Pliekšāne Aspazija Elza

Gadu simteņu maiņā

GADU SIMTEŅU MAIŅĀ

Fantāzija

PIRMĀ AINA

(Liels nams. Viņa plašās telpas ir bagātīgi izgreznotas ar visiem sava laika modes, bagātības un mākslas ražojumiem. Neskaitāmas elektriskas ugunis izstaro veselu gaismas jūru. Visu telpu piepilda ziedošu puķu smarža. Garas galdu rindas ar sudraba, zelta un kristāla traukiem, kuri pildīti ar retiem, izmeklētiem gardēdēju ēdieniem un dzērieniem. Laiku pa laikam mūzika.)

Viesi

(visi sava laikmeia lielie gari, ģēniji, mākslinieki, varenie un viņu pielūdzēji un cienītāji, vīrieši un sievietes. Viņi ir izdalījušies pulkos, citi mielojas pie galdiem, citi sarunājas, citi nododas kaislīgiem dejas priekiem. Ārpusē dažreiz troksnis no rupjām balsīm un saucieni).

Kāds pesimists

(Bairona maskā, ar melnu virsmēteli grieķu veidā, kurš, uz viena pleca saturēts, nokarājas mākslīgās krokās. Viņš ir iz trokšņainā pūļa atdalījies viens pats.

Uz sejas tam lasāms nemiers un garlaicība).

Bez miera, atpūtas un dusas

Es klīstu apkārt nakt’ un dien’,

Kā jūras putni vētras laikā

Man domas riņķodamas skrien.

Kur vien ar savu dvašu skaru,

Jau novīst prieku sarkans zieds —

Neviena nav, kas veldzes kausu

Sām iztvīkušām lūpām sniedz!

Man laime it kā maldu uguns

Te parādās, te atkal zūd …

Un pasaule kā milzu līķis

Jau dzīvā miesā lēni trūd.

Mans laikmets nav man devis telpu,

Nav vietas, kur var mājot gars,

Un visas ciešanas un sāpes

Man plecus spiež kā kalnu svars.

Es visu atkritēju pēcnieks,

Es esmu tumsas lepnais dēlsl

Uz pieres man kā Kaina zīme

Deg neizdzēšams lāstu kvēls.

Pār augstumiem un bezdibeņiem

Kā viesuls mani vienmēr nes

Bez atmaņas, bez dzīves mērķa

Pats sevim zvaigznes ir mans es.

(Arā troksnis un nemiers.)

Sieviete

(slavenās rakstnieces Zorž Sand maskā).

Laiks nācis… arī mūsu diena austi

Laiks mūsu gadu simtu važas lauzti

Mēs jūsu rokā bijām baudu kauss,

Ko metat projām, kad tas tukšots sauss.

Pēc saules un pēc gaismas tvīkstošas

Mēs bijām puķes tumsā nīkstošas.

Jūs apziņu mums skūpstiem izzīdāt,

Mēs sākām pašas sevi nicināt.

Mēs it kā Herodija dejojām,

Kad savu nevainību nokāvām .,.

Pie visām vergu spaidu cietējām,

Pie lauzto siržu klusām nopūtām,

Pie visiem izstumtiem un samītiem

Bez laika nāvē grūstiem upuriem,

Pie izmisušās mātes asarām,

Pie dvēselēm, ar naudu pērkamām.

So visu vārdā karu pieteicu!

Surp, biedrenes, ap manu karogu!

(Ap viņu pulcējas daudz sieviešu.)

Tīrā māksla

(L’art pour l’art. Cēla sieviete spīdoši baltā uzvalkā. Viņas caurspīdīgais vaigs ir bāls it kā bez asiņu lāsītes. Viņas kuplos, iesarkani brūnos matus pušķo vijolīšu vaiņags. Lēniem un nogurušiem soļiem tā nāk un atsēžas troņa krēslā).

Lai rupjais pūlis ārā kliedz un trokšņo,

Lai dzīves vētras man pār galvu iet

Un laika strāva visu līdzi rau]

Un satrunējšus mūrus grauj un ārda.

Tik dailes svētnīca vien pastāvēs,

Un mūžam nesabruks tās pamati.

Kaut ārā asins plūst un sārti deg,

Mans svētais uguns cēli augšup vi|ņo.

Man dzīvē nav nekas, ne labs, ne jauns,

Un visas šausmas, briesmas, cīniņi

Priekš manis tikai gaisma ir un ēna.

Es ņemu sev, kas manim krāsu dod.

Un viju mīlas rožu pumpurus

Ar sapņu zilām puķu actiņām

Par mākslīgu un krāsu raibu pušķi.

Man vajag vaidu, lāstu, asaru.

Jo vairāk nakts, jo diena spožāka,

Kur lautas dzimst un grimst un laiki maiņas,

Es redzu tikai pārejošas ainas.

