Pliekšāne Aspazija Elza

Neaizsniegts mērķis

NEAIZSNIEGTS MĒRĶIS

Tagadnes drāma 4 celienos

Personas:

Dambītis — saimnieks Dambīšos

Dambene — saimniece, viņa sieva

Velta — abēju meita

Kate — viņu audžumeita

Riters muižas nomnieks, vēlāk saimnieks Dambīšos

Riterene — viņa māte Jausmlņš — students, mājskolotājs Zelma — Vlzuļu meita

Trīne Anna meitas Dambišos

Garklaukundze — Veltas krustmāte

Policists

Dambiša kalpi

PIRMAIS CELIENS

Istaba Dambīša mājās.

Durvis pa labo ved uz āru, pa kreiso — sānu (stabā. Dibena log?, Istabas lietas: daži krēsli, skapis un galdiņš. Pie sienas plaukts ar bibeli un sprediķu grāmatām. Laiks: pēcpusdiena pret vakaru.

1 SKATS

Dambīša kalpones: Anna un Trīne.

A n n a (nokopj dažas istabas lietas).

Trīne (no āra ienākdama). Vadzi, Anna, ko tu saki, vai nevarētu mēs arī tikt uz tējas vakaru?

Anna. Vai tad saimniece mūs laidīs?

Trīne. Cik tas nu tālu, tepat kaimiņos! Kad mēs āt: i visu sakopjam, tad viņa mūs vakarā gan varētu aizlaist.

Anna. Es dzirdēju, ka šodien būšot ciemiņi, tad jau mēs nedrīkstam iziet.

Trīne. Ciemiņi? Kāds velns tad tos še atspers?

Anna. Viņi priekš balles pirms piebraukšot te nolikt zirgus un tad ar mūsējiem kopā uz kaimiņiem.

T rīne. A, re, kas nu vēl nepienāks klāti Sāks ciemiņu šķūtis braukt! Līdz šim tu, cilvēks, dzīvoji dieva mierā.

Anna. Citāda dzīve jau nu ir, kamēr jaunkundze tagad no pilsētas mājā.

Trīne. Ak tu kungs un dievs, nu gan ir kakla cirtiens! Kad es to būtu zinājusi, tad es pa mīkunām vis par to algu nebūtu derējusi. Nepietiek, ka jau pa darba dienām vienmēr jānoskrejas it kā iejūgtam zirgam, tas pašas svētdienītes arī vēl nebūs brīvas!

Anna. Pienāks jau arvien vēl vairāk darba, kad tie precinieki sāks braukt. Vai tad nu tādai izdaudzinātai jaunkundzei gan viņu būs trūkums. Šodien pat dzirdēju, ka še būšot bagātais Riters; viņam esot muiža uz arenti.

Trīne. Lai viņam visa elle uz arenti! Vai man tādēļ jāpaliek mājā?

Anna. Diezin kā būtu, kad mēs palūgtu Kati, lai tā paliek pie rokas, kad viesiem vajag ko padot. Traukus jau mēs tagad varam salikt.

T r ī n e. Kati? Tas ir riktīgi! To pūķi! Tā tev ļaus otram cilvēkam papriecāties, kad tā nevienam nenovēl pat ne laba deguna!

Anna. Diezin kas ar to Kati ir! Pēdējā laika ar viņu nemaz nevar iztikt, plēšas un lamājas ar visiem mājas cilvēkiem kā pats nelabais.

T r I n e. Kas tad to nezina! Aiz dusmām viņa plist pušu, ka tagad jaunkundze ir mājā, un viņa nu vairāk nav nekas kā tikai priekšsaimniece. Līdz šim tā tika turēta nevis kā saimnieku audžumeita, bet itin kā kad būtu viņu pašu bērns.

Anna. Lielākā skaudiba viņai ar par to, ka Veltas jaunkundze ir tik smuka, kamēr viņas bakurētainais ģīmis izskatās, itin kā velns uz tā būtu zirņus kūlis.

Trin e. Mazai esot, tai zirgs reiz izspēris acis, par to tā tagad citiem sper acis ārā.

Kate (aiz durvim). Vai te neviena cilvēka nav? Uguns atlaista, grāpis pārkūsājis — pie jodat Kur tās meitas ielīdušas?

A n n a. Vai dzirdi? Nu jau iet atkal va|ā!

Trīne. Nu, lai viņa tikai ar mani iesāk, tad es tai gan rādīšu.

A 11 n a. Labāk jau ar labu.

2. SKATS

Tās pašas, Kate.

Kate (ienākdama). Paskaties, kur abas degunus sabāzušas! Kas viņām par daļu, lai tā uguns pati kurinās! Jeb vai man tas būs jādara, cienīgās preilenes?

An n a. Mīļā jaunkundze…

Trīne. Nelaime jau nekāda nebūtu bijusi! Kamēr izbļāvāties, būtu iekūrusi uguni.

Kate. Tā, tā, tā! Es jau esmu tas vergs, kuru visi pa kājām min!

Anna. Es jums gribēju lūgt (Taisās Katei bučot roku.)

Kate (dusmīgi atrauj roku). Ko vēl ne? Vai es jau esmu tik veca, ka man jābučo rokas.

Anna. Es gribēju lūgt — redziet, šovakar ir tējas vakars kaimiņos, un mēs ari labprāt gribētu tur aizkļūt.

Kate. Ak tā, ķekatās skriet! Un kas tad paliks tanis mājās?

Anna. Kad jūs būtu tik laba un paliktu mūsu vietā, ja ciemiņiem vajadzīgs ko padot. Jūs taču uz tējas vakaru neiesiet?

Kate. Saprotams, kam tad man to vajaga! Kam man pavisam ko vajaga pasaulē! Kad tikai citiem viss ir — jums un jūsu smalkajai jaunkundzītei.

Trīne (iespriedusies). Smalka arī tā Veltas jaunkundze ir!

Kate. Tad ņemiet un ieceliet arī viņu reiz debesīs, ko te vienmēr skandināt it kā pulksteņus! Vai man gan būs jūsu meldiņš jāvelk līdz un jūsu jaunkundzītei kājas jābučo. Dienu un nakti jau esmu skrējusi un plēsusies, ka pat ne labas drēbites nav uz muguras.

Trīne. Nu, tās jums arī lāga nestāvētu, tas būtu tikpat, it kā cūku kūtij uzlikts dakstiņu jumts. (Noskrej ātri.)

Kate. Nekauņa, es tev rādīšu! (Pakaļ.)

Anna. Ak tu žēlīgais dievs, kas tā par dzīvi! (Noiet.)

3. SKATS

D a m b ī t i s ar Dambenl no otras puses.

D a m b e n e. Pagaidi, kur tu skriesi, Jauj jel apsiet to šlipsi!

Dambītis (ar zābakiem uz gridas klapēdams un lepni grozīdamies). Paskaties nu, vai neesmu smuks? Tīri kā jaunkungs!

D a m b e n e. Ko nu ālējies! Sēdi labāk, lai apsienu šlipsi. (Pieceļ krēslu.)

Dambītis (apsēžas). Nu, jel nu, izpucē ari mani labi.

D a m b e n e. Ko te vērts šlipsi siet! Apakš tās bārdas tikpat to nemaz neredz. (Brauka viņam bārdu uz augšu.)

Dambītis. Vecen, tu gan laikam gribi mani bučot?

Dambene. Es tādu meža Miķeli bučot! Nodzen pa- priekšu bārdu. Kad jaunībā neesi bārdu valkājis, tad tagad tas tev, vecam vīram, tīri par grēku.

Dambītis. Kā? Par grēku?

Dambene. Toreiz, kad jaunibā ar tevi iepazinos, tu biji tāds ontlīgs cilvēks ar skaidru ģīmi.

Dambītis. Tad tu domā, ka tā bārda nav līdzi pielaulāta?

D ambe n e. Diezin kas vēl no tevis neiznāks! Topi jau jo vecāks jo aušīgāks.

Dambītis. Es tagad varu bārdu valkāt kā visi kungi! Vai man nav lepna, mācīta meita? Kad svētdienās sajūdz abus bēros jaunajos pederu ratos, tad jau Veltai kaut kāds prasts mužiks nevar sēdēt blakus.

Dambene. Tu nu gan uzskrietu gaisā, ja tā Velta vien tev līdzi būtu tāda.

Dambītis. Saki, vecen, — kas ar to skuķi ir? A^an viņas izturēšanās nemaz nepatīk. Tādam jaunam mei fēnam vajadzētu sprēgāt kā dzirkstelei, un viņa staigā itin kā savītusi. Nemaz nav tādas jauna cilvēka kurāžas! Viņdien, kad Leibtts turēja pie mums šabas, es gribēju, lai viņa tam parunātu priekšā — vai nu pa krieviski, vai spranciski — tu jau zini, ka tādi žīdi to izstāsta pa malu malām. Bet viņa itin mierīgi atgriež muguru un aiziet projām. Ka tevi piķis! (Nospļaujas.)

Dambene, Jā, jā, kad tu tikai ar visu skološanu nebūsi meiteni samaitājis! Vai atmini, ko vecais Pakaviņs arvien teica, lai tik daudz neskolojot, jo skolas tiem jaunajiem cilvēkiem sagrozot galvu.

Dambītis. Ko nu vecais Pakaviņš, tāds tarkšķis, zina!

Dambene. Vajadzēja, kā es gribēju, palaist pilsētā pie šūšanas, un ar to būtu pieticis. Kam viņai vairāk vajaga, viņa taču ir māju mantiniece un pie tam vel smuka.

Dambītis. Smukas un māju mantinieces ir daudz, bet mana meita turklāt vēl mācīta.

Damben e. Būtu vēl bijis puika!

Dambītis. Par to atkal viņa varēs nocelt to labo puiku! Vadzi, vecen, bagātais Riters arī šodien solīja piebraukt pie mums. Viņš man brīnum sāk pielabināties, ias ko nozīmē! Saki tikai Veltai, lai labi uzpurinās!

Dambene. Es tā ko padzirdēju, ka Riteram ar to bagātību nemaz tā nestāvot, kā esot izdaudzināts. Citi paklusu runā, ka tam vēl esot parādi. To naudu, ko viņa tēvs esot sakrājis, muižu turēdams, viņš visu esot nolaidis.

Dambītis. E, bābu pasakas!

4. SKATS

Tie paši, Velta ienāk.

Dambītis. Kas tad tas, mans kukainīt, ka neesi nemaz vēl uzprišinājusies? Viesi driz būs klāt.

Dambene. Sataisies, Veltiņ, sataisies, uzspraud matus, tie tev tādi izpūruši. Es iznesīšu spoguli. (Iet bluķus istabā un iznes mazu tualetes spoguli.)

Velta. Atkal viesil Pagājušo svētdienu jau tie pie mums bija.

Dambītis. Šodien tie noliks te zirgus, un tad kopā iesim uz kaimiņu tējas vakaru. Otro kaimiņu Zelma ari solīja te pienākt.

Velta. Kad jel tie mūs laistu reiz mierā ar saviem mūžīgiem apciemojumiem!

Dambītis. Visi nāk tevi aplūkot, tādēļ ka pa malu malām izdaudzināts, kāda Dambīša meita mācīta un gudra.

Velta. Tēv, nerunā vienmēr, ka esmu skolota. Man tas tiešām nepanesami!

D a m b ī t i s. Kā? Vai tad tā nav taisnība?

Velta. Kas gan mana prašana, salīdzinot ar patieso zināšanu un izglītību! It kā niecīgs smilšu graudiņš!

Dambene. Vai nu redzi, ka Pakaviņam taisnība, ka skolas tikai esot par samaitāšanu. Labāk būtu, ja tā nemaz nebūtu tapusi skolota.

Velta. Var būt, ka arī tā būtu labāk bijis, jo tad es nekad nebūtu dabūjusi zināt, ka ir vēl kāda cita — augstāka pasaule, bet tagad esmu kādu ceļa gabalu gājusi, un 1111 man uzreiz uzsauc: tu nedrīksti tālāk, tev jāpaliek stāvot vai jā griežas atpakaļ…

Dambītis. Bet mūžīgi taču nevar tupēt uz skolas sola. Tev jādomā, ka esi sieviete un ka tev pavisam citādi dzīves uzdevumi.

Velta. Jā, vīrieši, tie drīkst arvien tālāk censties, bet mums, sievietēm, kad līdz zināmam laikam kādu skolu esam apmeklējušas, it kā notecējušam stundenim viss jā- met pie malas un jādomā tikai uz tukšiem priekiem un ballēm, lai tur spētu sev vīru nozvejot — tas jau vienīgais dzīves mērķis.

Dambītis. A, kad tu sāki tādu meldiju, tad arī es runāšu pa vāciski. Es tevi esmu audzinājis, lai tu mums bulu par prieku un nevis saīgusi vienmēr gulētu

grāmatās. No šās dienas tu man neņemsi vairs nevienas grāmatas rokā. Vai saproti?

Velta. Tēv, tu rnan aizliedz manas pašas grāmatas lasīt?

Dambītis. Se, te ir bībele, lasi to! (Noņem no plaukta bibeli.)

Dambene. Dieva vārdiņš kāds noputējis. (Noslauka bibeli priekšautā.)

Dambītis. Lasi to, cik tev patīk. To es tev neliedzu. (Kate ienāk.)

Dambene. Nāc, Kātiņ, nāc, palīdzi Veltai saspraust matus, citādi jau viņa netiks gatava. Mēs iesim paskatīties, vai viesi nebrauc. (Noiet ar Dambiti.)

5. SKATS

Kate, Velta.

Velta (atsēžas pie galdiņa un atspiež skumji galvu rokas).

Kate. Nu, ko tu gribi, lai tev palīdzu?

Velta. Nekā.

Kate. Man laikam būs vēl jālūdzas, lai tu man atjautu tevi apkalpot.

Velta. Nemoci mani, es esmu gluži laba tāda, kāda tagad esmu.

Kate. Jausiniņš jau arī būs šodien še.

Velta. Man tikpat inaz priekš Jausmiņa kā priekš citiem jāgreznojas.

Kate. Saprotama lieta! Tev jau to nevajaga, tu tāpat esi diezgan skaista.

Velta. Vai esmu skaista vai neskaista, tas man gluži vienalga.

Kate. Kad tev nebūtu tavs gludais ģīmis, gan tad tu runātu pavisam citādi.

Velta. Kas man no mana skaistuma par prieku! 3a daudz, tad es viņu nīstu.

Kate. Nespēlē jel kumēdiņus!

Velta. Jā, es viņu ienīstu! Ienīstu, ka esmu skaista, bagāta, ka mani sauc par skolotu, ka es vairāk nekas nedrīkstu būt kā tikai rotas gabab, ko priekš visiem izstāda.

Kate. Tu vari runāt tā, kad tev visas laimes dāvanas klēpī sabērtas, kad tu no visiem topi cildināta un uz ro- kām nesta.

Velta. Es apskaužu katru nabaga kalpu bērnu, tas ir brīvāks par mani.

Kate (ar rūgtumu un augošu kaislību). Ko tu zini no dzīves pabērņiem? No visiem stumdītiem, nicinātiem cietējiem, kuriem katrs kumoss top mutē sarūgtināts! Ko tu zini no tiem, kuru dzīvē nav neviens saules stariņš iespīdējis, neviens vienīgs! Gar kuriem neviens neņem dalību, lai tiem krūtīs sirds vai sadegtu …

Velta. Cik labprāt es ar tevi mainītos, Kate!

Kate. Nerunā no manis, es tev saku, jeb es varētu visu aizmirst! Es neesmu vis te katram par izsmieklu; es nepiederu pie tiem, kuri vēl pateicas, kad tie tiek ar kājām mīti, un slavē dievu, kad tie maz drīkst vēl elpot.

Velta. Kate, apmierinies jel, ko tad es tev esmu darījusi?

Kate. Neizliecies jel par tik nevainīgu lellīti, itin kā tu nekā nesaprastu! Tu gribētu būt tā, kas es esmu! Un es? Vai zini, cik nakšu jau neesmu bez miega raudādama pavadījusi, tikpat es atkal pavadītu, es atdotu vienu dzīvību — desmit — kad es vienu brīdi varētu būt tā, kas tu esi.

Velta. Nerunā no manas laimes, es to nevaru paciest,

Kate. Liekule! Se, apskaties jel savu glumo ģīniīti. (Pakampj spoguli un tur to Veltai priekšā.)

Velta (novērsdamās). Laid jel!

Kate (tur tai no visām pusēm spoguli priekšā). Pamīlinies jel ar savu izskatu, pamīlinies! Par daudz jau tev nekad tas nevar būt! Salīdzini klusumā sevi ar mani!

e ll a. Tu esi par daudz uzbāzīga!

Kate. Kā lai nu es varētu iedrošināties! Es jau esmu kalpone un tu cienīgā jaunkundze!

Velta. Es ar tevi negribu ķildoties. Atstāj mani.

