS

PIEKTAIS CĒLIENS