(Troksnis pieaug, sitieni ārpus durvīm. Pa durvīm

ielaužas kāds savāds pāris, vīrs un sieva.)

Pirmais

(no mājas ļaudīm).

Kāds savāds pāris, tie gan ubagi?

Otrais

Diezin kā viņi iekšā kjuvuši?

Pirmais

Skat vien, tas vīrs tur manim aklis šķiet.

Otrais

Jo žiglāk sievai acis apkārt Iet.

Svešie

(nāk arvien tuvāk uz zāles vidu. Viņš lēni, iepriekš aptaustīdams; viņa, uz visām pusēm lūkodamās un visu smalki ievērodama).

Pirmais

Eh, saki, labais draugs, — kā tevi sauc?

Svešais

Eh, kā to teikt, man vārdu visai daudz;

Es katrā vietā savāds parādos,

Mans vārds ne visai tevim patiktos.

Tas ausīm dzirdams drīzāk skarbs, ne glauns.

Tad zini, es .,, es esmu viss, kas jauns.

Pirmais

Un tava biedre tur?

Jauns

Vai nezini,

Ka jauns ar šaubām mūžam biedroti?

Pirmais

Kāds jauns un ceļvedis tu vari būt,

Kad esi neredzīgs?

Jauns

Mans prāts to jūt,

Kaut arī nenoteikti, neskaidri,

Es zinu tik, tam jābūt citādi.

Un tici man, ja būtu redzīgs es,

Mēs dzīvotu uz citas pasaules,

Kur attīstība taisnā līnijā

Uz priekšu ietu vēja ātrumā.

Bet tā pret neredzamiem šķēršļiem skrienu

Un bieži galvu satriecu pret sienu.

Pirmais

Vai tā jel maz pie mērķa kļūsi tu?

Jauns

Man pietiek, ka es viņu meklēju.

Ļaudis

(ziņkārīgi, apstājušos sievu viņi izjautā un piedāvā

tai ēdienus un dzērienus).

Kā viešņai lai tev vīns tiek priekšā celts.

Sieviete

(saukta par Šaubām, paņem sniegto kausu, bauda kādu malku un vērīgi tad to aplūko),

Ļaudis

Dzer! ko tā aplūko, vai tas nav zelts?

Šaubas

Es neprasu pēc kausa vērtības,

Bet vīns tur iekšā liekas — asaras.

Kāda skaistule

(dārgā spiču uzvalkā spiežas viņai klāt).

Ja zini pateikt lietu vērtību,

Tad aplūko še manu uzvalku,

Cik spices dārgas, gribu izzināt.

Šaubas

Tik dārgas, ka tās nevar aizmaksāt,

Jo bāla skuķe mitrā pagrabā

Tur savu mūžu iekšā ievērpa.

Ļaudis

Kā viese jel pie galda piesēdies,

Varbūt tev cits kas baudīt patiksies?

Šaubas

Man metas bail; es redzu tur caur logu

Surp lūkojamies biedinošu spoku.

Pār zelta traukiem tumšas ēnas slīd.

Lai cits, kam patīk, jūsu starpā mīt.

(Viņa satver savu biedri pie rokas, un abi aiziet tāļak.

Pa to starpu pa durvīm ir iespiedušies iekšā arvien

vairāk nejauku, rupju tēlu, kuri nekaunīgi uzmācas

smalkajiem viesiem.)

Sāpes

(kādas mazas, sīkas sieviņas veidā uzmācas Pesi-

mistam un neatstāj no viņa nost, kaut ari pēdējais

mēģina visādi no viņas atkratīties).

Pesimists

Tu šausmu tēls, ai, cik tu riebīgai

Sāpes

Man šķiet, es esmu tava līgava.

Pesimists

Tu melo, uzbāzīgais riebekli!

Sāpes

Tu manu vārdu vienmēr minēji.

Pesimists

Prom! Nespiedies tik cieši manim klāt.

Sāpes

Es gribu tevi apkampt, milināt.

(Arvien uzbāzīgāk spiežas klāt.)

Saki — vai tu pazīsti sāpes?

Pesimisms

Tā tikai var prasīt, kas nepazīst pesimisma lielāko

poētu.

Sāpes

Vai tu esi cietis?

Pesimists

Mana ģēnija tumšie spārni apēno visu pasauli, un

dzīves šaurumā es nevaru atgūt elpu.

Sāpes

Tu saki, ka tev pasaule par mazu, bet vai tev reu ir pietrūcis būdas un pajumta, kur sasildīt savus sastingušos locekļus? Vai tu esi darbā sviedrus lējis un saules karstums tavus kamiešus dedzinājis? Vai (u esi ceļa malā redzējis vecu izsalkušu un aalsto'u ubagu un tas būtu bijis tavs tēvs, tava māte? Vai tev mājās pārnākušam mazas, mīļas rociņas lūgdama pretim sniedzās un tu maizes vietā viyā:n tikai varēji dot — savas asaras? Vai tu esi redzējis ciešam to, ka tev vismīļākais pasaulē, un, nespēdams tam palīdzēt, pats cietis trīskārt, desmitkārt?