Kate. Pavēli vien, to tu brangi proti!

Velta. Es arī pavēlu, lai tu reiz laistu mani mierā!

Kate. Nu, tu domā, ka es no tevis bīstos un drebēdama nedrīkstēšu priekš tevis pat ne muti attaisīt? Se tev! (Laiž ar sparu Veltai spoguli acis, bet netrāpa, spogulis saplīst.)

Velta (iekliedzas).

6. SKATS

Dambītis ar Dambeni ieskrien.

Dambītis (durvis). Kas tas par traci? (Ierauga saplēsto spoguli.) Kas to spoguli ir saplēsis?

Kate (rokas sānos iespriedusi, nāk ar izaicinošu skalu uz priekšu).

Velta. Nekas. Es iekliedzos tādēļ, ka spogulis man izkrita no rokām.

Dambene (spoguli paceldama). Kas tā par skādi!

Dambītis. Klau, vai tur nepiebrauca rati? Nāc, ve- cen, mudīgi pretim ciemiņiem. (Abi noiet.)

7 SKATS

Kate, Velta.

Kate (pieiet Veltai klāt šņākdama). Nu, kāpēc tad tu neteici taisnību, ka es tev iesviedu spoguli acīs? Vai tev gribējās izrādīties augstsirdīgai un mani saudzēt? Es tev par to nepateicos un nīstu tevi vēl vairāk. Jā, dzirdi, es tevi nīstu un reiz tomēr tev apgriezīšu kaklu riņķī! (Aizskrien prom.)

8 SKATS

Velta (viena, ar šausmām noskatās viņai pakaļ). Mans dievs, kādēļ Kate mani tik briesmīgi ienīst? Man še mājā nav nevienas dvēselītes, kas man justu līdz. Mani vecāki mani nesaprot — tāpat kā es viņus; es esmu gluži atstāta. Kaut jel šodien ierastos Jausmiņš! Bet vai es drīkstu viņu apgrūtināt ar stāstiem par savu ģimenes dzīvi? Mēs priekš tā esam par svešu. Vienīgais, kas mūs saista, ir tikai mūsu centieni. Tēvs man noliedza gra- matas, bet es tomēr viņam nepaklausīšu — nekad! (Noiet.)

9 SKATS

Dambītis, Dambene, Riters un viņa māte Riterene ienāk no āra.

Dambītis. Tas ir brangi, ka turējāt vārdu, mūs apmeklēdami, un neapslinkāt mājā. Noņemiet nu virsdrēbes.

Dambene (uz Ritereni). Palīdzēšu jums atraisīt lakatus.

Riterene. Tā jau nu iet. Ko tad nu darīs! Mums, vecajiem, jau ar tiem jaunajiem jāturas līdz. Neatstāja dēls mājā neparko.

Riters (pie sevis). Kad tikai būtu palikusi.

Dambītis. Jā, mums jātop otrreiz jauniem. Kad mēs, Riteru māt, šovakar abi laidīsim vienu šlēperi vaļā, tad tikai būs ko paskatīties! Lai tie jaunie iztaisa vien to mums līdz. (Griežas riņķi dejodams.)

Riters (uz Dambeni). Cienījamā kundze, neņemiet man Jaunā, ka biju tik brīvs jūs apciemot.

Dambītis. Ko tur taisāt tik daudz špākstes! Esat jau mums mī|š viesis! Kur tā Velta paliek? Vecen, ej pasauc Veltu. Es iešu paskatīties, vai puiši ir piekopuši jūsu zirgus. Atpūtieties tamēr un piesēdiet, viesiņi. (Abi ar Dambeni noiet.)

10. SKATS

Riters, Riterene.

Riterene (apskatās tnttdigi visapkārt). Kamēr esam vieni, vēlreiz tev piekodinu, lai zinātu izturēties, ka vari pielabināties Dambīšu meitai.

Riters. Ko tu kūko kā dzeguze vienmēr to pašu.

Riterene. Viss no tā atkarājas, ka dabonam Dam- bīšus rokā. Ja tas neizdodas, tad esam beigti. Tu zini, cik mums vairs mantas.

Riters. Caur to viņa nepieaugs, kad tu vienmēr par to skandini.

Riterene. Ak tā! Kas tad viņu visu iztrallinaja, ja ne tu, jaunkundziņ, un nu tu negribēsi, ka es par to runāju. Cikreiz gan tevi neesmu no šeņķiein vien ārā pirkusi?

Riters. Zinu jau, zinu.

Riterene. Nu, tad arī zini, ka vairāk es to nedarīšu Mana tēva atstātā mantības da|a arī pie beigām, un tavi kāršu spēles parādi vairs ilgāk negaidīs.

Riters. Ar varu es taču, še atnācis, nevaru Dambīšt: meitu paņemt kā kādu veģi, kabatā iebāzdams.

Riterene. To es nesaku, bet ātri tam jānotiek, la Dambīši nedabūtu zināt un tuvāk par tevi pētīt.

Riters. Beidz jel, tur jau viņi nāk.

11. SKATS

Tie paši, Dambītis, Dambene un Velta.

Dambītis. Lūk, te ir mana meita, apskatiet manu Veltu.

Dambene. Ko nu rādi it kā zirgu priekš pirkšanas!

Riters. Man tas gods jums priekšā stādīties, cienījamā jaunkundze. Mans vārds Riters, mans tēvs bija muižas nomnieks.

Dambītis (uz Veltu). Vai redzi, kas mums par godu, ka arendatora kungs mūs apmeklē.

Riterene (pie sevis, Veltu aplūkodama). Tāda skāba putra vien ir, lūpas sacēlusi! (Dikti.) Kas jums par brašu meitu, Dambišu papu!

Dambītis. Ja, es varu būt lepns uz savu meitu. Visi pārmeta, ka Dambītim neesot dēla, bet tikai meita, bet es teicu: pagaidiet, gan mana meita jūsu visus dēlus sabāzīs maisā, un tā arī ir! Kurš te gan tik daudz skolots kā viņa?

Riterene. Taisnība, Dambīt, ka jūs esat tic pirmie; tagad jau nu visi sāk jums pakaļ darīt. Arī jūsu kaimiņi Vizuļi — kā dzirdēju — saviem dēliem esot pieņēmuši mājskolotāju.

da m b it i s. Jā, to Jausmiņu. Viņš jau te arī atnāk un lasa ar manu meitu kopā grāmatas. Man viņš nepatīk, tāds izbadējis students.

Velta. Tēv, tādēļ, ka Jausmiņa kungs ir nabags, viņš nav nicināms.

Dambītis. Tu tik arvien ņemies viņu aizstāvēt! Nāciet, mīļā Riteren, ko uzkost, lai tie jaunie ļaudis savā starpā iepazīstas. (Noiet ar Ritereni un Dambeni.)

12 SKATS

Riters un V e lt a.

Riters (Veltai ceļā stādamies, kura grib iziet). Vai drīkstu, cienījamā jaunkundze, jūs jau še, mājā, uzlūgt uz šā vakara pirmo kadriļu?

Velta. Nevaru jūsu ielūgumu pieņemt, tādēļ ka šovakar nemaz nedomāju uz balli iet.

Riters. Ko jūs teicāt! Neiesiet tepat uz kaimiņu balli? Tas ir ērmoti! Kā to lai izskaidro?

Velta. Gluži vienkārši. Man balles un dejas nepatīk.

Riters. Jaunkundz, jūs, tik jauna būdama, tā runājat!

Velta. Vai tad jauns nevar būt prātīgs? Es tādus priekus atrodu par tukšiem, tas ir viss.

Riters (pie sevis). Tad vējš pūš no šās puses! (Dikti.) Tiešām, ļoti prātīgi no jums, cienījamā jaunkundze, jus esat pirmā sieviete, kuru dzirdu tā spriežam. Es gluži pieslejos jūsu uzskatiem; arī es no tādiem tukšiem priekiem nekā neturu un, ja atļaujat, tad palikšu še mājā pie jums.

Velta. Es negribu jūs no balles atturēt, Ritera kungs.

Riters. Lūdzu, es to daru labprāt.

Velta. Bet es gribu būt viena.

13. SKATS

Tie paši, J a u s m i ņ š, Vizuļu Zelma.

Zelma (Veltu apkampdama). Labdien, mīļā Velta! Ak, kā es ilgojos tevi redzēt! Neesam jau tikušās kā pērn pa svētku laiku, kad tu biji pārbraukusi.

Velta. Tiesa gan, ka neesam tik ilgi redzējušās.

Zelma. Nu tu mums varēsi daudz ko pastāstīt par pilsētas dzīvi, kas pavisam citāda nekā te, uz laukiem, kur aiz gara laika jānobeidzas. Tur jau balles un izrīkojumi ir ik vakaru.

Velta. Es pie šiem izrīkojumiem ne pie viena neesmu piedalījusies. (Iet Jausmiņam preti.) Sveiki, Jausmiņa kungs, vai paņēmāt līdz grāmatas, kuras jums lūdzu?

JausmiņŠ. Kā nu tās varētu aizmirst!

Riters (pa to starpu apsveicinās ar Zelmu).

Zelma. Vai dzirdat, Ritera kungs, Veltas jaunkundze neesot piedalījusies ne pie viena izrīkojuma, tas taču ir jocīgi! Ha-ha-ha!

Riters. Bet priekš kungiem ļoti sāpīgi, ka tiem tik daiļa dejotāja bija jāuzlūko par neiegūstamu.

Zelma. Nu, tad tai šovakar būs jādanco par visām reizēm kopā.

Riters. Jānožēlo, ka tas nevarēs notikt. Dambiša jaunkundze teica, ka tā balli neapmeklēšot.

Zelma. Ko, Velta, vai tas taisnība?

V e lt a. Jā, es palikšu mājā.

Zelma (sasit rokas). Es nespēju par to izbrīnīties! Tad tev laikam mūsu laucinieku jaunkungi būs par pras' tiem?

Ve lt a. To es nesaku.

Zelma. A! Tad es zinu. Velta būs iemīlējusies! Kad mana māsīca bija iemīlējusies, tā arī negribēja iet uz ballēm un runāja arvien palikt par žēlsirdīgo māsu.

14 SKATS

Tie paši, Dambītis iznāk no sāņistabas.

D a m b ī t i s. Tas nu labi, ka visi sāk kopā rasties! Nu tik, viesiņi, pa vieni vieti, nu tik visi pa vieni vieti! (Apsveicinās ar Zelmu.)

J a u s m i ņ š. Sveiki, Dambīšu papu.

Dambītis (vienaldzīgi). Veseli, veseli. (Atgriežas pie ciliem.) Nāciet nu tik iekšā. Papriekšu mums ar za- kusku un labu čarku jāieliek fundamente, lai vēlāk varētu izturēt to griešanos.

Zelma. Paldies, mīļais Dambīšu papu. (Iet ar Riteru uz suņistabu.)

Dambītis (uz Veltu, kura grib palikt). Nu, Velta, nāc līdzi. (Visi noiet bez Jausmiņa.)

15 SKATS

J a u s m i ņ š, Kate.

Kate (nak no otras puses ar iedegtu lampu). Jūs še vieni paši palikuši, Jausmiņa kungs.

J a u s m i ņ š. Nekas, Kates jaunkundze, pagaidīšu, kamēr citi ienāks.

Kate. lātad Velta gluži mierīgi jūs atstājusi vienus!

Jaus m i ņ š. To es nevaru ņemt ļaunā, viņai arī pret citiem viesiem pienākumi.

Kate. Es zinu, ka Dambītis viņu grib no jums atturēt, tādēļ ka viņš jūs lāgā neieredz, bet Veltai nevajadzētu tik gļēvulīgi tēvam paklausīt.

Jausmiņš. Jūs prasāt no Veltas jaunkundzes par daudz! Kādēļ lai viņa manis dēļ sanīstos ar tēvu?

Kate. Sievietei vajag to vīrieti, kuru viņa mīl, aizstāvēt pret visu pasauli.

Jausmiņš. Bet, jaunkundze, jūs ļoti maldāties, domādama tādu sakaru starp mani un viņu!

Kate. Vai es gan esmu muļķe, ka nenomanītu, ka jūs abi meklējat arvienu sastapties?

Jausmiņš. Tas ir pavisam kas cits, kas mūs ved kopā: centieni, kuri daudz plašāki par šauro mīlestības aploku; nevis siržu, bet gara vienība mūs saista.

Kate (aizmirsdamās, ar jūtām). Priekš sievietes viss dzīvības avots ir mīlestība. Lai viņas centieni to paceltu diezin cik augstu, lai tā lidinātos cik tālu, vienmēr tā griezīsies pie viņas atpakaļ, kā putniņš turas pie savas ligzdas, kā dreboša magnēta adata vienmēr griežas pret polu. Kaila un tukša, kā sakaltis zars pie koka, ir tā dzīvība, kuru nav apspīdējis mīlestības siltais saules spožums. Mīlestība pie sievietes spēj panākt visu un to pārvērst vai par eņģeli vai par velnu!

Jausmiņš. Jūs tik dzejiski runājat par mīlestībul

Kate. Redziet, ka arī rupjā, prastā Kate var būt i poētiska. Poēzija jau nav priekš manis, tā tikai piederas tādām augstākām būtnēm kā Velta.

Jausmiņš. Tiešām, es nebiju domājis, ka jums tik daudz jūtu.

Kate. Kas tad pēc tām ir prasījis, vai man ir jūtas vai nav. Sievietēm jau jāgaida, kamēr laime pie viņām nolaižas; pašas tās pēc viņas nedrīkst meklēt.

J a u s m i ņ š. Kādēļ lai sievietes nevarētu tāpat savas jūtas izteikt kā vīrietis?

Kate. I\as ir jaunas un skaistas, tām vēl tādu aizmiršanos piedotu, tās arī atrastu šo laimi, bet, kas tādas nav, tām jāpaliek kā ubagam ceļmalā, kam visi iet garām, un jāklus, vienmēr jāklus.

Jausmiņš. Nevis ārējā skaistumā ir cilvēka vērtība.

Kate (nespēdama savaldīties). Vai jūs patiešām tā domājat? Jūs nabaga Kati neatstumtu, kad tā nāktu pie jums, nāktu ar pārplūstošu sirdi — un jums sacītu, ka tā jūs — ka tā jūs — mīl.

Jaus m i ņ š. Jūs mani pārsteidzat…

K a t e. Es esmu nesmuka, ļauna, sarūgtināta, tādēļ ka pa visu savu dzīvi bijusi atstumta un nicināta, bet jūs mani varat darīt par labu. Es aizmirsīšu visu, ko esmu cietusi, es būšu tik laimīga! Tik laimīga, ka visa pasaule mani apskaudīs.

Jausmiņš. Jaunkundze …

Kate (starpā). Es zinu, jūs domājat pie Veltas, bet kas jus viņai varat būt, kurai pieder visa pasaule? Viņa nekad priekš jums to nejutīs, ko es, kurai jūs esat vienīgais. Priekš jums es dzīvošu, priekš jums tikai elpošu. Rita un vakarā es jūsu kājas skūpstīšu.

Jausmiņš. Beidziet, jaunkundze, man jums jāsaka, ka jūsu jutās nevaru dalīt.

Kate. Nevarat! (Iebrēkdamās.) Nevarat?

Jausmiņš. Es ļoti nožēloju, bet…

Kate. Ila! Nerunājiet — nerunājiet! Es jau zinu, atkal akmens, kuru lūdzu pēc maizes, — tas jau mans liktenis. Kā varēju būt tik ārprātīga un iedomāties, ka priekš riebīgās Kates kāds ko varētu just! Neviens! Neviens!

Jausmiņš. Esiet pārliecināti, ka sajūtu sirsnīgāko draudzību. (Sniedz viņai roku.)

Kate (to atgrūž). Nost! Ubaga dāvanu man nevajag! Ejiet jel izstāstiet to Veltai, ka trakā Kate jums uzbāzās ar savu mīlestību; izsmejiet mani!

Jausmiņš. Kādēļ jūs domājat par mani tik ļauni!

Kate. Jūs visi esat tādi, jūs visi! (Izskrej ārā.)

Jausmiņš. Tas bija pārsteidzoši. Neesmu taču ne mazāko iemeslu devis, kas tai būtu varējis modināt cerības!

16. SKATS

Jausmiņš, Velta, Kate, kas slepeni visu noklausās.

Velta (uz pirkstu galiem, apkārt skatīdamās). Jaus- miņa kungs, mēs šodien atkal varēsim satikties?

Jausmiņš. Jūs taču iesiet uz tējas vakaru?

Velta. Nē, es palikšu mājā.

J a u s m i ņ š. Bet ko jūsu vecāki sacīs?

Velta. Tēvs gan būs sašutis, bet es nevaru neko darīt.

Jausmiņš. Tad jau arī es nedrīkstēšu te rādīties.

Velta. Nāciet, kad visi būs aizgājuši.

