Pliekšāne Elza

Pucesspiegelis

KĀ RADĀS «PŪCESSPIEĢELIS»

«Pūcesspieģelis» ir veca teika, kuru jau kā mazs bērns lasīju kādā Stavenhāgena izdotā grāmatiņā. Savā pirmbūtībā tā gan skaitās kā flāmu teika, bet dažādos variantos un zem cita vārda to var sastapt gandrīz pie visām tautām. Arī pie mums, latviešiem, starp pasakām sastopam daudz fragmentu, kas ar viņu saistās; lai tikai pieminam «Slagunas Krišu» vai arī «Nerrs uz tirgusplača», vai «Adžus zaglis» utt. Tautas teikas ir bagāts materiāls, no kura modernais rakstnieks var smelt vielu katram lielam darbam; tā Gēte savu lielo, nemirstīgo darbu «Faustu» kā monumentālu celtni izcēlis no vecām teiku drupām. Šādus teiku motīvus varam apstrādāt episki vai dramatiski, vai liriski, ar humoru vai nopietni.

Lielais flāmu rakstnieks Saris Kostērs savu «Pūcesspieģeli» savijis kopā ar laikmeta vēsturi, kur inkvizīcija valdīja vislielākās šausmās, plūda asinis un dega sārtā zem vājprātīgā izvirtuļa Filipa II valdības. Kostēram episkā romānā to iespējams tēlot plaši un vairak pavedienus aust kopā reizē. Pastarpām vijas Pūcesspieģeiis ar saviem nedarbiem, lai briesmu kliedzieniem lidotu pa virsu viegli smiekli un rādītu gaišāku izredzi uz nākotni. Pficesspieģelis nav tas, par kuru smejas citi, bet — kas smejas par citiem un tā rāda gara uzvaru. Varonis — jokupēteris, tāda ir viņa divdaba.

Dramatiķim vajag ciešākas konstrukcijas un viena paša noskaņojuma, citādi drāmas būtība lūst pušu. Atliek tikai: vai nu atdarināt Kostēri un kā galveno personu ņemt Filipu un viņa laika asiņaino kolorītu, un Pūcesspieģeli iepīt kā blakuspersonu, un visu lugu konstruēt kā traģēdiju. Šekspīrs tā darīja, iepīdams savās traģēdijās — «Lirā», «Hamletā» utt. — dažādus nerrus un jocīgus kapračus, bet i tad viņš aprobežojās, dodams tiem visai sīkas lomiņas, bet mūsu laikā un mūsu publikas psihika neatļauj reizē aiz šausmām nodrebēt un jautri, omulīgi smieties. Esmu tādēļ izveidojusi savu l’ūcesspie-ģeii pēc primitīvām tautas teikām, tur gan būs sastopami ari kādi skati no Kostēra, bet ari tos Kostērs pats ir veidojis pēc teikām. Dramatiskā uzbūve no saraustītas episkas vielas un izstrādātie dialogi ir patstāvīgs darbs.

Kā es nācu pie «Pūcesspieģeļa» — tā ir acumirkļa iedvesma. Visus pēdējos gadus, cik mana sagrauztā veselība atļāva, esmu nodarbojusies ar studijām vēsturē liela stila lugām. Tāpat arī man daudz fragmentu no latviešu teikām tādā veidā, kā sarakstīju «Zalša ligavu». Bet publika? Kam tagad vajaga lieluma? Kam fantāzijas? Kad tikai vieglas komēdijas vai lugas bez dziļāka satura, kam viela ņemta no ikdienas, kad tikai tām piemaisa kādu aktuēlu jautājumu vai seksuā-lismu, tad visi apmierināti iet mājās.

Kas atliek dzejniekam? Vai nu kalpot, kā publika grib, vai pacelt to augstāk? Tādēļ arī izceļas sāpīga dilemma viņa dvēselē, un jājautā: kas viņš pats sev ir?

Aiz tā iemesla arī tik ilgi klusēju, tādēļ tik daudz iesāktu darbu guļ pamesti. Kad nu reiz tomēr gribējās notirpušos spārnus cilāt un no daudziem tiku mudināta, lai neaizsnaužos pavisam, man pagājušo vasaru ieteica, lai es arī rakstītu kādu komēdiju. Atgriezos atpakaļ pie vēstures: vai tā arī kaut ko smiešanai nedotu?