(Sieva runādama arvien pieaug lielāka un riebīgāka.)

Pesimists

Tu negantā, ko tu no manis gribi? Kas tevi sfitījs

šurp pie manis?

Sāpes

(šausmīgā, pusāzieāošā, pusšņācošā veidā).

Es esmu Še un vienmēr nāku,

Bez kā kāds mani sūtītu,

Es vaigus bālus darīt māku

Ar vienu dvašas uzpūtu.

Kur nelaimīgais guļ, es klusu

Pa durvīm iekšā iežogos,

Es laupu viņam mieru, dusu

Un gultas malā nosēžos.

Zem galvas spilvens viņam kvēlo,

No asru plūdiem samircis;

Mans upurs kliedz, lai viņu žēlo,

Ļimst man pie kājām izmisis …

Vēl ciešāk jūt tas manu žņaugu,

Līdz pamirst sirds un saplok gars,

Bet tikai lielāka es augu,

To zemē iekšā spiež mans svars.

(Sieviete, tā runādama, pieaugusi milzīgā lielumi, viņas riebīgās, lielās krūtis zemu izveļas Iz uzvalka un Iz matiem izšaujas kūpošas liesmas. Viņa ar abām rokām uzspiedusies saļimušajam uz pleciem. No otras puses kāda rupjās drēbēs ģērbusies, neglīta sieviete tuvojas kādai dāmai.)

Dāma

Tu nedižā, kas tev še jāmeklē?

Sieva

Tu domā, ka tu viena pasaulēl

Dāma

Ja gribi dāvanas, tad saki vien;

Tavs tuvums citādi še nepiedien.

Sieva

Ne dāvanas, es gribu būt, kas tu,

Tu taču sludināji kopību?

Dāma

(nīcinoši viņu aplūko no galvas lidz kājām).

Tad saki — ko tu dzīvē panāci?

Sieva

(izstiepj pret viņu savas sastrādātās, rupjās rokas).

Lūk, še, šīs cietās rokas apskati!

Dāma

Sās sūdzības man svešas nav nudien.

Tu ne’si — kam tāds liktens — viena vien.

Ir daudzums tādu nastu nesēju,

Kas sajūt savu zemo kalpību

Un tomēr nespēj savas važas lauzt.

Sieva

Bet, kā to sākt, vai nevari man paust?

Dāma

Nu! — Ņem vien mani sev par paraugu,

Es vienmēr kāroju ko augstāku,

Mans gars par lepnu bija šaurās sfērās mist!

Sieva

Es biju spiesta vienmēr dubļus brist.

Dāma

Un tā es augstāk, augstāk pacēlo3.

Sieva

Es slīku zemāk dzīves dziļumos.

Kā mūris manā priekšā izstiepās,

Es nezinu, kas ārā notikās.

Var būt, ka gavilējošs ziedonis

Bij pēkšņi vienā naktī uzplaucis

Un neskaitāmi jauni dīglīši

Uz augšu traucās, saules skūpstīti.

Es siltā stara mūžam nejutu,

Es ēnā augu, ēnā novitu

Un savas cilvēcības apziņu

Ar putekļiem un dūmiem noriju.

Dāma

Tu pati redzi, kāda starpība!

Mums tiešām nava nekā kopīga.

Sieva

Tu rādi manim tikai uguni,

Bet paša dedzināmā nedodi.

Dāma

Ikkatram tikai dziņa jāsajut,

Tad arī dzīvē spēs viņš tāļāk kļūt.

Sieva

Bet tu — teic — kam tu tāļāk netiki?

Vai domā, ka i§u visu ieguvi?

Tu stāvot paliki pie aroda,

Un šķieti — visa laimju laimība

Un visi dzīves mērķi sasniegti.

Bet tie ir tikai mazi kāpieni

Pa trepēm, kuras nava beidzamas,

Kā Jēkabam tās sapnī rādījās.

Es redzu tikai zvana lējumu,

Bet tīrās, svētās skaņas nedzirdu.

Es neredzu to dzīvo dvēseli,

Kas plūst kā straume vienmēr tājāki…

Kam daudz ir dots, tam daudz var atprasīt —

Tavs laiks bij šodien, manējs sāksies rīt.

(Abu sieviešu starpā iesākas cīniņš, troksnis pa tam

starpam aiz durvīm pieaudzis arvien lielāks. Vēl daži

mēģina ielauzties iekšā. Viesi, kuri lidz šim to maz

bija ievērojuši, sāk palikt uzmanīgi.)

Pirmais

Vai dzirdat? Kas tā par dobju, neskaidru dūkšanu?

Liekas, it kā jūra būtu izlauzusi savus krastus un ka

tūkstoš straumes šņākdamas un rūkdamas salietos

kopā.