Jausmiņš. Vai mēs varētu to iedrošināties?

Vc 11 a. Neļausimies atbaidīties — mūsu centienu dēļ.

Jausmiņš. Labi, es nākšu.

Velta. Tad aizejiet tagad. Pēc kādas stundas, kad viņi būs projām, es jūs gaidīšu.

Jausmiņš. Uz redzēšanos! (Noiet, Velta to pavada.)

Kate (iznāk no slēptuves). Tad tādēļ viņš mani atstūma! To es jums abiem rādīšu! Tas būs ļoti brangi — ha-ha-ha! (Noiet.)

17. SKATS

Velta nāk alpaka), no sāņistabas iznāk: Dambītis, Dambene, Riters, Riterene, Zelma.

Dambītis. Ar tām valodām esam nokavējušies, pirmie danči jau būs nodancoti. Nu tik žigli, ka dabonam kādu apaļo vēl apgriezt.

Riterene. Jā, steigsimies, steigsimies! (Ņem abas ar Zelmu virsdrēbes, visi ģērbjas.)

Zelma. Jausmiņš jau aizgājis turp, diezin kādēļ viņš no mums arvien tā izvairās!

Dambītis. Nu, Velta, ko kavējies! 2ip un drei! Velc mēteli mugurā!

Velta. Ejiet vien visi bez manis, es palikšu mājā.

Dambītis. Ko tu teici? Mājā paliksi? Tad ta smuki?

Velta. Es nejūtos īsti vesela.

Dambītis. Kas jaunam cilvēkam tā par neveselību!

Zelma (zobojoši). Tagad jau tām smalkajām dāmām tāda modes kaite, tie esot nervi.

Dambītis. Kas? Cērmes? Lai viņa ēd cērmju zāles, bet tādēļ nav jāpaliek mājā.

Dambene. Liec nu viņu mierā, tu jau zini, ka Veltai bieži uznāk galvas sāpes. Es ari labprāt gribētu palikt mājā pie viņas.

Dambītis. Vai tev ar nebūs tās cērmes? Es tev gan rādīšu! Tevi es vēl mācēšu valdīt.

Velta. Ej, māmiņ, es jau iztikšu viena.

Riters. Es arī biju tik brīvs jaunkundzei piedāvāt savus pakalpojumus …

Velta. Es lūdzu, lai neviens manis dēļ neliktos traucēties.

Zelma (koķeti). Jums, Ritera kungs, diemžēl ar mums vien šovakar jā pietiek.

Riterene (uz Veltu). Mans dēls bez jums jutīsies ļoti nelaimīgs.

Riters. Es šovakar nedejošu, bet spēlēšu tikai kārtis.

Dambītis. Tad spēlēsim abi uz stukulku, man ļoti noderētu pasīcināt jūsu resno naudas maku.

Riters (pie sevis). Jeb man viņa! (Visi noiet bez Veltas.)

18. SKATS

Dambītis, Velta.

Dambītis (pie durvim atgriezdamies). Pag, es tev gribēju sacīt vienu vārdu. Vai tu domā, ka es tavus niķus nepazīstu? Nu tad gulēsi atkal grāmatās. Bet šoreiz’es būšu gudrāks un paglabāšu lampu. Priekš paskatīšanās vien tev pietiks ar to mazo nakts lampiņu, kas spīd kā vilka acs. (Pieliek krēslu un iededzina pie griestiem karājošos mazu nakts lampiņu, lielo lampu tas izdzēsis ieslēdz skapi.) Un to es ari tev vēl piesaku: ar to vazaņķi Jausmiņu, kas te šovakar bija, tu arī vairs netiksies; tas tev to galvu ar tām ģeķibām piepūtis.

Velta. Jausmiņa kungs man nav nekā slikta stāstījis.

D a m b ī t i s. Manā mājā lai viņš vairs nerādās. Durvis es arī aizslēgšu. Nu tu nevarēsi uz balli aiztikt, kad tu arī gribētu. (Iziet, durvis no ārpuses aizslēgdams.)

19 SKATS

Velta (viena, pa togu iespīd mēness pilnā spožumā). Tēvs man visu aizliedz, ar varu tas grib apslāpēt, ko tas pats iekš manis dēstijis un lielu audzinājis. Bērnam jāklausa vecākiem, tātad man cits nekas neatliek kā slīkt atpakaļ ikdienībā un aizmirst, ko esmu domājusi, jutusi un pēc kā augstāka centusies, — tumšam atkal jātop ap mani — it kā šinī istabā. (Pavērš acis uz logu, pa kuru meness iespīd.) Nē, tu vēl neesi izdzisusi, spožā, brīnišķā gaisma no augšienes! Tu neesi apslāpējama un izpūšama kā šī svece. Kura dvēselē tavs stars reiz iespīdējis, tas nevar vairs palikt atpakaļ un nogrimt pīšļos, tam jāuzņemas ciņa, lai tas uzvarētu vai ietu bojā! (Pie durvīm tiek klauvēts.) A, tas ir Jausmiņš. (Izmisusi.) Bet ko lai iesāku, durvis ir aizslēgtas.

20 SKATS

Velta, J a u s m iņ š aiz durvīm.

Jausmiņš. Es tas esmu, Veltas jaunkundze.

Velta. Jūs nevarat ienākt, Jausmiņa kungs, durvis ir cieti.

Jausmiņš. Tad jūs aizmirsāt, ka norunājām satikties?

Velta. Es vis neaizmirsu, bet tēvs viņas aizslēdza un paņēma atslēgu līdz. Ak, nu mēs šodien nevaram satikties!

Jausmiņš. Bet, lūk, tur ir logs, to jūsu tēvs aizmirsis.

Velta. Jausmiņa kungs, tas taču būtu …

Jausmiņš (pārgalvīgi pie loga). Kad bruņinieki teikā var uz ledus kalna uzjāt un caur ērkšķiem cauri tikt pie daiļās princeses «Ērkšķu rozītes», tad taču es varēšu caur vienkāršu logu iekāpt. (Ielec caur logu istabā.)

Velta. Aļēs nedzīvojam teikā, bet rūgtajā patiesībā, kur tādus varoņa darbus mēdz citādi apspriest.

Jausmiņš. Tad jūs esat gūstītā karaļa meita un jūsu tēvs simtacainais pūķis, kas jūs apsarga. (Kamēr viņi nāk uz priekšu, Kates galva parādās uz bridi logā un nozūd.)

Velta. Beidziet jel, Jausmiņa kungs, man ir tik drūmi ap sirdi, tēva varmācība mani nospiež, jo viņš mani izskolojis, nevis lai attīstītu manu garu, bet lai dzītu ar mani lepnību. Tagad viņš man aizliedz lasīt grāmatas.

Jausmiņš. Viņš jūsu cenšanos nespēj saprast, viņš nevar iedomāties, ka sievietes, tāpat kā vīrieši, varētu apmeklēt augstskolu.

Velta. Arī jūs vairs nedrīkstiet pie mums ierasties, to viņš noteica.

J a u s m i ņ š. To jau šodien noredzēju, ka viņš uz mani netur labu prātu.

Velta. Es savā vecāku mājā jūtos pilnīgi kā sveš- niece. Nekad es neieradīšu ar šo dzīvi, nekad!

Jausmiņš. Apmierinieties, Veltas jaunkundze, mums jau ir cita pasaule, kurā varam pacelties, kad šī dzīve top nepanesama. Ņemsim priekšā savas grāmatas. (Skatās apkārt.) Bet še jau ir tumšs!

Velta. Tēvs arī atņēma uguni.

Jausmiņš. Tas ir tiešām nekrietni! Būtu es to zinājis, būtu, mazākais, paņēmis līdz kādu sveci.

Velta. Lai paliek. Šovakar mums gaisma, rau, tur no augšas. (Rāda uz logu.) Man arī tagad tā nav ap sirdi, ka varētu ar ko nopietnu nodarboties. Es gribu sapņot, lidināties, izmērot savus spēkus, vai man butu iespejams sasniegt mērķi.

Jausmiņš. Tas arī nebūt nav vajadzīgs, kad tikai atrodamies ceļā uz viņu. Cenšanai pēc gaismas un brīvības nav nekur gala un robežu.

Velta. Ak, Jausmiņa kungs, ļaujiet man piebiedroties Jums un jūsu biedru pulciņam. Es gribu lidzi censties priekš nākotnes ideāla, uzņemiet mani savā pulkā!

Jausmiņš. Apdomājiet labi, Veltas jaunkundze, šī cīņa ir grūta, jūs esat skaista, bagāta, kad apprecēsieties, jūs sagaida viegla dzīve.

Velta. Hu! Tā ir nāve! Garīga nāve …

Jausmiņš. Varbūt jums nāksies visu upurēt, mūsu ciņa vēl ir bezsekmīga, mūsu piekritēju vēl ir maz.

V elt a. Es no neka nebīstos!

Jausmiņš. Un tad vēl līdzekļu trūkums! Jūs nezināt, cik grūti ir būt izsalkušam, ka pie tam arī visi garīgie spēki pagurst. — Es to pazīstu! Man citu līdzekļu nav ko apmeklēt augstskolu kā tie, ko blakus pelnu, vai nu caur stundu došanu, vai mehānisku norakstīšanu, ka roka top dažreiz it kā nomirusi.

Velta (aizgrābta). Ļaujiet man skūpstīt šo nepiekusušo roku, kura veļ reizē akmeņus priekš nākotnes ēkas! Svaidiet mani ar viņu par jūsu izredzēto līdzbiedru.

Jausmiņš. Velta! Jūs — cik liela jūs paceļaties pār citām sievietēm! Jūs man iedodat jaunus spēkus, kur jau taisījos pagurt…

Velta. Mēs iesim kopā, viens otru pabalstīdami.

J a u s m i ņ š. Jā, mēs iesim kopā!

Velta. Un reizē sasniegsim mūsu ideālu ..,

J a u s m i ņ š. Vai kritīsim …

Velta. Slēgsim derību — kā ceļa biedri, kuri kopā uzņem ceļu uz patiesības izredzēto zemi. (Sniedz abi rokas. Aiz durvīm troksnis, kliegšana un svilpšana, viņi abi izbijušies atlecas.)

21. SKATS

Dambīšu puiši, ar vējlukturiem, rungām, cirvjiem un striķiem apbruņojušies, gāžas iekšā. Pakaļ nāk: Dambītis, Dambene, Riters, Riterene, Zelma.

Visi (kliedz). Zaglis! Zaglis! Ķeriet! Ķeriet!

Dambītis. Kur tie zagļi, kas te pa_ logu esot ienākuši? (Skalās apkārt, ierauga Jausmiņu.) AI — Tad tas? Kaimiņu skolotājs!

Jausmiņš (nāk uz priekšu). Es neesmu nācis zagt, Dambīšu papu.

Dambītis. Jūs — ko jus še nācāt? Ko jūs meklējāt pa nakti manā majā? (Ierauga Veltu.) Un tu arī neesi gulēt aizgajusi?

Riters. Nav brīnums, ka Veltas jaunkundze negribēja nākt uz balli, tai jau mājā labāka sabiedrība.

Zelma un Riterene (smiedamās sačukstas, visi smejas).

Dambītis. Nu, kāpēc tu neatbildi! Vai nedzirdi, ka es ar tevi runāju?

Riterene (dzirdami). Kas to būtu domājis no lepnās jaunkundzes!

Zelma. Un šis nekrietnais Jausmiņš!

Riterene (pieiet Dambitim). Saņemieties, Dambīšu papu, tā jau nu notiek dzīvē, ka tie bērni sagatavo vecākiem sirdsēstus.

Dambītis. Ko jūs sakāt? Kā? (Piepeši saprazdams, saķer galvu un iekliedzas.) ĀI Tas lupata! Tas vazaņķis licis manu bērnu apsmieklā!

Dambene (rokas lauzīdama). Velta, Velta, ko tu esi darījusi!

Jausmiņš. Ha! Ko jūs iedrošinājāties! Par ko jūs mani uzskatāt!

Dambītis. Sitiet viņu! Grūdiet viņu ārā!

Velta (stājas starpā). Neaizskariet Jausmiņa kungu, viņš nav vainīgs.

Dambītis (uz Veltu). Ak (u nekrietns bērns! To kaunu! To kaunul

Jausmiņš. Es atzīstu, ka tas gan izskatās dīvaini, kad mēs ar Veltas jaunkundzi pa nakti satiekamies. Bet to jūs esat panākuši caur savu varmācību. Jūs esat aizlieguši mums kopā būt, aizliedzāt arī viņai grāmatas, tātad mums viss jādara slepen. Jūs neatturēsiet savu meitu no augstskolas.

Dambītis. Bezgodīgais pavedēj, tu! Es tev rādīšu! (Izrauj kādam tuvu stāvošam puisim rungu no rokām.)

Jausmiņš. Savaldieties, jeb es varētu aizmirst, ka jūs esat Veltas tēvs.

Velta. Tēvs, tēvs! Nesit! Dieva dēļ, nesit!

Dambītis. Un tu, palaidne! Arī tevi es nositīšu, uz vietas nositīšu! Labāk bez bērniem būt nekā piedzīvot tādus sirdsēstus! (Paķer Veltu aiz vienas rokas un rauj to zemē pie sevis.) Saki, palaidniece, vai tā ir tava pateicība par visu, ko esmu priekš tevis darījis un dienu un nakti skrējis un plēsies, atdodams savu pēdējo kapeiku! Vai lā ir tā pateicība, ko? (Pacēlis roku, taisās Veltu sist.)

Dambene (iekliedzas un metas starpā). Stājies! Ko gribi darīt?

Riterene. Esiet mierā, Dambit, izlietu ūdeni tikpat vairs nevar sasmelt.

Jausmiņš. Jūs! Vai jūs esat tēvs, ka jūs ar savu bērnu tik nekrietni apejaties? Plēsīgs zvērs jūs esat! (Veltai priekšā nostādamies.)

Dambītis. Puiši, grūdiet viņu ārā! Rīdiet tam visus suņus virsū.

Jausmiņš. Nenāciet man tuvu!

Visi (brēkdami gāžas Jausmiņam virsū un grūž to pa durvim ārā).

Velta. Tēvs! Tēvs!

Dambene (raudādama). Ak, šie sirdsēsti! Sis kauns!

Dambītis (atkrīt krēslā). To es nepārdzīvošut

Velta (skatās samulsusi visapkārt). Jā, ko tad es esmu noziegusies?

Priekškars.

OTRAIS CĒLIENS

Dekorācijas 1ās pašas kā pirmajā cēlienā. Laiks: kādas nedējas vēlāk.

1 SKATS

Velta (viena). Man liekas, it kā pulkstenis nemaz nekustētos uz priekšu. Vēl veselas divas stundas, kamēr no pasta pienāks vēstuļu soma ar Jausmiņa vēstuli. Nesaprotu tikai viņa klusuciešanu, jo, kamēr viņš no kaimiņiem projām, atkal augstskolā, nu jau ceturtā vēstule, uz kuru viņš man nekā nav atbildējis. Mēs slēdzām draudzību, ka viens otram palīdzēsim, dzīve mājā pēc viņa vakara man tapusi nepanesama. Viņam jāsniedz man palīdzīga roka, ka tieku no šejienes projām. Un viijš to darīs, par to es nešaubos; šodien visādā ziņā viņš man atbildēs. Es viņu nozvērināju, rakstīdama, ka no viņa atbildes viss atkarājas. (Kate ienāk un grib iet cauri istabai.)

2 SKATS

Velta, Kate.

Velta. Kate, pagaidi drusciņ.

K a t e. Ko tu teiksi?

Velta. Tu zini, tās vēstules, kuras tev lūdzu apgādāt priekš Jausmiņa, tu taču visas nodevi?

Kate. Cikreiz tu man to pašu prasi?

Velta. Kātiņ, nedusmojies uz mani, es esmu pavisam izmisusi un nevaru saprast, kādēļ man Jausmiņš līdz šim nav rakstījis.

Kate. Kā lai es to zinu?

V elta. Tu taču tā izsargāji manas vēstules, kad sornu vedi uz pastu, ka tēvs tas nedabūja redzēt?

K a t e. Viņš gan arvienu skata somu cauri, bet es tās turēju pie sevis kabatā.

Velta. Tu taču esi laba, Kate, ka tu man palīdzi, mani jau no mājas nekur ārā nelaiž, ka pati viņas spētu nodot. Kā lai es tev pateicos!

Kate. Es neesmu ar pateicībām izlutināta.

Velta. Vai tu man vairs nedusmo, ka varbūt senāk neizturējos pret tevi visai laipni, tādēļ ka vēl tavu labo sirdi nepazinu?

Kate. Tev jau senāk manas palīdzības arī nevajadzēja.

Velta. Senāk es vēl nebiju tik nelaimīga kā tagad! Vai nu redzi, ka es neesmu nebūt apskaužama?

