Pliekšāne Elza

Janis Ziemelis

JĀNIS ZIEMELIS

Kāda dzejnieka traģēdija 24 ainās

Dāvināta Haijalijas tēlotājai Birutai Skujenieks

Personas

Jānis Ziemelis

S i I f ī d a-H a i j a l i ja

E I i n o r a, viņas māsa

Jāņa Ziemeļa māte

Jāņa Ziemeja māsa

Dolora Albis Raters Raudivs Litvinovs Jāņa Ziemeļa kolēģi

Melita Jo Sarmē rēvijas dejotājās

Rēgs (kapu sargs)

Ali Bejs

Klauns

Pirmais ārsts Otrais ārsts Slimnīcas ārsts Sievietes, miroņi, ļaudis, slimnieku kopējas

PIRMAIS POSMS

.

PIRMAIS CĒLIENS

Pirmā aina

Jānis Ziemelis, saimniece.

Neliela dzejnieka istabiņa ar vienkāršām mēbelēm: gulta, pāra krēslu, galdiņš, drēbju skapis. Viss glīts un spodrs, galds un gulta balti apklāti.

Jānis Ziemelis (sēd krēslā, galvu rokās dziļi atspiedis, smagi ievaidēdamies, tad pēc briža sauc). Saimniec! Saimniec!

Saimniece (ienāk). Jūs saucāt?

Ziemelis. Iededzināt, Madiņa, brīnurnlampu!

Saimniece. Ko? Ko?

Ziemelis. Uzgriežat elektrisko uguni, citādi jūs nesaprotat, ka ar jums runā.

Saimniece. Runājat kā prātīgs cilvēks un nesakāt tādas muļķības, ka nezināt, ko īsti gribat*

Ziemelis. Ko es gribu? Ak dievs! Es gribētu, lai arī šī stunda neaizietu kā visas citas, kas iepil mūžības jūra, kur neviens piliens no lielās cilvēku mīlas nevaldzina manu izslāpušo dvēseli.

Saimniece. Nu, nu! Vai jau sāksat atkal! Vai pie jums nav glīti uzkopts? Vai ēdiens nav laikā uz galda?

Ziemelis. Mēs runājam katrs savā valodā. Bet nākat apsēžaties man blakām, ir šausmīgi būt vienam un nosodītam uz bezmiega naktīm. Jūs vismaz esat dzīva būtne, varbūt jūs spēsat man pateikt vairāk nekā šis krēsls, kurš saka: apsēdies, kad esi piekusis, šis galdiņš: izraudies, kad tev dvēsele smagāka par svinu, šīs sienas, kuras žēlīgi māj: mēs saspiedīsimies kopā tik šauri kā zārka vāks.

Saimniece (nosēžas uz gultas lidz ar viņu, bēdīgi, bet sirsnīgi). Ak, jūs, dzejniek, kas [jūs] lai izprot! Kas

tad jūs nospiež? Apģērbies un paēdis jūs esat, labu algu arī dabonat. Ko vēl? Jaunkundzes arī pie jums nāk, ka nezināt, kur likties, izvēlaties, kuru gribat, tad būs reiz miers un kārtīga dzīvošana.

Ziemelis. Tikai tā viena nenāk. Tā nenāk nekad!

Saimniece. Un kura tad tā ir?

Ziemelis. Tā Nezināmā! Tā Nezināmā! Tā, no kuras mutes rozes mācījās, kā ziedēt, kuras mati kā zelta mākoņi lido pie debesīm. Viņas būtne ir sapnis, viņas vārds ir dziesma. Sen, sen jau viņa dzīvoja priekš manis, tikai uz citas zvaigznes, bet, kad viņa iemiesosies šīs pasaules būtnēs, tad viņa nāks un pārdurs manu sirdi un es viņu svētīšu un lādēšu un miršu.

Saimniece. Ka.s tā tāda ir, ko jūs tā apdzejojat, un kā viņas kristīts vārds?

Ziemelis. Ja es būtu Dante, es viņu sauktu par Beatrisi un viņa mirdzētu manās dzejās kā rīta saulē sārts mākonis. Bet viņa ir tāļu, un mana dziesma izskan klusa, klusa.

Saimniece. Bet taču kaut kā viņu sauc, un kāds stāvoklis viņai ir?

Ziemelis. Viņa ir princese no Akvitānas.

Saimniece. Oja! Kas tā par valsti ir? Kur viņa atrodas?

Ziemelis. Tāli, tāli! Kuru ne mēness, ne zvaigznes nevar aizsniegt, un viņas vārdu sauc visi vēji un dzied visas lakstīgalas, un to var tikai kā dziesmu dziedāt. Viņu sauc — uzklausāt labi — Haijalijal Hai-ja-lija.

Saimniece. Labi, labi, lai nu viņu sauc kā saukdams, bet nu diezgan pļāpāts. Ejat nu gulēt.

Ziemelis. Ak, palieciet, vēl drusciņ palieciet, man tik grūti, bail no tumšās nakts, bail no sapņiem, bail no bezmiega. Jau 110 bērnības mani māca briesmīgi sapņi. Citiem bērnība jauka, man pat tās nava!

Saimniece. Ko tad sapņojāt? Kur bērnību pavadījāt?

Ziemelis. Ganiņš es biju, nabaga ganiņš. Agri no rīta manas kājas mirka rasā, slapjas drēbītes, barga saimnieka pātaga. Pat nakti. Nakti es mocījos pa sapņiem, ka ļa-ini vērši mani badīja un suņi plēsa.

Saimniece (nopūšas). Jā, grūtas gan ir ganu dienas. Kā tad jums vēlāk gāja?

Ziemelis. Tad mani nodeva mācīties kurpnieka amatā un sist zābaku zolēm tapiņas, bet es situ pats sev, situ sev sirdī kā sīkas, asas nagliņas, un tā asiņoja.

Saimniece. Bet, ja jums kurpnieka amats bij tik grūts, vai nemācījāties ko citu?

Ziemelis. Mācījos gan — par fotogrāfu. Bet visas sejas man izplūda tik riebīgas kā pelēkā, nejaukā ikdienība, tikai divas vien atminu, tās bij savādākas. Viena bija kaut kāds rēgs, kurš man visur rādījās, uti otra kāds Ali Bejs. Un to vienu, kuru es gribēju kaut kur uztvert, to es nepanācu. Nu jūs jau zināt — Haijalijul Un tādēļ es atmetu arī fotogrāfa amatu.

Saimniece. Un ko tad iesākāt?

Ziemelis. Tad es kļuvu par ierēdni un sēdēju pie sausajām aktīm, bet ar melnās spalvas spārniem es lidoju un lidoju un sarakstīju diezin ko, tikai ne to, ko vajadzēja, un tādēļ es arī tur nederēju un — aizgāju.

Saimniece. Bet nu reiz topat prātīgs un beidzat sapņot. Var jau cilvēks visādi dzīvē izmēģināties un beidzot palikt pie viena. Bet tagad es iešu gulēt un novēlu ari jums labi izdusēties, tad arī tik neprātīgi nerunāsat.

Ziemelis. Jūs aizejat kā pēdējais dziestošais spožums pie debesīm un atstājat mani vienu naktij — un asarām.

Saimniece. Ko es, nabags, vienkāršs cilvēks, varu jums palīdzēt.

Ziemelis. Patiesi, ticu, jūs nevarat, bet viena tikai to var — Haijalija, viņa šonakt nāks, viņai vajag manas sirds, manu asiņu, citādi es nevaru mirt.

Saimniece. Nu, labu nākt’! Sapņojat par to, kas dzīvē nepiepildās. (Noiet.)

Otra aina

Ziemelis (viens). Ā! Man jānoslāpst kā tvaikā; krūtis ceļas, kā ieelpodamas ogļu oksīdu. (Pieiet pie loga.) Kaut nebūtu tik tumšs. Arī logs ar savām stikla acīm slāpst pēc gaismas. (Atver logu.) Nakts un atkal nakts, un vēlreiz nakts! Vējš kauc... Viņa taure skan kā vaimanas. Ko viņš elsdams man saka? Klus’! KlusM Es saprotu:

Kur tu biji, kad nebiji dzimis?

Kur tu būsi, kad nebūsi vairs?

Nē, labāk aizdarīt logu ciet. (Aizdara.) Būtu jālūko dzejot. Nākat, nākat, jūs, saldās skaņas, lai pie manis mirtu! (Aizdeg uguni.) Es ielikšu jūs baltā papīra zārkā, es kaisīšu pār jums savas sirds asins sarkanās rozes, es aizdedzināšu savas fantāzijas uguņus ap jums kā līķa sveces. (Paņem papīri, spalvu, tinti un nosēžas rakstīt, tad atkal smagi nospiež galvu uz rokām.) Es nevaru, nevaru, man jāgaida viņa. Kā piemircis zars es liecos un raisos. Labāk liekos gulēt. īstenībā viņai dievs vai velns aizliedz nākt, bet sapņos viņa drīkst ierasties. (Viņš nodzēš uguni, sāk pa pusei izģērbties un smagi iesviežas gultā.)

Trešā aina

Ziemelis, Rēgs, vēlāk Ali B e j s.

Brīdi klusums, tad palsā gaismā ierodas kāds tēls pelēkā plīvuri un sikspārņa spārniem. Z i e m e 1 is uzšaujas gultā.

Ziemelis. Kas tu esi, garš kā stabs? Ar dzeltenu seju, pilns žults un zēveles? Bet vienmēr kluss kā kaps? Tu jau no pašas bērnības man esi sekojis kā dīvains biedētājs kā neatvairāms rēgs?

Rēgs (māj, spokaini galvu kratīdams).

Ziemelis. Es tevi jau pazīstu no pirmā skata. Vai jau toreiz Plcskavā, kad es jāju huzāros, tu man nejāji blakām kā kapitāns, kas pazaudējis kāju? Tu esi odis pēc jodoforma, un tavs apģērbs bij saplosīts kā karogs?

Rēgs (piekrizdams dobji smej). Tikpat saplosīts kā tava sirds. Arī tu odi pēc jodoforma, tikai ne karā.

Ziemelis. Vai tu Valmierā, kad biju pie savas māsas, neieradies kā tirgotājs?

Rēgs (smiedamies māj). Pareizi.

Ziemelis. Es tevi visur redzu: vai klejoju pa ielām, vai sēdu kafejnīcās, vai rakstu savas dzejas. Tu esi no citas rāsas. Teic — kas tev tēvs? Māte? Brāļi?

Rēgs. Man nav vairs tēva, mātes, brāļu.

Ziemelis. Bet draugi?

Rēgs. Jūs lietojat vārdu, kas manām ausīm svešs.

Ziemelis. Dzimtene?

Rēgs. Kur viņa atrodas, neatceros.

Ziemelis. Skaistums?

Rēgs. To labprāt mīlētu, ja nemirstīgs tas būtu.

Ziemelis. Ko tad jūs gribat? Ko vienmēr meklējat?

Rēgs. Vēju, mākoņus. Tevi pašu. Ha-ha*hal Vai dzirdi? Tevi pašu. Ha-ha-ha! Ha-ha-ha!

Ziemelis. Kādēļ jūs mani mokāt? Kādēļ arvienu nākat? Vai smejaties, vai raudat?

Rēgs. Es nāku, kad arvienu kas liktenīgs darārns...

Ziemelis. Kas jums šoreiz sakāms?

Rēgs. Es biedinu. (Sāk. raudāt.)

Ziemelis. Vai! Vai! To sajūt mana sirds. No kā?

Rēgs (raudādams viņu apkampj). Dēls, brāli, tev draud lielas briesmas...

Z i e m e 1 i .s. Bet saki taču!

Rēgs (pusraudot, pushistēriski smejot). Tas ir pārāk jocīgi, ka briesmas nav īsteni nekādas briesmas, pārāk ikdienišķas, pārāk jocīgas, ļaudis to nesapratīs, un, kas zinās, tas nospļausies un par tevi raudās.

Ziemelis. Vai tad es nevaru izbēgt?

Rēgs. Nevari! Nevari! Par daudz tev sāpēs sirds un lūzīs...

Ziemelis. Bet, mīļais, saki taču, es citādi nomocījos ar priekšjūtām un mūžam trīcēšu.

Rēgs. Tu dzejosi.

Ziemelis. Un tomēr tu man nesaki.

Rēgs. Kas nāks pēc manis, tas tev sacīs. Es eju un nākšu atkal. (Pazūd.)

Ienāk vecais Ali Bejs, austrumnieciski ģērbies, ar turbānu galvā.

Viņa balsī dzirdās prieks.

Ali Bejs. Sveiks! Tavs vaigs man it kā redzēts šķie-tas, tu esi latvju dziesminieks.

Ziemelis. Sveiks! Sveiks! Ko tev acis spīd kā saģif-tētas ogas un stāvs tik baigs?

Ali Bejs. Bet tev nogurums pār seju klājas, tev dzīvē zudis prieks un balsts.

Ziemelis. Vai tu to vari man dot?

Ali Bejs. Tu sapnī atradīsi visu, ko meklē. Jo sapņi — dziesminieka valsts.

Ziemelis. No kurienes tu nāc?

Ali Bejs. No Bahijas, no Tasmānijas, no skopās Pontu tautu cilts. No visām zemēm, ko vien vari tu iedomā un kaislē skaut.

Ziemelis. Ko tu pie manis meklē? Tev kāri stiepjas lūpas un karsti pirksti. Viss gaiss pildīts kā opija smakas.

Ali Bejs. Es meklēju vīt tavas smadzenes, lai tās trīs kā vijoles stīgas, lai tās raud vairāk, kā cilvēka acis spēj raudāt, un smieties vairāk, kā lūpas smejas!

Ziemelis. Mana dvēsele, noreibusi šausmās, krīt tavās ķetnās. Man šķiet, ka tu esi puszvērs, pussieviete.

Ali Bejs. Kādēļ pus tikai? Tās abas savienojas vienā personā. Es tev viņu došu. Tā nāks, lai izdzēstu tev no pieres sāpju krokas.

Ziemelis. Cik labi man top!

Ali B ej s. Es došu viņai tavu sirdi.

Ziemelis. Kā ziedu smarža mani ietin.,,

Ali Bejs. Bet tad nāks viena nakts un viņa tevi saplosīs.

Ziemelis. Visu dzīvi par šo vienu nakti!

Ali Bejs. Tu viņu tūdaļ redzēsi. Bet slēdz acis. Tikai aiz trim tumsām parādās burvīgākā no burvīgākām brīnišķā gaismā.

Ziemelis. Es jau zinu: Haijalija.

Ali Bejs. Uzminēji viņas vārdu.

Ziemelis. Kā nu ne. Visi vēji viņu šalc, visas sienas smejas aiz gavilēm, visa grīda līgojas dejas taktī,

Ali Bejs. Labi, tad gaidi vien. Viņa tūdaļ ieradīsies. Es atstāšu jūs vienus. (Noiet.)

Ceturtā aina

Ziemelis, Haijalija.

Atskan lēna mūzika, kurai apklustot gaisma top gaišāka, rožainā krāsa. Saredzamas kāpes ar ziliem, mākoņveidīgiem priekškariem augšgalā. Viņos parādās Haijalija un stāv brīdi klusi, kā tnēneš-sērdzīga, acis aizvērusi. Kad mūzika apklust, viņa sāk lēni nokāpt. Ziemelis pusgavilēs, pusvaidos sabrūk ceļos un izstiepj rokas pret viņu.

Ziemelis

Kas esi tu, vai mana māsa?

Ak nē, tā nevari tu būt;

Tā balta ir kā debess gaisma,

Bet tu —

H a i j a l i j a. Es — Haijalija.

Ziemelis

Tev acis deg kā uguns liesma,

Kas mani naktī sauc kā māns. —■

Haijalija. Tu mani sauci ik nakts, ik nakts. Neviena sapņa tu neesi sapņojis bez manis?

Ziemelis. Tev balss kā balta gulbja dziesma. Haijalija. Man tevis dēļ bij jāuzkāpj debesīs smelt no mūžības avota, ko tev lūpas rasināt.

Ziemelis. Tādēļ es skatos uz tevi, kā kritis eņģelis ellē skatās uz debesim.

Haijalija. Katrs dzejnieks ir kritis eņģelis, kas atminas senseno, pazudušo paradīzi.

Ziemelis. Bet es mīlēju tik tevi un aizmirsu i paradīzi, i debesi.

Haijalija. Tādēļ man bij jānokāpj art dziji peklē, lai tu piepildītos.

Ziemelis

Es gaidās sadedzis kā mēness Pie sārtām rīta debesīm;

Nāc saņem visas karstās plēnes,

Kā tevi mīlēju līdz šim.

Haijalija

Es nojautu, tev dzīvē manis nava.

Es — zvaigzne — kritu zemes tumsībā,

Lai dzīvē augtu tava slava Un sirdī būtu es un — mūžība.

Ziemelis

Smaidot tu pacel blāzmainās rokas.

Pretim zvaigznēm, kā aicinot — nāc!

Bet es sajūtu dievišķas mokas,

It kā spārnus man salauztu kāds.

Haijalija. Tev vēl jālido uz jaunu zvaigzni, ar to vien nepietiek, kas esi, tev jātop.

Ziemelis. Man sirds deg pēc neaizsniedzamā.

Haijalija. Nes to uguni un izlej pār visiem cilvēkiem.

Ziemelis

Tu manim visa ļaužu cilts,

Ja vien tik mana mīla spētu Būt vairāk nekā kapa smilts.

Haijalija. Man likts tev dot tūkstoš dzīves.

Ziemelis. Kas tev liek?

H a i j a l i j a. Mūžība.

Ziemelis

Vai iespēja tev kliedēt Un spēku atņemt tam,

Kas liek man šonakt ziedēt Kā vilnim mirstošam?

Haijalija. Lai mirtu, nemaz nav vajadzīgs vienas reizes. Ik brīdi no mūsu dzīves atšķeļas un nokrīt kā rozes lapa.

Ziemelis. Bet ja tomēr nāk tā viena reize?

Haijalija. Tev jāmirst, lai tu dzīvotu, un man,»,

Ziemelis. Tev?

H a i j a 1 i j a. Man jādzīvo, lai tu mirtu. Mums abiem ir dzīve tikai saturs, kas izplūstu, ja to neielietu nāves traukā.

Ziemelis. Kas tu esi, brīnišķā?

Haijalija (kaislīgi).

Es šonakt zeme, ziedu tvanā tīta,

Tu man pie kājām šalcošs okeāns.

Ziemelis. Cik ilgi tu pie manis paliksi? Kur tu biji līdz šim?

Haijalija. Es jau dzīvoju tūkstošiem gadu pirms tevis.

Ziemelis. Un tagad tu zemē? Mani grābj šausmas un gaviles, jo tuvāk tu man nāc... Caur dzīslām šalcot Jauna trīsa staigā kā sarkans spoks un manus spēkus šķiež.

Haijalij a. Vai gribi, lai es eju?

Ziemelis. Nē, nē, es lūgšu dievu, lai neizgaistu tavs daiļums, kas viņam līdzīgs.