Otrais

Viņi laužas iekšā? Kas tie ir? Ko viņi grib?.

Trešais

Tā ir mazā pundurīšu suga, viņi nāk iekšā pa logiem

un pa durvīm.

(Logos notinkšķ rūtis, un viņos parādās neglītas se-

jas. Citi pundurīši ielauzuši durvis, un nu visi klieg-

dami un brēkdami plūst ar vālu iekšā.)

Pirmais

Kāda neglīta suga šie pundurīšil

Otrais

Viņu drēbes izplata riebīgu smakul

T r e š s

Tie piemīda zāles grīdas.

Ceturtais

Nudien, tie nebēdā ne par ko un sēžas omulīgi pie

galdiem.

Piektais

Kas jūs esiet?

Kāds

(no mazajiem).

Nelūgtie viesil

Dils

Nepazīstamie!

Cils

Briesmīgie!

Pirmais

(no nama ļaudīm),

Viņu rādās arvien vairāk un vairāk, tie nāk pulks

pie pulka,

otrais

Mani bailes grābjl

y is i

Nost ar viņiem!

(Izceļas ciņa, punduri tiek pārspēti un izstumti at-

pakaļ. Tumsa nolaižas pār ainu.)

OTRA AINA

(Jau pagājis Ilgāks laiks, Greznajās telpās pa to starpu notikušas dažādas pārmaiņas. Lielākā daļa

iedzīvotāju iz lepnā nama drošās patversmes tikuši izstumti no stiprākajiem laukā — tumsā, neziņā un trūkumā, kamēr citi no jauna pieradušies klāt. Cēlā, lepnā dzimuma vietā nākusi tagad rupjāka un zemāka suga. Ar lielu pārdrošību tie Ieņēmuši pirmējās vietas pie galdiem ar bagātajiem ēdieniem un plītē trokšņodami. Turpmāko notikumu gaita norisinājās tādā kārtā, ka arvien vairāk tiek izgrauzti no savām vietām laukā un atlikušais mazākais skaits piesavinājās sev arvien lielāku daļu telpas. — Laiks pret rītu. — Vīstošas puķes izplata reibinošu smaržu, kura sajaucas ar ēdienu izgarojumiem. Elektrisko lampu gaisma spīd it kā caur miglu. Visur redzami vīna sakarsēti ģīmji. Troksnis, (alošana paliek arvien dīktāka. Mūzika atskan straujā, kaislā dejas tempā. Pār zāli lidinājās bakhantes vieglos, baltos uzvalkos, ar rožu vītēm vaļējos matos.)

Bakhantes

Vij rozes ap galvu,

Lai valda prieks!

Viss iznīkst, viss zūd,

Viss dzīvē ir nieks.

Lai mūzika skan

Un dimd, un rūc,

Un kokles saldi

Kā dūjas dūc, —*

Kā rožu lapas

Vējš gaisos nes,

Mēs dejas viesulī

Griežamies,

Ņem kausu un sarkano

Sulu sūc

Kā asins šaltes

Iz caurdurtas krūts.

Un baudu virpulis

Putojošs, balts

Kā strūklu aka

Lai gaisā šalc!

Tik baudi šodien!

Lai arī rīt

Kā pelnu guba

Vvss kopā krīt.

Viss Iznīkst, viss zūd,

Viss dzīvē ir nieks —

Lai c!eg, lai kvēlo

Tik dzirkstošais prieksl

Vij rozes ap galvu

Un aizmirsti,

Vai esi, vai būsi,

Vai dzīvoji!

Un smejies un smejies,

Un aiznesties ļauj,

Kur straume tevi

Uz atvaru rauj.

Viesi

(kori piebalso).

Tik smejies un smejies,

Un aiznesties jauj,

Kur straume tevi

Uz atvaru rauj!…

(Troksnis aug augdams, mūzikā pa starpām skaļas

disonanses. Bakhantes dejo arvien kaislīgāk un kais-

ligāk, rozes no viņu matiem izkaisās uz grīdas, un

beidzot viļņo tikai viens vienīgs biezs, neizšķirams

dejotāju mutulis.)

Sāpes

(rupja, milziga sieva, ietinusies melnā lakatā, iznāk

iz kakta, kur tā visu laiku sēdējusi. Viņa uzlūko pli-

tētājus ar kvēlošām acim un staipa žāvādamās savus

rupjos locekļus, kuri tai liekas notirpuši),

Es tiešām nezinu, ko še lai darul

Ar laiku darba sāks pavisam trūkti

Es jūtu mazināmies savu sparu

Un, dīkā esot, sākšu taukos tūkt.

(Plitētājiem tuvodamās, tos uzlūko ar nicināšanu.)

Tie paši iesāka viens otru skaust,

Cits citu maz pa mazam ārā grauzt,

Un mazais skaits, kas pāri palikās,

No rūpēm izsargāti drošā tversmē,

Tie baudu skurbā trokšņo, līksmojas

Un it kā niknas piepes izvēršas.