Kate. Laime, nelaime, cīņas, pārmaiņas, tas ir elements priekš jums, lielajiem gariem! Mēs, ikdienas cilvēki, tādas lietas nekad nepiedzīvojam.

Velta. Manam stāvoklim tiešām drīz jāpārmainās; es no šejienes gribu aiziet.

Kate. Ko? Tu gribi aiziet? (Glūnoši.) Tad laikam iesi pie Jausmiņa?

Velta (pārmetoši). Kate, arī tu tāpat domā kā visi! It kā man ar Jausmiņa būtu kāda savstarpēja mīlestība. Viņš ir mans draugs, un es viņam tikai lūdzu, lai viņš palīdz man dabūt vietu, jo viena pati es nezinu, kur griezties.

Kate. Kad tu domā uz aiziešanu?

Velta. Jau rītu, jo šodien es taču visādā ziņā dabūšu viņa vēstuli.

K a t e. Bet vai vecāki tevi laidīs?

Velta. Tas viņiem jādara: tādēj iešu tūliņ ar māti runāt. (Noiet.)

3 SKATS

Kate (viena). Ha-ha-ha! Tā muļķe domā, ka es par vienu laipnu vārdu no viņas aizmirsīšu visu, ko esmu cietusi, un vedīšu to vēl viņam rokās! Tad jau tas, ka viņiem to vakaru uzlaidu ļaudis virsū, būtu tikai līdzeklis, kas viņus savienotu! Bet tā tas gan nebija domāts. Kate nav vis priekš tā, lai ļautos apsmieties! Kad viņš mani atstūma, tad tam Veltu arī nebūs dabūt! Par to es gādāšu. Lūk, te ir Jausmiņa vēstules pie Veltas un Veltas vēstules atkal pie viņa. Arī šodien vēstuļu somas saturs nāks manās rokās. (Noiet.)

4. SKATS

Velta, Dambene.

Dambene. Nemuldi nu niekus! Tu jau mani tīri Izbiedēji, kad sāki runāt no projām iešanas.

velta. Es patiesi tā domāju, māt.

D ambene, Ak tu mīļais dieviņi Kas tad tev tādas muļķības iestāstījis? Kur tu gan gribi iet?

Velta. Vienalga, kurp. Kur tikai atrodu vietu sev maizi nopelnīt.

D a tn b e n e. Dambīšu meita ietu pie citiem par algādzi! Vai tad tu domā, ka mēs savu vienīgo bērnu laistu pa pasauli klīst, kamēr mums vēl kāds kumoss, ko bāzt mutē.

Velta. Bet vai tad tu neieskati, māt, ka es te vairs nevaru izturēt, ka es jums arvienu stāvu acu priekšā kā mūžīgs pārmetums un jums jāklausās par mani ļaužu valodas!

Dambene. Vai nu caur to, ka aiziesi, ļaužu valodas apklusīs? Tas krusts, kas mums caur tevi uzlikts, mums jānes.

Velta. Ak, māt, māt, ko tad lai es daru! Es nezinu, ko dotu, kad jums šīs bēdas varētu atņemt! Jūs taču zināt, ka es nekā ļauna nedomāju, ka mana satiksme ar Jausmiņu bija visnevainīgākā?

Dambene. Kam to lai iestāsta! Neviens to netic un izrunā no tevis visbriesmīgākās lietas, ka tu esot pavesta, kritusi sieviete, Dambīšu vienīgā, lepnā, mācītā meita! Ļaudis taču paši redzēja, ka tu to nakti biji kopā ar Jausmiņu.

Velta. Lai viņi domā un runā, ko grib, es esmu par lepnu katra priekšā izskaidroties, kad tikai jūs zināt īsto patiesību.

Dambene. Bet mēs dzīvojam starp ļaudīm, mums arī uz viņiem jāklausās. Es jau nu vēl šo krustu panestu, bet tēvs — ak dievs! Kas no tēva vairs ir atlicis? Pa šo īso laiku viņš ir nosirmojis, salauzts, satriekts, ka ne jausmas vairs nav no agrāk tik pārgalvīgā vīra. Viņš šo kaunu nepārcietīs, kad es iedomājos, cik viņš agrāk uz tevi bija lepns.

Velta. Tādēļ man — īsti tēva deļ man jāatstāj mājas.

Dambene. Caur to tu viņu iedzīsi vel ātrāk kapā.

Velta. Nē, viņš visu pārcietīs, kad es tam vairs nebūšu priekš acīm. Es redzu tagad, ka viņš nevar mani

uzskatīt! Tas nerunā ar mani ne vārda vairs kā no viņa vakara un nepārmet arī neko. Kad es pa vienām durvīm ienāku, tad viņš pa otrām iziet. To es nespēju panest — man jaiet!

Dambene. Apžēlojies, kā tu domā viņam tādu vēsti paziņot?

Velta. Tas jādara — un labāk tūliņ. Sauc viņu šurp, māt, vienreiz tikpat mums jārunā, ilgāk tā mēs vairs neviens nevaram izturēt.

Dambene. IZs viņu gan pasaukšu, izrunāsimies visi kopā, var būt, ka tad atradīsim labāku padomu. (Pieiet pie durvīm un sauc.) Tēv, tēv, ienāc iekšā.

5. SKATS

Velta, Dambene, Dambītis.

Dambītis (ienācis salicis, sirmiem matiem). Tu mani sauci?

Velta (pie sevis). Man sirds lūst, viņu uzskatot.

Dambene. Jā, te jau Velta grib ar tevi parunāties.

D a m b ī t i s. Nu? (Apsēžas krēslā.)

Velta (nāk viņam tuvāk). Tēv, man gan grūti nākas tev to sacīt…

Damben e. Ko tu domā, vecīt! Viņa grib mūs atstāt, tā runā iet projām no mājām.

Dambītis (uz Veltu pagriezies). Projām tu gribi iet? Tu skriesi paka] savam pavedējam?

Velta. Tā tu nedrīksti no manis domāt!

Dambītis. Ej, aizliedz visai pasaulei tā domāt!

Velta. Par daudz mums caur šo pasauli jau bija jācieš. Es negribu viņai vairs turpmāk dot iemeslu par mani runāt, jo no šejienes pavisam aizeju kur tālu projām.

Dambītis. Vai tev vēl nepietiek ar to, ko tu mums esi darījusi? Vēl tu gribi mūsu kaunu lielāku darīt, ka mūsu vienīgā meita novazājas pa pasauli kā palaidniece?

Velta. Ēs gribu godīgi pati sevi uzturēt un uz priekšu tikt.

Dambītis (raudādams). Vai es to paredzēju, kad tu šūpulī gulēji! Kad mēs tevi lolojām it kā zelta zariņu un tu biji mums tā vienīgā, dārgākā manta pasaulē? Ai kādu prieku mēs redzējām tevi uzaugam, it kā kādi plaukstošu puķīti. Visu mēs atdevām priekš tevis, savu kreklu no muguras mēs netaupījām!

Velta. Tēv! Tēv!

Dambītis. Bet tu saviem vecākiem grūd nazi sirdi! Skaties šurp! Uzskati manu nosirmojušo galvu, tu viņu esi sirmu padarījusi!

Velta. Tētiņ, mī|o tētiņ! (Nokrīt raudādama pie tēva un apkampj viņa ceļus.)

Dambītis (atgrūž viņu). Ej nost no manis! Man nav vairs bērna. Ej pasaulē, kad tu gribi, bet ņem uz cc|a līdzi manus lāstus!

Velta. Apžēlojies!

Dambene. Tēvs, apdomā, ko tu dari! Tā jau arī pa daļai ir tava paša vaina. Viss ir nācis caur to skološanu.

Dambītis. Krietnu un labu bērnu es esmu gribējis audzināt, ne netikli.

Velta. Tēvs, es neesmu netikle!

Dambītis. Ej, skrej savam pavedējam rokās! Bet zini, ka tanī pat brīdī tava tēva sirds lūzīs. — Tikai pār manu kapu pāri jūs varat savienoties. (Aiz durvīm troksnis.)

Dambene. Klau, tur kas piebrauca, tie būs viesi.

Dambītis. Ko tic grib! Kas godīgiem cilvēkiem vairs meklējams pie mums, ar kaunu apkrautiem!

Dambene (caur logu skatīdamās). Tas ir Riters ar savu māti.

Dambītis (uz Veltu). Redzi, kur tev laime būtu

smaidījusi, tagad viss pagalam.

Velta. Es par to neesmu domājusi. Es jau viņu nemaz negribu.

Dambene. Nāc, tēv, iesim viesiem pretim. (Abi noiet.)

Velta. Ak dievs, ko lai daru, ko iesāku? Palikt tomēr še nevaru un savu apņemšanos grozīt. Kad tikai jau būtu vēstule!

6. SKATS

Velta, Riters.

Riters. Sveika, Veltas jaunkundze! Kamēr mana māte sarunājas ar jūsu vecākiem, es steidzos to laimi baudīt jūs sastapt vienu.

Velta. Es nezinu, kādēļ jūs to par laimi saucat!

Riters. Jūs varbūt būsiet nomanījuši, ka kāda sevišķa simpātijā …

Velta (starpā). Es lūdzu, Ritera kungs, es negribu dzirdēt nekādus komplimentus.

Riters (turpinādams). Ka es jūtos itin kā caur magnēta speķu pie jūsu mājas pievilkts, tā ka es par spīti visam ļaužu valodām …

Velta. Tas jums nebūt nav jādara. Es neprasu no neviena upurus.

Riters. Kādēļ jūs saucat par upuriem, ko es tik labprat daru? Un priekš jums man arī nekāds upuris nebūtu par lielu!

Velta. Ritera kungsL es. nemīlu nekādas liekas runas. Jūs zināt, ka caur pēdējo gadījumu mūsu mājā, kuram paši bijāt klāt, esmu kritusi ļaužu apsmieklā, tādēļ jums vajadzētu sargāties mūsu mājā ierasties, lai līdzi nenāktu valodās.

Riters. Ak, nedomājiet jel no manis tā! Tagad, kur visi jūs atstājuši, man atgadījums jums pierādīt īsta vīra dūšu.

Velta. Bet to es no jums nemaz neprasu.

Riters. Un, tā kā mēs atklāti viens ar otru runājam, tad saku jums klaji, ka es jūs mīlu…

Velta (bridi izbrīnījusies viņu uzlūko). Jums tiešām par daudz dūšas!

Riters. Es ļoti priecājos, ka jūs to atzīstat un mani saprotat.

Velta. Nē, es jūs nesaprotu. Jūsu dūšlba iet tik tālu, ka jūs neprasāt ne tikvien, ko ļaudis runā, bet arī, ko es par to saku. Minētais gadījums jums taču gaiši pierādīja, ka man ir sakars ar citu vīrieti.

Riters. Vai tad jūs viņu mīlat?

Velta. Jums nevajag manim to prasīt, bet tā domāt.

Riters. Bet viņš pret jums izturējies nekrietni. Pēc viņa vakara, kad tam še dzīve tapa neomulīga, viņš it vienkārši aizlaidies lapās.

Velta. Es jūs lūdzu, lai jūs aiztaupītu spriedumu par Jausmiņa kunga izturēšanos. Es pati zinu, kā par viņu domāt.

Riters. Es zinu gan, ka tas priekš jums ir sāpīgi, bet tomēr tā ir patiesība. Viņš jūs iegrūdis nelaimē un tad gļēvulīgi atstājis — kamēr …

Velta. Es jūs jau lūdzu …

Riters. Es turpretim nāku jums palīdzēt un gribu jūs glābt no kauna, jums piedāvādams savu roku un sirdi.

7 SKATS

Tie paši, Kate (ienāk ar vēstuju somu).

Velta (skrej viņai preli un izrauj somu). Dod šurpu! (Ātri attaisa somu un rauj ārā tās saturu, kurš sastāv no dažiem laikrakstiem, bet nevienas vēstules.) Kā? Kur tad viņa ir? (Skatās atkal pa otrreiz, atplēš laikrakstus un visus izkrata.) Kate, kur ir vēstule?

Kate. Vai tad viņas somā nav?

Velta. Tu redzi, ka nav.

K a t e. Tad viņas laikam nebūs.

Velta. Nebūs? — Tu saki — nebūs! Viņai vajag būt. (Krata atkal somu.)

Riters. Jūs gan laikam kādu ļoti steidzamu vēstuli gaidāt, jaunkundze?

Velta. Soma taču taisni no pasta atnāca?

Kate. Kazaks man tagadin iedeva.

Velta. Kur tad ir vēstule?

Kate. Viņa nemaz nebūs rakstīta.

Velta (izmisusi). Tas ir briesmīgi! Tas ir par daudz! To es neesmu pelnījusi, ka mani tā atstāj! (Dodas ārā.)

Riters (grib viņai pakaļ). Veltas jaunkundze, pagaidiet — kas jums notika?

8 SKATS

Kate, Riters.

Riters. Sakiet — kādēļ Veltas jaunkundze bija tik uztraukta?

ka t e. To jūs it viegli varat uzminēt.

Riters. A, tad viņa gaidīja vēstuli no Jausmiņa?

Kate. Un nesagaidija._

Ri t e r s. Tas jau ļoti bēdigi!

K a te. Taču ne priekš jums!

Riters. Kā jūs to saprotat?

Kate. Tāpat kā jūs!

Riters. Tad Veltas jaunkundzei ir vēl sakars ar to — to Jausmiņu un viņa jūt vēl arvienu priekš viņa?

Kate. Vairāk nekā priekš juins.

Riters (aizskarts). Es nezinu, par ko jūs mani uzskatāt, jaunkundze.

Kate. Par pērtiķi…

R i t er s. Ā, tas nebūt nav glaimojoši.

Kate. Un par tādu pērtiķi, kas pats neprot riekstus no koka nokratīt, bet citiem tie viņam jāiekrata mutē.

Riters. Esmu piespiests mūsu sarunu nobeigt…

Kate. Nu, nu, neesiet jel tik jūtelīgi! Man ir tiesiba jūs pacienāt ar pipariem, tādēļ ka došu jums vēlāk cukura plāceņus.

Riters. Esmu ziņkārīgs.

Kate. Jūs labprāt gribētu Veltu nozvejot.

Riters. Jūs saprotat gluži pareizi, ka mani apciemojumi nav nodomāti jums, bet jūsu daiļajai māsai.

Kate. Tad dzirdiet! Se braukājot, jūsu baltais zirgs jau uz divām kājām stīvs palicis, bet tas var palikt vēl uz visām četrām stīvs, tad jūs tomēr Veltas nedabūsiet, ja — es jums nepalīdzu.

Riters. Es tiešām nezinu, par ko man gan nākas gods jums pateikties?

Kate. Jūs muļķis! Vai domājat, ka jūs jebkad varētu uz viņu cerēt, ja tai būtu sakars ar Jausmiņu un ja tā šodien butu dabūjusi viņa vēstuli!

Riters. Nu es sāku noģist — vēstule nesasniedza savu mērķi?

K a t e. Tā bija adresēta manai ķešai!

Riters. Tad jūs esat viņu piesavinājušies?

Kate. Ha-ha-ha! (Izvelk vēstuli un parāda to Riteram, atkal iebāzdama kabatā.)

Riters. Jūs arī laikam bijāt tā, kas tonakt viņiem uzlaida ļaudis virsū?

Kate. Jus neesat mans biktstēvs, ka man jums viss jāizstāsta.

Riters. Kādēļ jūs to darījāt?

Kate. Aiz mīlestības uz jums jau droši ne!

Riters. Jūs esat mīklaina!

Kate. Nu neminiet mīklas, bet kaliet dzelzi, kamēr tā vel karsta. Ejiet savai mātei palīgā apstrādāt abus večus, to jau jūs protat. Es atkal uzņemšu Veltu.

Riters. Tagad tiešām es jums pateicos; ceru, ka tapsim labi draugi. (Noiet sāņistabā.)

Kate. Tādi pat kā suns ar kaķi!

9 SKATS

Kate, Zelma no āra.

Zelma. Tu man esot likusi pienākt, Kate? Ko tu man teiksi? Tu zini, ka es labprāt uz Dambīšiem nenāku.

Kate. Man priekš tevis viena vēstule no — Jausmiņa.

Zelma (priecīgi pārsteigta). Priekš manis? No Jausmiņa?

Kate. Ak, nekrāpies veltām cerībām. Vēstule nav tev rakstīta, tu tikai vari viņu izlietot.

Zelma. Pfui! Kas tās par cerībām! Kas man ar to nemorālīgo cilvēku par darīšanu, kuru mans tēvs padzina!

Kate. Viņš to uz tavu gribu padzina, tādēļ ka tu biji greizsirdīga uz Veltu, ka viņai bija izdevies Jausmiņu iegūt un tev ne.

Zelma. Tu mani apvaino, stādīdama mani uz viena pakāpiena ar tādu sievieti kā Veltu.