Haijalij a. Lai es spētu dzīvot, man vajag pilītes tavu asiņu. Atver savu krūti. (Viņa izvelk no azotes spožu asmeni un drusku ievaino viņa. krūti.)

Ziemelis

Ņem mani visu!

Es mīlu tavas rokas,

Kas glāsta un kas sit.

Haijalija. Šī roze uz sirds tavas brūces dziedēs. Atmini manis kā sapni.

Ziemelis. Kad redzēsimies?

Haijalija. Varbūt nemūžam vairs, varbūt jau rīt. (Parādība pazūd, uguns apdziest. Tumsā Ziemelis atrodas atkal savā gultā.)

Piektā aina

Ziemelis, saimniece.

Pie durvīm stipri klaudzina.

Saimniece. Ceļaties! Cik ilgi gulēsat! Jums jau sanākuši draugi.

Ziemelis. Tad jūs klauvējāt? Man likās, ka kāds izkapti trina.

Saimniece. Nu jūs atkal murgojat. Tagad aši augšā un izmazgājat acis, draugi jau gaida labu brīdi.

Ziemelis. Ko viņi grib?

Saimniece. Kā lai es zinu! Bet kas nu cits bus kā vest jūs atkal uz kafejnīcu. No turienes jau arī nāk visa samaitāšana. (Pieiet tūļādamies pie loga.) Ak tu dieviņ! Kāda skaista roze šonakt uzplaukusi!

Ziemelis. Tā viņa! Tā viņa! Ejat aši prom, lai varu uzcelties!

Saimniece. Eju jau, eju! Tikai nu atkal nesadzera-ties un neaizraujaties ar tām bārdāmām. (Noiet.)

Sestā aina

Ziemelis un viņa kolēģi: A 1 b i s, R a t e r s, Haudl'vs.

Brūk pa durvīm iekšā jautri, bohēmiski rokās saķērušies, dzied

— Tur es dzēru, tur man tika Tanī mazā krodziņā:

Tukšo alu, sasit kannas,

Skūpsta pašu krodzinieci!

Ziemelis. Klusu! Klusu! Ko tik agri?

Raudivs. Visi gaiji dzied agri, lai ļaudis mostas.

Al b i s. Viņš jau dzied pa nakti, redzat, cik to papīra lokšņu mētājas visapkārt!

Raters. Bet visas tukšas! Laikam pietrūcis tintes!

AI bis. Viņš jau raksta ar spalvu, kas gulbja spārnam izrauta, ar lilijas stiebru, ar tauriņa radziņu. 2ēl tik, ka nekā nevar saredzēt.

Raters. Ierosinājuma vajaga, modeļa, daiļuma — tāpat kā tēlniekam un gleznotājam.

Ziemelis. Laižat mani, ko jūs gribat?

Raters. Mēs nācām tevi vest uz kafejnīcu brokastot.

Ziemelis. Gan jau būtu aizgājis pats un savu maizīti apēdis agrāk vai vēlāk.

A lb i s. Bet debesu maizīti, es tev saku, ozianna, debess manna! Tur deg, tur mirdz un sprakst kā raķete. Turp skriešus jāskrej.

Ziemelis. Nu jau nu?

Raters. Viņš jau arī jūsmo, kaut tik tevi nenomet no Pegaza sedliem. Tur zilos papirosu dūmos atspīdējusi jauna zvaigzne, brīnum skaista dejotāja. Arī kāds ievērojams dejotājs nākšot. Tāpēc jau visi spiežas turpu. Mums arī jāsteidzas, lai dabūtu kādu vietiņu.

Ziemelis. Kas nu tur sevišķs būs! Bārdāma, kā jau visas! Man apnicis.

AI bis. Bet tā ir pavisam kas cits! Kā to teikt? Viņai tādas brīnišķas acis, ka viņa, it kā no paradīzes padzīta, skatītos svešā pasaulē un nezinātu, kur iet, kur palikt. Pavisam sveša dzīvei, žēl viņas.

Raudivs. Es arī redzēju, daiļa gan! Un viņai ir arī daiļa māsa, nezin, kura daiļāka, tikai katra citāda. Ja tā viena nezin, kur palikt, tad tā otra ceļ cietas mājas — kā Noasa šķirstu lielajos plūdos.

AI bis. Debes.s un zemes mīla — kā Ticiāna gleznā. Vari, Ziemeli, izvēlēties.

Ziemelis. Laižat mani, es par to nedodu neko.

Raters. Ko šis var dot! Pilna galva — un tukšs maks.

Raudivs. Šodien izmaksāsim mēs. Nāc tik līdz. Jāredz tev pašam.

Ziemelis. Ko jūs man varat dot skaistāku nekā manu sapni?

Raters. Pēc tam jau tu vari atkal sapņot.

A l b i s. Ejam, ejam, beidz nu ģērbties.

Raudivs. Bet tu, mīļais dievs! Kas tas? Tev krekls pie krūtīm sarkans no asinīm? Kur tu esi ievainojis sevi?

Ziemelis. Es nekā nezinu.

A1 b i s. Aizpogā vesti, nav laika. Ņem viņu aiz padusēm, viņš jau atkal ceļa nezin.

Ziemelis. Zinu labak kā jūs katru ceļu, zinu arī, ka visi ved uz kapu.

Visi (tāpat jautri).

Tur es dzēru, tur man tika ...

Pirmā celiena beigas.

OTRAIS CĒLIENS

Septītā aina

Priekšistaba viesu zālei, uz kuru ved drapēts priekškars, virs kura plata lente sarkanā krāsā ar zelta burtiem. Istaba ierīkota tīri solidā, pilsoniskā garšā, ar glīti apklātiem galdiņiem, uz kuriem jau atrodas parastie pelnu trauciņi ctc. Uzkrītoši ir tikai garā, plakanā lente starp abāin zāles durvīm, kuru satur divi nēģeru tēli ar smieklos atņirgtiem baltiem zobiem. Lente ir sarkanā krāsā, ar zelta burtu uzrakstu, tāpat kā uz Dantes elles vārtiem: «Lascia ogni speranza che visen-trate.> (Lai atstāj katru cerību, kas še ienāk.) Uzraksts domāts reizē kairinošs un atbaidošs. Kas nespēj maksāt, viņā neieies. Solids pilsonis var savu brokasti vai vakariņas ieturēt tepat priekšistabā.

Ieskrien trīs bārdāmas uztrauktā garastāvoklī.

J o. Ko jūs sakāt par tādu bezkaunību no saimnieka? Atkal jauna dejotāja! It kā mēs vairs nespētu viesus pievilkt.

Melita. Nebūs jau tik traki. Jūs tak zināt, ka viesnīcniekam arvienu jāgādā par jaunām atrakcijām, jaunām sensācijām.

Jo (sit ar abām dūrltēm uz galda). Bet es tik gribētu zināt, kas es esmu! Nav pāra nedēļu, kopš esmu angažēta, un nu it kā par spīti šī — velns, kā viņu sauc?

Šarmē. Es jau zinu: Silfīda Sanetti!

Jo. Ūja! Kāds vārds! Grib ar to arvien apburt! Kas šī par itālieti! Tāpat latviete vien būs. Bet man ir grieķietes vārds «Jo». Vai zināt, ko tas nozīmē? Tā bija tā, kurai kāds dundurs dzinās paka) pa visām pasaules malām, kamēr tā kļuva ārprātīga.

M e l i t a. Vai viņa, vai dundurs?

Sarmē. Labāk jau visi dunduri, tad viņiem sāks birt nauda kā zelta putekļi no kājām.

Jo. Bet šī Sanetti! Pagaidāt, gan viņa visu sarausīs savā ķešā!

Sarmē. Nebūs! Nebūs! Nepielaidīsim. Kas viņa! Dejotāja!

Jo (aiz dusmām pusraudu). Bet es arī dejoju tā kā Jo, kamēr putas nāk pa muti un nokrīt gar zemi.

Melita. Bet ar to vien taču nepietiek. Sāk jau apnikt pat i kaildejotājas. Visur viens un tas pats trumpis. Bet es jums ko teikšu: man ir pavisam jauns numurs. (Izvelk no kabatas kādu žurnālu.)

Visas (apkārt). Nu, rādi šurp! A, pompejāniešu sienas gleznas!

Šarmē. Tās jau es pazīstu visas divpadsmit. Rau nu, ka deja vien nav nekas, tā tik maza prelūdija, tikai vēlākā plastika nozīmē visu. (Visas smejas.)

Melita. Tā gan. Bet, ja tu, mīlīt, saki: tikai divpadsmit pozēs, — tad tu esi tāli pakaļ palikusi; tagad jau ir trīsdesmit sešas pozēs te jaunajā žurnālā.

Jo. Es tik gribētu zināt, ko tu ar savām līkām kājām vari.

Melita. Nu, un tava deja arī ir tikai kā lauku puišu ermoņikas, kas plešas un veras, vairāk tu neproti.

Jo (viņai matos). Es tev parādīšu, ko es vēl protu!

Šarmē. Māsiņas! Māsiņas! Nestrīdēsimies, mums jāturas kopā pret to jauno ienaidnieci. Kādas jums frizūras! Un tad vēl nav jau viņa vien, kas šodien būs. Es dzirdēju arī par kādu jaunu dejotāju Ļitvinovu.

Melita. Kā tad tu zini un es ne?

Šarmē. Ekstrātelegramma: viņš nupat ieradies.

Jo. Ļitvinovs? Vai tas slavenais no krievu baleta?

šarmē. Saprotams, tas pats. Mūsu īpašniekam izdevies viņu noķert uz vienu vakaru. Viņš tikai brauc cauri.

Jo. Tad divas slavenības vienā vakarā! Vai manu dieniņu, tad jāpošas! Būs ļaužu pieplūdums.

Šarmē. Nu, redzat nu! Un jūs vēl strīdaties! Padomāsim, kā ģērbties.

Melita. Es jau zinu, kā ģērbties: Pompeju nakti, tādu gaišzaļu, caurspīdīgu, tā ka visur miesu redz, acis aizmigtas, asfodeļi uz galvas un poze atliekta, tā uz muguras.

J o. Ā, es zinu, tā kā turku zobens līka.

Melita. Tu ar savām nejēdzībām! Es simbolizēšu nakti, saproti. Jo vairāk tādēļ, ka esmu brunete un...

Šarmē. Nu, mums, sievietēm, jau katrai tāds nakts simbols. Ha-ha-ha! (Visas smejas.)

Visas. Un viss nogrimst tanī naktī! (Atkal smiekli.)

Jo. Bet es esmu blonda, es simbolizēju saules lēktu.

Sarmē. Tas ir, ka kādu «viņu» atrod kabinetā vēl no rīta, kad jau jāiet darbā.

Melita. Es gribētu zināt, kāds būs tavs apģērbs.

Jo. Es varu arī pateikt: dzeltens, ar melnām lapām, dekadences puķe. Man jau tāds gatavs, tik ātri jūs to nevarat kopēt. Bet, klau, tur jau sāk ierasties viesi. (Visas ātri zālē.)

Astotā aina

Ziemelis, Raters, Albis un Raudivs.

Ziemelis. Man jau pietiek, kafeju padzērām, (audis sāk jau nākt, un es jūtos kā pelēks zvirbulis jūsu starpā. Tu, Rater, esi tie tikvien liels dzejnieks, bet izsmalcināts kultūras cilvēks, tu, Albi, dzejnieks un pasaku ķēniņš, vari arvienu glābties savā pasaku valstī. Raudivs ir zinātnieks, kas no svarīgiem problēmiem meklē brīdi izklaidības, bet es nesu visur nakti līdzi, kurp eju, jums būs maz prieka no manis.

Raudivs. Tu ar savām melnām brillēm redzi visu tikai tnelnu. Kas var zināt, ka neielaižas kāds balts balodītis no debesīm pa plūdiem pie tavām krūtīm kā Noasa šķirstā.

Ziemelis. Man ir cietas bruņas ap krūtīm un top jo dienas cietākas.

Raters. Tīri kā ūdenslīdējam, kas gatavojas laisties dzelmē.

Raudivs. Nē, drīzāk kā lidotājam kažokmētelis. Bet viņš grib startēt, pirms kā ir laidies. Nē, tnijais, tik aši mēs tevi vaļā nelaidīsim, šī nakts ir miljonu vērts, apdomā: pirms apburošā dejotāja un tad velnišķais dejotājs.

Albis. Mēs tur pa viņām durvīm ieiesim burvju valstībā un redzēsim pašu feju karalieni. Viņas elpa ir iznīcība, tā ir Izīda, kuras plīvuri atsedzot katram jāmirst.

Ziemelis. Tur jūs klauvējat pie aizslēgtiem vārtiem. Ja man kādreiz pasaules vārti atvērtos, tad tas var notikt tikai cēlumā un daiļumā.

Raters Nu tad mēģini vismaz klauvēt pie tiem! Pats pēdējais laiks tev celties augšā no saviem trīsdesmit gadu zārkiem, pirms kā tavas istabeles vientulības tumsa tevi atkal apēno.

Albis. Šai naktij jābeidzas purpura laimē! Tev, Ziemel, jāizdejojas.

Raters. Tavs sapnis var būt skaistāks par tavu līdzšinējo dzīvi, bet ik dienas var vēl ko mācīties klāt, ko tu nemaz nevari iedomātie-s un ko dabon redzēt tikai lielajos pasaules centros.

Ziemelis. Tu runā kā otrs Kolumbs, kas jaunu pasauli atradis. Ko lai es mācos kā māceklis, kam meistars rauj aiz ausīm?

Raters. Katrai lietai ir sava tehniskā puse, tā arī tu varētu mācīties erotikas tehniku, mīlas kontrapunktu. Citādi tu kā sentimentāls mīlas dzejnieks paliksi vecmodīgs.

Ziemelis. Laid mani mierā ar tādu tehnisko mīlu. Es cienu tikai mūžīgas, paliekošas vērtības.

Albis. Man gan tiktos redzēt, kādas tās dāmiņas tur Parīzē ir. Nevajaga taču tādēļ iemīlēties, bet labi apskatīties, aptaustīt tuvumā. Būtu atkal materiāls jaunam dzejniekam.

Raudivs. Tam es piekrītu. Priekš dzejnieka vai arī pētnieka visa dzīve, visa pasaule ir tikai materiāls. Viņam pašam savas dzīves nemaz nav.

Raters. Ja to tā uzskata, tad mēs, dzejnieki, arī paši līdz esam savs materiāls, un vairāk vēl — mēs, dedzinot un pētot citus, sadedzinām paši sevi.

Ziemelis. Jā, sadegt sevi un tad kā liesmu dzirkste aizlidot tur augšup mūžībā — tas vēl vienīgais skaistums dzīvē.

Raudivs. Vai! tev par tādu uzskatu! Tu meklē pašu būtību, un dzīve to nedod, tā dod tikai parādības, un viņas būtība ir nāve. Tāpat arī mīlas pašas nav, tikai mīlas parādības.

Raters. Jā, jā, diemžēl mēs dzīvojam nervu laikmetā, viss šūpojas un līgojas kā uz grimstoša kuģa, un katra diena dod citādas ainas, kā kino lente.

Albis. Tie vecie laiki taču bij skaisti! Kad es iedomājos, kā mēs, bērni, sēdējām ap skalu uguni un vecie turpat blakām stāstīja mums pasaciņas, un mēs, acis iepletuši aiz brīnumiem vien, ticējām, un no rīta saule tik jauki spīdēja uz pagalvja.

Raters. Bet tagad spīd elektriskā saule un mēs paši esam, tā sakot, elektriski cilvēki; varbūt tu drīz uz mēneša varēsi pie skalu uguns sēdēt.

Albis. Gan jau nu, gan pārdzīvosim visus laikus un nelaiķus. Varbūt atgriezīsimies pie vectēvu tikumiem.

Ziemelis. Uzskatāt visu, kā gribat. Es tikai zinu un jūtu, ka manī kas mūžīgs deg krūtī un ka es to meklēšu, kamēr dzīvošu, un, kad neatradīšu, tad miršu.

Raudivs. Un, kad atradīsi, tad arī mirsi — tu mūžības kandidāts!

Albis. Ko tur nu tik daudz pētīt! Iesim labāk iekšā un uzvilksim savu zilo dūmu. Nāc, Ziemeli! Kad reizi esi atnācis, tad arī viss jāredz. Klau, jau nēģeru kapele sāk instrumentus skaņot. Zēni, uz priekšu, būsim moderni!

Raters. Tev nu gan tas neizdosies, tu esi saules dēliņš! (Uz Ziemeli.) Turies stingri un nenokar degunu. (Ieiet lielajā zālē.)

Albis. Pag! Bet saki — ja nu kāda no tām skaistulēm iesēžas man klēpī, ko tad lai daru?

Raters. Nu tad labi.

Albis. Apžēlojies! Bet ja nu sāk bučot? Man mājā glīta sieva un bērni.

Raters. Sieva paliek sieva! Un no viena blakusskūpsta jau arī nenoģībsi. Es nebiju domājis, ka tu tik naivs.

Albis. Nu tad labi. Jāsagatavojas. Es zinu, ko darīt: es viņai, ja sēdīsies klēpī, — iekniebšu mīkstajā vietā. (Visi smiedamies noiet zālē.)

Devītā aina

Silfīda un Elinora nāk vakara mēteļos un grib doties pa labi

uz ģērbistabu.

Silfīda (istabas vidū pēkšņi apstājas). Māsiņ, vai zini, es pārdomāju: es šovakar nedejošu.

Elinora. Kā tā nu var! Tu esi saistījusēs un pēkšņi kā bērns pasaki: es nedejošu. Tas taču pienākums.

Silfīda. Nenāc nu mūžīgi ar saviem pienākumiem! Tie man krīt virsū kā mušas vasaras laikā. Es aizbāzīšu ausis un neklausīšos.

Elinora. Kaut jel reiz tu pieņemtu kaut cik prāta! Kā tā var pasaulē dzīvot!

Silfīda. Dzīvo, kā tu gribi, bet atļauj man manu gribu! Tu dzīvo no pienākumiem, bet es — no iedvesmas! Tas atšķiras kā ledus no uguns.

Elinora. Uguns var ātri uzliesmot un apdzist, bet ledus ir sargs nākošam pavasarim.

Silfīda. Jā, es esmu uguns! Es uzliesmoju un apdziestu. Es dodu gaismu un melnu tumsu. Es dedzinu un sadegu. Man sirds vietā ir elektriska spuldze. Tāda es esmu! Tāda es palieku.

Elinora. Ir jau labi. Teorijā tā var izrunāties, bet apdomā, vismaz šovakar tev jādejo! Kam tev vajadzēja apsolīties un līgumu parakstīt?

Silfīda. Tas man tā nejauši notika. Man patlaban ne* bij ne santīma kabatā, un viņš man solīja lielu summu par viena vakara uzstāšanos un labi daudz iemaksāja, un tad galanti pasniedza pildspalvu, un es — nu! Šviks! Momentā parakstīju. Bet tad es apķēros, ka esmu pirmās šķiras dejotāja un ka es kompromitējos, kafejnīcā dejodama.