Tos sala nesaldē, ne saules versmē

Tie kādu reizi sviedrus lējuši;

Tie nav ne aruši, ne sējušil

Arvienu baudot jaunu dzīves prieku,

Tie neprasa, kāds ausīs nākošs rīts.

Priekš tiem mans spožais asmens velti trīts.

Es nezinu, kā tiem lai klātu tieku.

Kā viņus lai ar nāves žņaugumu

Kā čūska Laokonu apskauju?

Tie baudot tikmēr pārpilnībā mīt,

Kamēr kā augļi pūstot zemē krīt.

(Novēršas no trokšņotājiem un grib doties uz āru.)

Un tomēr — spēks man liels, mans cirpis ašs,

Man citur darba lauks vēl priekšā plašs:

Kur skarbā ratu troksnī zeme trīc,

Kur griežas mašīnas un dūc, un sten

Un darba steigā spēki spēkus dzen,

Un pavedieni it kā čūskas lokas;

Kur ļaužu bars kā milzu katlā sīc

Un kustēt neapstājas vārgās rokas,

Kur, biezos putekļos un tvaikos tīts,

Kā nāves krēsla uzaust katris rīts;

(Ar dūri draudēdama.)

Tur visu savu varu rādīt spēšu,

Es viņu krūtīs nāves dīgļus sēšu.

Tiem mana roka dzīves ziedu raus.

Es ņemšu viņu acu spožumu

Un smaidus tiem no lūpām dzēsīšu,

Līdz nāve vītušus tos agri pļaus.

(Viņai pa durvīm laukā ejot, tai piebiedrojas tris

dzejnieki, kuri pieder pie šā laika lielākajiem gariem:

Ibsens, Zolā, Tolstojs.)

Dzejnieki

Pag, ņem mūs Iīdzil Tu tur ārā iesi?

Sāpes

Jūs neesat man aicināti viesi.

Ar svešiem tīties man nav visai prieks,

Bez nāves katris pavadons man lieks.

Ko gribat?

Zolā

Gribam iet turpat, kur tu,

Lai dzīves īstenību skatītu.

Ibsens

Kur dzīve tek un plūst, un rit, un rosās,

Caur trūdiem jauni, spilgti asni zeļ.

Kur plašā patvaļībā aukas plosās,

No apakšas uz augšu bangas veļ.

Sāpes

Kas esat? Sveša man še katra seja.

Ibsens

Mums uzdevums un darba lauks ir — dzeja.

Bet tā nav vārda īstā nozīme;

Tā daiļa miesa, kur trūkst dvēsele.

Kā uguns strūkle raiba, krāsaina

Tā gaisā izsprēgā, bet nesasilda.

Tā ir kā brīnumjauka pasaka,

Kas sola to, ko mūžam nepiepilda, —

Tā it kā māte slimo bērnu glauž

Un, miegā midzinot, tam teikas pauž

Par zelta brīnumiem un zvaigžņu malu,

Tā garu aiznes turp, uz sapņu salu,

Kur sāpes rimst un izgaist visas skumjas,

Kur dzelmē atspīd zaļā jūras pils,

Pār kuru ideālu debess zils

Kā mirdzošs, caurispīdīgs safīrs jumjas. —

Jo rūgtāk atgriezties no laimes krasta

Tad atkal dzīves drūmā ikdienībā,

Kur valda citāds likums patvarībā

Un smagi plecus nospiež rūpju nasta.

Sirds jūt, viss bij tik salda apmāņa

Un asiņo, no jauna uzplēsta.

Mēs gļēvulīgi negribam vairs žēlot

Un dzīves šausmas apzeltīt ar dzeju,

Bet Medūzai reiz atplīvurot seju

Un bargo patiesību veidot, tēlot

It kā iz klintīm cirstu — dzelžainu,

Kā liktens varu — neizbēgamu.

Z o l ā

Mums šauras izliekas šīs greznās telpas.

Se nespējam vairs ilgāk atgūt elpas!

Kā pagrabā gaiss pretim dveš tik mikls.

Še fantāzijai spārnos celties grūti,

Visapkārt maldinādams jumjas stikls,

Pret ko tā sasit mīksto dūņu krūti,

Ja gars to sajūsmībā augšup nes;

Tad viņai siltas asins pilītes

No pērļu pelēkajiem spārniem rit

Un šaurā gūstā sirds jo baigi sit.

1 b s e n s

Neko vairs vecā māksla nespēj jauna dot,

Tā sava laika gara nesaprot.

Mēs negribam tai vairs pie kājām sēdēt

Un viņai līdz par tēliem izģinst, dēdēt!

Sāpes

Es ceļa neliedzu, lūk, durvis vaļā!

Ko jūs tur meklējat, nav mana daļa.