Kate. Lai nu paliek morāle, kad vairāk vaļas. Se, labāk ņem šo vēstuli. (Izvelk Jausmiņa vēstuli.)

Zelma. Bet tā jau adresēta Veltai!

Kate. Adrese tev nav jārāda, saturs var tikpat labi zīmēties uz tevi. Tev viņa jārāda Veltai.

Zelma. Tas ir brangi, dod tikai šurpu! To viņai vajag par to, ka tā savu degunu tik augsti ceļ un domājas par citām būt labāka.

Kate. Nāc tagad ārā, lai tie mums neuznāk, vēlāk atkal ienāksim.

Z e l m a. Es degu aiz nepacietības viņai vēstuli rādīt. (Abas noiet.)

10 SKATS

Dambītis, Dambene, Riters, Riterene.

Dambītis. Tad jūs tiešām nejokojat, mīļo Riter?

Riterene. Lai dievs pasarg, kas nu tādās nopietnās lietās blēņosies; mēs taisni ar šo nolūku atbraucām.

Riters. Kā tad es varētu ar to dzīt jokus, kad izlūdzos jūsu meitas roku.

Dambītis. Ak, es esmu nelaimīgs, apkaunots tēvs, es domāju, ka katram tagad tiesība manu meitu izsmiet.

Dambene. Rimsties nu, vecīt, tu taču dzirdi, ka Ritera kungs nopietni grib mūsu Veltu precēt.

Dambītis. Bet jūs taču zināt visu? Jūs jau paši bijāt klāt un redzējāt, kad viņu atrada tur — ar to otro kopa.

Riterene. Būs jau labi, Dambīšu papu, ko nu lur tik daudz bēdāt! Kad jūsu meita dabon apprecēties, tad visiem būs mutes aizbāztas.

Riters. Par manu sievu neviens vairs neiedrošināsies runāt.

Dambītis. Riter, lai velns parauj! Jūs esat krietns cilvēks. Vai es domāju, ka manas bēdas varētu reiz beigties.

D a m bene, Dievs mūs taču vēl nav atstājis.

Dambītis. Bravo, vecen, nu mēs savas līkās muguras varam atkal atstiept! Ej atnes mudīgi kādu uzkožamo un šņabi un pasauc Veltu. Tam skuķim ir un ir laime! (Dambene noiet.)

11 SKATS

Tie paši bez Dambenes.

Riters. Es tikai bīstos, ka Veltas jaunkundze nežēlo vēl arvienu pēc tā Jausmiņa.

Dambītis. Ko, pēc tā lupatas? No šejienes tas jau padzīts, mūsu apkārtnē tas vairs nedrīkst rādīties. Un tās muļķības es arī viņai visas izdzīšu, ar kurām viņš tai sagrozījis galvu. Visas viņas grāmatas es sabāzīšu krāsni!

Riters. Vai tad viņa to ļaus? Labi tas būtu gan. Tas ir tas galvenais! Kad viņai nebūs grāmatas, tad tā visu agrāko aizmirsīs.

Dambītis. Ko viņa var jums pretoties! Tai jāslavc dievs, ka tā tikusi pie tik krietna cilvēka.

12 SKATS

Tie paši, Dambene (ienāk ar uzkožamo un pudelēm).

Dambītis. Tagad jāuzdzer uz mana nākamā znota veselību!

Riterene. Mans dēls jūs tiešām uz rokām nesīs.

D a m b ī t i s. To es ticu! (Piešķindina glāzes.)

Riterene. Jums arī nebūs vairs tik daudz jāpūlas saimniecībā. Mans dēls jums to jūgu no pleciem noņems.

Dambītis. Varu jau arī pats vēl paklumburēties, lai nu gan tās kājas tik daudz vairs neklausa kā senāk.

Riterene. Ko nu iesim bendēties nost. Par to jau ir bērni. Norakstiet labāk tās mājas tūliņ uz mana dēla vārda.

13. SKATS

Tie paši, Velta.

Velta. Tu mani esot licis saukt, tēv?

Dambītis. Slavē dievu, mana meita.

Velta. Par ko tad?

Dambītis. Slavē dievu, es tev saku, noskaiti trīs reizes no vietas tēva reizi.

Velt a. Es nezinu, par ko tu runā?

Dambītis. Te ir Ritera kungs, viņš grib tevi precēt.

Velta (uzbudinātā). Kā — Ritera kungs? — Pēc tā, ko mēs nupat runājām, jūs vēl iedrošināties manam tēvam taisīt tādu priekšlikumu?

Dambītis. Tu man vēl runāsi! Vai tu esi tādas laimes vērta!

Velta. Es Ritera kungam klaji sacīju, ka viņu nemīlu, un viņš tomēr neliekas atbaidīties un prasa pēc manas rokas.

Dambītis. No tā tu vari pazīt krietnu cilvēku. Viņš piedod un neraugās uz to, ka tu esi kaunā kritusi. (Uzsit Riteram uz pleca.) Es Riteru pieņemu par savu znotu, un ar to ir darīts.

Volta. Nekad! Es nevaru vīram piederēt, kuru nemīlu.

Riters. Piedodiet, jaunkundze, es jau arī neprasu, lai jūs tūdaļ mani mīlat.

Velta. Vēl nekrietnāki, ka jūs gribat sievieti piespiest jūs precēt bez mīlestības!

Dambītis. Ko tad tu mīlē? Vai to vazaņķi Jausmiņu vēl?

Velta. Es tev jau teicu, tēv, ka mēs ar Jausmiņu nekad neesam mīlējušies, mēs bijām tikai centienu biedri.

Dambītis. Es tev rādīšu tavus centienus un viņus visus izdzīšu, tad tu kļūsi reiz par prātīgu cilvēku. Māt, iekur krāsni.

Dambene. Netopi nu atkal dusmīgs. (Sak kurt uguni.)

Dambītis. Par daudz es līdz šim esmu labs bijis! Vienmēr pēc viņas stabules esmu dancojis, caur to man nu viss bija jāpiedzīvo. Bet tagad tas bus citādi. Tagad tai jāmacas, kā bērnam būs tēvu paklausīt, kā māca ceturtais bauslis. (Atslēdz skapi un sāk kraut ārā Veltas grāmatas.)

Riterene (Veltai pieiedama). Ļaujiet jel pierunāties un ieskatiet, cik mēs labi par jums domājam.

Velta (neklausās uz viņu un seko ar visu uzmanibu tēvam). Tēv, manas grāmatas! Ko tu gribi ar viņām darīt?

Dambītis. Krāsnī ar tām! Tad vienreiz būs miers.

Velta. Nedari to! Neesi tik briesmīgs! Jeb es varētu aizmirst, ka esmu tavs bērns un šinī pašā acumirklī no šejienes aiziet.

Dambītis. Ar saitēm es tevi piesiešu, kad tu citādi vairs neesi valdāma!

Dambene. Meitiņ, mīļā, nekaitini vairāk tēvu, tu redzi, ka viņš ir noskaities.

Riterene. Tā, tā, Dambīti, pievelciet grožus stingrāk. Bērni jau dažreiz neieskata, ka viss notiek viņiem par labu.

Velta. Ila! Vai jūs visi gribat man virsū brukt un mani ar varu nomākt! Nekad es jums nepadošos, nekad! Velciet mani pie altāra, un es sacīšu «nē» — un simtkārt «nē»! Sieniet mani ar saitēm, es viņas visas saraušu! Slogiet mani cietumā, un es drīzāk galvu pret sienu triekšu nekā jums padošos!

Dambītis. To mēs redzēsim! (Met grāmatas krāsni.)

Velta. Nost! (Izkampj kādu degošu grāmatu no krāsns un dodas uz priekšu.) Mana grāmata, mana mīļā, dārgā grāmatiņa!

Riters. Jūs sadedzināsiet savas daiļās rociņas!

Dambene. Liecies mierā, tēv, tur kāds nāk.

Dambītis. (nospļaujas). Kad tevi! Kad ļaudis to dabon redzēt, tad tiem atkal no jauna būs ko runāt!

14. SKATS

Tie paši, Zelma un Kate.

Zelma. Sveiki visapkārt! Cik jūs te omulīgi sēžat visi kopā!

Dambītis. Nāciet, kaimiņu jaunkundze, jums arī jāiedzer viens šeļķins.

Zelma. Paldies, es stiprus dzērienus nedzeru, es jau nepiederu pie tām emancipētām dāmām.

Dambītis. Vai nu pie ceptām, vai neceptām, bet jums jādzer augstas laimes uz manas meitas saderināšanos. Kate, nāc tu arī sēdies pie galda.

Kate (pie sevis). Lieta jau brangi gājusi uz priekšu.

Zelma. Ko es dzirdu! Velta saderinājusies? Tad laikam ar …

Dambītis. Lūk, te viņš ir, zēns kā kumpekte, noaudzis kā niedre! Lūkojiet, ka jūs arī tādu pašu noceļat.

Zelma. Tad jau inan jums jāvēl daudz laimes, Ritera kungs.

Riters (sajucis). Es nezinu, es nevaru — vēl pateikties …

Dambītis. Blēņas! Variet gan.

Zelma. Kā es priecājos par tavu laimi, mīļā Velta. (Grib viņu apkampt.)

Velta (atraida viņu). Nav iemesla. Es neesmu vēl nebūt saderinājusies un nedomāju to arī nemaz darīt.

Zelma. Kā? Tad es nesaprotu …

D a m b ī t i s (pie sevis). Viņai vēl prātā tie skolas niķi ar to Jausmiņu.

Zelma (uz Veltu, izrādīdamas drusku sajukusi). Mīļā, es tev gan 110 savas puses gribēju dot draudzīgu padomu, ka tev nav nemaz vērts to Jausmiņu tik daudz ieskatīt.

Velta. Vai tadeļ, ka viņš bija jūsu mājskolotājs?

Zelma. Ne tādēļ, bet viņš nebūt nebija tik svēts, kā las izlikās. Viņš jau ari lakstojās ap citām jaunkundzēm.

Velta. Viņam bija daudz nopietnākas lietas, ko darīt, nekā ar tādiem niekiem tīties.

Zelma. Tu tomēr maldies, man ir pat pierādījumi…

Velta. Kas par pierādījumiem?

Z e lma. Viņš ir mīlestības vēstules rakstījis.

velta. Tie ir meli!

Zelma. Bet lūdzu — es nerunāšu, par ko man nebūs roka gaišas liecības. Līdz šim es tikai tādēļ tev nekā neteicu, ka gribēju tevi taupīt un domāju, ka tu viņu tāpat aizmirsīsi.

Dambītis. Speriet tik vaļā, kaimiņu jaunkundzei Es no tā vazaņķa nekad neesmu labi domājis.

Velta. Tas ir negodīgi, nekrietni otru aiz muguras aprunāti

Zelma. Bet tā ir tīra taisnība. Kad tu nebūtu uzbudināta, tad es tev varētu parādīt kādu mazu vēstulīti, kuru viņš man rakstījis …

Velta. Vēstuli — viņš — tev?

Zelma. Tu redzi, ka viņš tevi neieskata nebūt par visam pārāku un par vienīgi pielūdzamo, bet atrada citas tikpat — labas, varbūt vēl drusciņ — labākas.

Velta (brēkdama). Rādi šurp!

Zelma. Te viņa būs. (Izvelk Jausmiņa vēstuli.) Sī ir no vairāk vēstulēm pēdējā. Paklausies, kā viņš man raksta (lasa): «Ceļa biedrene.»

Velta, (drebēdama). Kā tur bija?

Z e l m a. «Ceļa biedrene» — tā viņš mani mēdza saukt, kad kopā pastaigājāmies. Bet klausies tālāk: «Vai jūs pavisam esat aizmirsusi mūsu kopīgos apņēmumos.» Tas muļķis, viņš domā, ka es uz tiem kādu svaru būtu likusi! «Esmu gluži izsamisis — nu jau ceturtā vēstule, kuru jums rakstu, bez kā jūs man atbildētu. Es jūs lūdzu, nodievinu, rakstiet man vienu vienīgu vārdiņu, citādi viss ir beigts — citādi es »

velta. Tā nav taisnība!

Zelma. Paskaties, te stāv melns uz balta: Jausmiņa rokrakstu tu taču pazīsti.

Velta (izrauj viņai vēstuli un, uz to paskatījusies, iekliedzas un atkrīt krēslā, vēstuli krampigi rokā turēdama. Visi piesteidzas viņai klāt).

Dambene. Mana meitiņa! Mans nabaga bērns!

D a m b it i s. Tas neģēlis, nelietis, manu bērnu vai kapā iegrūdīs!

Riters. Veltas jaunkundze, atļaujiet šini brīdī patiesam draugam jums pie sāniem stāvēt. Es gribu visu par labu griezt, ko viņš pie jums noziedzies.

Dambene. Viņa lūkojas stīvi un nekā nedzird.

Dambītis. Bērns mīļais, nāc nu reiz pie samaņas un atzīsti, ka tu esi vīlusies, ka šis nelietis ir izlietojis tavu lētticību, lai tevi apmānītu.

Zelma. Viņš pat vēl zobojās, ka, ja gribot Veltas jaunkundzi iegūt, tad jārunājot par grāmatām.

Velta (uzlec no krēsla). Tu nekrietnā! (Iesviež viņai vēstuli acīs.) Jūs abi esat viens otra cienīgi! (Izraujas no citiem un skrej uz otru pusi.) Meli, viss bija meli! Vissvētāko viņš man ir saminis, izpostījis! Vairāk at ņēmis nekā dzīvību — vairāk! Vairāk! Meli bija mana spožā gaisma — muļķība! Arprātība! Nakts man tagad visapkārt un tukšs. (Ierauga grāmatas kaudzē pie krāsns.) 11a! Jūs riebekļi, es jūs nīstu — nīstu! (Sagrābj tās.) Iznīcināt cs jūs gribu! Katru vārdu ar zobiem izkost!

(Sāk ar drudžainu kaislību plēst grāmatu un sviest lapas uz visām pusēm.)

Riters (Veltai pieiedams). Vai jūs arī vēl tagad liegsieties pieņemt manu piedāvājumu?

Velta. Jā, es viņu pieņemu! Es gribu palikt par koku, par akmeni! Nekā vairs nedomāt — nekā vairs nejust — ha-ha-ha! Pasaule ir liels mālu skrīnis, un mēs viņā it kā sajūgti vilksimies — ha-ha-ha! Un tik vienmēr bez nojautas vilksimies — ha-ha-ha! — ha-ha-ha! (Pleš grāmatas un sper tās kājām.)

Priekškars.

TREŠAIS CĒLIENS

Tā pati istaba, kas pirmajā un otrā cēlienā, tikai izpušķota zaļumiem, meijām un puķu vītnēm. Bez pirmajām istabas lietām vel vienā kaktā galdiņš ar ēdieniem 1111 zem galda pudeles.

1. SKATS

Trīne un Anna (skatās caur pusatvērtām durvīm blakus istabā).

Trīne. Nenomin jel kājas, tu jau tepat vari redzēt gluži labi.

A n n a. Skaties, skaties, cik tā brūte bāla, tīri kā kaļķis! Un dancot viņa arī nemaz nedanco! Brūtgāns atkal ar saimnieka papu nosēduši pie galdiņa, tik met ka met, itin kā pirtī garu.

Trīne. Es netieku ne gudra, ne traka no visas tās būšanas. Kad viņa viņu negribēja precēt, tad taču viņai vajadzēja pie altāra, kad to laulāja, raudāt — es jau nostājos itin klāt, lai to redzētu, bet nekā, stāv kā no koka izdreijāta! Gaidīju arī, ka viņa mācītājam atbildēs «nē», bet viņa saka «jā», skaidru, apaļu «jā».

Anna. Var būt, ka viņai tas tagadējais brūtgāns būs iepaticis. To skolmeistaru jau viņai tēvs tā kā tā nebūtu ļāvis precēt.

Trīne. To vakaru, kad viņu uzgājām ar to skolmeistaru kopā, es domāju: nu tā slīcināsies — nu būs! Bet neiznāca itin nekas.

Anna. Kas mums tur par labumu būtu, tad tikai būtu vienas godības notikušas — bēres. Bet tagad ir kāzas, un pēc kāzām var arī nākt kristības. Tad tik būs izēšanās!

Trīne. Pag, tur ir kas uz galdiņa! (Pieiet pie galdiņa un sāk ātri ēdienus bāzt kabatā.)

Anna. Ūja! Apskaties jel, tu grūd kumpektes un kāpostus kopā!

Trīne. Nekas, tas ir tikpat, kā kalpus sabāztu kopā ar saimniekiem; vai tie arī kādreiz nevar būt pa vieni vieti! (Paķer kādu pudeli.) To vīnu es arī lietu ķešā, bet tas jau tecēs ārā. Jādzer tepat.

Anna. Nāc ātri projām, tur jau viņi nāk!