Elinora. Būtu tev prāts ašāk skrējis nekā spalva. Bet nekas! Viena reize, cauri braucot, vasaras sezonā neko nekait. Arī slavenais Ļitvinovs šovakar uzstāšoties.

Silfīda. Cik slavens viņš var būt? Es viņu nepazīstu, un es taču esmu dejojusi Parīzē, Vīnē, Konstantinopolē.

Elinora (dusmīgi). Un tu tiešām nedejosi?

Silfīda. Nē, mīļā zelta māsiņ, nē. Es citādi nevaru. Man vajag iejusties citā pasaulē, es jau teicu, ka dzīvoju iedvesmā. Pār mani vajag nākt kā dievišķam ārprātam, kā saldam reibonim. Tad es vairs neesmu zemes bērns, bet kā ķiršu balta ziedlapiņa, ko pavasara vētra pa gaisu nes. Bet tu nedusmo! Nedusmo! ’ 1

Elinora (nopūšas). Ko lai ar tevi izdara! Tu lido pa gaisu, un man jānes viss smagums un sāpes. Es tik nesaprotu, kas tevi tik pēkšņi pārvērtis. Tu jau no paša rīta biji tāda savāda.

Silfīda. Es arī nezinu. Bet es šorīt, kad pamodos, jutos tik nespējīga, tik tukša, it kā nakti pa sapņiem kāds būtu man izņēmis dvēseli no krūtīm kā degošu ogli un aiznesis kur tāli projām un atdevis kam citam.

Elinora. Ko nu sapnis! Arī man savi sapņi, gan nedaiļi, gan daiļi, bet es visiem eju pāri ar to varonību, ko ikdiena prasa un ko neviens neredz. Bet tagad saki — vai tev ir vēl tā nauda, ko tev iedeva?

Silfīda (smiedamās). Ko tu gan domā! Es un nauda! Man viņa tikai tanī brīdī, kad iedod; vēlāk mēs šķiramies kā naidnieces. Viņa man par smagu nēsāt kabatā.

Elinora. Ak, tu neprāte! Ko lai ar tevi izdara!

Silfīda (viņai ap kaklu). Ak, tu mans zelta prātiņ, mans sudraba zvaniņ, tu esi tik mīļa, tik laba! Kur lai es pasaulē bez tevis palieku! Ja dievs man piedotu septiņus grēkus, tu piedotu i astoņus. Tu jau zini vienmēr, kas jādara. Tu spēj upurēties un priekš manis atdotu pēdējo santīmu.

Elinora. Zinu jau, zinu. Es iešu un to naudu atnesīšu, ko viņam atdot. Ej tu tur ģērbistabā un pagaidi!

Silfīda. Ak, tu mīļā dvēselīt! Es tev atmaksāšu; es tev vienai šovakar visas dejas izdejošu priekšā, ko es citiem negribu rādīt. Pie tavas lielās, skaistās dvēseles uguns iedegšu ari es, nabags, nosalis circenītis.

Elinora (ejot apgriežas). Kas lai nu tevi nemīl! Tu jau apbur visus! Vai zini, kam tu līdzinies?

Silfīda (6ā sapņos nogrimusi). Nu, kam tad? Elinora. To jau tu nepazīsti, kādam dzejniekam. Silfīda. Kādam dzejniekam? Tas ir interesanti! Es ar viņu labprāt iepazītos un ļautos sevi no viņa apdzejot. Tas ir: apspīdēt ar bengālisku uguni.

Elinora. Tev viņš būtu tikai bengāliska uguns, un es? Un es?! (Aiziet, durvis aizcirzdama.)

Silfīda (dodas uz ģērbistabu).

Desmitā aina

Ziemelis kā skurbis, nelabā omā iznāk viens no zāles. Silfīda bez mēteļa, dejotājas apģērbā iznāk no kreisās ģērbistabas.

Ziemelis (ieraugot Silfidu, paliek apstulbis stāvot, viņa tāpat). Man šķiet, ka būtu redzējis jūs.

Silfīda. Man tāpat, tik neatminos.

Ziemelis

Jūs princese 110 Akvitānas,

Kas skumji lepno galvu liec?

Jums pieder sarkanzīda drānas Un rokās asins sarkans zieds,

Kā liesma tas ap gurniem vijas.

Silfīda. Nu, redzat, es esmu dejotāja, nejauši šurp atklīdusi; mans tērps ir magone, vēdeklis rokā liela magone, bet es laikam nedejošu.

Ziemelis. Dejotāja? Jums viegli laisties dzīvei pāri? Jums piestāv saplosīties dejas taktī, kā saplosās mākonis.

Silfīda. Jūsu vārdi ir arī viegli kā mākoņi, bet jūsu soļi ir smagi, it kā jums būtu kājas piebērtas. Kas jūs

esat?

Ziemelis. Es? Esmu tas nederīgākais un liekākais cilvēks pasaulē. Nezinu, kur likties.

Silfīda

Man jusu žēl, tik ļoti žēl,

Jums acīs savāda uguns kvēl,

Es nepazīstu, kas jūs esat,

Tik visu zemes smagni nesat. —

Ziemelis

Man pretim veras jūsu vaigs No bezdibeņa zaļā stikla Kā līdzcietības mirdzums maigs, vlūs — anemone kautri bikla —

Kādēļ no manis vairāties?

Vai mani nolādējis dievs?

Silfīda

Man tomēr jāzin, kas jūs esat,

Lai kas jūs, kādu vārdu nesat.

Ziemelis

Tad zināt — latvju dziesminieks.

Silfīda

Jums elles mokas, debess prieks,

Kā redzu, jūsu acīs zvēro. —

Ziemelis

Nu, kā tu to vēl nezināji?

Tu tūkstošreiz man sapnī māji,

Ar mani visur kopā gāji.

Silfīda

Tu mulsti! Tas gan laikam dzejās,

Bet mana sirds tev līdzi smejas,

Un tevim līdz es arī mulstu,

Kā zīda spilventiņos gulstu.

Ziemelis

Ja gribat, lai es spētu dzejot,

Jums manā priekšā vajag dejot.

Silfīda

Man patīk jūsu ritmos vīties Un it kā ziedu vītnēs tīties.

(Dejo viņam priekšā.)

Ziemelis

Es nezinu, vai manām acīm liekas,

Ka, jūsu mākslas skauts,

Pats dievs un sātans vienā spēlē tiekas, Lai to par dzīvi sauc.

Silfīda

Un, lūk, jūs teicāt, ka tik sapnis esmu?

Ziemelis

Nāc, lai es jūtu tavu saldo dvesmu,

Tu smaržodama manās rokās Kā roze iededzies, kas vīst.

Silfīda

Kā lieta rožu eļļas straume Pār mani tava dzeja līst,

Tu man to saki vienīgais.

Ziemelis

Tu pati dvēsles važas raisi,

Tu manim virsū rozes kaisi,

Bez tevis nebij līdz šim dzīves,

Tik sapņu trūdiem pildīts gaiss.

Silfīda

Tev mīla laikam mokas nesa?

Ko es? Vai moku nepietiek?

Ziemelis (velk viņu uz klēpja).

Ļauj tevi skaut, tas nav no ļauna, Mums tikties lēmis ir pats dievs,

Lai tava dvēsele no jauna Ar manu spētu vienoties.

Silfīda

Laid mani, es — es bikla kaija Virs kuģa, kuram lūzis masts,

Man baigi top, kad mani aijā,

Vēl tāli, tāļi zilais krasts.

Nekad mēs viņu nesasniegsim. —

Ziemelis

Nāc tuvāk, galvas kopā lieksim,

Ak, cik tavs skūpsts ir kairs un silts!

Silfīda

Ak, sapnis — dzīve — kas ir vilts?

Bet tagad laid, nāks mana māsa.

Ziemelis

Kas daļas tai mūs izpētīt!

Silfīda

Bez viņas es kā ūdens lāse,

Kas rokās siek un zemē krīt.

(Izvijas viņam no rokām.)

Ziemelis

Bet dod tad pretim man kā ķīlu,

Dod savu sirdi, savu mīlu,

Teic — kur mēs rītu tiksimies?

Silfīda

Ak, daudz tu prasi, mīļais dievs!

Tad rīt pie kapu vārtiem stāvi;

Es nākšu, ja man nebūs pārciest nāvi, Es nākšu tad, kad saule grimst,

Lai māsu mīla jauna dzimst.

Bet tagad ej, jo ašāk ej!

Ziemelis

Ak, kā man pirmreiz dvēsle smej:

Tu visu, visu dod ar sevi;

Tu zem’ un debesi man devi!

Es tavā mīlā atkal dzimis,

Kaut mīlas kapā iūto.s grimis. (Noiet.)

Silfīda

Kas bij, kas nebij — skūpstu reta Kā dārgakmeņiem izgreznota,

Kā mīlu izšķirt neīstu no īstas?

Nāks māsa, vai man viņai jāatzīstas? Nieks! Blēņas!

(Apgriežas dejodama.)

Vienpadsmitā aina

Klauns, puszils, pusdzcltens, ar āža ragiem, atrauj priekškaru.

Klauns

Nu, mani kungi, manas dāmas,

Lai visi skatās tās traģiskās drāmas:

Kur vīns ar asaram reizē plūst Un sirdis kā salmu stiebriņi lūst.

Vispirms nāks varen glītas skuķes,

Tās simbols jums kā saules puķes Būs saules puķu rēvija,

Lai plūc ikviens sev vienu — jā! jā! jā!

Bet tad, es saku, pie otrās takts,

Tad nāks tā pompejiešu nakts,

Kas šinī brīnumnaktī grims,

Tas saldā mīlas slavā grims —

Tad trešoreiz kā nelabais Nāks pats tas velna dejotājs,

Viņš dejos cauri uguņiem Un cauri asiem zobeņiem,

Un, ja viņš šoreiz izies sveiks,

Tad «dievs lai slavēts!» katris teiks.

Bet ceturtais — būs lielas briesmas:

Nāks sieviete, kas sadegs liesmās.

Tik paliks sauja pilna pelniem,

Tur netiks dievam vains, ne velniem!

(Skatās apkārt.)

Ko saucu te pret tukšu kaktu Kā gailis, uzlēcis uz laktu.

Totiesu zāle atkal pilna,

Būs šodien diezgan jācērpj vilna.

Rēvija.

Iznāk gerlas, tērptas saulespuķu veidā: brūnos viducīšos tin lindraciņi tikai dzeltenas lapas. Viņām vidū Sarmē ar platākām un garākām lapām, kuras drīz uz augšu saslēdz, drīz atver, imitējot saulespuķu vibrējošo kustību.

Ilgu pilna stīgu mūzika.

7Mr pārpildīta jaužu, kuri sēd gar galdiņiem, tērzē un dzer. Vidū zālei plašāks gaņģis priekš starpdejotājiem. Albis, Raters, Raudivs.

Albis. Vai dzi! Ir gan skaistas! Bet tā staipās un griežas, ka nevar izšķirt, kura tā skaistākā. Un tās dzeltenās lupatas apkārt — tur jau nekā nav!

Raters. Nerunā nu tik daudz un labāk skaties. Lupatas? Ko tad tu vairāk gribēji? Tev taču sieva un bērni.

Albis. Vai tad es ko sliktu teicu? Un vai tev arī nav mājā sieva un bērni?

Raters. Es jau tikai novēroju. Es tādas lietas pazīstu.

Albis. Ak tā! tā! tā! Tu jau pazīsti, labais esi gan. Un mani tu strostē.

Raudivs. KlusM Sāksat vēl bārties. Visi jau vērš uzmanību uz mūsu galdiņu. Bet kur tas Ziemelis palika?

Raters. Es redzēju, ka viņš kļuva skumjāks un skumjāks un tad lēni aizvirzījās pa durvīm laukā. Es jau zinu, lādas reizēs viņš nav turams.

Raudivs (nopūzdamies). Ak jā! Grūtsirdīgais nelga! Tāds būtu viņa īstais nosaukums. Kādreiz viņš jautri smej kā putns pēc lietus, bet tad tas uzreiz apmācas un klusi aiziet.

Raters. Spārniem spīd virsū saule, bet apakšā tie slapji. Viņš pastāv no pretrunām: milē nāvi un dzīvību. Diezin uz kuru pusi svari svērsies?

Raudivs. Nevajaga to uzskatīt tik traģiski. Viņam vajaga tikai iemīlēties, tad rāsies līdzsvars.

Rēvija beidzas, skatuves priekškars nolaižas.

J o (dejo pa starplaiku, driz vienam, driz otram galdam tuvodamās. Deja personificē antīko dejotāju, kura izrāda, ka ta pastāvīgi tiek vajāta no Ceisa uzlaistā sirseņa).

Klauns (viņai nopakaļ svaida zeltainus lentu kamolus publikā, kuri apvijas gan ap kaklu, gan ap traukiem).

Še jums vēl pēdējie saules stari,

Tad beigsies diena un sāksies nakts.

Jums ātrāk sitīs pulsa takts,

Kad Pompeju kaps tiks vaļā rakts Un šurpu lidos tie meiteņu bari.

Tās nebūs spoki, bet rožainas miesas Un — kā jūs redzat — arī ne liesas.

(Aiztuntuļo prom. Tāpat ari Jo pazūd; paliek tumšs. Priekškars atkal ceļas.)

Albis. Man jau metas bailes, laidīsimies labāk prom. Raters (tura viņu aiz svārkiem). Vai tu paliksi mierā! It kā nu tu būtu tā galvenā persona, kuru visi ķers! Albis. Bet sviedri gan man līst.

Rēvija.

Atkal cita mūzika, lēni šūpojoša un midzinoša. Uznāk gerlas bāl-zajos, caurspīdīgos un ļoti plašos plīvuros, ar kuriem viņām iznāk visvairāk pozēs. Viņas aicina uz dusu vai uz kapu un beidzot nolaižas visas gu|us. Galvenā dejotāja Melita.

Klauns

Bet nu nāks tas, kas visus trauks,

Kam zibšņos apkārt liesmas un kāvi,

Kas nebēdās ne briesmu, ne nāvi Un pašu velnu no pekles sauks.

Brīdis pauze. Nolaists lielais priekškars starp zāli un priekšistabu. Mūzika lēni intonē.

Silfīda un Elinora.

Elinora. Tā! Nu būtu kārtībā. Es atnesu naudu, ko tev atdot direktoram. Še, saņem.

Silfīda (izklaidīgi). Jā, jā, ko tu teici? Kam jāatdod? Dzirdi, dzirdi, kādas skaņas.

Elinora. Nu, še nauda, tieci reiz galā! Tu taču teici, ka negribi dejot, nu tad jāatdod atpakaļ divkārša rokasnauda.

Silfīda. Ko tu runā par naudu, par deju! Man apnīk. Varbūt dejošu, jo manī atkal kaut kas san un skan. Vai zini, ar ko es satikos?

Elinora. Nu, nu. Atkal ko izdomāji? Es taviem lēcieniem nemaz nevaru sekot.

Silfīda. Es satikos ar tavu mirstošo gulbi, ar smieklīgo pajaco, un sajutu kaut ko, kas mani pievelk, es viņā iemīlējos — man tā likās —, un mēs norunājām satikties rītu pie kapsēta-s. Es tev neko neslēpju.

Elinora. Tu viņā iemīlējies! Tev tā liekas — ak dievs, kam tu viņu padari nelaimīgu!

Silfīda. Nelaimīgu? Kādēļ? Es taču teicu, ka viņu mīlu!

Elinora. Mīla, kura mirkli uzzibsnī starp diviem cilvēkiem, nevar būt pastāvīga. Tu dari viņu nelaimīgu.

Silfīda. Kā tā? Man taču liekas, ka es viņu mīlu, jo viņš manī iekustinājis stīgas, kas vēl nekad nav skanējušas.

Elinora. Cik ilgi tas būs? Es pazīstu tavu raksturu.

Silfīda. Kas par nelaimi, ja es kādreiz iemīlētos. Ja mīla nav mainīga, tad tā neko nedod, un, ja es viņu atstāju, tad es viņam atstāju smaržīgas atmiņas kā baltus ievu ziedus. Vai mans izstarojums nav vairāk nekā es pati? Bet klau! Klau! Kādas skaņas! (Klausās pie priekškara.)

Elinora. Klausies jel reiz un esi nopietna. Tu nedrīksti ar cilvēka sirdi rotāties kā ar dejas takti. Ja tu Ziemeli mīli, tad — es tev viņu atdodu — dari viņu laimīgu. Viņš tik daudz cietis, tu nedrīksti ar viņu rotaļāties!

Silfīda. Tu mīļais dievs, ko tu mani moci! Kādu apstiprinājumu lai es tev dodu? Es mīlu tā, kā es varu mīlēt, un dodu sevi, kāda esmu. Vai bite vainīga, ka viņa neaizmieg ziedā? Vai debess var prasīt, lai mākonis pie viņas stāv pienaglots cieti? Vai gribi tūlīt mani ar laulības kontraktu saistīt?

Elinora. Es tikai gribu, lai tu palieci pie viņa un dari viņu laimīgu.

Silfīda. Laime un nelaime nestāv tavās rokās.

Elinora. Es tikai runāju tava rakstura dēļ, kas tik vājš un šaudīgs.

Silfīda. Visa daba ir tāda: vētra nāk un iet. Liesma deg un apdziest, puķe zied un nozied, nekur nav pastāvības, un no manis tu prasi, lai es cilvēku piesaistu ar dzelzs važām. Lai viņš mani mīl, cik ilgi grib, un es viņu mīlēšu, cik ilgi gribēšu.

Elinora. Ir arī dzīvē mūžīgas vērtības: mīla, kas mīl aiz nāves, un Ziemelim ir tāda daba, kur iekšā viss paslēpts kā dzelmē.

Silfīda. Ir jau labi! Kad tu man ta uzbāzies, tad man viss .sāk apnikt. Bet klausies tās skaņas, ak, tās skaņas!

Priekškars tiek atvilkts. Galdiņi ar viesiem atbīdīti pie malas. Pa vidu dejotājs Ļ i t v i n o v s. Orķestrs spēlē trakulīgo «Lezginku». Viņam priekšā tura kailus zobenus.

Silfīda (cilājas līdz takti). Redzi un dzirdi! Un viņš tik skaists, tik apburošs!

Elinora. Kas man tur daudz ko redzēt. Mani tādas lietas neaizrauj.

S i l f ī d a. Tu esi ikdienas cilvēks. Tu esi akmensl Nekas tevi nevar uztraukt.

Elinora. Arī akmeni var saspridzināt uguns, bet lai vajaga būt stiprākai par tavu salmu uguni.

Silfīda. Es tagad dejošu, dejošu! Katra nervu cip-sliņa manī kustas.

E1 inora. Ārprātīgā, nāc uz mājām, un rītu tur tiecies ar Ziemeli.

Silfīda. Rītu! Rītu! Kas ir rīts, bāla strīpiņa pie debess malas. Daudz mirst līdz rītam, bet es dzīvoju un degu šodien! (Sāk dejot pretim Ļitvinovam.) Es viņu mīlu!

Elinora. Es tevi nelaidīšu, nāc! (Rauj viņu aiz rokas.)

Silfīda. Nē!

Elinora. Šoreiz tu klausīsi!