(Iziet laukā. Viņai seko trīs minētie lietie dzejnieki,

kuriem piebiedrojas liels pulks viņu pakaļdarītāju.)

Dzejnieki

(atvadās no vecās mākslas, kura pieņēmusi arvien ēte-

riskāku, spožāku izskatu un, mazpamazātn par miņlns

Ielu pārvērzdamās, izzūd un izklist gaisos it kā viegli,

balti mākonīši).

Daiļ-daiļā jaunava

Marmora bālumā

Izzuda, izgaisa

Bezgala tālumā.

Debešos zūdot,

Daiļ-daiļā jaunava

Lejā vēl nometa

Zeltstaru uzvalku.

Zeltstaru uzvalku,

Raudu kokli

Šķiroties atstāja

Zemes bērniem. —

Daiļ-daiļā jaunava

Bezgala tālumā …

Sirds man tik skumja,

Bezgala žēlumā-

Dzejnieki

(līdz ar saviem pavadoņiem izgājuši laukā. Visap-

kārt apmulsinošs darba troksnis. Atskan āmuru klau-

dzieni, svilpieni, čalošana, un no neskaitāmiem skur-

steņiem kāpj, vidamies uz augšu, melni dūmi. Ļaužu

bari steidzas un drūzmējas, un nāk un iet cits caur

citu, negriezdami vēribu uz tiem, kuri bezspēcīgi pa-

krituši ceļa malā).

Ibsens

Man visi prāti stulbst! Si trokšņa dūsma!

Plūst ļaužu bari it kā ūdens plūsma;

Bet kāda visur valda vienaldzība!

Ikkatram tikai savas likstas rūp,

Kaut arī tūkstošiem zem jūga klūp.

Kur paliek brālība, kur mīlestība,

Kad brālis brāli blakus kailu redz

Un salstošu to tomēr neapsedz?

Kad svētā uguns sirdis iesildīs?

Kad mīlā apņems visus saite viena?

Un ausīs liela vasarsvētku diena,

Kur uguns mēles tiem pār galvām līs

Un tie cits citu beidzot sapratīs?

Dzejnieki

(pa to starpu nonākuši pie krusta ceja),

Tolstojs

Se dzīves ceļi krustiem šķērsām lokas;

Lai katris iet, kurp viņam labāk sokas.

Kaut ar uz visām pusēm izejam,

Varbūt pie viena mērķa nonākam.

Zolā

Es gribu doties pūļa mudžumā,

Kur dzīves dzīslās asins straujāk lejas

Un, satvīkušas tvaiku biezumos,

Ņirdz pretim neglītas un rupjas sejas.

Es dzīves riebumu un netīrumu

Iz padibeņiem gribu gaismā celt

Un viņas ilgi strutojošu trumu

Ar asu nazi vidū pušu šķelt,

Lai spētu sacelt .šaušalas un bailes

No dzīves slēptās, atbaidošās kailesl

Tolstojs

Man [aunam sevišķi nav jādzen pēdas,

Visapkārt, kurp tik spēju acis griezt,

Ir sastopamas neskaitāmas bēdas.

Ar cietējiem es gribu līdzi ciest,

Ar krusta nesējiem es kopā iešu

Un vātīs dziedinošu elji liešu,

Un novārgušus, veldzes tvīkstošus

Es, rokas pretim stiepdams, aicināšu

Kā Pestītājs pie sevis bērniņus

Un priecas mācību tiem sludināšu,

Kas nav ne ietērpta, ne mākslota,

Bet rit kā ūdens tīrs iz avota.

Jo māksla, manim šķiet, ir tikai viena,

Kas katram skaidra it kā gaiša diena

Tā sirdi sasilda kā mīlestība

Un ir tik vienkārša kā patiesība,

Ibsens

Bet patiesība nava vienkārša,

Tā spīd kā prizma septiņstaraina,

Kas vienmēr krāsu dažādibās mainās

Un viz, un vēršas simtējādās ainās.

Mēs nespējam to tvert un sataustīt,

Mēs nezinām, kad tā mums starpā mīt,

Un neprotam likt īsto brīdi vērā,

Kad tā iz staru kuģa gaisa sfērā

Uz zemi izmet zvaigžņu enkuril

Tāpat ir mākslai veidi dažādi —•

Un dzīvībs pavedieni režģīti,

Ko liktens dieve tin ap spoli lokā,

Tai jāņem savā baltā dailes rokā

Un jāmēģina atšķetināt tīklu,

Kas savijies par dzīves grūto mīklu. —

Tu vari kopt un audzēt tikumu

Un nezāles iz graudiem ārā vētīt,

Es gribu dzīvību no saknes pētīt

Un izzināt tās ciešo likumu,

Tolstojs

Tā katris nu mēs izraudzījšies esam,

Ko priekšā sev kā karogu lai nesam.

Mans dzīves teiciens ir: «Vislabāko!»

Z o lā

Mans: «īstenāko!»