Trīne. Bā — — (Spļaudās.) Tā jau ir degute, ar kuru saimnieks smērē zābakus. Ka tu izputētu! (Abas noiet.)

2 SKATS

Riters, Riterene un Dambītis.

Pēdējais piedzēries, ko abi pārējie ved zem rokas. Riters nes rokā tinti, spalvu un papīru un padusē dažas pudeles.

Riters. Te mēs to lietu varam labāk izdarīt, kur netiekam no neviena traucēti.

Riterene. Piesēdiet, mīļo papu, jūs esat drusku noguruši. (Apsēdina viņu.)

Dambītis. Lai velns parauj! Esmu tā kā iereibis.

Riterene. Nekait neko; šodien, mūsu bērnu goda dienā, jau varam paiustēties.

Riters. Iedzeriet vēl kādu kociņu, papiņ!

Riterene (klusām uz dēlu). Lai labāk papriekšu paraksta.

Riters. Bet, papiņ, kā jau norunājām, parakstiet še savu vārdu …

Riterene. Tikai savu vārdu — vairāk itin neko!

Dambītis (dzērumā). Ko es rakstīšu! Kāpēc lai es rakstu?

Riters. Jūs jau zināt, mīļo papiņ, parakstiet uz kontrakta, ka jūs atdodat savai meitai, tas ir, savam meitas vīram, — mājas.

Riterene. Vai nu meitai, vai meitas vīram, tas ir vienalga; abi taču ir jūsu bērni, un pie tā vīrieša vārda jau arvien jāturas.

Dambītis. Es nerakstu — nē! Es neiešu atdot savas mājas un tad pats iet ubagot!

Riterene. Bet, mīļais papu, kas nu tā runās! Vai nu jūsu bērni jūs dzīs ubagot! Uz rokām jau nu mēs visi jūs nesīsim.

Dambītis. Es vēl varu iet kājām. Es nerakstīšu — ni pa čum!

Riters. Mīļo sievastēv, es negribu būt rupjš, bet tā jau no jūsu puses tīrā krāpšana! Priekš kāzām jau jūs liedzāties rakstīt un solījāt, ka tikai pašu kāzu dienu kontraktu parakstīšot; nu kāzu diena klāt, un jūs atkal liedzaties to darīt!

Dambītis (sit ar dūri uz galda). Ni pa čum!

Riterene. Jums nu gan, papu, to vajadzētu apdomāt, ka mans dēls jūsu meitu izglābis no kauna. Par visu apsmieklu viņa būtu palikusi, ja viņš to nebūtu precējis!

Dambītis. Alans bērns, jā, mans nabaga bērns, kad jel tas nebūtu noticis!

Riterene. Nenolaidiet dūšu, gan jau būs labi, paklausiet tikai, ko jums saka.

Riters. Kad esmu jūsu meitas vīrs, tad man arī jā- but mājas saimniekam, citādi mani var uzskatīt par kādu algādzi, un paši gājēji jau no manis nekā neturēs.

Riterene. Nebēdājies nu, nebēdājies. Vai tad nu Dambīšu papus tāds būs, viņš tikai tāpat paķircinājās. Iedzeriet, papiņ, kādu lāsīti. (Piepilda glāzes.)

Riters. Viss notiek tikai jūsu meitas dēļ.

Dambi tis (arvien dzerdams). Priekš manas meitas dodiet šurp, lai tā rakstīšana iet vaļā! (Sabrauka matus un nošņauc degunu.)

Riterene. Nosēdiet labi pa rokai, papiņ.

Riters. Spalva jau ir iemērkta, rakstiet te. Skrīvera un pagasta vecākā vārdi jau ir parakstīti.

Dambītis. Ak tu mokas! Labāk es nošņāktu lielāko vepri nekā savu vārdu uzrakstīt.

Riters. Būs jau labi, rakstiet tik vien. (Skatās pāri plačiem un izstiepj jau roku.)

Dambītis. Kad es kā puika mācījos rakstīt, tad arvienu izkāru lielu, garu mēli, arī tagad iet drīzāk ar mēli nekā ar pirkstiem. (Raksta.) Tā, nu ir padarīts, bet nu arī esmu nosvīdis, itin kā būtu riju izkūlis.

Riters. Dodiet tikai šurpu! (Izrauj viņam kontraktu.)

Dambītis. Paga, kur tur vēl bija jāliek tas punkts, priekšā vai pakaļā?

Riterene. Lai nu paliek punkts, iedzersim labāk magaričas uz jaunā saimnieka veselību.

Dambītis. Bet es taču ar savu veceni arī kādu daļu no tām mājām dabūšu?

Riterene. Vai tad nu mans dēls jūs ies badā mērdēt, iztiksim visi pa vieni vieti.

Riters. Sveiki, papu! (Piešķindina glāzes.)

Dambītis. Laidiet mani, ko jūs padarījāt. Es

(Ķad tas pieceļas, viņam izkrīt glāze no rokām un pats nošļūk pie krēsla raudādams.) Es tagad esmu ubags sava paša mājā, man vairs nepieder nekā!

Riterene (uz Riteni). Nu viņš sāks te vēl kaukt!

Dambītis. Bet mans bērns, mana zelta meitiņa, es to esmu darījis priekš viņas!

Riters. Nāciet nu, sievastēv, citādi sāks viesi meklēt, kur mēs tik ilgi paliekam.

Dambītis. Ak, laidiet mani, es vēl gribu iet apskatit visus kaktiņus, kuri nu man vairs nepieder, es gribu aptaustīt katru akmentiņu un no visa atvadīties. (Noiet caur vidu.)

3 SKATS

Riters, Riterene.

Riterene. Na, tagad ir lieta darīta un Dambīši lavās rokās!

Riters. Diezgan grūti nācās veci piedabūt, viņam pārlieku stīvs sprands.

Riterene. Nu tik gādā, ka tie liekēži tiek drīzi no mājām ārā.

Riters. Saprotama lieta: Noasa šķirsts jau te nav, ka te diezin cik ģimenes var sadzīvot iekšā.

Riterene. Bet vai tava sieva būs ar mieru?

Riters. Gan es viņai muti aizbāzīšu! Tie nodomāja mani par robu ielāpu izlietot, lai es to godīgo meitiņu no kauna izglābtu, bet es parādīšu, ka esmu gudrāks, es to parādīšu!

Riterene. Neuzbudinies jel un nogaidi, kamēr viesi projām.

Riters. Viņa neizturas nemaz, ka es viņai, bet ka viņa man būtu kādu lielu žēlastību parādījusi.

Riterene. Klusi, tur jau viņa nāk. (Velta parādās durvis brūtes uzvalkā.)

Riters. Atstāj mani ar viņu vienu.

Riterene. Savaldies, iedomā, ka ļaudis tepat blakus istabā. (Noiet.)

4 SKATS

Riters, Velta.

Riters. Nu, nāc jel tuvāk, kost jau es tev nekodīšu.

Velta (sagrauzta, runā lēnā balsi). Jus man ko gribat teikt?

Riters. Es domāju, ka vīrs ar sievu saucas par «tu».

Velta. Piedodiet — piedodiet, cs nespēju ar to tik ātri aprast.

Riters. Tu jau laikam ar to nekad neapradīsi, ka es esmu tavs virs. Tev tikai vajaga tāda mēma dekorācijas gabala, ar ko apsegt savu agrāko kaunu.

Velta. Kā? — Tu man sāc izsacīt pārmetumus, kur tu taču zināji, zem kādiem apstāk]iern tu mani apņēmi?

Riters. Jā, es pazinu tavus apstākļus un tomēr tevi ņēmu; vai man par to gan nenākas pateicība?

Velta. Kādu lai tev rādu pateicību, es tev jau teicu, ka tevi nemīlu.

Riters. Kad nemīlēji, tad tev būs jāsāk mīlēt tagad manis, tiesības man laikam būs to no tevis prasīt!

Velta. Var būt, ka tev ir tiesības, es nekā nesajēdzu, nekā nezinu; esi ar mani pacietīgs! Es esmu it kā sabojāts instruments, kas neizdod vairs nevienu tīru skaņu.

Riters. Jauka nākamības aina, kādu no taviem vārdiem var sastādīt!

Velta. Es tev visur paklausīšu, visu darīšu, nerunāšu neviena paša vārdiņa pretim.

Riters. Tas jau izklausās drusciņ pieņēmīgāki, tad es tevi varēšu kā sievu apkampt. (Tuvojas Veltai, gribēdams to apkampt.)

Velta (no viņa izraujas). Hu!

Riters. Tu man liegsies? (Grib viņu otrreiz saķert.)

Velta (atgaiņādamas streipuļo projām). Neaizskariet, neaizskariet mani!

Riters. Vai es gan esmu kāds riebeklis, ka tu no sava laulāta vira bēdz?

Velta. Nenāc man tuvu — es tevi lūdzu, gauži lūdzu, tikai šo acumirkli atstāj mani vienu.

Riters. Tā jau ir smalka skatu luga — ha-ha-ha! ( Noiet.)

Velta. Mans dievs, kas lai ar mani notiek! Kas lai ar mani notiek!

5. SKATS

Velta, Kate.

Kate. Kas tev noticis?

Velta. Ak, Kate, Kate, ko cs esmu darījusi, ak, ko es esmu darījusi!

Kate. Nu, kas tad ir?

Velta. Es pievīlu viņu, savu vīru, pievīlu pati sevi — es tagad tikai sāku atmosties.

Kate. Kādā ziņā tu viņu pievīli? Tu taču viņam iepriekš jau teici, ka tu viņu nemīli.

Velta. Nē, es teicu vēl vairāk, es teicu, ka es būšu bezjūtīga, pilnīgi mirusi, ka būšu ar visu mierā, kas ar mani notiks. Bet kad tu to zinātu, Kate, kad viņš man tuvojās Kate! to riebumu, tās šaušalas — es tev nespēju tēlot! Tad es sajutu, ka esmu vēl dzīva, — jo, kas nicina, tas vēl jūt, un, kas ienīst, tas dzīvol Vai ne, Kate, briesmīgi dzīvo?

Kate. To taču tev vajadzēja iepriekš zināt.

Velta. Es biju domājusi, ka dzīvība ir ar varu apslāpējama, nospiežama, bet vienā acumirkli tā lauzās cauri, tad, kad redzēju sevi tā cilvēka varā. It kā piepeši asiņaina gaisma uzausa priekš manām acīm, es spēju visu uz reizi pārredzēt un saprast, ko esmu darījusi.

Kate. Vai tev žēl, ka tu no Jausmiņa atsacījies un neturēji viņu vairs par sevis cienīgu?

Velta. Nē, man žēl, ka esmu viņu kad par cienīgu Ieskatījusi, ka viņš varēja uz mani tādu iespaidu darīt, ka viņa dēļ tapu sev un saviem centieniem neuzticīga! — Viņa viena dēļ es aizmirsu tos daudzos, priekš kuriem gribēju dzīvot un mirt.

Kate. Es tevi nesaprotu.

Velt a. Es arī sevi nesaprotu. Es viņu mācījos pazīt, kad pirmo reizi cenšanās pēc gaismas manī pamodās. Mana apkārtne, — tu jau zini, kādi ir mūsu vienkāršie lauku ļaudis, — tie nekā no tam nesaprata un turēja mani par traku, pārspīlētu skuķi. Es sāku jau pati šaubīties, kad viņš man piestājās un teica: «Nešaubies, tavs ceļš ir pareizs, tikai uz priekšu! Atplet savus spārnus, jaunais, bailīgais putniņ, tie tevi nesīs visaugstākajā gaisā.» Viņš deva man spēku, viņš bija mana pasaule. Vai nu saproti, kādēļ tad, kad redzēju, ka viņā esmu maldījusies, man sagruva viss.

Kate. Ko tava atzīšana tagad vairs līdz?

Velta. Man vajag pāri, tikt pār viņu — pāri!

Kate. Pār Jausmiņu? Tu viņu galīgi nicini?

Velta. Vēl nicīgākam viņam manās acīs jāsaraujas. Jo viņš top zemāks, jo augstāk es pār viņu varu pacelties — es!

Kate. Un tagad tu domā citādi?

Velta (aizgrābta). Jā, tagad es domāju citādil Un, kaut viņš arī ar mani dzinis nekrietnus jokus, kaut visa pasaule mani apsmietu un man pretim stātos, tad es viņu tomēr izaicinu uz karu un saku: mani centieni bija pareizi — simtkārt pareizi! Un, kaut es visu zaudētu, kas man dārgs un cienījams bijis, tad tomēr viņi man pastāvēs — pastāvēs it kā mūžīgā, spožā, neizdzēšamā gaisma pati.

6 SKATS

Tās pašas, Zelma.

Zelma. Kur tu palieci, Kate? Tavs dejotājs tevi visur meklē!

Kate. Es drusku aizkavējos, ar Veltu runājot.

Zelma. Nāc tūlīt, deja jau sākas.

Velta. Pagaidi, Zelma, man ar tevi jārunā.

Zelma. Vai tas tiešām kas tik svarīgs, ka nevarētu palikt vēlāk?

Velta. Ļoti svarīgs, man jārunā tūlīt.

Kate. Tu jau vari palikt, nekas nekait, kad vienreiz paliec no dejas atpakaļ, kājas tev vis neierūsēs. Es būšu drīz atpakaļ. (Noiet.)

7 SKATS

Velta, Zelma.

Zelma. Tas ir gluži neprātīgi, ka tu mani taisni no dejas atturi.

Velta. Tu varēsi dejot, kad es tevi papriekšu būšu aizraidījusi uz pekli!

Zelma. Vai! Kā tu runā! Velta, man no tevis bail!

Velta. Ak tad tev no manis bail! Kādēļ tad tu nebaidījies, kad tu savas nekrietnības darīji?

Zelma. Es nezinu, no kā tu runā, laid mani labāk.

Velta. Ne soli tu neiesi, kamēr nebūsi visu izteikusi.

Zelma. Tu esi uzbāzīga, ko lai tev sakul

Velta. Vārdu par vārdam, burtu pa burtam tu man atkārtosi, ko jūs abi ar Jausmiņu esat kopā runājuši. Es jūsu melnās dvēseles gribu redzēt visā zemumā un kailumā, lai varētu jums virsū spļaut.

Zelma. Kas tev no tam atliks, kad tev visu izstāstīšu? Viņš tevi tikpat nekad nav mīlējis.

Velta. Jūs abi par mani smējātiesl Viņš mani tavā priekšā apsmēja!

Zelma (atvairīdamās). Laid taču mani mierā, nenāc man tik tuvu.

Velta. Rādi šurp viņa vēstuli, es to gribu vēlreiz lasit.

Zelma (stomīdamās). Vēstuli? Man — man viņas nav klāt.

Velta. Tu melo! Rādi šurp!

Zelma. Ko tu tur izlasīsi, vēstule jau nav tev rakstita.

Velta. Es tev vēlreiz saku, rādi viņu šurp!

Zelma. Es ar tevi labāk nerunāju. (Grib doties ārā.)

Velta (sagrābj viņu). Ne no vietas tu man neiesi, kamēr es visu nezināšu! Vai saproti? Man visu vajag dabūt zināt!

Z e l m a. Tu man dari sāpes — laid! Tavi asie nagi man spiežas miesā.

Velta. Uz vietas es tevi nožņaugšu! Tu, nekrietnā (purina viņu), kad tu visu neizteiksi. Saki, kā viņš mani apsmēja, — saki! (Nospiež viņu ceļos.)

Zelma. Vai dieviņ, nu mans gals klāti

Velta. Dod šurp vēstuli!

Zelma. Laid mani vaļā, apžēlojies — es tev visu izteikšu — visu!

Velta. Saki tūlīt!

Zelma. Redzi, vēstule nebija — prasi labāk Katei.

Velta. Kas man gar Kati par daļu, tev es prasu!

Zelma. Tā vēstule man nemaz nebija rakstīta…

Velta. Tev nebija rakstīta! Kam tad viņa bija rakstīta?

Zelma (drebēdama). To — viņš — tev rakstīja.

Velta. Kas? Ko tu teici? (Grib viņai atkal uzbrukt.)

Zelma. Palīgā! Palīgā! (Kate ieskrien.)

8. SKATS Velta, Zelma, Kate.

Kate. Kas te sauca?

Zelma. Te Kate ir, lai viņa visu izstāsta. Es pie tās vēstules nemaz neesmu vainīga.

Velta. Es nesajēdzu, ko jūs runājat! Kādu spērienu jūs atkal gatavojat, lai mani no jauna triektu zemē?

Z e lm a. Kate, vai tu liegsies? Tu gribi visu vainu man uzkraut?

Kate. Es liegtos — ha-ha-ha! Kas man tur ko liegties. Es vēstuli iedevu Zelmai…

Velta. Kate, ko tu saki? Es nevaru un nevaru saprast — man domas jaucas pa galvu

Kate. Gluži vienkārši. Es vēstules, kuras tev Jausmiņš rakstīja, paturēju pie sevis.