Silfīda. Nē! Nē! Nē! Ļauj man kā zvaigznei iet savu ceļu!

Elinora. Tu esi meteors.

Silfīda. Labi! Sašķīdīšu! Nokritīšu! Bet tagad liesmoju! (Dejo.)

Elinora (lauza rokas). Ak dievs! Ak dievs! Iznāks nelaime!

Ļ i t v i n o v s (viņam tura degošas lāpas priekšā, viņš dejo cauri. Silfida, pretim dejodama, nokrit viņam pie kājām).

Silfīda. Es esmu liesma, kurai tu cauri netiec. Sauc to par mīlu, par nāvi, kā tīk. Te es esmu!

Ļitvinovs. Meija! Uzvarētājs uzvarēts! Es tevi ņemu, tu esi velnišķi skaista! Mana! Mana!

Priekškars.

Pirmā posma beigas.

OTRAIS POSMS

Pirmā aina

Kapu sargs (rēgs), Ziemelis.

Sargs (dziļi ietinies, sēd pie kapu vārtiem). Ko jūs te gaidāt, jaunais cilvēks? Jūs jau staigājat šurp un turp trīs stundas vai vairāk.

Ziemelis. Vai trīs? Vai ne desmit? Vai ne simtām?

Sargs. Jūs gan kādu ļoti gaidāt?

Ziemelis. Vai tik viņa nav garām pagājusi? Vai nav paslēpusies?

Sargs. Kas man iet garām, es zinu visas, bet, kas slēpjas, es labprāt nemeklēju, kaut gan zinu viņu slēptuvi. Es jums dotu padomu ari viņu nemeklēt, negaidīt.

Ziemelis. Kā jūs to zināt? Vai viņu pazīstat?

Sargs. Kā lai viņu nepazītu, kad jūs pazīstu. (Paver segu.)

Ziemelis (atlec izbijies). Ak dievs! Atkal rēgs! Vai drūmais smējējs atkal klāt!

Sargs. Vari man piedot, es negribu tevi sāpināt. Bet es esmu mūžīgs šaubu gars, un mājoklis inan tava sirds.

Ziemelis. Tad tu arī šaubies, ka viņa atnākusi, ka viņa pavisam reiz nāks?

Sargs. Kādēļ lai viņa nenāktu, ja arī ne šodien? Visi nāk pie manis. Arī tu nāksi. (Metas tumšs. Pilns mēness.)

Ziemelis (nopūšas). Par velti. Viņa tomēr nenāca. Kurp lai eju? Pie cilvēkiem man netīk. Tie visi skatīsies man vaigā, visi smiesies: bēdīgais nelga! Un tad atkal nakts, pilna sāpju! Bezmiega! Ak šausmas! Vai zini, draugs, ieved mani kapsētā, kļūs vieglāk man, redzot to vietu, kur vairs necieš un nejūt.

Sargs. To patikšanu es tev varu darīt, ja tā tikai būs patikšana. (Atver kapu vārtus, abi ieiet kapsētā.)

Otrā aina

Ziemelis, kapu sargs, miroņi.

Ziemelis. Jau rudens; tumšs un auksts, nobirušas lapas no kokiem, kā zelts un karmīns tās bija, nu pelēkas un čab zem kājām kā miroņnopūtas.

Sargs. Tu dzirdi tikai mūsu soļus. E.s pie tā esmu pieradis. Lapas mirst tāpat kā cilvēki.

Ziemelis. Lapas mirst un atkal top zaļas, tikai cilvēks vairs ne. Skat, skat, tur to koku ar sauso zaru — ak dievs — vai tur kāds nekarājas?

Sargs. Tu redzi ēnu.

Ziemelis. Vējš to kustina. Tas ir cilvēks, man tas liekas kā Jūdass Iskariots — un liels, sarkans laukums pie kājām, kā viņa nomestais mētelis.

Sargs. Tur būs sabirušas asinsvīksnas lapas.

Ziemelis. Tu centies visu garu valsti padarīt par īstenību. Tad vadi mani ari pie zārkiem, padari man dzīvus, kas viņos dus.

Sargs. Labi, jaunais draugs, tev sakarsusi fantāzija, es tev parādīšu, kas viņos dus. Te tu vari skaļi smiet vai raudāt, tikai vēlāk neizpaud neko, lai viņu dzīves stāsts paliek starp mums.

Ziemelis. Palaidies uz mani.

Sargs (paver kāda zārka vāku). Lūk, te viens šķirsts apvīts ar zilu lentu, te dus meitene, kas noindējusies.

Ziemelis. Tas būs nupat noticis. Viņas vaigs maigs, kā bālais mēnesis mirdz, šķiet, nāve viņai bijusi saldāka nekā dzīve.

Sargs (atver otru šķirstu). Lūk, te guļ sieviete, kas tāpat noindējusies.

Ziemelis. Zaļš šķirsts! Cik īpatnēji! Viņa dus kā pumpurs lapās, ko rīta salna nokodusi. Bet, rau, pat nāve nav spējusi aizdarīt acis, kas, plaši atvērtas, vēl ko cer un gaida...

Sargs. To dievs vien zin. Vai gribi vēl kādu redzēt? Man šķiet, ka tu katras dzīves stāstu labāk tulko nekā es.

Ziemelis. Kā uguns liesma man šaudās pretim. Viņas locekļi vēl kā dejas taktī. Viņas dzīve bijusi pus-mūzika, pusdzicsma.

Sargs. Tomēr arī viņa no tā paša kausa dzērusi.

Ziemeli s. Kas ir šī inde?

Sargs. Neprasi tik ziņkārīgs, gan arī tu no viņas dzersi. Es vecs, septiņdesmit pāri, bet man bail tās indes vārdu minēt. Tai ir vārds — mīlestība.

Ziemelis. Ak vai! Sarkanās liesmas apdziest! Viss vēršas pelnu pelēkumā, tikai uz sirds vietas sarkano krusts. Rau, rau! Viņa ceļas no zārka — izpleš kā sikspārņa spārnus, viņa grib man ko teikt, bet vārdus nesadzirdu, iedegas zem spārniem kā liesmiņa. Arī citi ceļas no zārkiem, viņas sfērā līdzi rauti, viņas seja man tik pazīstama (iekliedzas)... Haijalija!

Rēgs. Tu aiz bēdām murgo. Gan jau viņa nāks.

Ziemelis. Bet citāda; ar rozēm pušķojusies, pati ziedoša, ne tā kā mironis. Klau, klau! Visi ceļas, vāki no zārkiem veļas nost — kauliņi grab — viņi tuvojas — viņi dejā ieslēdz mani — es nespēju kustēties — — (Miroņ-deja.)

Rēgs (ņem viņu zem rokas). Nāc, nāc, tu slimo ar nerviem. Es tevi paglābšu.

Ziemelis. Tu mani no vienām briesmām paglābsi, lai ievestu vēl lielākās briesmās.

Rēgs. Es tevi nodošu tavam labākam draugam, Ali Be-jam.

Trešā aina

Tie paši, Ali Bejs.

Ali Bejs (platā, melnā mēteli). Nabaga zēns, tu gluži pārbijies un nosalis, drebi. Es tev gribu dot, kas tevi sasildīs, iepriecinās un modinās tevi uz īstu dzīvību. Nāc man līdzi!

Ziemelis. Kurp tu mani ved? Ko tu man soli?

Ali Bejs. Turp, kur nav vairs ne sāpju, ne ilgu, ne pagātnes, ne tagadnes, ne nākotnes.

Ziemelis. Vai uz nāvi?

Ali Bejs. Ir vēl kas trešs, tas ir pāri pār dzīvi un nāvi.

Ziemelis. Savādi. Tu dari mani ziņkārīgu.

Ali Bejs. Arī labi. Ziņkāre jau ir vārti uz katru jaunu dzīvi. Bet tā valsts, uz kuru es tevi vedu, ir vēl lielāka, kā jau teicu, trešā dzīvības pakāpe.

Ziemelis. Tu taču zini, cik nabags, nožēlojams es esmu: maisos tik cilvēkiem pa kājām. Naudas man nav, jo neesmu nekāds algots skribents, mīlu brīvību. Mīla mani nemīl, goda un slavas arī man nav. Esmu tikai nabags dzejnieks, un dzejnieki tiek slaveni tikai tad, kad tie dus kapā, un arī neilgi, kamēr kolēģi var izrunāt savas skaisti izdomātās kapa runas — un tad nāve, nakts un aizmirstība.

Ali Bejs. Es tev taču teicu, ka ir vēl kas cits. Tu nometīsi savu miesu kā vecas lupatas uz ielu. Vai nav jauki pacelties pār cilvēcību, pār organismu, kad asinīs vairs nerit melnā, biezā sula, bet kāds citāds fluīds. Kad jūties no zemes atraisīts un vari sekot sava gara brīvam lidojumam? Tava inteliģence, tavas domas vairosies ar slepenu spēku. Tu visu sapratīsi, ko lielie gari reiz izjutuši, kā Perikls, Platons, Dante, Napoleons. Tavā sirdī radīsies tik daudz mīlas un laipnības, ka tu kā dievs visiem cilvēkiem spēsi piedot un visu saprast un aptversi sevī visu zemi un debesi, lai tā nu būtu vai grieķiskais Olimps vai kristīgo debess.

Ziemelis. Tu soli daudz par daudz. Es tev gribu sekot. Man jau ari viss vienalga, esmu notrulis kā anatoma nazis, kas dzīviem dzīvniekiem griež sirdis laukā.

Ali Bejs. Labi. Iesim. Sveiks, draugs Rēgs! Gan jau vēl būs jātiekas. Dzīve ir tik šaura, ka viņā, grib vai negrib, vienam uz otru jāuzduras kā asām naglām.

Ceturtā aina

Ali Bejs, Ziemelis.

Ziemelis. Kurp mani ved pa tukšām, tumšām ielām?

Ali Bejs. Kad tikai sasniedz mērķi...

Ziemelis. Šauri, zemi vārti, kāpes glumas kā līķu kambarī, tās jau baisrnainākas nekā kapsētā, no kuras tikko izbēgām.

Ali Bejs. Tūlīt būsim gaismas valstī — opija klubā.

Ziemelis (saraujos). Tā jau esot šausmīga inde, no kuras grūti tiekot vaļā.

Ali Bejs. Ne šausmīgāka par mīlu. Pirmā sit brūces, pēdējā tās dziedē. Te tev atvērsies jauni prāti, te nebūs vairs ne naida, ne sāpju, ne izšķirības starp draugu un naidnieku, jaunu un vecu, te katrs bezdibens pildās un saites sienas. īsti to varētu dēvēt par garu dzimteni, jo visi lielie gari taču virs zemes nejūtas mājās, kur nu vēl dzejnieks, kam jau no dzimtības uzspiests lāsta zīmogs: klīst apkārt un neatrast nekur miera.

Ziemelis. Labi, es tev sekoju. Man jau arī nav nekā, ko zaudēt.

Ali Bejs. Nerunā par zaudējumu, bet par ieguvumu. Tu drīz vien redzēsi, ko ne sapnī neesi redzējis. (Ieiet abi klubā.)

Ali Bejs. Mēs esam pie mērķa. Iesim iekšā!

Ziemelis. Tad tāda tava burvju valsts! Mazi, šauri vārtiņi! Pat galva jānoliec, ieejot iekšā.

Ali Bejs. Vai tad visi šaurie vārtiņi un celiņi neved uz debess valstību? Diezgan tu tādu esi nostaigājis.

Ziemelis. Tiesa. Jāiet vien ir.

Ali Bejs (pieklauvē iris reizes. Atsprāgsi mazie vārti, un parādās lielas durvis, uz kurām ar liesmainiem burtiem: «Ne dievam, ne velnam.»).

Ziemelis. Ko tas nozīmē? Savāds uzraksts: pievilcīgs un reizē atbaidošs.

Ali Bejs. Tas nozīmē, ka starp dzīvi un nāvi ir vēl kaut kas cits. (Abi ieiet.)

Piektā aina

Ziemelis. Kāda savāda atmosfēra! Ēters, auksts kā ledus...

Ali Bejs. Tas ir radniecīgs ārprātam un hipnozei un arī radniecīgs tev.

Ziemelis. Es vēl nevaru saredzēt, bet smaržas nepazītas, reibinošas viļņo augšup un lejup kā mākoņi.

Ali Bejs (izlej kādu pudeli). Tu tūdaļ sasilsi, kas mūžam esi salis.

Ziemelis. Man top tik viegli, tik silti. Es redzu skaidrāk: tā jau nav nemaz tā mazā, zemā istaba, kurā iegājām, viņa plaša, viņa top par brīnišķīgu marmora templi, un grīda kā mozaīka, izlikta ar bruņurupuču platēm. Mākoņi paceļas, es redzu gultas visapkārt, un viņā guļ porcelāna figūras, sievietes — ko es saku — fejas, viņu rociņas ir tik maigas un rožainas un smaržo pēc ambras, un viņu kājiņas kurpītēs, kuras nav lielākas par rieksta čauma-liņu. Kas viņas ir?

Ali Bejs. Es tevi tūdaļ iepazīstināšu ar viņām, bet pirms apgulsties pats, te viena gulta brīva.

Ziemelis. Bet tā ir salmu gulta ar skaidu spilvenu. Es pie māmiņas un māsiņas gulēju labāk.

Ali Bejs. Gulsties vien droši! Manas burvības brīnišķais iespaids tev pārvērtīs to par zīdu ar blāzmotām segām kā rīta mākoņiem. Es tev došu smēķēt pīpi.

Ziemelis. Kas tā par nomelnojušu pīpi?

Ali Bejs. To mani tēvutēvi ir smēķējuši no dzimumu dzimumiem. Viņa ir pilna austrumu dailes gara. Viņā iemājo desmit burvības: morfijs, kodeīns, narkotikums un diezin kas vēl. Tēvs man mira tādēļ, ka viņš par daudz no tās smēķēja. Tur kaut kāds noslēpums, kuru nevajadzīgs tagad izpētīt. Es tūdaļ tev viņu sagatavošu.

Ziemelis (pīpi aplūko). Viņa ir gluži melna, tikai šur un tur ar zeltu izrotāta, un pērles pie viņas karājas kā asaras pie zārka sega-s. Es skatos viņā kā vaļējā kapā.

Ali Bejs (izvelk no kabatas graudiņus). Tie man jāsagatavo un uz uguns jāvāra.

Ziemelis. Ļauj apskatīt. Kas tie par graudiņiem? Tie izskatās kā mazas lodītes no sveķiem un no asfalta. Pēc nekā tie neož, un nekādas smaržas tiem nav.

Ali Bejs māj, un istabas vidū izšaujas uguns). Es tagad kādus graudiņus izvārīšu un tad tev došu smēķēt. (Viņš vāra graudiņus pipē un pasniedz Ziemelim, kurš ievelk dažus vilcienus.)

Ziemelis. Brīnišķi, kā viss pārvēršas: fejas opāl-krāsainā templī paceļas un top dzīvas, viņu sarkanās lūpas pauž it kā neizsakāmu laimi. Brīnišķas puķes stiepj ziedus ārā no grīdas; pašām puķēm ir tik lielas, platas lapas, un viņu ziedi ir kā melni šķīvji ar pasniegtiem augļiem no nāves dieves dārziem.

Ali Bejs (otrreiz pipi pilda). Še, smēķē vēl.

Ziemelis. Man šķiet, ka tūkstots gadi ir pagājuši un liela magone spiežas man pie pašām lūpām klāt. Nu tava pīpe nav vairs apklāta ar zelta izrotātām asarām, bet ar asinspilieniem.

Ali Bejs. Maģiskais opijs taču pastāv no asinspilieniem. Kas tev par daļu, vai no tevis paša vai no cita, kad tikai iespaids panākts.

Ziemelis (ievilcis dažus dūmus).

Kā kuģis es no tāla okeāna Še iegriezies uz brīdi atpūsties.

Ali Bejs. Kad tu izsmēķēsi trešo pīpi, es tevi iepazīstināšu ar fejām, kas še dus.

Ziemelis. Man tagad tik viegli, tik labi. Ja tu man spēj vēl ko dot, tad dod! Man maz vairs ko vēlēties.

Es aizbraucu pa putnu ceļu Kā valdnieks zilā valstībā.

Ali Bejs. Nu, ceļaties augšā, manas meitas, un tuvojaties viņam!

(Sievietes paceļas no savām gultām.)

(Uz Ziemeli.)

Te tu redzi sievietes no Bahijas un Tasmānijas,

No skopās Pontu tautu cilts,

No ielejām, kur upes vijas,

No Gobi sakarsušās smilts.

(Dažas sievietes pieceļas no gultam un tuvojas viņam.)

Ziemelis

Stāvs jūsu, kas jums plaucis muselīnā,

Kā nāvīgs zieds man dvēsli māc.

Sievietes (izstiepj rokas). Nāc! Nāc!

Ali Bejs. Lūk, tc otra mana meita: princese Džonke, puķu karaļa meita. (Viņa tuvojas Ziemelim un paceļ sveicinādama labo roku.)

Ziemelis

Cik neizsakāmi maiga tava seja,

No melna matu kroņa vaiņagota,

Jūs reizē princese un feja,

No mēness zelta apskaidrota.

Man tavā brīnišķīgā prizmā Lūst visu sāpju asais stars.

(Grib viņu skūpstīt, bet bezspēcīgi atslīd.)

Ali Bejs. Nu nākat visas, manas meitas, sapņu otra stunda ir klāt, jūs drīkstat celties.

Sievietes (pieceļas no savām gultām, viņas tērptas caurspīdīgos plīvuros, mati tām melni kā no melnkoka, caurvīti ar pērļu šņorēm, uz rokām daudzas aproces no zelta un dārgakmeņiem, tāpat arī uz pirkstiem gredzeni. Dažas ar spalvu vēdekļiem apstāj Ziemeļa pagalvi un vēdina tam saldu smaržu dvesmu, citas glāsta tam matus, citas apstāj kājgaļu un vilinoši smaida).

Ali Bejs

No visām zemēm, ko vien vari Tu iedomā un kaislē skaut,

Še dārgumi un rotu bari:

Še nēģeriete mīlā kvēla,

Še indiāne ceļus liec,

Še arī arābiete kvēla,

Še visu rāsu kairais zieds.

Ziemelis. Man šķiet, tu vēl ko manim slēp.

Ali Bejs. Es zinu, ko tu gribi: tu gribi atsegt pēdējo noslēpumu, atsaukt to būtni, kas tev vēl nav gluži padota, tā samaksa būs dārga, bet tu to gribi.

Ziemelis. Es gribu, gribu, tu jau visu zini.

Ali Bejs. Tad ņem un smēķē šo pēdējo pīpi, kas tikai vienīgā nu vedīs tevi atpakaļ uz pašiem pirmatnības avotiem un dvēseļu sākumu, bet zini, līdz ar to tev šinī naktī viss atdots tiks un viss ņemts. Pat miroņus tu dzirdēsi, kas dziļi zemē rakti, un dzīvos atsauksi, kas vēl tāļāk atrodas no tevis nekā miroņi.

Ziemelis. Viss viens! Kaut nāktu tikai Haijalija!