I b s e n s

Mans: «Viscēlāko!»

Dzejnieki

(atšķiras, kairs uz savu pusi iedami, Tolstojs palieli

turpat pie ceļmalā pakritušiem. Zolā dodas iekšā bie-

zākajā ļaužu drūzmā. Ibsens atšķiras viens un kāpj

uz kalniem. Ceļš kļūst jo vientulīgāks, jo grūtāks.

Troksnis un cilvēku balsis paliek apakšā, un iz aug-

stuma dveš pretim salts stingums it kā nāves dvaša.

Virs galvas zemu velkas mākoņu blāķi, un iz aizām

veļas balta migla it kā spoku tēli. Vētras grūdieni

šalc un svilpo caur gaisu, brižiem pāršķirdami skre-

jošos mākoņus, caur kuriem tālā augstumā saredzami

no pirmajiem rita gaismas stariem apspīdēti iezaļgani

bāli kalnu gali).

Kalnu kāpējs

Es vairāk nespēju, man spēki galā,

Un redzu — esmu tik vēl kalna malā,

Kaut augstāk ar par citiem uzkāpis.

Man asās klintis kājas, rokas graiza,

Un mani aprīt draud tur tumšā aiza,

Pirms kā pie spraustā mērķa nokļuvis.

Un tomēr — atpakaļ vairs nevaru;

Es iešu bojā — vai to sasniegšu!

Tik spirgta kā šī sārtā rīta ausma

Man citas — jaundzimušās dzīves pausma

Ar svētām šausmām sirdi ielīksmo

Un nogurušu mani atjauno.

Mans dzīves laiks aiz manis nogrimst lejā

Kā gana būda, aiznesta no vēja,

Un aizmirsts tiek kā bērnu pasaka —>

Un sapņu tēli — pagājības žēlums

Kā kok|u skaņa aizskan tālumā «

Man bezgalības satriecošais cēlums

Kā vara vārti dārdot atveras …

Man dvēsle iedegas ar svētu liesmu —

Pēc kokles pirksti tver, ko dziedāt dziesmu

Par vientulību, manu līgavu,

Es viņas augsto dziesmu dziedāšu.

(Viņš bezspēcīgi atšļūk uz kādu akmeni un ar drebo-

šām rokām satver kokli. Iz miglas blāķiem izlaužas

uzlecošās saules pirmais stars un apspid viņa sirmo

galvu, to vaiņagodams it kā ar svētspozumu. Viņa

acis kvēlo aizgrābtībā, un viss viņa tēls ir it kā ap-

skaidrots.)

Dziesma par vientulību

Ak, vientulība tur, augstumā,

Mana nesasniedzamā mīļākā!

Kas kristāla zālē

Tur ledainā tālē

Kā balta roze aug kapsētā.

Jau veselus gadu simteņus

Sī baltā Erkšķurozīte dus!

Kā viņas sargus,

Draudoši bargus,

Visapkārt redz melnus atvarus. —

Un, akmens spārnus izpletis

Kā pūķis, klinšu milzenis

Pār viņu liecas;

Kas skart to tiecas,

Viņš katrreiz zemē notriecis. —

Tik laikiem ērglis skrcj lūkoties,

Vai viņa vēl nav modusies,

Bet krūti tik baltā

Un nāvīgi saltā

Vēl mīlas uguns nav iededzies,

Vēl mīlas uguns nav iededzies,

Vēl izredzētais nav ieradies.

Kas cēls un īsts,

Un dvēselē šķists

Iz sāpju dziļumiem pacēlies.

Tas burvības vārdu atminēt jēgs

Un zemes melus un tukšumu bēgs ..,

Tas — kapā grimis

Un atkal dzimis —

Ar mūžību dzelžainu derību slēgs.

(Mākoņi, atkal pa to starpu bieži savilkušies, aizklāj

skalu, šļūdoņi ar lielu troksni nogāžas lejā un aprok

vientulīgo kalnu kāpēju. — Iz aizām paceļas vīdamies

balli miglas tvaiki, un neredzamo kalnu strautu attālā

burbuļošana izklausās it kā paklusa raudāšana. Iz

miglas vāliem izraisās kāds milzigs tēls, kurš no sā-

kuma izplūst neaptverams, bet tad pieņem arvien

skaidrāk saredzamu veidu.)

Tēls

(it kā žēlumā izstiepj savas garās miglas rokas).

Laika rādītājs iet uz priekšu, atkal gadu simtenis it

kā piliens ietecējis mūžības jūrā, un es meklēju un

gaidu, un alkstu — ak, atbildi! atbildi!

Balss

(dobji skanēdama ārā iz bezdibeņu dziļumiem).

Kas tu esi, ka tu iedrošinies traucēt šo klinšu cēlo

mieru, kur mūžība ved sarunas ar nemirstību?

Tēls

Es esmu — es biju — un es atkal būšu!