Velta (iebrēkdamās). Tu viņas paturēji pie sevis?

Kate. Tāpat kā ari tavas, ko tu viņam rakstīji.

Velta (drebēdama čukst). Tu viņas — paturēji pie —• sevis?

Kate. Te viņas iri Viena — divi — četras. Te ir arī tavas vēstules. (Katrā rokā vēstules turēdama.) Te es jūs abus turu rokās, vai redzi, turu jūsu likteni — ha- ha-ha!

Velta. To tu varēji — to tu iespēji darīt!

Zelma. Viņas mani neuzmana, tagad es varu aizbēgt. (Laižas projām.)

9. SKATS

K a te, Velta.

Kate. Kādēļ gan man to nebija darīt?

Velta. Vai tu nebijies ne grēka, ne soda no dieva un cilvēkiem?

Kate. Sodiet jel mani, jūs man nevarat neko ļaunāku padarīt, ko es jums iepriekš nebūtu darījusi!

Velta. Tev nebija apziņas ne mazākās dzirkstelītes, tu izpostīji divēju cilvēku laimi — tu!

Kate. Jā, to es darīju! Tas bija mans vienīgais prieks un dzīves mērķis. Vai tu domā, ka tev vien ir sirds krūtis un jūtas, ka tev vien tiesības visu iegūt? Arī man tās pašas kaislās, degošās, neapslāpējamās jūtas, tās pašas tiesības — man viņas tika atrautas, tādēļ es tev atrāvu tavas!

Velta. Tu nekrietnā! Tu novilki dubļos viņu un mani — un es tev ticēju, es tev kā māsai pieķēros!

Kate. Vai es tev reiz neteicu, ka es tev kaklu riņķi apgriezīšu? Es tev sava naida neesmu slēpusi. No bērnu dienām es tevi ienīdu, tādēļ ka tev tas viss tika dots, ko man atrāva. Arvien man bija tavā ēnā stāvēt un visur tikt stumtai atpakaļ. Ar pilnām rokām tu varēji ņemt, kur

356

es tvīku pēc vienas vienīgas drusciņas — mīlestības. Bet tagad es tev to atmaksāju, un tu esi uz visu mūžu saistīta! Pie nemīlama, nekrietna vīra piekaltai To es izdariju, es _ cs! Nu tu vari gaudot, kaukt, izsamist, es par to gavilēšu!

V e lta. Tu — sātans! (Sabrūk pie krēsla.)

Kate. Še tev tagad mana kāzu dāvana! (Nosviež viņai vēstules priekšā.) Tagad tu viņas vari lasīt! (Noiet, pie durvīm atgriezdamās.) Pag, un arī to gandarījumu, ka tu mani tagad no mājas padzītu, es tev atņemu, ka pati aizeju. Un, kad man ari kādā ceļmalā būtu jāpaliek, tad es vēl par savu atriebšanos priecāšos, lidz pēdējam elpas vilcienam priecāšos! Ha-ha-ha! Ha-ha-ha! (Noiet.)

10 SKATS

Velta (viena, uzraujas, izmisumā). Es esmu saistīta — saistīta. Šīs sienas man rēgojas pretim itin kā mana zārka sienas, šie griesti nospiež manu galvu — kā mūžīgā kapā es esmu aizbērta. Es gribētu kliegt, kliegt, visu pasauli kopā kliegt — ak, vai tad neviens par mani neapžēlojas? Vai cs esmu atstāta, pavisam atstāta? (Ri- ters ienāk.) Iia, tur viņš nāk, viņš nāk man kā likteņa sūtīts. (Steidzas viņam pretim.)

11 SKATS

Velta, Riters.

Riters. Tu tagad pati steidzies man pretim, tas ii brangi, ka esi tapusi prātīga.

Velta (saķer viņa roku). Tu vienīgais vari man pali dzēt, pie tevis es griežos, tu teici reiz, ka iespētu priekš manis nest upurus.

Riters. To es jau esmu darījis, tevi apprecēdams.

Velta. Tad ņem to atpakaļ un laid mani — brīvu!

Riters. Vai es pareizi dzirdu? Tevi laist brīvu!

Velta. Es gāju pie tevis tādēļ, ka domājos ar savt dzīvi būt noslēgusi, bet tagad ir atklāts, ka es aiz ne krietna naida esmu tikusi piemānīta un dzīta uz šo i.’.mi suma soli. Es jūtu, ka es dzīvi pie taviem sāniem nespēji panest, tādēļ dod man manu brīvību atpakaļ.

Riters. Tagad, kur mēs tikko esam salaulāti?.

Velta. Jo ātrāk, jo labāk, pirms iesākam dzīvi, kura mums abiem var tapt par pekli.

Riters. Lai es priekš visiem būtu par apsmieklu!

Velta. Vai ļaužu domas ir to vērtas, ka mēs tās lai aizmaksājam ar savu postu. Nekad cs tevi nevarēšu mīlēt.

Riters. Nekad nevarēsi mīlēt? Vai domā, ka es tevi nespēju caurskatīt un tavu piepeši pārvēršanos saprast? Tu esi nākusi atkal saziņā ar to blēdi?

Velta. Jūs nekrietnie, jūs visi esat viņam godu laupījuši un viņu izdzinuši kā kādu suni, un viņš tik skaidrs, tik gaišs kā pati saule — tagad es to sajūtu un atzīstu, jā, es viņu mīlu!

Riters. Un to tu man drīksti teikt? …

12. SKATS

Tie paši, Dambītis, Dambene nāk viņam paka| raudādama.

Dambene. Tēv, tēv, ko tu nu esi darījis! Nu mēs esam beigti un varam iet ubagot!

Dambītis. Ko nu piebļauj man ausis, ka nekur nevar glābties! Vai tu gan nedzīvosi pie saviem bērniem?

Dambene. Te jūs esat, znot, jūs apžēlosieties un neliksiet uz tam nekādu svaru, ka viņš dzērumā jums norakstījis mājas un visu mantu, mūs vecos atstādams gluži bez kapeikas?

Riters. Tas tik būtu smalki — ha-lia-ha! Kā pērtiķi jūs mani gribējāt izdancināt pēc savas stabules. Papriekš lai es jūsu smalkajai meitai palīdzu no klizmas tikt ārā, un tad jūs mani gribat izmest it kā izsūktu citronu!

Velta. Ko es dzirdu — tēv! Tu esi mājas atdevis?

Dambītis. Priekš tevis to esmu darījis.

Velta (iekliedzas). Tēv, tu mani esi pārdevis!

Dambene. To jau es arī teicu. Būtu jel viņš, mazākais, pie skaidra prāta bijis.

Velta (uz Riteru). Un tu to esi pieņēmis! Mani un manus vecākus tu esi postā ievīlis, mūsu nelaimi sev par labu izlietojis. Manu tēvu tu esi piedzirdinājis un kā blēdis ar viņu apgājies.

Riters. Te viņa ir, jūsu krietnā meita! Knapi ko pielaulāta, tā grib skriet projām. Acīs tā man nekaunas teikt, ka tā ar to smalko zeņķi uz vienu roku.

Velta, Nē, tik briesmīgs tu nevari būt. Es tev darīju

358

pāri — apžēlojies par mani un maniem vecākiem! (Nokrīt pie viņa ceļos.) Apžēlojies!

Riters. Nost! Laulības pārkāpēja!

Dambītis. Ko es dzirdu? Tu nekrietnā! Ari tagad tu vēl dari tādu noziegumu!

Riters. Es jums rādīšu, jūs odžu pūznis! Tagad jūs visi zem manas dūres saplaksiet. Es jums rādīšu, kas ir robu lāpītājs.

Velta. Tēv, tēv, tu esi mani nelaimē grūdis, tu esi man kapu racis! Reiz tu mani lādēji, tagad es, es, tavs bērns, — tevi — nolādu! (Atkrīt krēslā.)

Dambene. Dievs augšā, vai mūs pavisam atstājis!

13. SKATS

Tie paši, muzikanti spēlēdami un viesi brūk ar joni iekšā.

Viesi (trokšņaini). Kur brūte? Kur brūte paliek? Pusnakts pāri, brūte jānourrā!

R i t e r s. Te viņa būs! (Paceļ paģībušo Veltu.) Kas grib cimdu pāri, lai ceļ to uz krēsla.

Viesi (ceļ Veltu uz krēsla augstu gaisā). Urrā! Urrā! Urrā! (Muzikanti spēlē.)

Dāmas (ar iedegtām svecēm rokā iet pa pārim ap krēslu polonēzi, dziedādamas ar mūzikas pavadīšanu)

Nu jau mani mičos,

Nu jau mani mičos,

Vedīs klēti guldināt!

Smukais zaļais rožu vainags,

Puķīt, zilu, zaļu!

Velta (atjēgdamās). Kas ar mani notiek!

Viesi. Urrā! Vēlreiz urrā!

Velta. Laidiet mani, laidiet! Nevienu acumirkli es š« vairs nevaru palikt. Es nevaru kopā elpot ar to blēdi. 5c tev! (Norauj sev brūtes vainagu un nosviež to Riteram pie kājām.) Es esmu brīva!

Riters. Trakā, kur tu skriesi!

Velta (atgrūž pie durvīm stāvošos muzikantus ur dodas ar joni ārā). Pie viņa!

Priekškars.

CETURTAIS CĒLIENS

X pilsētā. Garklau kundzes, Veltas krustmātes, dzīvokli kādā glītā, pamazā istabiņā.

1. SKATS

Velta, krustmāte.

Krustmāte (ienāk). Vēlu tev labu ritu, mīļais bērns. Teic — kā esi atspirgusi no vakardienas?

Velta. Pateicos, krustmāte, es jūtos tik spirgta, ka tev to nemaz nevaru izsacit. Alan ir, it kā es 110 jauna būtu piedzimusi, ka tā būtu pavisam cita pasaule, kurā es tagad dzīvoju.

Krustmāte (asaras slaucīdama). Vai tev tik jaunai to vajadzēja piedzīvot! Ak, šis briesmīgais liktenis, kas izpostījis visu tavu dzīvil

Velta. Tas tagad ir pagājis, un tam bija priekš manis arī sava labā puse, jo tas ir mani attīstījis par cilvēku un modinājis manu spēku. Es tagad zināšu pavisam citādi dzīvei stāties pretim.

Krustmāte. Kad iedomājos vakarējo pārsteigumu, man vēl tagad tirpuļi iet caur kauliem. Gandrīz trieku dabūju, tevi piepeši ieraugot savā priekšā nekārtīgā uzvalkā, bālu un sajukušu, kur domāju, ka tu pa mājām līksmi dzer kāzas.

Velta. Kad tu būtu viņās ieradusies, tad tu būtu visu līdzi redzējusi, ko tev stāstīju.

Krustmāte. Ielūgumu gan saņēmu un priecājos garā par tavu domāto laimi, bet turpu nobraukt man nebija iespējams mana mazā veikala dēļ.

Velta. Tagad tu zini visu, krustmāte, tu esi vienīgā, pie kuras varēju griezties. Tu taču man atļausi kādas dienas pie tevis palikt?

Krustmāte. Paliec vien, mijā Velta, paliec vien pavisam. Pie viņa, briesmigā cilvēka, tava vīra, tu vairs nevari griezties atpakaļ, un tik daudz jau man būs pie rokas, ka mēs abas varēsim pārtikt.

Velta. Pateicos, krustmāte, par tavu labsirdību, bet ilgi to nevaru izlietot. Es meklēšu sev kādu vietu, varbūt par mājskolotāju.

Krustmāte. Ko nul Vai tad tu nezini, cik labprāt es tevi pie sevis paturu.

Velta. Zinu gan, krustmāte, bet es negribu būt vairs tas bērns, kurš no citiem top apgādāts. Es gribu patstāvīgi savu vietu dzīvē iekarot.

Krustmāte. Tas nebūs tik viegli, tu esi precēta, un tavs vīrs tev liks varbūt šķēršļus ceļā. Pārdomā tādēļ vēl visu labi, kamēr es būšu veikalā. (Pie durvim tiek zvanīts.)

Velta (pie sevis). Tas būs Jausmiņš! (Dikti.) Vai atļauts ari, ka tavā dzīvoklī saņemu viesus?

Krustmāte. Rīkojies vien, it kā tu būtu savā mājā. Vai tas gan ir tas jaunais cilvēks, par kuru tu man stāstīji?

Velta. Jā, tas ir Jausmiņš. Es viņam par visu rakstīju un ziņoju, lai tas pie manis ierodas.

Krustmāte. Tad es ejot viņu ielaidīšu. Izrunājies vien ar viņu. (Noiet.)

2 SKATS

Velta (viena). Ak, kā mana sirds pukst, itin kā tā no krūtīm gribētu ārā lēkt. — Ko viņš sacīs? Vai tas man varēs piedot, ka esmu par viņu šaubījusies?

3 SKATS

Jausmiņš, Velta,

Jausmiņš. Tu še! Velta! Tu mani sauci?

Velta. Vai jūs man piedodat? Vai lasījāt manu vēstuli?

Jausmiņš. Jā, mani aizķēra kā zibens, es to nespēju vēl arvienu vest sakarā. — Mēs apmānīti? Jūs manas vēstules neesat dabūjusi — sakiet jel!

Velta. Ak jūs! Kādu jums vēl vajaga vārdu? Vai dzīvā dzirkstele no manām acīm jums nesaka visui

Nestāviet jel tā! Sniejielies, raudiet, gavilējiet — es esmu brīva, brīva!

Jausmiņš. Velta, es nezinu, kas ar mani noliek, es jūtu tikai, ka jūs — ka tu esi atkal pie manis.

Velta. Jā, pie tevis, tu vienīgais,, augstais, cēlais! Pīšļos viņi tevi gribēja novilkt, padarīt tik melnu, bet tu esi kā gaiša diena, ceļos krizdama, es tev gribu visu nolūgt.

Jausmiņš. Bet viss, kas ir noticis, vai tas bija tikai briesmīgs sapnis? Es dzirdēju, ka tu piederi citam?

Velta. Nekam es nepiederu kā tikai sev un — tev. Ar varu es viņu saites sarāvu un — atpestījos.

Jausmiņš. Bet kā tas bija iespējams?

Velta. Es no viņa aizbēgu, tikko atklāju viņa nekrietnības. Pirmajā acumirkli es devos projām.

Jausmiņš. Bet kā tas bija iespējams?

Velta (smiedamās un raudādama). Es tā skrēju, tā skrēju, ka man vējš gar ausim gāja un dubļi tik acīs lēca — ha-ha-ha! Es jutos tik viegla, tik jauna kā izbēdzis skolas skuķis — ha-ha-ha! Ha-ha-ha!

Jausmiņš. Tu skrēji kājām? Un lik daudz jūdžu?

Velta. Kas par to! Kājas gan sāka drusku asiņot, bet ko es bēdāju, es tikai skrēju, it kā man spārni būtu pieauguši.

Jausmiņš. Tavas mazās kājiņas tiešām asinīs!

Velta. Un, kad es ari no tūkstoš brūcēm asiņotu, es nekā nejūtu, tik laimīga es esmu! Ak, tikai tad sajutu laimi, kad tā bija zudusi…

Jausmiņš. Es, nelga, kā es varēju par tevi šaubīties! Tu teici, ka Kate pie visa vainīga?

Velta. Jā, viņa, viņa bija mūsu nelaimes cēlonis! Aiz nāvīga ienaida pret mani tā noņēma vēstules.

Jausmiņš. Tā atriebās par to, ka es viņas mīlestību atraidīju.

cita. Ko tu teici — Kate? Arī viņa tevi mīlējusi, un es biju tik akla, ka to neredzēju. Bet es jau arī pie sevis pašas to nenojēdzu. Tikai tad, kad visi šķēršļi starp mums stājās, — kad izbēgušai naktī un vētrā man bija jāskrej, lai tev savu mīlestību atnestu it kā kādu zudušu dārgumu.

Jausmiņš. Velta, tu mans dārgums, mana pazudusī paradīze!

Velta (uzlēkdama no krēsla). Ak, nekas vēl nav zudis^ Kapa akmens no mūsu dzīves ir novēlies! Mūsu ziedonis ir atnācis! Vēl vesela spēku strāva vārās manās krūtīs, mēs atkal dzīvosim un strādāsim!

Jausmiņš. Nu, spēka mums ari vajaga tagad iesākt karu. Tavs vīrs tā neliksies mierā, bet tu paliksi tagad pie manis, vai ne?

Velta. Nē, dārgais, nevienai aizdomaf, nevienam puteklītim arī no ārienes man nebūs pielipt; tikai man jāpaliek priekš sevim un visiem. Tikko būšu atpūtusies, es citur iešu nomesties. Es gribu viena patstāvīgi šo cīgu izkarot.