Ali Bejs. Tad ņem un smēķē še šo trešo pīpi. Tā ir no baltkaula un daudzkārt vērtīgāka nekā visas citas. Viņa bij sākumā balta, tad tā kļuva dzeltena un tagad izskatās brūna. Viņā sakūst divas dvēseles. Viņa laikam veca trīsdesmit simts gadu, un daudz karalisku lūpu ir no viņas sev aizmirstību sūkušas. Viņai ir sava vesela mīlas vēsture.

Ziemelis. Es gribu to zināt, pirms no jauna dzīvoju vai mirstu.

Ali Bejs. Ne tik strauji, jaunais cilvēks! Tik aši nevar pāriet gadsimtus. Pirms jāaizmirst viss. Jāizdzēš viss no atmiņas tāpat kā man, lai izjustu tikai to vienvienīgo.

Z i e m e 1 i s

Ko moci mani gariem stāstiem!

Ļauj sabrukt man zem mīlas lāstiem.

Ali Bejs. Bij reiz karaliene, neatminu, vai no Skitijas vai Persijas, vai Tatārijas...

Ziemelis. Priekš manis tā bij Haijalija.

Ali Bejs. Nūja, es viņas vārdu neatminu. Zinu tikai, ka augstdzimuši kņazi izgājuši tāļi pār savas valsts robežām, lai viņu meklētu.

Ziemelis. Diezgan! Es neesmu ne kņazs, ne man kādas valstības. Bet mana sirds to ir meklējusi tālāk nekā visi kņazi. Viņai jānāk, tūlīt! Tūlīt!

Ali Bejs. Viņa jau arī nāk. Ievēro tik vienu mācību: Tāds reiz likums garu valstībā:

To acīm vari ņemt par prieku,

Bet, ja tev sirds to neizšķirs,

Tad velns lai sargā pārdrošnieku,

Kas viņu skar, tas mirdams mirs.

Ziemelis

Oho! Tik vien tās bailes!

Man vajag pēdējās dailes.

Ali Bejs

Tad ņem to arī! (Viņš nomet savu melno logu un parādās melnā zida apģērbā ar koraļļu agrafām. Viņš velk uz sienām noslēpumainas zīmes ar sarkanu krītu, tad dobji sauc: Haijalija])

Sestā aina

Tie paši, Haijalija.

Haijalija

(fantastiskā uzvalkā kā siltzemju taurenītis. Viegli lidodama).

Man visas durvis atdarās, kad nakts,

Es visās mēlēs runāju, kad nakts,

Es tavu dvēsli izdzeru, kad nakts.

Ziemelis (izstiepj bezspēcīgi rokas). Haijalija! Beidzot tomēr nāci pēc tik ilgiem sāpju gadiem... Bet zvēri man, ka neesi tikai kāda pati maldoša un citus maldinoša dvēsele, kas, šurpu saukta caur okultu spēku, atstājusi savu miesas mājokli, uz brīdi iemājo cita miesā. Haijalija

(arvienu pašdejodama, ar traģisku iespaidu).

Tev tiesa, mani rokās slēdzis Reiz dievinādams Šarls Bodlērs,

Tad atkal šausmu pārņemts bēdzis Kā ienaidnieku pārņemts zvērs.

Ziemelis

Kā pekles guns man tavi vārdi sprēgā,

Arvien man’ vairāk aptver jēga,

Kas citiem slēpts no viņas pasaules Un kurai drīzi piederēšu es.

Haijalija

(noliecas pār viņu).

Šo skūpstu ņem no senās Ēdenes,

To visu skūpstu vietā skūpstu es,

Tev mana sirds kā pieliets biķers kūs,

Lai aiznes nakts caur bezgalību mūs---

Ali Bejs

(novērsies līdz šim stāvējis, tagad saļimst uz sēdekļa, rokās galvu slēpdams).

Kaut gan man mute vienmēr smej,

Bet pirmreiz acis asras lej.

Te mīla kaislīgāk par citiem kvēl.

Šo jauno upuru man paliek žēl.

H a i j a l i j a

Nav laika vairs un telpas vairs starp mums,

Mūs abus sedz tik mīlas degošs jums.

Ziemelis

Man tava sirds ir šūpulis un kaps,

Es simtkārt mirstu, simtkārt

augšā cejos. —

Ali Bejs

Vai! Vai! Vai!

Ziemelis

Ak, cik man labi, tavu roku Es jūtu uzliktu uz krūts.

Nav ilgu man vairs, ne moku,

Kas, dzīvei cauri ejot, gūts.

Ali Bejs

(pieceļas, izdzēš noslēpumainās zīmes; puķes iegrimst zemē, sienas it kā savelkas kopā. Haijalija paceļas un it kā nobālē un zaudē savu ārpasaules spožumu; gaist un izzūd).

Es šoreiz prom no tevis eju,

Lai otrreiz kausu pilnu leju.

Bet, kad tu viņu izbaudīsi,

Tu tuvāk mani sajutīsi.

(Pazūd.)

Ziemelis

(it kā pamodies).

Kas tas? Ap mani ir tik klusi,

Es redzu, viss tik sapnis bij,

Un skaistā uguns izdegusi...

Ak, kad tu nāksi, Haijalij!

Septītā aina

Ziemelis, saimniece.

Saimniece. Nu, vai pabrokastojāt?

Ziemelis (kuram ēdiens stāv priekšā neaizskarts, viņš galvu rokās atspiedis). Jā, jā. Ko jūs teicāt?

S a i m n i e c e. Es prasīju, vai esat ēduši. Un jūs snaužat kā miegā. Divas dienas bijāt prom; diezin pa kādām kafejnīcām bijāt vazājušies un kāda meita būs jūs sapinusi valgos.

Ziemelis. Nerunājat taču tik nejauku valodu.

Saimniece. Kāda tad jūsu valoda? Ar savām dzejām un iedomām karājaties gaisā un ar kājām minat pa dubļiem. Labu galu jau ncņemsat, to es jums saku.

Ziemelis. Varbūt jums taisnība.

Saimniece. Ja domājat, ka man taisnība, tad esat reiz godīgs cilvēks: strādājat, pelnāt maizi, apprecaties, dibināt ģimeni, un būs prieks redzēt, kā jūsu bērni aug.

Ziemelis. Ak, mīļā saimniecīt, jūs man dodat padomu — iznīcināt sevi pašu. Bet es gribu dzīvot. Es gribu skatīt to daiļumu, kādu tik vienreiz dzīvē atrod, un tad man vienalga, vai dzīvoju vai mirstu.

Saimniece. Es nemaz negribu ar jums tālāk runāt, es neprotu pa padebešiem kūleņot. Arī jūs esat

tikai miesīgs cilvēks, un jums jāgādā par savas miesas uzturu. Man jau citādi nebūtu gar jums nekādas daļas, bet jūs dzīvojat manā dzīvoklī, un man — kā lai nu saku — man jūsu žēl, ka aizklīstat pa neceļiem. Sakāt man — kas jūs aizvakar parveda mājās? Kas tas bij par garu tēviņu? Labais jau gan ncbij.

Ziemelis. Nezinu, neatceros. Varbūt rēgs.

Saimniece. Lai nu kā! Es jau tādus ķēmus nepazīstu. Bet šorīt te gaida uz jums kāda jaunkundze. Es būtu viņu raidījusi projām, bet, kaut gan viņa izskatās tik ļoti skaista, viņa man tomēr šķiet godīga, un tādēļ es viņai teicu, lai pagaida, drīz jūs celsaties.

Ziemelis (uzlec kājās). Ak dievs, kam neteicāt ātrāk? Tā cita nevar būt, tā ir vienīgi tikai Haijalija! Tūlīt saucat viņu, kaut tik nebūtu aizgājusi prom! Kam tūlīt man neteicāt?

Saimniece. Te tev nu bija. Esi laba pret viņu, vēl viņš tevi lamā! Saukšu jau, saukšu. (Aiziet.)

Ziemelis. Lai visi atbalsi skan tik to vienu vārdu: Haijalija!

Astotā aina

Elinora, Ziemelis.

Ziemelis (atkāpjas). Hai! Haijalija, vai jūs tā esat? Vai no kapiem uzcēlāties ar tik nāvīgu aukstumu un debešķīgu skaistumu, kāds mēdz būt viņpasaules būtnēm? Kādēļ esat tā pārvērtusēs?

Elinora. Es neesmu pārvērtusēs, jūs tikai samaināt inani ar manu māsu. Mani arī nesauc par Haijaliju, bet Elinoru.

Ziemelis. Tomēr jūs izskatāties, kā būtu no pasaku valsts!

Elinora. Es stāvu cieti virs zemes un esmu nākusi kā draugs jums mieru nest.

Ziemelis. Ak, jūs nabaga bērns! Miera nava virs zemes, mazākais, priekš manis ne. Ko jūs man arī nedotu.

Dievs mani radījis tik vārgu še visu nicināt un nīst —

Tā puķe nobāl, ko es tveru,

Tas biķers izlīst, ko es dzeru,

Un sapņi drīz kā putas šķīst.

Elinora. Jūs meklējat pēc baudām — tās dzīve nedod un varbūt tik dažus brīžus, bet tā dod citu ko: samēru, atsvaru. Neviena bauda nav tik liela, ka tā nenobeigtos ar rūgtumu, nevienas sāpes tik lielas, ka tās neatrastu cilvēka garā līdzsvaru un pacilātību.

Ziemelis. Kad jūs tā runājat, tad man visa telpa pielīst siltas miglas.

Nu teic — vai tava sirds ar jūt,

Cik tagad stundas brīnum žiglas,

Cik viegli man ar tevi būt?

Elinora

Jums mana uguns kvēlo acīs,

Jūs manu dzīvi cauri redzat. —

Ziemelis. Nē, Nē! Nē! Jūs gan esat skaistāka kā Haijalija, tomēr ne viņa. Jūs savās drēbēs nesat viņas rožu smaržu un tomēr neesat viņa; jūs mani nevarat ne pazudināt, ne augšām celt.

Elinora. Nu tad es esmu tā, kam tā nelaime jums sniegt rūgto biķeri. Jūsu tā dēvētā Haijalija jeb jūsu fantāzijas auglis ir tikai vāja rakstura sieviete. Man tas diemžēl jāsaka par manu māsu. Saņematies tad un uzklausāt ...

Ziemelis. Vai dieviņ, tas būs Jauns vārds! Kā pār tik skaistiem lūpu vārtiem var locīties melnas čūskas?

Elinora. Es jūs gribu atdot dzīvei vai ar ļaunu vai ar labu, bet jums jābūt stipram, tad es jums teikšu, kas jūs reizē ievainos un dziedinās.

Ziemelis. Vai jums rokās tāds spēks?

Elinora. Varbūt, bet uzklausāties: atmetat sapņošanu par manu māsu Silfīdu, kuru laikam dēvējat par Haijaliju.

Ziemelis. Jūs man kaut ko briesmīgu sacīsat?

Elinora. Neko briesmīgu, tikai cilvēcīgu: kad jūs aizgājāt no kafejnīcas, mana māsa Silfīda pēkšņi iemīlējās citā. To viņai nevar ņemt ļaunā: viņa ir māksliniece, un viņš arī ir mākslinieks no tās pašas profesijas. Nebij viegli man to jums sacīt, bet labāk es, nekā dabūnat to zināt no citiem.

Ziemelis. Ko jūs sakāt! Nesaprotu; viss satumst man acu priekšā. Tas nevar būt, nevar!

Elinora. Varbūt vēlāk nebūs, tagad tas tā ir. Un visļaunākais: viņi tūdaļ precēsies un aizceļos.

Ziemelis (vaidēdams saķer galvu). Un tādēļ viņa vakar nenāca uz kapsētu. Bet tā viņa tomēr bij, ar ko es tikos, kas mani skūpstīja.

Elinora. Bij vai nebij, tas notika jūsu murgos. Bet tagad saņematies. Es šoreiz eju un nākšu atkal jūs apmeklēt. Ceru, ka tad būsat apmierinājušies. Katram jāpārcieš reiz lielā krīze, lai augtu no jauna.

Ziemelis. Tik jauna un tik gudra, tik skaista un tik nežēlīga! Kā es sevi atradīšu, to redzēsat. (Elincra noiet.)

Ak, mieru, mieru! Viss manī kūso kā pekles dibens. Nekur neredzu izeju. Bet pag, vai mani rēgs vai Ali Bejs neapgādāja ar kādiem pulverīšiem, kas dodot mieru! Pamēģināšu. (Izvelk no kabatas miega pulverus.) Cik jocīgi! Tāds mazs, balts miltiņš var dot mieru? Vai matērija var uzveikt garu? (Iedzer vienu pulveri.) Tas gan nebūs nekas! Vēl vienu un atkal vienu, un vēl, un vel. Top jau labi, krūtīs rimst, bet mēle tik smaga. Apgulšos, varbūt nāks tomēr Haijalija, ja ne dzīva, tad pa sapņiem. (Ļodzīdamies izpūš sveci, tad smagi atkrīt gultā.)

Devītā aina

Saimniece, Ziemelis (pēdējais gultā. Vēls rīts).

Saimniece. Vai nu nav, kā teicu! Pārnāk no naktslokāliem un tad guļ cauru dienu, kad visi cilvēki strādā. Tadi jau ir tie peršu kalēji! (Pieiet pie loga un atver to.) Kāds smags gaiss! Un kas tie par papīrīšiem, izmētāti pa grīdu? (Uzlasa dažus.) Mīļais dievs! Tie ir bijuši tādi pulveri, un tos viņš ir sadzēries! (Rausta viņu aiz pleciem.) Nu, vai celsaties arī reiz, lai var istabu iztīrīt! (Pagaida brīdi.) Ak tu dievs, nekust ka nekust, rausti, kā gribi. Guļ kā akmens.

Ziemelis (beidzot pamostas un metas pie vaļējā loga). Gaisu! Gaisu!

Saimniece (viņu pārprazdama). Dievs žēlīgais, un viņš metīsies pa logu laukā! Tagad jau tik daudz paš-slepkavību notiek. (Tura viņu ciet un kliedz.) Palīgā! Palīgā! (Saskrej ļaudis.)

Saimniec e. Mīļie ļautiņi, atsaucat ārstu, te šis jaunais cilvēks grib mesties pa logu laukā. Viņš indes sadzēries vai prātu zaudējis! Steidzaties, steidzaties! (Ļaudis aizsteidzas.)

Ziemelis (izraujas viņai ar varu.) Kas jums gar

mani par daļu. Es varu dzīvot vai mirt, kā man patīk, un jūs labāk būtu klusējuši nekā sacēluši velti traci.

Saimniece. Jums vienalga, bet man gan ne, jūs ieņemat manu dzīvokli, un mīti mironis nemaksā, tam vieta kapsētā.

Ziemelis. Bet apžēlojaties, ko jūs runājat, es taču vēl esmu dzīvs un visu līdz šim esmu samaksājis.

Saimniece. Nu, nu, neuztraucaties, es tikai briesmīgi nobijos un gribēju jums palīdzēt.

Desmitā aina

Tie paši, divi ārsti.

Pirmais ārsts. Kas te notiek? (Uz Ziemeli.) Liekaties gultā un ļaujaties pamatīgi izmeklēties. Kur tā nelaime sēd? Kā iet jūsu pulss? (Skaiia.) Par lēnu.

Otrais ārsts. Atvainojat, kolēģa. Es atzīstu jūsu lielo autoritāti un zemojos tās priekšā, bet man liekas, pulss iet par ātru.

Pirmais ārsts. Varbūt viņam nelaime atrodas galvā?

Otrais ārsts. Varbūt sirdī?

Saimniece. Vai nederētu cūkas pūslis ar ledu vai varbūt melna kapija, piemaisīta ar govju mēsliem?

Ziemelis. Ko nu vēl ar mani neizdarīs!

Pirmais ārsts. Klusāt! Kas slims, tas nerunā. Izkarat mēli!

Ziemelis. Neko es neizkāršu.

Pirmais ārsts. Lūk, kur spītīgs! Tas jāved uz garā vājo slimnīcu.

Otrais ārsts. Vai nederētu viņam izpumpēt iekšas?

Ziemelis. Priekš manām ciešanām jums nav nekādu līdzekļu, tur visai jūsu zinātnei jāapklust.

Pirmais ārsts. Vai dzirdi, viņš vēl sāks mūsu zinātni un mūs pašus pelt. Tāds gudrinieks nekur citur neder kā zināmā klīnikā.

Otrais ārsts. Ja jūs domājat tā — es jūsu labākai atziņai padodos.

Pirmais ārsts. Es nemēdzu maldīties un esmu paņēmis līdzi sanitārus.

Ziemelis. Es jau pats varu aiziet.

Pirmais ārsts. Nerunājat neko un paklausāt, citādi dabūsat spaidu kreklu mugurā.

(Ienāk sanitāri ar nestuvem un uzliek uz tām Ziemeli virsū.)

Saimniece. Lai nu mīļais dieviņš dod, ka viņš vēl izveseļotos un atgrieztos, bija jau lāga zēns, bet tās sievietes bij viņa nelaime, tās jau dažu labu kapā novadījušas. (Slauka priekšautā asaras un sāk tad uzkopt Ziemeļa istabu.)

Otrā posma beigas.

TREŠAIS POSMS

Slimnīcā.

Labi ierīkota, atsevišķa istaba. Dibenā plašs logs ar izskatu uz dārzu; rudens krāsas, birstošas sarkanas un dzeltenas lapas. Gulta istabas vidū, vairāk uz loga pusi, tā ka slimnieks dabū dārzu pārredzēt. Pie gultas tam piebīdīts galdiņš ar dažādiem ārstniecības piederumiem.

P i r mā aina

Ziemelis un slimnīcas māsa.

Māsa Dolora. Nu, kā labi gulējāt šonakt? Ziemelis. Jūs prasāt!

Kā kuģis pēc vētrām un posta —

Es gulēju dziļumā lauzts.

Ap mani kā sarkana josta Bij koraļļu plīvuris austs. —

Dolora. Tas jums tā izlikās drudzī, jūs svaidījāties ar rokām un dedzāt kā ugunī.

Ziemelis

Tad glāstoša nāra, lai dusu,

Man nolika roku uz krūts.

Dolora. Es ienācu un klausījos jūsu elpā, un uzliku roku uz krūtīm, pēc tam jūs palikāt mierīgāks.

Ziemelis. Bet tas nebij ilgi, tad murgi man uzmācās vēl šausmīgāki:

Kāds trina asmeni Un lika man pie kakla.

Tas nebij slepkava,

Kam prātā doma ļauna.

Tas bija izmisums,

Kas pamodās no jauna.

Dolora. Jūs pat iekliedzāties.

Ziemelis

Brūnas sievas liesmu rokas,

Lūdzos es pēc vēsas lāsas,

Brūna sieva dzied un lokas,

Karsta smilts no tuksneškrāsas Matiem manā sejā kaisas. —

Dolora. Tiešām, pēc pusnakts jūs kļuvāt pavisam nemierīgs un gribējāt pat no gultas lēkt laukā, tad man vajadzēja jums vēlreiz iešļircināt opiju. Tad, man šķita, jūs palikāt gluži mierīgs un pat iemigāt.