Balss

Vai tu esi zemes dzimušais, jeb piederi pie nemirstī-

gajiem dieviem?

Tēls

Es esmu nemirstīgs, tādēļ ka ilgošanās ir nemirstība.

Sauc mani, ja gribi, par Sokrātu, par Ahasvēru — ko

nozīmē vārds! Kas ir cilvēks! Ēnas ēna, sapņa sap-

nis — cilvēks aiziet kā lapa rudens vējā, un tautas

un dzimumi iznīkst, bet cilvēces gars ir mūžīgs. Es

esmu — cilvēces gars, kas mūžam meklē un mūžam

nav apmierināms. Es meklēdams atgriežos ik laikme-

tus, ik gadu simteņus.

Balss

Pēc kā? Ko tu meklē?

Tēls

Es tev varētu teikt, ka es meklēju visu laimju laimi,

visaugstāko prieku — bet tas nav tas — jeb visdziļā-

kās sāpes, bet tas arī nav tas … tas viss ir tikai

viegli izšķīstošas, mirdzošas putas uz būtības virspu-

ses- Es gribu tur iegremdēties, kur viļņi norimst un

vēji aiztur dvašu.

Balss

Tu meklē dzijo klusumu?

Tēls

Jeb kluso dziļumu,,. Es meklēju patiesību.

Balss

Tad meklē to vēl ilgi, ilgil

Tēls

'Ak, kādē] ceļš ir tik grfits un es jau tik piekusis! Bs

esmu no skumjām par ēnu kļuvis, un mana dvēsele

ir izsīkusi it kā upe vasaras karstumā. Manas domas

nokrīt it kā no nakts salnas maitāti ziedi .. Rādi man

ceļu! Nosaki man robežu!

Balss

Patiesībai un centībai pēc tās nav robežu. Meklē to

tāli, meklē to augsti, meklē to dziļi,

Tēls

(izstiepj ilgošanā savas miglas rokas pret debesim).

Ak, bezgalīgais, zili mirdzošais debess jumsi Jūs mil-

joni spīdekļu un riņķojošas zvaigznes, uz kurām es

bezmiega naktīs esmu skatījies un skatījies bez apstā-

šanās, ja pie jums mīt patiesība, tad atbildat!

Augstums

Tā nav pie manis …

Tēls

Jeb ja zvaigznes vēl nav tīras viņas acu priekiā

un ja mēness noriet priekš viņas vaiga un tā sev par

gultu izvēlas mūža nakti, lai tur mirdzētu viena pati

savā nepanesami baltā spožumā, tad atveraties jūs,

dziļumi, atdarāt savus tūkstošgadējos vārtus un laižat

mani to pie jums meklēt!

Dzijums

Tā nav pie manis.

Tēls

Jeb ja tu, zeme, kas tu manas asras esi dzērusi un

uz kuras es savus ceļus esmu jēlus nogulējis, slēpi to

savā trūdu klēpī, tad atdod man tol

Kaps

Tā nav pie manis.

Tēls

Ak, vai man to nekur neatrast? Vai esmu nolādēts to

mūžīgi meklēt un meklēt?

Atbalss

Mūžīgi meklēt un meklēt!

I ēls

Tad dod man tu atbildi, mūžam klusu nestāvošais

laiks! Apturi vienu mirkli savus dimdošos vara ratus.

Jauj man saprast un nojēgt būtības gaitu!

Laiks

Man jāsteidz! Man jāsteidzl

Tēls

(sagrābts no izmisuma, lauza rokas).

Atkal gadu simtenis aiztek, un atkal man iet, viņu

neatradušam! Kur tā ir izgaisusi? Kādā veidā, kādā

tēlā tā slēpjas? …

Vai jūra tās pamatu ir aizskalojusi, un vai plūdi to

ir aiznesuši kā sagāztu ēku?

Vai tā ir izgaisusi it kā mākoņi, aiznesti no rīta vēja?

Vai putekļi viņai iz dzīslām ir izsūkuši dzīvības sulu, lai veidotu un radītu jaunus spēkus un dotu augiem nervus, kur cilvēku dzimumam to vairs nava?

Dziļums

Viņa izkāpa Iz manis un kļuva par gaismu — meklē tāļāk!

Augstums

Viņa nolaidās zemē un kļuva par mīlestību — mekle

tāļākl

Kaps

Viņa uzcēlās un kļuva par dzīvību — meklē tāļākl

Laiks

Viņa nāca un gāja — meklē tāļāk!

Atbalss

Meklē tāļāk — tāļāk — tāļāk!

(Vējš iešalcas it kā auksti drebuli. Spožs zibens izšaujas iz mākoņiem un atkal nozūd. Apkārtne paliek tā pati — pelēka, drūma, vienmuļīga; ietīta no bieziem miglas tvaikiem, bez spožuma, bez prieka ,,,

Content

Pliekšāne Aspazija Elza Gadu simteņu maiņā