Jausmiņš. Bet man ir tiesības tev līdzi cīnīties. Es gribu tevi sargāt, ka tie neaizskar nevienu no taviem mīkstajiem zelta matiņiem. (Piespiež glaudīdams viņas galvu pie krūts. Aiz durvīm troksnis, tiek klauvēts.)

Velta (iztrūkusies). A^ans dievs! Vai tie jau klāt?

Jausmiņš. Lai tie nāk vien, es tagad visu pasauli spēju drupās sist! (Aiz durvim klauvē arvien stiprāk.)

Riters (ārpusē). He! Laiž iekšā!

Velta (izbailēs). Tā ir mana vīra balss. (Paslēpjas.)

Riters (aiz durvim klauvē arvienu stiprāk). Durvis vaļā!

Jausmiņš. Prom no šis mājas! Te nevienam nav nekas ko meklēt.

Riters. To mēs redzēsim. (Ielauž durvis.)

4 SKATS

Jausmiņš, Riters (nāk, policista un pāris citu pavadīts).

Policists. Kad nelaiž iekšā, tad bija jātiek ar varu.

Jausmiņš. Ko šādi nekaunīgi uzbrukumi nozīmē?

Riters. Tas nozīmē, ka jūs esat nekrietns blēdis, kas vīram atviļ un nolaupa sievu.

Jausmiņš. Uz vietas es jūs izsviedīšu!

Policists (stājas starpā). Savaldieties! Es še stāvu likuma vārdā un nāku atprasīt no jums Ritera kunga laulāto draudzeni, par kuru ir aizdomas, ka tā pie jums atbēgusi.

Riters. Vai jūs to gribēsiet liegt? Vai viņa še nav paslēpusies?

5 SKATS

Tie paši. Velta (iznāk no slēptuves).

Velta. Se es esmu! Man nav iemesla priekš jums aizliegties.

Riters (uz citiem pagriezies). Jūs visi esat liecinieki, ka viņa še atrasta.

Velta. Es jau teicu, ka es šurp nākšu. Fs varu pie krietniem, godīgiem cilvēkiem meklēt sev patvērumu.

Riters. Laulātas sievas vieta ir dzīvot pie viņas vīra. Acumirklī tu nāksi atpakaļ pie manis.

Velta. To es nedarīšu — nekādi

Jausmiņš. Caur savu izturēšanos jūs esat savas tiesības uz viņu zaudējuši.

Riters. Iebāziet labāk savu degunu grāmatās un nejaucieties citu lieiās. A'lan no tāda smurguļa nav jāklausās priekšraksti, es pats zinu savas tiesības. Lūk, te ir policija, kas manu sievu aizvedis, ja tā nenāks ar labu.

Policists. Velta Ritere, dzimusi Dambīte, es jūs uzaicinu likuma vārdā tūdaļ pie sava vīra griezties atpakaļ.

Velta. Es teicu, ka to nedarīšu. Priekš visiem še izskaidroju, ka man ar šo vīru nav vairs nekādas kopības un ka es mūsu laulību uzskatu par šķirtu.

Riters. Ha-ha-ha! Par to gan man nākas īsto vārdu nosacīt. Nevis no tevis, bet no manis atkarājas, vai es to gribu par tādu uzskatīt.

Velta. Vai tu piespied mani priekš visiem 5e atklāt tavus nekrietnos darbus? Vai man stāstīt, ka tu apgājies ar mani un maniem vecākiem kā nekrietns blēdis?

Riters. Ar tavu lamāšanos vēl nekas nav pierādīts, kamēr tavi darbi katram ar roku taustāmi! Ko par tādu sievu gan lai saka, kas no sava vīra aizbēg un ar citu top atrasta kopā?

Jausmiņš. Ha, jūs iedrošināties viņu apvainot, kas ir tik tīra un šķista kā zelts!

Riters. Jūs visi redzat, ka es esmu tas, kam notiek pārestība; es neļaušu sevi no savas sievas aiz deguna vazāt. Sava goda dēļ es to ņemu atpakaļ — un kaut tā ir — laulības pārkāpēja.

Jausmiņš. Ņemiet atpakaļ savus vārdus, jeb es jūs uz vietas nogalināšu! (Grib gāzties Riteram virsū.)

Policists (metas starpā, Jausmiņu atturēdams).

Riters. Pataupiet savas varonības priekš nākamās mensūras. Un jūs (uz policistu) es lūdzu manu sievu tūdaļ vest projām.

Jausmiņš. Prom no viņas! Es sašķaidīšu katram galvu, kas viņu aizskars!

Visi. Gar zemi ar viņu, šurp striķusl

Jausmiņš. Nost no manis!

Velta. Palīga! Glāb mani, mī|ais, — es esmu pazudusi…

6. SKATS

Tie paši bez Veltas.

Jausmiņš (tiek ar varu atturēts). Jūs nekrietnie suņi, (o j»s man maksāsiet!

Riters. Ja vēl negribi norimt, tad rau šo ieroci. (Izvelk revolveri.) Tādi pat līdzekļi arī maniem pavadoņiem līdzi, ar ko tevi, trakais puika, pie prāta vest. (Kāds pavadonis ari izvelk revolveri.)

Jausmiņš. Nelieti, vai tu esi nācis ari vēl asinis izliet!

Riters. Valdi savu mēli, jeb tu dabūsi par to tupēt cietumā!

Jausmiņš. Ja tev vēl kāda dzirkstele atlikusi no cilvēcīgām goda jūtām, tad mēs abi stāvēsim viens pret otru ar ieročiem. Mērosimies godīgā divkaujā.

Riters. Es ar skolas puiku neiešu šauties. Es neesmu neiga.

Jausmiņš. Tu neesi pat ne cilvēks, bet nekrietns gļēvulis.

Riters. Labi tad. Es redzu, ka tev jādod pamācības, lai tu turpmāk ar savu varonību man atkal nestātos ce|ā. Ritu jebkad mēs varam šauties.

Priekškars.

pārvēršanās

Dambīšu mājas. Dārzs mājas priekšā. Labajā pusē diķis, apaudzis ar vītoliem. Gar mājas otru sienu garš šūpojamais sols, sienā logs ar slēģiem. Caur atvērtu logu var redzēt istabā, kur tuvumā galus un pie tā krēsls. Durvis ar verandu ved mājas iekšā.

7. SKATS

Riterene iekšpusē, Dambītis un Dambene ārpusē; caur atvērtām durvīm puiši spīlē ārā kādu gultu.

Dambītis. Lieciet mierā, puiši, to jūs nedarīsiet, es taču esmu māju saimnieks.

Riterene. Māju ubags tu esil Tu te gan domāsi gulēt un baroties! Kā tarakānus es jūs visus izdzišu.

Dambītis. Vai tev nav kauns, velna mātīte! Žēlastības maizi tu pati ēdi, cita mājā ienākusi! Tu un tavs dēls.

Dambene. Visu mūsu labumu tu aprij! Mūsu sūri, grūti krātos grasīšus tas pa krogiem izplītē!

Riterene. Manu dēlu jūs pelsiet!

Dambītis. Labāk es velnu būtu ieņēmis par znotu nekā viņu!

Riterene. Vai tu re! Nabadziņiem neizdevās. Par nerru jūs mūs gribējāt ņemt! Tad mans dēls jums noderēja, kad jūsu slavenajai meitai bija gods pa lauku! Un tagad lai viņš uz deguna klupdams iet, kamēr jūs kā nieres sutināsieties taukos.

Dambītis. Vai tas ir pieredzēts, ka mūs no pašu mājām izdzen kā suņus.

Dambene. Vecuma dienās bez maizes kumosa un pajumta!

Riterene. Vai nevarat strādāt? Tas resnais vēders nepārplīsīs vis, kad to drusku palocīs. (Uz puišiem.) Nu, puiši, sviediet viņu sumpatas ārā!

Dambītis (utgrūž aipakaļ). Ne no vietas! Es saku, neciet mūsu lietas atpakaļ.

Riterene. Nu, vai klausīsiet! Kad saimnieks pārnāks, tad redzēsiet, kas jums būs!

Dambītis (uz puišiem). Andrej, Jēkab, bīsties jel dieva soda un nedari to!

Puiši. Ko nu, papu, mēs lai iesākam! Kad saimnieks, lūk, liek, jaklausa.

Riterene. Arā ar visām viņu lupatām! (Sviež spilvenus ārā.)

Dambītis. Ak tu, elles bāba! (Sviež spilvenus atpa~ kaĻ)

Dambene. Tu gribēji ar viņu šlēperi dancot, vai redzi, kāds nu šlēperis jādanco.

Riterene. Tu vecais vilks! (Abi sviežas ar spilveniem. Puiši izrauj gultu ārā.)

Dambene (velk Dambiti aiz rokas). Ko nu, vecīt, lai notiek dieva prāts! Nesīsim lēnā garā to krustu, ko viņš mums ir uzlicis. Var būt, ka sveši ļaudis būs līdzcietīgāki un mums atvēlēs kādu kaktiņu, kur savu nabaga garozu varam grauzt.

Riterene. Taisieties tikai, ka tieciet projām. Nosvie> diet, puiši, viņu lietas ceļmalā, lai tie ātrāk tiek no acīm. (Iet istabā tin aizcērt durvis. Puiši aiznes projām gultu un lietas.)

8 SKATS

Dambītis, Dambene,

Dambītis. Debesu tēvs, tur augšā! Vai tu to nedzirdi un neredzi? Vai tik briesmīga pārestība var virs zemes notikt?

Dambene. Iesim, iesim! Labāk, ka mēs ejam projām un nekā vairs neredzam.

Dambītis. Te ir katrs kociņš, ko esmu dēstījis un audzinājis. Lūk, šo ābelīti esmu stādījis, kad mūsu Velta piedzima. Tas bija pavasarī, bites jau gāja ziedos.,,

Dambene (velk viņu projām). Nāc, vecīt, nāc…

D a m b īt is. Un te ir tas akmentiņš, uz kura es aizvien mēdzu nosēsties, kad no lauka nācu. (Elsodams.) Ak dievs, ak dievs! (Abi noiet.)

9 SKATS

Velta, Riterene.

Riterene (iznāk no istabas). Nu taču vienreiz ii skaidrs gaiss. (Izlaiž Veltu.) Tagad ari tu vari iznākt nc istabas.

Velta. Kas še notika?

Riterene. Brīnums, ka tu viņiem neskrej pakaļ! Nekāda liela nelaime jau nebūtu, ka tu arī būtu no mājārr prom.

Velta. Tu viņus izdzini! Manus vecākus tu izdzini nc mājām? (Kaislīgās sāpēs skatās apkārt, it kā tā gribēti kur skriet.)

Riterene. Jā, skrej vien, skrej vien dīķī, to tu var darīt.

Velta. Caur mani tas viss noticis, caur manif…

Riterene. Vai zini, es sava dēla vietā tevi, tādu pa laidni, nemaz vairs nebūtu mājās turējusi; ar koku e; tevi būtu padzinusi, bet viņš priekš tevis ir par daud; labs.

10. SKATS

Tās pašas un Riters.

Riters (nāk piedzēris). Kas ir?

Riterene. Kas tad nu iri Izšķīstīju tavu māju no nevajadzīgiem krāmiem! Zinies nu tik, ka tu ar to tur tiec gatavs. (Rāda uz Veltu.)

Riters. Ko viņa dara?

Riterene. Nekā viņa nedara. Sēd kā sasalusi; tā ka katrs vārds ar stangām jālauž no mutes ārā. Vai tā sievai pret viru jāizturas? Ceļos krizdamai, viņai tevi būtu jānolūdz par saviem nedarbiem.

Riters. To viņai būs darīt.

Riterene. Man vēl jāsteidz uz lauku skatīties, kā puiši novāķ sienu. Tu jau atkal nekā nevari, esi piHzē- ris. (Noiet.)

11 SKATS

Riters, Velta.

Riters (streipuļo pie Veltas). Ko tu še sēdi, he?

Velta. Ko tu gribi? (Pieceļas un grib aiziet.)

Riters. Nekur tu neiesi, paliec sēžot! Vai nezini, ka sievai vīram jāpaklausa, — ko? I\o tu taisi tādu ģīmi, smejies jel!

Velta. Es nevaru smieties.

Riters. Tev būs smieties, to es prasu! Uz vietas smejies, vai dzirdi! (Purina viņu.)

Velta (atraujas, drebēdama).

Riters. Ko tu purinājies, he? Es tev nesitīšu, nekā es tev nedarīšu, ja tu gribi būt laba. (Nošļūk viņai blakus uz sola un grib to apķert.)

Velta (atgrūž viņu). Atstājies no manis!

Riters. Ahā — tu man gribi izbēgt, putniņi Bet šoreiz tas tev neizdosiesl Vienreiz es tevi ar gribu bučot!

Velta. Riebekli, tu

Riters. Ko tu runā! (Tausta atkal pēc viņas)

Velta. Neaizskar mani!

Riters. Vai tā tu man atkal sāksi? Nu, tad es tev rādīšu! Es tavus niķus izdzīšu! Ar sišanu viņus izsitīšu! Vai saproti, ka esi mana sieva?

Velta. Nemūžam, negantais! Tu vari mani turēt, es tomēr atkal izbēgšu, Drīzāk tur — aukstajā dzelmē — nekā pie tevis!

Riters. He-he-he! Tās nemaz nav sliktas domas! Lieka piedeva pie tam jau tu esi bijusi. Kad tevis vairs nav, tad mājas paliek pilnīgi man un tavi vecāki man vairs nekā nevar darīt.

Velta (izmisusi). Mani vecāki, mani vecāki!

Riters. Nu negaudo, novelc man labāk zābakus!

Velta. Kāpēc es nedrīkstu sev galu darīt? Kāpēc man vēl jādzīvo!

Riters. Vai dzirdi, novelc man zābakus!

Velta (uzraudamās). Vai tu nebīsties no manis, ka es savā izmisumā visu varētu iespēt?

Riters. Es tev rādīšu bīties! (Norauj viņu pie sevis zemē.) Es tevi mācīšu paklausīt! (Sagrābj viņu pie matiem, tā ka mati atiet vaļā.)

Velta. Laid mani, laid mani!

Riters. Tad tu zināsi, kā tev pret mani jāizturas. Vai dzirdēji, ka tev liku nomaukt zābakus?

Velta (stenēdama guļ uz ceļiem). Ak dievs, ak dievs!

Riters. Nu — mauc, tā (Saķer zābaku un sāk vilkt.)

Velta. Kur lai es glābjos? Kas lai mani izpestī?

Riters. Ha-ha-hal Gaidi vien uz savu glābēju, tagad tu vari gaidīt.

Velta. Viņš nāks un tev par visu atmaksās, briesmīgais!

Riters. Viņš nāks, ja tas spēs no kapa piecelties.

Velta. Ko tu saki? …

Riters. Tas dabūja, ko gribēja. Mana lode viņu apklusināja.

Velta (iekliedzas). Tu viņu nokāvi — slepkava! (Saļimst.)

Riters. Tagad viņa ir mīksta pataisīta. (Pasper ar kāju un iestreipuļo istabā, atkrizdams uz galda, tā ka svece tam deg tuvu.)

12. SKATS

Velta (viena, uzlec un streipuļo apkārt). Ak dievs! Vai es vēl dzīvoju? Vai viņš nesodīts var mās visus nogalināt! (Ierauga Riteru caur logu.) Tur viņš ir — mans mūžs, mana nākamība, un pestīšanas nav? Vai kāda varena roka neizstiepjas un viņu uz vietas nesatriec?… Ha, svece tur — ko redzu? (Ierauga caur logu, ka Ritera drēbes sāk aizdegties.) Liesmas vijas ap viņa ķermeni — tās izplatās pa visu apkārtni — kā čūskas locīdamās tās kāpj gar mājas sienu uz augšu… Dobjš kritiens — stenēšana… viņš cīnās ar nāvi… Vai lai skrēju viņu glābt? … Es nevaru, nevaru, ne no vietas…

13. SKATS

Ritcrene un ļaudis (saskrien kliegdami).

Visi. Uguns, uguns! Glābiet!

Riterene (kliedz). Vai tur nav kāds istabā? Durvis vajā!

Visi. Tās ir cieti! Ielauziet tās! (Durvis tiek ielauztas. Citi skre'ļ pār skatuvi ar spaiņiem un ķekšiem.)

Riterene (ierauga Veltu). Dievs, apžēlojies! Vai jūs redzat, viņa ir māju aizdedzinājusi.

Ļaudis (iznes no istabas Ritera liķi). Saimnieks pagalam…

Riterene. To viņa ir darījusi, grābiet, sieniet slepkavu!

Velta (tiek sasieta).

Riterene. Vediet to uz tiesu projām.

Priekškars.

Content

Pliekšāne Aspazija Elza Neaizsniegts mērķis

Personas:

PIRMAIS CELIENS

OTRAIS CĒLIENS

TREŠAIS CĒLIENS

CETURTAIS CĒLIENS