Z i e m e l i s. Man kļuva tik labi, tik neizsakāmi labi — parādījās citas ainas: man tēlojās mana bērnība — ziemassvētku nakts ...

Sveču atspīdums dega uz rūtīm,

Lēni iesāka ērģeles dūkt.

Maigi saliekot rokas uz krūtīm,

Ceļos klusi tā nometās lūgt.

Ilgi apburts es raudzījos viņā,

Drēbes tai baltas bija kā sniegs.

Dolora. Tā labi, atminat vien bērnību, tad arvienu jurns būs labi sapņi.

Ziemelis. Cik man no bērnības skaistuma, tik viena atmiņa:

Bij meitenīte kautri bikla Kā plaukstošs anemones zieds.

Dolora. Kur viņa palika? Es viņai došu ziņu, lai nāk, tā darīs uz jums labu iespaidu.

Ziemelis

Tā nav vairs dzīvē, man no viņas Tik sapņu trūdiem pildīts gaiss. —

Dolora. Lai nu! Bij tomēr skaisti! Mums taču viss jānomet un jāiet arvienu jaunos lokos. Es tagad aiziešu lūkot pēc citiem slimiem, cerat vien, ka tiksat atkal veseli un jautri.

Ziemelis. Ak, neejat prom, neejat! Kaut jūs zinātu, cik dzīvē esmu vientulis bijis! Es savu sirdi ņemtu un pirkstos jums liktu, jums

Tik viegla parādības gaita Kā sapnim, kas jau kādreiz justs,

Jums ir vēl cerību bez skaita Un krūšu ēnā sarkans krusts.

Dolora. Mana cerība ir mans pienākums, un krusts, lūk, te man uz sirds, saka, ka man visi jāmīl. Mēs neienākam dzīvē, lai tur ko priekšā atrastu, bet lai tur ko ienestu. (Iet uz durvīm un sastopas ar slimnīcas ārstu.)

Otrā aina

Ziemelis, Dolora, ārsts.

Ārsts [uz māsu paklusu, iesāņus). Nu, kā?

Dolora (krata klusi galvu un māj uz brūno pudelīti). Nāk krīze, bij jādod stipras porcijas, lai apmierinātu. Jūs jau, doktora kungs, zināt, jācer. Bet atvainojat. (Aiziet.)

Ārsts (nopūšas, skumji krata galvu, pieiet pie slimnieka gultas). Sveiki, mans slimoni! Ak, jaunais cilvēks, jaunais cilvēks, ko jūs tā ņematies pa naktīm un svaidāties ar savām pēdām kā ar pantu pēdām? Bet te nav ne dzejas, ne dejas. Te visi tādi septiņgulētāji. Izgulēsaties, pēc tam izlēkāsaties diezgan. Mēs jūs jau pirms ārā nelaidīsim, kamēr--rādāt šurpu mēli.

Ziemelis. Ar izkārtu mēli es nevaru jums neko atbildēt.

Ārsts. Nav vajadzīgs. Es neesmu ziņkārīgs, un jūs neesat pļāpa. Tagad jūsu pulsu. Kā tad. Tas grib skriet ašāk par jūsu mēli. Nu, nekas, pāries!

Ziemelis. Jā, arī es pāriešu.

Ārsts. Lūk nu, kā nevar, tā nevar klusēt! Vārdu sa-grozītājs, klusēt!

Trešā aina

Ienāk atkal Dolora.

Dolora. Doktora kungs, te nupat atnākusi kāda jauna dāma, ļoti eleganta, un prasa pēc mūsu slimnieka. Vai varu viņu ielaist?

Ārsts (vij domīgi bārdu). Nebūtu ieteicams. Labāk mieru.

Ziemelis (sadzirdējis). Ak dievs! Viņa beidzot nāk! Laižat viņu, jeb es nobeigšos!

Ceturtā aina

Dolora, ārsts, Ziemelis.

Ārsts. Es tomēr esmu pretim, ka slimnieks tagad sarunātos ar kādu personu no ārpuses, tas varētu viņa stāvokli atkal pasliktināt.

Dolora. Vai arī uzlabot, kādēļ mēs lai būtu vienpusīgi?

Ārsts. Ak, jus sievietes! Lai arī jūs pārvaldat zinātni un loģiku, jūs tomēr cerat un gaidāt panākumus no ne jaušības.

Dolora. Tādēļ ka sievietes pašas slēpj sevī nezināmus avotus. Jūs liekat svaru uz loģiku, mēs uz psihi.

Ziemelis (uztraukts, sēdu gultā). Jūs runājat tik ilgi, es gaidot esmu tik uztraukts, laižat viņu, citādi aizies.

Ārsts. Lai tad notiek, es pasaukšu kopējas, lai slimnieku ieliek lēnkrēslā. (Pazvana — ienāk kopējas, kas uz ārsta mājienu piebida krēslu pie loga un otru krēslu tam pretim. Viņas piecel Ziemeli no gultas un nosēdina pie loga.)

Dolora (uz kopējām). Ielaižat to dāmu, kas gaida ārā. (Viņas iziet.)

Ziemelis. Vai, vai! Kāds es izskatos! Vai nav kāda spogulīša?

Dolora. Nē, tāda mums še nav — sāpju mājā.

Ziemelis. Mani mati savēlušies kā žagatas ligzda, kura rudenī atstāta tukša. Un kaklasaites arī man nav.

Dolora. Aizpogājat svārkus tāpat. Kas no slimnieka ko prasa!

Ziemelis. Ak, māsa, kā jūs še spējat izturēt, bez mazākā prieka!

Dolora. Vai nav prieka, redzot, ka simtām dzīvību spēj atdot atkal dzīvei, kam jau bij lemts gulties tumšā kapā?

Kopēja (ienāk). Dāma nāks tūlīt, viņa bij gaidot kļuvusi nepacietīga un aizgājusi staigāt pa dārzu.

Dolora (kā apgarota). Arī mums ir spārni, kas ceļ mūs augšup, — pienākums un darbs. Ievērojat arī jūs lo.

Ziemelis. Ak, cik dzelžaini vārdi! Es eju pa rožu smaržu, un jūs mani sūtāt iet caur kailu dadžu lauku!

Dolora. Es eju, bet zināt, dzejniek, tas nebij nebūt tik neloģiski, kad runāju ārstam pretim. No medicīniskā stāvokļa, protams. Bet es jūs gribēju nostādīt jūsu paša spēka priekšā: ja izturēsat šo pārbaudījumu, tad celsa-ties, ja ne — es to dāmu pazīstu. Še jums mans talismans — ametista gredzens — tā mana vienīgā dārgā piemiņa no ārpuses.

Pie durvīm klauvē.

Piektā aina

Ziemelis, Silfīda, Dolora.

Silfīda (ienākot laiž skatus apkārt pa istabu). Kāds še drūms iespaids! Bet kur? Ā, sveiki, dzejnieks! Bet kāds jūs izbālējis un noliesējis un pal vēl slimnīcā guļat!

Dolora. Ceram, ka jūs, kundze, ienesīsat mums saules gaismu un mūsu slimnieku darīsat veselu (paklanās un aiziet).

Silfīda (nopakaļ). Jā, man gan iespaids liels uz publiku!

Ziemelis. Jūs spējat pat miroņus celt augšā; to es piedzīvoju kapsētā to nakti.

Silfīda. Es? Kapsētā? Bet es tur nemaz neesmu bijusi. Man bail no miroņiem!

Ziemelis. Vai tad jūs to neatminat?

Silfīda. Ak tā! Nu es gan tā kā atceros, es apsolīju ar jums satikties pie kapsētas; te pa ielām ļaudis tik ziņkārīgi, ja ar kādu kungu pastaigājos, un tāpēc es satiksmi noliku ārpusē.

Ziemelis. Es jau tur arī stāvēju un ilgi gaidīju, bet, nesagaidījis ārā, gāju iekšā, un tur jūs bijāt, tikai ne vairs starp dzīvajiem.

Silfīda. Hu, cik šausmīgi! Es gan bieži piemirstu, ko solu, bet kam velti gaidījāt! Ja ko daru, tad daru tūlīt, ja ne, tad nemaz. Es upurēju mirkļa dievam.

Ziemelis

Jums laime uzplaukst mirkļa dvesmā,

Un mirkļa varā novīst tā,

Kā zvaigžņu dimants, tumsā sētais,

Kā zelta mets, kas dienas sien.

Silfīda. Man par daudz rituma sajūtas locekļos, es ritu ar vēju, ar viļņiem, ar mākoņiem, ar pašu laiku. Es pat šo mirkli nevaru mierīgi nostāvēt.

Ziemelis. Bet sēstaties, kaut brīdi |au]at man jūs redzēt tuvumā, lai jūsu trauksmes būtni saistītu savā dzejā.

Silfīda. Man jāiet, tūlīt jāiet, mani gaida. Par ilgi jau še esmu, nācu tikai atvadīties, mēs no šejienes aizbraucam, mums šoziem ārzemēs daudzas viesošanās.

Ziemelis (pārsteigts, ar tirpstošu sajūtu). Atvadīties? Aizbrauksat? Mēs? Ar ko?

Silfīda. Jūs tak zināt, mana māsa jums teica, — ar manu vīru, Ļitvinovu.

Ziemelis (iekliedzas). Silfīda! Tad tomēr taisnība. Man iegrūda dunci krūtīs, un jūs nācāt to izvilkt, lai noasiņoju, — vai man!

Silfīda. Nu neuztraucaties, pavasarī nākšu atpakaļ, tad ierīkošu, ka varam atkal satikties, bet tagad patiesi jāsteidzas. (Aši viņu noskūpsta un izsteidzas ārā.)

Ziemelis (rokas izstiepj pakaļ, tad saļimst krēslā). Silfīda! Haijalija!

Dolora. Ak dievs! Neizturējāt, bijāt vāji, bet sāksim atkal no gala . ..

Ziemelis. Pazaudēju — nebij jūsu talismana — ametists man nokritis.

Sestā aina

Jūrmalā, vieta centra tuvumā, kur daudz peldu viesu iet garām. Ziemelis sēd kādā solā vientuļš, lūkodamies mākoņos, kuri, saulei rietot, iekaist dažādās krāsās. Jūras līmenis laistās kā viļņojošs zelta plīvuris.

Ziemelis, Raters.

Vienā pusē viņiem netāļi virpuļo grīda, kur jau iedegas raibā rindā lampinjoni un atskan pamazām džeza skaņas.

Raters. Beidzot nu tevi sadzinām! Bij gan ko meklēt! Meklējām pa nomalēm, bet, lūk, tu pašā centrā. Prieks, ka tu no ļaudīm vairs nebēdz un atgriezies dzīvē.

Ziemelis. Kad viņi man iet garām, man liekas, it kā tie aizplūstu kā liela straume. Tā var īsti saprast, ka viss ir pārejošs un nav ko žēlot.

Raters. Tavā balsī vēl kā apakšskaņa dzirdama klusa rezignācija. Ak, rezignācija ir tikai zirnekļa tīmeklis, bet arī tas, pārstiepts brūcei pāri, notura asinis.

Ziemelis. Asinis gan vairs netek, tiesa, viss tur aizsērējis, tukšs un truls.

Raters. Draugs mīļais, kā mēs bijām bailēs par tevi, kad tu atkal kriti atpakaļ slimībā un nogulēji slimnīcā cauru ziemu. Domājām gan, ka vairs necelsies.

Ziemelis. Viss viens, labāk bij man aiziet. Tagad tā: dzīvot netīk, bet mirt arī negribas.

Raters. Gan jau ar laiku iedzīvosies atkal dzīvē. Nāc man tagad līdz pie mūsu draugiem. Viņi mani sūtīja tevi uzmeklēt, un viņiem būs lielu lielais prieks, kad tevi ierau dzīs. Mēs tevi vienu vairs neatstāsim.

Ziemelis. Ļauj man vēl drusku pasēdēt vienam un noraudzīties mākoņos. Visa debess atveras un plaukst kā liela, sarkana roze.

Raters. Pa tādas rozes sfēru kāpnēm Beatriče vilka Danti augšup debesīs.

Ziemelis. Tāds piemērs man neder. Drīzāk jau es saredzu mākoņos lielu kuģi ar purpura burām, kā to, kurā Tristans un Izolde kopā dzēra mīlas nāvi. Bet ari tas piemērs īsti neder; nezinu neko vairāk.

Raters. Te man iekrīt prātā... labāk neteikšu, gan jau būsi pats redzējis.

Ziemelis. Ko redzējis? Saki, saki, nezinu. Varbūl atkal...

Raters. Es ieraudzīju jaunāko programmu par rīta izrādi kūrmājā, tur arī viens pāris: Pjēro un Kolumbīne, dejotāji.

Ziemelis. Neesmu redzējis, bet kas man par daļu!

Raters. Un tad tev jāzin, lai nebūtu nesagatavots — tie ir pazīstamie dejotāji: Ļitvinovs ar sievu.

Ziemelis. Nebaidies par mani, draugs. Tagad man viss vienalga. Es dzīvē nekopēšu Pjēro lomu.

Raters (uzsit viņam uz pleca). Brangi tā! Arī acis tev laistās.

Ziemelis. No noejošās saules.

Raters. Nu es steigšos nest prieka vēsti. Un tu nāc vien drīz man pakaļ, tā būs jautra sadzeršanās! (Steidzas prom. Iet garām pastaigādamās Sarmē un Jo, tualetes spilgtās krāsās, japāņu saulessargi. Ejot garām. Ziemelim, pēkšņi top uzmanīgas.)

Jo (piegrūž pie sāniem biedrenei). Vai redzi? Man liekas, ka pazīstams tur tas sēdētājs.

S a r m ē. Tiešām, kad labi atminos ... kur es gan viņu redzēju?

J o. Nu es zinu: tas ir tas dzejnieks, kas gadu at pakaļ ienāca kafejnīcā.

Š a r in ē. Jā, jā, jā. Toreiz viņš, kā runā, esot bijis samīlējies tanī Sanetti. Vai viņš viņu apprecēja?

J o. Es atkal dzirdēju, it kā viņš būtu miris.

šarmē. To dara mīla! Vai precēties vai mirt, tas ir tas pats. Mazākais, priekš sievietēm.

J o. Skat, viņš pagriež galvu. Paglūnēsim zem sarga malas: ak, kāds bāls, kā no kapa uzcēlies. Man nāk prātā Heine:

Ak, skatāt, daiļās zeltenes,

Viņš kā no kapa uzcēlies.

Šarmē

Nē, nē, jūs brangās kundzītes,

Viņš nu tik kapā apgulsies.

J o. Viņš nu tik kapā apgulsies. Tralalā! Tralalā! Dod man tavu papirosu etviju. Un tā Sanetti atkal to otru, tūlīt iedegās kā ogle.

Šarmē. Viņu laulība, dzird, esot nelaimīga.

J o. Viņi jau rit uzstāšoties pantomīmu dejā še.

Sarmē. Jā, jā! Tā mīla! Tur uz programmas: ka parītu viesošoties pilsētā pie mums.

Jo. Tad atkal sāksies tas pats tracis! (Noiet garām.)

Atkal garāmgājēji: Ļitvinovs un Silfīda,

Silfīda (ierauga Ziemeli, saraujas un paliek stāvot) .

Ļitvinovs (neiecietīgi). Nu, ko apstājies! Zini taču, ka jāsteidzas. Mēģinājums.

Silfīda (grīļojas). Man palika nelabi.

Ļitvinovs. Nāc, iedzersi limonādi, pāries.

Silfīda. Ļauj man drusku te palikt, lai atvēsinu pieri es!

Ļitvinovs (saīdzis). Nu, neslimojies man te tik daudz, tas tev tāds pēdējā laika paņēmiens. Kad jādejo, tad jādejo. Es aizskriešu pirms uz dzelzceļu, vai nav atsūtīti mūsu kostīmi, un tad uz mēģinājumu.

Ziemelis (pamanījis Silfīdu ar viņas vīru, uztrūkstas, bet tad atkal atslābst).

Kad viņa nāk, tu nodrebi un baidies,

Kad viņa zūd, tu ilgojies un ciet.

Ak, mana sirds, ko savās šaubās svaidies —

Kā kuģis jūrā, nezinot, kurp iet!

Silfīda (lēni viņam tuvojas tanī pašā solā, drusku atstatu). Sapņotāj! (Kad Ziemelis it kā sastindzis, neuzklausās.) Dzejnieki Vai mani nemaz nedzirdat? Vai neatminat? Pat ne acu nepagriežat!

Z i e m e l i s (apātiski). Pazīstu. Redzējis esmu. Toreiz dejojāt. Tagad nezinu, kā jūs sauc.

Silfīda. Ak, neprasāt to! Atceraties tikai, kas es senāk biju.

Ziemelis (drusku viņai piegriežoties, gurdi). Vai jūs pati to atceraties?

Silfīda. Ak, nerunājat, nerunājat tik salti, tik rūgti, es to neizturu! Vai var aizmirst? Cik saldi toreiz skanēja, kad saucāt mani par Haijaliju un vēl klāt par princesi no Akvitānijas.

Ziemelis. Tās bij — tāla, salda meldija, bet nu tā aizskanējusi un izskanējusi. Dzīve iet tālāk.

Silfīda. Nē, nē! Jums tikai viņa izskanējusi, bet man, man viņa tikai sākusēs. Un, jo tā Jā k es pati eju, jo tuvāk viņa nāk man pretim. Dzejniek, mans mīļais, vai vari man vēl piedot?

Ziemelis. Ko lai piedodu? Es pats, nelga, jūsu skatos ieraudzīju vairāk, nekā tur bij iekšā, un jūsu smaidā — vīlos.

Silfīda

(uzliek viņam roku).

Rokas lai stāsta par manu mīlu,

Rokas neviļ — kā smaidi un skatil

Ziemelis

Šodien tu uzsmaidi manim,

Rītu tu smaidīsi — viņam.

Silfīda. Neminat šo vārdu! Tas ir divgriezīgs šķēps mūsu starpā.

Ziemelis

Redzu, jums gredzens pirkstā:

Deg viņā akmens kā ļaundara acs.

Silfīda (nomauc gredzenu un nosviež smiltis).

Ziemelis (izceļ to un apskata). Ko akmens jums darījis? Varbūt arī tas reiz bijis karsta asara, no kādas sirds izspiesta, kas daudz cietusi, līdz kamēr sastingusi par akmeni.

Silfīda

Vai jums nav manis žēl?

Šais stīdziņās, kas man ap acīm vītas,

Jau visas sāpju zīmes ierakstītas,

Un es tik ļauna vēl!

Ziemelis. Dzīve tās atkal izdzēsīs.

Silfīda. Ak, kaut jūs zinātu, jūs tā nerunātu. Mana dzīve ir elle. Es viņā ieskrēju, pate neapjauzdama, kas ar mani notiek. Kā virpulis mani aizrāva. Es biju brīva kā putniņš gaisos un pate ieskrēju būrī. Es sitos ar spār-niņiem un meklēju izeju, un man nav spēka vairs pašai izlauzties cauri. Glābjat mani! Es ubagoju pie jūsu sirds durvīm.