Tādu vielu tiešām daudzām tautām ir, bet nejauši man iekrita prātā «Pūcesspieģelis». Nezināju, ka kolēģis Grēviņš arī pie tā domājis vai pat uzrakstījis, tāpat nezināju, ka mūsu ģeniālais Smiļģis negrib komēdiju, bet taisni Filipa asiņaino drāmu; bet es nu reiz esmu dibinājusēs uz teikām un negribējusi drāmu rakstīt, bet tikai grotesku komēdiju. Gribēju pati drusciņ pasmieties, atminoties senās, mīļās bērnudienas, kur pati bieži vien biju POcesspieģeļa lomā un visām vecām tantēm par biedēkli. Piemēra dēļ pieminēšu, ka barga pērkoņa laikā nometu no plaukta dažas šķēres un dakšiņas ar lielu troksni, tā ka tante domāja, ka zibens iespēris pašu pātaru vidū, un, zemē nokritusi, krustodamās dievam atvēlēja savu dvēseli. Citā reizē es pašā pātaru laikā tantei noslēpu brilles krējuma ķērnē vai gludeklī un saviem brālīšiem, kuri arvien pakrēslā mēdza kauties, parāvu, pati aizslēpusēs, drīz vienam, drīz otram aiz matiem, lai tie nerimtu kauties. Daudz tādu nedarbu izdarīju un, kad mani bāra un teica, ka es ellē nonākšot, jau iepriekš izmēģināju, kā tur būs, un, neraugoties uz maniem jaunajiem svārciņiem, uzsēdos uz karstas plītēs tā, ka sāku kūpēt.

Tagad nu manā nabaga «Pūcesspieģeli» uznirusi un tēlota daža atmiņa no manas bērnības. Nezinu, vai mani par to nosodīs uz elli vai uz debesīm. Es arī negribu ne vienu, ne otru sev par mājokli, bet tikai vēl pasēdēt uz kādas spožas zvaigznītes malas un attēlot vēl to, kas man drūzmējas krūtīs.

Pavadīdama dažus gadus ārpus Latvijas, ar sevišķu mīlu un sērām biju pieķērusies dzimtenei. Lasīju mūsu tautas dziesmas, lasīju pasakas. Vispār mans studiju priekšmets bija vēsture, valodas un sevišķi pasakas. Dievs, velns, Daugava mums ir īpatni, citādi daudzas mūsu pasakas nav izveidotas, pastāv no saraustījumiem, dažas pat no tulkojumiem. Daiļliteratūras pasakas var apstrādāt divējādi: gluži dabiski naivā veidā, kas ar skatāmību un skaistām ainām baudāmas jaunatnei un sevišķi bērniem, vai dziļāki — simbolu veidā, kas piemērojas savam laikam un mēģina no senās čaulas izlobīt kodolu. Esmu pieturējusies pie pēdējā veida, jo visa dzīve īstenībā ir simbols, kā Ģēte saka, «ailes Erleben ist nur ein Gleichnis» (viss, ko pārdzīvojam, ir tikai līdzība), vai arī kā Bībeles sv. Pāvila grāmatā rakstīts, «mēs skatāmies kā caur spoguļiem».

Dievs un velns, nāve, dzīvība, tumsa un gaisma, lai kādos modernizētos vārdos tos apzīmējam, ir mūžīgie pretstati, kuros šķeļas visa dzīve un ko neviens nevar noliegt. Tāpat lielie dabas spēki, kas viļņo augšup un lejup, ir tās pašas kaislības un tieksmes, kas valda cilvēku būtībā. Var viņus iztulkot gan traģiski, gan komiski. Pirmo veidu esmu izmēģinājusi dot drāmā «Zalša līgava», otro veidu tagad risinu komikā. Dievs jeb visa pozitīva iemiesojums ir mūsu tagadējā laikā kļuvis pie daudziem vecmodīgs, pat nemirstība tiek noliegta, bet velns tomēr pastāv, jo viņš ir naudas jeb cilvēcīgu kaislību kurinātājs, kas noved uz pagrimšanu, uz elli.