Ziemelis. Jūs gribat ielauzties manā sirdī ar to, ka prasāt tiešām ubagu maizi — līdzcietību.

Silfīda. Nē, vairāk, vairāk — visu! Es prasu mīlu.

Ziemelis (strauji). Es jūs lūdzu, Silfīda, nerota-ļājaties atkal ar mani, neceļat augšā, kas pagājis. Šoreiz jūsu rotaļa varētu citādi beigties.

Silfīda. Jūs man liekat taisni šķēpu uz krūtīm.

Ziemelis. Un man liekas, jūs pie šķēpu dejas esat pieradusi — un nu baidāties!

Silfīda. Vai jums nemaz nav iespējams nopietni mani vērtēt?

Ziemelis. Jūsu vērtība pastāv taisni jūsu vieglībā.

Silfīda. Arī vieglie var kļūt smagi, kad tie zemē krituši. Vai jūs dvēseles taurenīti, kam spārni izrauti, gribat samīt? Es esmu nopietna kā katrs bojāgājējs.

Ziemelis. Silfīda, es saku vēlreiz — nopietnība var kļūt briesmīga.

Silfīda

Es neprasu, mīļais, kas tiek,

Ņem mani saistīt vai brīvot!

Ziemelis. Un ja mums vērtos paši nāves vārti?

Silfīda

Bez tevis es jau miru desmitkārti.

Mīla pat mirušiem liek Mūžīgi atmiņās dzīvot.

Es labprāt būtu stars, kam ļauts Tik vienu brīdi īsu Pie tavām krūtīm pamirdzēt Un dzist ar sārtu trīsu.

(Raud.)

Ziemelis

Es ņemšu šīs asaras tavas Mūžīgā tumsībā līdz.

Bet pirms domāsim pie dzīves, Silfīda, mans sapnis, tu — princese Haijalija, sāksim gluži jaunu dzīvi dzīvot. Tu nāksi man līdzi, tūlīt, šovakar. Bēgsim! No šejienes prom, kur viss tik tukšs un tumšs.

Silfīda (sapņaini). Tāli, tāli prom — gluži jaunu dzīvi...

Ziemelis. Nesapņosim tagad, mīļā, ja tūlīt neizdarām, iestigsim atkal melnajā dumbrā. Kur lai tevi šovakar satieku? Vai būsi gatava man sekot?

Silfīda. Ak jau! Cik grūti atmosties no saldā sapņa īstenībā. Būšu gatava. Nāc taisni uz manu viesnīcu, mans vīrs šovakar nebūs mājās: mēģinājums. Steigsimies, steigsimies! Man tā bail, klausies, kā sirsniņa lec. (Noiet. )

Septītā aina

Jūrmalā. Viesnīcas atsevišķā istabā.

Silfīda, Ziemelis.

Nokrēsla, mēnesis sāk jau spīdēt. Liels logs ar izskatu uz jūru. Istabā nekārtība, drēbju gabali izsvaidīti pa krēsliem.

Silfīda (skraida drudžaini uztraukta un liek drēbes ceļasomā. Bridi pa brīdim viņa apstājas un spiež roku uz sirds). Man tik bail--kaut jel būtu prom... (Aiz durvīm lēna klauvēšana. Ziemelis.) Labi, ka tu nāc. Es aiz bailēm gribēju vai nobeigties. Viņš man tagad mēģinājumā un pārnāks tikai vēlu naktī, bet cits kāds mūs varētu novērot. Varbūt viņam kāds spiegs. Viņš jau vairs man neuzticējās, lika lūkot pakaj — ak dievs, ak iievs, kā viss beigsies!

Ziemelis. Metas tumšs. Visi tagad pie jūras, mēs iesim no dārza puses. Posies nu tikai aši. Vai es tev nevaru palīdzēt?

Silfīda. Nē, nē, tu nevari. Tu taču nezini, kādi apģērbi man priekš dejas vajadzīgi.

Ziemelis. Priekš dejas? Tu taču tagad vairs nede* josi?

Silfīda. Kā? Nedejošu? Es nesaprotu.

Ziemelis. Mēs taču tagad sāksim jaunu, citādu dzīvi...

Silfīda. Kurp tu mani gribi vest?

Ziemelis. Vispirms jau tāļu prom, kur mums nevar sekot. Mums jādzīvo kādu laiku gluži vientulībā. Mēs divi un trešā — mūsu jaunā laime.

Silfīda. Bet tad?

Ziemelis. Tad jau redzēsim. Dīkā jau nestāvēsim, gan radīsies darbs. Man pirmoreiz tāda sajūta, minot

vārdu «darbs», it kā tā būtu dvēseles rītausma, it kā es varētu no jauna piedzimt. Sūrs, grūts darbs, pat visvien* kāršākais. Un, kad es vakarā nokusis un sviedrains pārnākšu mājās un tavu acu uguntiņas man mirdzēs pretim, un tu ar savu rociņu noglaudīsi man karsto pieri ka aī vēsu eņģeļa spārna galu, tad nāks pār mani miers — lielais, saldais miers. Un es kā bērns varēšu lūgt dievu un aizmirst visu dzīves netaisnību! Ak, Silfīda — Haijalija, viņš, tas augstais, man tevi sūtījis, lai pats izpirktu savu parādu.

S i l f ī d a. Tu runā par nezin kādu darbu. Mans darbs ir mana māksla, cita negribu. Tā ir mana laime.

Ziemelis. Bet tas sarausta tevi, tavu dzīvi — par to varēsim vientulībā runāt. Tagad iesim, iesim! Laiks spiež. (Grib ņemt somu.)

Silfīda. Pag, pag, vēl ko — ak, kā es sabijos! Gandrīz jau būtu aizmirsusi.

Ziemelis (nepacietīgs). Nu ko tu vēl?

Silfīda (pieskrien pie kumodes un izvelk ātri kādu atvilktni). So brīnumskaisto saktu, no īstiem rubīniem. Es viņu piespraužu kā Karmenčita te, lūk, uz sirds. (Paceļ to mīlinādamās.) Vai redzi?

Ziemelis. Kā asinis un kā uguns saules rietā. Ko tā tev tagad der? Tik kavē vien.

Silfīda. Tu pats apbrīnosi.

Ziemelis. Es tavu īsto sirdi vairāk apbrīnoju. Ak dievs, bet nāc nu reiz!

Silfīda. Tik mirkli! Vēl šīs pērles... Tās man kā zvaigznes, kad uzstājos kā nakts karaliene.

Ziemelis. Tu būsi mana karaliene, un tev spīdēs zvaigznes pie debesīm. Met nost visus šos ārējos vizuļus. Mūsu mīla būs skaistāka par visiem tiem. (Grib viņai atņemt pērles un mest atpakaļ atvilktnē, Silfīda nedod. Pērles pārtrūkst un izkaisās pa gridu.)

Silfīda (metas zemē pērles uzlasīt). Vai! Vai! Tu pārrāvi manu pērļu virkni! Tās dārgās pērles, ko man dāvināja . ..

Ziemelis. Silfīda, apžēlojies, ko es no tevis lai domāju? Tu nieka pērļu dēļ visu nokavēsi.

Silfīda. Kā — nieka? Tu nepazīsti viņu vērtību!

Ziemelis. Es nu tavu vērtību sāku pazīt. Ja tu vēl tikai mirkli kavējies — ja acumirkli visu nemet prom, tad.,,

Silfīda (pusraudu, iekaisusi, izaicinoši nostājas Ziemelim pretim). Un tad?

Ziemelis. Nu, tad es domāšu, ka tu negribi nākt ar mani, ka tu atkal dzen ar mani tikai Jaunus jokus.

Silfīda. Tavs joks ar mani šķiet vēl ļaunāks. Tu gribi man atņemt manu dzīves darbu, tu runā, ka man vairs nebūs nekad dejot. Tu gribi putnam salauzt spārnus. Tu jau tagad uzstājies pašā sākumā kā pavēlnieks. Vai tā tā jaunā, skaistā dzīve?! (Noslīgst raudādama krēslā.) Kur nu mans sapnis par brīvi! Tu ļaunāks pat par viņu ...

Ziemelis (galvu saķēris). Ak debess! Pekle! Kā briesmu virpulis man Šalc visapkārt. Nu, celies, izšķiries, vai mīli mani! Ja ne, tad — — iešu — tikai vārdu.

Silfīda. Man spēka nav — — es mīlu — mīlu, paliec! Sirds man grib lūzt... (Gar logu pazib melna ēna.)

Astotā aina

Ziemelis, Silfīda, Ļitvinovs.

Silfīda (viņu ieraudzījusi, iekliedzas un izbailēs skrien, rokas lauzīdama, apkārt). Dievs augstais, viņš nāk, mans vīrs, es nedomāju.

Ļitvinovs (sākumā neredz Ziemeli). Ko te tik tumšs, kam neiededzi uguni? (Uzgriež uguni. Pārsteigts, ieraugot Ziemeli.) Kas te notiek — kāda aina! Ko jūs še, jaunais cilvēk, meklējat?

Ziemelis. Es esmu Silfīdas draugs.

Ļitvinovs. Silfīdas? Jūs runājat par manu sievu. Ar kādām tiesībām jūs lietojat šo vārdu? Kas jūs īsteni esat?

Silfīda (drebēdama). Jā, jā, viņš ir mans draugs, ne svešs.

Ziemelis. Man tās tiesības, ka es viņu agrāk pazinu par jums.

Ļitvinovs (uz Silfldu). Vai tev tādi draugi, kas nāk, kad manis nav mājās? Kad tumsa metas? (Skatās apkārt.) Un ko es ieraugu! Kas par ainu? Viss izsvaidīts pa grīdu un ceļa soma — kas še notiek? Nu runā reiz! Ko tas nozīmē?

Silfīda (drebēdama kāpjas atpakaļ). Es taisījos — es...

Ļitvinovs. Bēgt tu taisījies! Aiziet no manis prom! Un tur tas kundziņš laikam tavs palīgs?

Ziemelis. Lūdzu! Pietaupāt savus apzīmējumus.

Ļitvinovs. Es ar jums nerunāju. Pirms man atbildēs viņa tur, tad nāks jūsu reize.

Silfīda. Nedusmojies, lūdzu, tu jau visu nezini -c tu dusmās pārsteidzies — es izskaidrošu.

Ļitvinovs. Ko es vēl nezinu? Ka tu gribi ieskriet tā zeņķa skavās, tāpat kā tu man nometies priekšā? Kas tad vēl vairāk būtu, ko es nezinātu! Vai pat vēl nebūsi viņam atdevusēs?

Silfīda. Ak, par daudz! Ko tu no manis domā!

Ziemelis. Silfīda, saņemies, laiks taisni un gaiši visu noskaidrot. Es tevi sargāšu.

Ļitvinovs. Tu sargāsi? Sievu laupītājs! Noķēru jūs īstā brīdī, kad jau bijāt gatavi doties prom. Pārrēķinājāties! (Sāk neganti smieties.)

Ziemelis. Jā, tiesa! Silfīda gribēja no jums aiziet, tādēļ ka bargi un necienīgi ar viņu apejaties. Jūs neesal viņas vērts!

Ļitvinovs. Kam jūs esat vērts, kad pa tumsu iezo-gaties manā dzīvoklī un gribat man zagt ne vien sievu, bet nolaupīt arī manu godu? Jūs abi, nekrietnie, jūs gan esat viens otra vērti — bet tu tur, vai tu domā, ka es tevi tā mierīgi atlaidīšu? Vai es ļaušu tev savu godu apkārt vazāt? Vai dejotājam nav sava goda? Vai mākslinieks nav pilsonis?!

Silfīda. Ko līdz man palikt--neizturu — dzīve bez mīlas... briesmīgi — briesmīgi... atlaid mani!

Ļitvinovs. Atlaid? Ak tā! Kas pirmais mani saistīja? Kas krita man pie kājām ar visu savu mīlu?

Silfīda. Es arī tāpat tagad krītu tev pie kājām lūgdamās: dod man atkal brīvību!

Ziemelis. Neesat zvērs, nemokāt viņu.

Silfīda. Lūdzu, no visas sirds lūdzu!!

Ļitvinovs. Te nav runas par sirdīm! Te ir aizskarts ne vien mans gods, te aizņemta mana slava, izjaukta programma, viss repertuārs! Kur sameklēšu ātrumā partneri? Tfu! Ka tevi... citādi atmestu ar roku. Bet visa turneja .,,

Ziemelis. Dzirdi, Silfīda: neraudi, labāk smejies, nezemojies. Tu esi tikai vienas turnejas, vienas programmas kā partnere vērta.

Silfīda. Jā, jā, zinu, redzu--iešu,..

Ļitvinovs. Un kur vēl izdevumi, apģērbi: nedomā arī tos laupīt. Ko tu tur esi sapakojusi? (Rauj no somas drēbes un met pa grīdu.) Lūk, lūk. visas rotas arī! Kur lai nu lieku arī jauno pastellējumu?

Ziemelis. Izšķiries, Silfīda, mums greznības nevajag, lai viņš patur, tikai tu esi brīva.

Ļitvinovs. Ha-ha-ha! Ko viņš tev dos vietā? Labi, izšķiries. Ja gribi iet, ar saitēm nesiešu. Arī tavus krāmus sakraušu vienā kaudzē un izpārdošu, tāpat kā tavu mīlu. Te, lūk, arī tas (atrauj atnesto paku un tura rokā greznu Kolumbīnes uzvalku).

Silfīda (uz brīdi aizraujas). Tas — mans?

Ļitvinovs. Nekas nav tavs. Diezgan! Un skriesi? Ko šis zellītis tev dos? Izšķiries, piedošu, ja ne — tas arī vē! pavadot. (Izrauj pātagu.)

Ziemelis (aši saķer pātagu, paceļ gaisā). Ja ne citādi, tad tādā veidā tev ceļu atbrīvošu.

Ļitvinovs. Nost, pavedēj!

Silfīda. Zvēri! Zvēri, ko plosāties? Vai ar varu mani var paņemt? Vai gribat mani raut pušu? Nevienam es nepiederu, neviens mani nevar paņemt. Vai es verdzene, es — brīva māksliniece.

Ziemelis (iekliedzas). Silfīda! Vai tu mani ar viņu stādi blakām? Tagad vai nekad! Tu nāksi man līdz. Prom no šī mežoņa!

Ļ i t v i n o v s. Ārā! (Atrauj durvis.) Citādi saukšu ļaudis palīgā, visu māju traukšu augšā, ja citādi nevarēšu no goda laupītājiem atbrīvoties!

Silfīda (šņukstēdama). Ej, ej, ej — citu reizi — gan noskaidrosimies.

Ziemelis. Un tevi lai atstāju šī vīra varā?

Silfīda. Viņš tomēr ir — mans vīrs.

Ziemelis. Un tā ir tava mīla?

Silfīda. Es nevaru — citādi.

Ļitvinovs. Vai vēl nedzirdi?

Ziemelis (grīļodamies uz durvīm). Pagalam — beigts — viss sakrīt. (Iziet.)

Ļitvinovs. Ha-ha-ha! Ha-ha-ha!

D e v i t ā aina

Dzejnieka istabir.a, tāpat kā pirmā ainā Rigā. Glīti uzkopta. Lauku puķes glāzē uz galda. Kāds paprāvs grozs uz krēsla kaktā. Novakare.

Ziemelis, saimniece. Abi nāk pa durvīm runādamies.

Saimniece. Labi gan, ka pārbraucāt no jūrmalas, jūsu māte un māsa iebraukušas. Gaidīja visu dienu, taisījās braukt projām.

Ziemelis (laimīgi). Ak, māte! Un māsiņa ari — tad abas divas? Vai pazināt?

Saimniece. Māti jau esmu redzējusi, bet māsu gan tik pirmoreiz ieraudzīju. Vai zināt, viņa jums uz mala līdzīga. Tāda pat skumja sapņotāja, runā arī balss tāda žēlīga.

Ziemelis. Varbūt, neesmu salīdzinājis. Nezinu, kāds es esmu.

Saimniece. Nu, nu, vai tad spogulī nemaz neesat paskatījušies? Vai tad nu tik svēts esat! Jauns cilvēks — lai nu kāds citādi...

Ziemelis. Ak, laižai mierā. Man tādas runas nepatīk.

Saimniece. Man jau nu arī nepatīk, kā jūs runājat. Bet skatāties taču visapkārt pa istabu, vai neko neredzat?

Ziemelis (izbrīnījies). Jā, tā kā gaišāk, nezinu,— un smaržo? Tā kā uz laukiem pa svētkiem. Kāpēc tā?

Saimniece. Ak, tu, ak, tu! Ne ziņā, ne miņā, ka viņam šodien dzimumdiena!

Ziemelis. Vai! Pareizi. Biju pavisam piemirsts.

Saimniece. Brīnums, ka neaizmirsāt piedzimt.

Ziemelis. Labāk jau būtu bijis, ja būtu aizmirsies, bet vai cilvēks var no visa ļaunuma izsargāties?

Saimniece. Zobgalis! Bet apskatāt vēl savu gultu arī.

Ziemelis. Kāda balta paklāta!

Saimniece. Tie palagi ir no maniem smalkajiem, ar ēlerētiem galiem. Tie vēl no mana brūtes pūra. Gaidīju, gaidīju — cerēto nesagaidīju (noslauka asaras), tā tanī grēku pasaulē iet. Tagad glabāju sev, kad mirstu, būs man līķa paladziņš.

Ziemelis. Nu re, negribat, kad es skumji runāju, un nu pati...

Saimniece. Ko nu, tas ceļš jau visiem reiz jāiet,

veciem vai jauniem, nāve jau zobos neskatās. Lai nu paliek. Skatīsimies labāk mātes grozā, ko viņa jums tur atvedusi, tas jau arī uz to pašu dzimumdienu. Es jau drusku pavēru vāku, tur tāds balts ...

Ziemelis. Lai paliek vēlāk. (Uz trepēm soļi.) Saimniece (atver durvis). Tās jau viņas pašas! Nākat vien iekšā, te jau nu viņu noķēru pēdējā brīdī. Tā, tā, paliekat, man jāiet virtuvē. (Noiet.)

Desmitā aina

Ziemelis, māte, māsa.

Māte. Dēliņ, mans mīļais dēliņ!

Ziemelis. Māmiņ! Māsiņ! Jūs abas, kāds man prieks! (Saskūpstās.)

Māte. Būtu gandrīz aizbraukušas, darba laiks, nevar ilgāk palikt. Gribēju tevi redzēt, dēliņ, neesmu tik ilgi redzējusi.

Māsa. Atbraucām reizē, tev taču dzimumdiena, novēlam laimes.

Ziemelis (skūpsta viņas). Jūs mīļas, pateicos! Laimi? Jūs, nabadzītes, cik tad jums pašām tās laimes!

Māte. Cik tad nu cilvēkam pavisam viņas vajadzīgs. Laime tik tā dzīvei pa virsu, kā putas uz ūdeņa, kā straume, kas aizskrien. Bet kad tik tā var padzīvot sirds skaidrībā un pieticībā, kā tīrā ūdenī — to lai dievs katram dod!

Ziemelis. Bet, ja lielajā straumē reiz iekļuvis, tad tāda atziņa nāk par vēlu ...

Māsa. Te tev, brālīt, atvedu no laukiem puķes, pilsētā jau tādas nevar dabūt par naudu. Salasīju pate un pie katra ziediņa, ko plūcu, domāju pie tevis: zinu, ka tu puķes ļoti mīli.

Ziemelis (atsēžas un iegremdē seju puķēs). Ak, puķes! Bērnības sapņi! Viss atmostas (šķirsta katru ziediņu) .

Sīs gundegas ir dienu zelts,

Sīs rudzupuķes — ilgas svētas,

Sīs sidrablapas — sapnis velts,

Un čūsku ziedi — karstas rētas.

Ak, un te vēl likteņpuķes — magones!

Māsa. Kam tu sauc tās par likteņpuķēm? Vai viņas nozīmē ļaunu vai labu?

Ziemelis. Liktenis arvienu — ir Jauns.

Māsa. Bet, brālīt, kas tev?

Ziemelis

No ziedu kausiem sūro sulu dzerot,

Man prātā nāca viss mans dzīves gājums,

No laika tumsas ārā kvēlojot.

M ā t e (neievērodama Ziemeļa vārdus, kravājas ap somu). Te, dēliņ, es tev kaut ko atvedu. (Izvelk baltu kreklu.) Te būs balts krekliņš, ko es pate ar saviem stīvajiem pirkstiem esmu darinājusi. Vai zini arī, mans mīļais dēliņ, cik pūju, kamēr pie tāda krekliņa tiek? Te vesels dzīves gājums! Liniņš jāplūc, jāizmērcē, jā salauž mīstiklcs, jāizkuļ, no rupjās pakulas jāizšķir baltā, smalkā šķiedra, tad jāizvērpj ratiņā, tad audums, tad balinājums saulē, tad šuvums un tad nu tāds, kādu viņu rokā turi. Ņem to no tavas vecās mātes! Otru jau tādu vairs nepaspēšu gatavot.

Ziemelis. Tiešām, vesels dzīves stāsts! Un tad — nāve un apskaidrotība.

Māsa. Esmu dzirdējusi, ka sievas stāsta vērpjot stāstu par lina mokām. Pasaku grāmatā arī tas ir.

Māte. Es arī izdomājos visādi, viņu darinādama: kā es tevi maziņu nesu uz rokām, sargāju un baroju kā mazu cālīti.

Ziemelis

Kā maldu nakts mans mūža gājums bijis,

Nu gribu būt kā bērns pie tevis mazs,

Nu dzīves laimi zinu izbaudījis —

Par tavu mīlu svētāks nav nekas.

Māte (acis slaucīdama). Dēliņ, dēliņ, cik maz tev tā prieka bijis! Jau kā bērns tu pie dzimšanas tā raudāji.

Ziemelis

Ai, piedzimšana, nāve vien tu esi!

Ai, šūpolis, cik ledains tu kā zārks!

Māsa. Brālīt, vai manis arī kādreiz iegādājies? Es biju tad vel maziņa.

Ziemelis

It kā vēsma, pār druvām kas žvīgo,

It kā vijole, raudāt kas sāk, —

Jāņu vakars ar meijām un «Līgo»

Man no sendienām atmiņā nāk.

M ā s a (šķirstīdama viņa dzejas). Redzu, redzu, ka neesi aizmirsis: šis dzejolis man dāvināts. (Lasa.)

Tai namā, kur nav saules stara,

Kur sirdis izmisumā trīc,

Kā eņģels lēns, kam gaiša vara,

Jūs staigājāt, līdz nāca rīts.

Ziemelis

Tas bij toreiz, kara laikā:

Jums bija parādības gaita Un krūšu ēnā sarkans krusts.

M ā t e. Tās kara šausmas nu, paldies dieviņam, ir garām, kaut tik nu arī mums visiem ietu labāk. Par sevi jau nerunāju, ko vecam vairs vajaga, bet jums abiem, jaunajiem, tev, puisīt, mans bēdulīt, lai mīļa dieva saulīte apzeltī tev visus matu galiņus, lūgšu par tevi dien’ un nakti.

Ziemelis. Māmiņ, māmiņ! Es jūtu to, jūtu, ka tu arvienu pie manis kā lūgšana nāc, tu mani mīli, lai esmu vai kāds.

Māsa. Nu mums jāiet, lai nenokavējam vilcienu. Paliec sveiks, mīļo zelta brālīt, nerunā tik skumji, tas mani vienmēr uztrauc, es tad tāpat skumstu. Ceru, ka nākošu reizi, kad iebraukšu, sastapšu tevi jautrāku.

Māte. Es tāpat, kaut tavas mīļās actiņas ar smaidiem atvērtos un vakarā aizvērtos. Iesim, iesim! Mana svētība ar tevi.

Ziemelis. Sveikas, sveikas! Manas mīļās! Kā divas zvaigznes aizpeldat debesu dziļumos. (Noiet abas. Ziemelis tās pavada un sastopas ar Elinoru.)

Vienpadsmitā aina

Ziemelis, Elinora.

Ziemelis. Ak, Elinora, jūs?

Elinora. Es jau labu laiku gaidu aiz durvim, negribēju jūs traucēt, jums tik reti viesi.

Ziemelis, jā, māte un māsa, abas reizē sagadījušās — tik liktenīgi.

Elinora. Arī es nāku tik liktenīgi.

Z i e m e l is. Kā tā?

Elinora. Kā nu jūs tā vēl jautāt varat! Vai tad es nezinu, kas viss noticis! Vai jums nevajaga — draudzīgas dvēseles?

Ziemelis. Jūs jau zināt? Silfīda . ..

Elinora. Jā, nu ir uz visiem laikiem beigas. Pēc viesošanās viņi tūdaļ aizceļos.

Ziemelis. Beigas ...

Elinora. Jums nevajaga viņu vainot. Viņa klauna savas dabas likumiem. Zilais teiku putns, kā jūs gribat viņu pie pavediena saistīt. Apzināties, ka viņa jūs mīl un varbūt vienmēr mīlēs, tikai negribat viņu turēt.

Ziemelis (skumji). Viņa man lika to ticēt.

Elinora. Un jūs, vai arī jūs viņu mīlētu, ja viņa būtu citāda?

Ziemelis. Es viņu citādu nevaru iedomāties. Mīla nav teorija.

Elinora. Jūs viņā esat tik mīlējuši pats sevi. Viņa bij jums dvēseles spogulis.

Ziemelis. Jūs runājat mīklās. Es vairs nespēju tās uzminēt, ne izskaidrot.

Elinora. Tad runāšu skaidrāk: dzīves tilti šinī ziņā aiz jums nolauzti, ejat uz citu pusi, dzīve mūžam atjaunojas.

Ziemelis. To saka pavasaris rudenim?

Elinora. Visu zināt dod zināmu skaidrību. Tas ieved izjauktos nervus harmonijā, un harmonija dod jaunus spēkus, jaunu augšāmcelšanos, dvēseles Lieldienas.

Ziemelis. Jā, pēc garas, dziļas ziemas nakts. Kas to var pārciest...

Elinora. Zinu, ka tā ir cīņa ar sevi pašu. Bet zināt vēl vairāk: es jums visur stāvu klāt kā jūsu pēdējais, kā vienīgais draugs.

Ziemelis. Vai jūs to spēsat? Kā taču saka dzejnieks Arnis tik brīnišķīgi:

Ko līdz tev jautrie draugi,

Ko mīlas apskāviens,

Visbriesmīgākā stundā Tu taču esi viens.

Elinora. Tā jums nevajadzētu runāt, vismaz kad es še esmu.

Ziemelis. Ak, Elinora, jūs brīnumdaiļā, jūs brīnum-labā, arī jūs kā teiku putns atlaižaties pie manim, kā sapņu parādība, bet aiz manis stāv lielais, mēmais «Bijušais».

Bet Bijušais dus lielā Liktens ziņā.,.

Ko mani moci skumjām acīm tu?!

Es tevi nestu mūžam gaismas miņā Un mīlētu, ja mīlēts nebūtu.

Ak, Elinora, kāpēc jūs neesat Silfīda!

Elinora (apvainota). Es esmu es.

Ziemelis. Es vēl neesmu jautājis, kurp jūsu ilgas ie*. Karu jūs piederat? Kādos krastos izmetat savu enkuru?

Elinora. Es esmu pate sev. Es varu enkuru izmest un atkal atraisīt.

Ziemelis. Un ari jūs es esmu pazaudējis.

Elinora (pieceļas). Man jāiet. Gan jau būs izde viba vēlāk par to runāt. Sveiki!

Ziemelis (sauc viņu alpaka(). Elinora, Elinora, Eli, vai tā jūs gribat no manis aiziet?

Elinora (atgriežas). Ko lai mēs varētu vēl viens otram sacīt?

Ziemelis. Ak, kaut pārpilnai sirdij nav vārdu! Lūdzu tikai, neaizejat tā no manis prom! Nepazudināt mani galīgi!

Elinora (skumji, nopietni). Draugs mīļais, ja es vēl spētu jums īsto vārdu teikt, bet to jau jūs zināt tāpat. Un vēl vairāk: kad jūtu uzplūsma iet pār kautrības krastiem pāri, kad sieviete jums noliek visu dvēseli priekšā un saka: es tevi mīlu, es atdodu tev visu, kas man ir, kas es esmu, — vai tad ar to nav līdzēts?

Ziemelis. Un tomēr nav! Jo lielāks jūsu upuris, jo es mazāks jūsu priekšā saraujos. Jūs esat priekš manis par augsiu. Man neatliek no manis paša vairs nekā pāri.

Elinora. Jums taisnība. Jums jāatrod smaguma punkts sevī pašā, citādi neviens jums nevar līdzēt no ārpuses — un kaut tas arī atdotu savas sirds asinis. Tādēļ es eju, līdz kamēr jūs nāksat atkal ar sevi līdzsvarā.

Ziemelis

Še, vienu skūpstu ņem un ņem vēl vienu,

Uz nakti eju es un tu uz dienu.

Elinora noiet.

Ziemelis. Beidzot viens! (Atlaižas krēslā.) Ak, kā es esmu noguris, kā pēc liela, grūta darba. Vai nāku no kādas cīņas? Jā, toreiz gan cīnījos, tas bij pie Cēsīm, bij par ko liet asinis, dzimtene. Bet tagad, ar ko tagad, ar ko visu mūžu esmu cīnījies? Ar ko? Kur ir tie ļaunie dēmoni? Vai tie tikai nav manī pašā? Ko velti vainoju ārpusi. Elinorai taisnība. Viņa saprot mani labāk nekā es pats sevi. Viņa arī man rādīja glābiņu; man jāpalīdzas pašam sev — cits man palīdzēt nevar. (Atskan vakara zvani.)

Bet es esmu tik noguris, jāatpūšas pirms fiziski, tad modīsies arī garīgie spēki. Vispirms labi jāizguļas, tā ilgi, ilgi, lai saldais rniegs izsmej man no krūtīm lielo smagumu, tad celšos spirgts un strādāšu, strādāšu! Nekāda cita mērķa kā tikai darbs. (Paskatās uz gultu.) Cik balta spīd gulta! Kā sniega lauki ziemas naktī zem pilna mēneša spozmes tēva mājās, un ziemassvētku zvani; es gribu tā gulēt, it kā es nekad vēl nebūtu dzimis un mājotu Platona pirmpasaulē, un gribu celties tā, it kā es būtu no jauna piedzimis. Apvilkšu arī māmiņas atvesto kreklu. (Aiziet pie gultas aizkariem un apvelk kreklu.)

Nu esmu tīri kā svētā Grāla bruņinieks. Nu tikai sēsties burvju laivā, kas ved mani tāli prom, gara dzimtenē. Bet kur tā ir? Viss izjūk, viss zūd un gaist, nevaru neko tvert domu aplokā. Gribu tikai gulēt. Nāc, ak, nāc, mans glābējs eņģeli — miegs! Cik ilgi neesmu gulējis, kā citi cilvēki gul, arvienu man jāņem bij palīgā šis dēmons. Vainīgas bija arī fiziskās sāpes. Tās nerimstas arī tagad ... pēdējo reizi vēl ķeršos pie tavas palīdzības, dēmon, bet tad tu atkāpies, apage satanas! Ar atjaunotiem spēkiem tevi veikšu. (Sameklē kādu pulveri un ieber glāzē, tad iedzer, izdzēš uguni, noliekas. Pauze.) Kā lāsts, tikko galvu nolieku pie zemes, miegs bēgšus bēg. Sāk atkal mosties skumjas ... Viņa ...

Velts ir mans darbs un veltas manas mokas,

Dievs vien to zin, kur aizmirstība būs,

Gar sāniem nokrīt bezspēcīgi rokas —

Sirds nespēj aizmirst jūs.

Baudīšu vēl vairāk no šīs dziras. Esmu apņēmies katrā ziņā dusēt. Kā lai citādi atmostos uz darbu. (Iedzer atkal, tad otrreiz noliekas, pēc briža uzšaujas.)

Man tik bail — — Ausīs šalc — acis it kā velkas kopā. Kas tie par tēliem? Kas viņus ielaida pa durvīm? Čaukst un čukst kā tukšas vārpas vējā. Te rēgs — ā, es tevi pazīstu. Tu neesi spoks, tu tikai tirgotājs un mētājies ar kredītzīmēm. Un tu — Ali Bejs — nāc ar opijsmaku, o! Kas tur lien ārā no visām šķirbām, rāpjas pa griestiem, mūdži — krupji — ķirzatas ... Mani dzeļ... krīt virsū... Vai man! (Uzraujas.) Aši, aši — paglābties, vēl iedzert. (Ņem atkal pulveri.)

Es nu dzirdu divkārši. Jutekļi arvienu top smalkāki. Visa miesa deg, uguni manī visas jūras nevar izdzēst. (Ņem vēl un vēl.)

A! — — Nu top labi — es redzu tavu nāvīgo daili, Haijalija! Kas nemirstību skatījis vaigā, tam jāmirst... Haijalija ...

Mūza (atspīd balti mirdzoša gaisma, kā pirmajā ainā. Parādās atkal Mūza ēteriskā mirdzā augšmalā kapēm. Lēni viņa nokāpj lejup, tuvojas dzejnieka gultai un uzliek viņam roku uz sirds).

Ziemelis. Man tik — — labi... (Apskaidrots

smaids parādās viņam sejā. Viņš stiepj rokas viņai pretim, tad atkrīt atpakaļ un mirst.)

Pēdēja aina

F.linoras dzīvoklī. Istaba: buduārs. Ierikola grezni un ar smalku gaumi.

Elinora un Silfīda.

Elinora

(sēd krēslā un lasa dzeju grāmatā; pusdikti).

«Ak, karalien,» čukst vēstnesis no Freces,

Un viņa balss kā lapa vējā trīs,

«Ver logu ciet un aizdedzini sveces,

Tev viņa vaigs nekad vairs nesmaidīs.»

Silfīda (ieskrien ātri, nākdama no ārpuses, mēteli, ar cepuri, ļoti uztraukta).

Elinora (līdzi uztraukta). Silfīda, tu? Kas tev? Tu bāla, trīsi?

Silfīda. Glāb mani, glāb! (Nomet aši mēteli un cepuri, viņa dejotājas tērpā ar vizuļiem un pērļu virknēm.)

Elinora. Tu nāc no izrādes, vai tev kas noticis? Izrāde taču nevar būt galā. Tev jābūt pēdējā cēlienā... Silfīda. Aizskrēju prom, atstāju visu ...

Elinora. Es nesaprotu. Bez tevis taču nevar noslēgt? Apdomā, kas var iznākt — publikā? Tavs vīrs? Ej tūdaļ atpakaļ!

Silfīda. Nekad! Nekad! Lai notiek kas notikdams. Tur es vairs atpakaļ neiešu. Mana loma priekš manis bei-gusēs.

Elinora. Tu neapdomā sekas. Ko tad tu gribi iesākt? Silfīda. Viss ir apdomāts, viss ir beigts. Es palikšu pie tevis. Tu jau mani projām neraidīsi!

Elinora. Māsiņ, mana nabaga māsiņ! Nu laikam atkal kāda vētra tev būs gājusi pāri?

Silfīda (šņukstēdama). Kopš viņš no manis aizgāja — tu zini, Ziemelis —, neviena brīža man nebij vairs miera — sirdi krājās un rūga ... Viņš mani atmeta, nicina — ak, Elinora, es to nepanesu! (Iekrīt viņai klēpi.)

Elinora. Tava nabaga sirsniņa, es viņu pazīstu: sitas kā putniņš no vienas vētras uz otru.

Silfīda. Un pēkšņi mani sagrāba kā vētra, pašā izrādes vidū man bij, it kā kaut kas pēkšņi trūktu, kā gaisa viļņojums nodrebēja, vai ārpusē, vai manī, — es jutu, ka man jāsteidzas, jāiztur, — un tā es visu metu un nāku pie tevis, tu man palīdzēsi viņu atkal atrast, tad es mūžam palikšu pie jums abiem. Ļauj man galvu likt tavā klēpī kā nabaga slimam bērnam un raudāt, raudāt ...

Elinora. Mana mīļā sirsniņa, tu arī esi slima, vaidziņi deg kā ugunī, sirds pukst, ka vai pušu trūktu. Labi būtu, ja tu arī dejošanu uz laiku atmestu.

Silfīda. Pavisam! Pavisam! Es noģērbu šīs nelgu drēbes, noņemšu spožos vizuļus un lūgšu tevi, lai tu uzmeklētu priekš manis tos vispelēkākos svārciņus, es sēdēšu pie tava pavarda un uzkuršu tev guntiņu, sasildīšu tevi, kā tu mani esi sildījusi un lutinājusi.

Elinora. Tu ar savām feju rociņām, princese no Akvitānijas? Tā viņš tevi sauca — vai tu to vari? Tā ir tikai skaista fantāzija.

Silfīda. Es visu varu, ja tik zinu, ka ir mērķis. Tūlīt es ņemu nost vizuļus. Paglabā tos, kad kādā svētlaimīgā brīdī tos aplikšu, lai jums abiem dejotu priekšā. Bet vēl pēdējo reizi nobeigšu še savu deju. (Iesāk dejot kā nevarīgi un streipuļojot.)

Stipri klauvē pie durvīm.

Elinora. Iekšā! Kas tur ir?

Ziemeļa saimniece. Es nāku, jaunkundzīt, nest bēdu vēsti, ka jūsu draugs Ziemelis nupat miris. Elinora (iekliedzas). Miris!

Silfīda (kā nesaprašanā, drebot). Miris? Ko jūs sakāt! Miris! Ā, Ziemelis! Viņa nav vairs — — — ā! (Iekliedzas skaļi, krīt gar zemi.)

Elinora. Māsiņ! Māsiņ! Pagalam arī viņa!

Content

Pliekšāne Elza Janis Ziemelis

PIRMAIS POSMS

PIRMAIS CĒLIENS

OTRAIS CĒLIENS

OTRAIS POSMS

TREŠAIS POSMS