Lugas pamata motīvs ņemts no Lerha-Puškaiša teiku 5. daļas. Velns sēd uz Daugavas radzes; kas viņam izsukās galvu, dabūs pilnas lādes zelta. Ap Daugavu vijas daudzas mūsu teikas, un kā Daugavas viļņi veļas tieksmes un iegribas mūsu iekšienē. Pilīte asins, kas jādod velnam, neko nenozīmē vairāk kā kaislību iedegšanos. Sis motīvs tikai viegli pārvalda komēdijas vielu, kas citādi gluži pieslejas tagadējam laikam un var notikt katru dienu. Velns un Pēteris, katrs oie savām durvīm, rādās arī tikai sapnī. Pirmajam liels pieplūdums publikas, jo viņam tagad visas labierīces, pat nemirstība pārgājusi uz viņu, jo «nauda arī ir nemirstīga». Pēteris palicis gluži vecs, aizsnaudies aiz publikas trūkuma, un pat debesu durvis grūti slēdzamas. Bet dzīve dod arī savas ētiskas vērtības, un tā ir mīla, altruisms, kas pate par sevi jau ir debess. «Kas man elle, kas man debess, ja lik manim ir mans mīļais.»

Luga ir mans pirmais mēģinājums rakstīt komēdijas. Man vēl daudz komēdiju motīvu, jo pēc dabas esmu jautra, tikai pārdzīvojumu smagums mani noliecis kā slapju zaru. īstais mans elements ir liela stila lugas un traģisms, bet šimbrīžam tās nav piemērotas publikas psihei. Es varbūt arī šo komēdiju nebūtu rakstījusi, bet Rainis, kam lasīju pirmo cēlienu priekšā un uzmetumus no tālākās gaitas, mani ierosināja rakstīt, tas bija 1929. g. rudenī, īsi pirms viņa nāves. Pēc tam man trūka visi pavedieni, un tikai tagad tos īsti uzņemu. Vēl jāpiemin, ka šī komēdija dibinājās ne tikdaudz uz situāciju komiku, bet vairāk uz vārdu spēli jeb antitēzēm, kas drukā izcelsies vairāk. Ceru, ka šī komēdija būs arī pieejama lauku skatuvēm.

PŪCESSPIEGELIS

Romantiska komēdija

Apstrādāta pēc tautas teikām un S. Kostēra flāmu motīviem

Personas

Pūcesspieģelis

Nēle

E l k ī n a

Lams

K a l e k i n a

Kurpnieks

Maiznieks

Kisenbrikas mācītājs Mācītāja kalpone P o m p ī l i j s

Hesenes zemesgrāfs

Linebergas hercogs

P i r k i n s

K o r n j u i n s

D e Lanoa

Ķeizars Kārlis

G i l ī n e

Steveninje

G e n a

Margota

Elfa

Krodzinieks un krodziniece

Tiesnesis, vēlāk birģermeisters

T r e l o n g s

Linards

Kapracis

Ļaudis: divpadsmit aklie, divi zagļi, divi mūki, šāvējas, vīnabrāj», galma dāmas, dejotāji, žīdi, matroži, ķeceru ķērāji, tiesneši, sievas, meitas, vecenes, bendes u. c.

.

PIRMAIS POSMS

.

P i r m a aina

Neliela mājiņa, piederīga Pūcesspieģeļa mātei Elkīnai. Visapkārt dārzs ar puķēm, ziedošiem krūmiem. Dārza arī daži bišu stropi. Jauka maija

novakare.

1. SKATS

Elkīna, Pūcesspieģelis, maiznieks, kurpnieks un ļaužu bars. Iztālēm troksnis, kliedzieni un svilpieni.

Elkīna (izskrej no istabiņas). Vai dieviņ, vai dieviņ! Kas nu atkal būs? Vai inkvizīcijas ķērāji? Netieku no bailēm vaļā, kopš tie manu Klāvu gūstīja.

Ļaudis (tuvāk). Turat! Turat ciet! Nepalaižat atkal vaļā!

Citi. Kož rokā kā seskis!

Citi. Lokās kā zutis pa smiltīm! (Dzirdama Tila balss, kurš brēc kā kaza.)

Elkīna. Mīļais dievs un tēvs, tas jau mans dēls! Ko nu viņš būs atkal izdarījis?

Ļaudis ierauj Tilu iekšā, aiz apkakles sagrābuši.

Viens. Se tev nu ir tavs labais dēls, varen brangu esi viņu izaudzinājusi! Iznāks tāds pat kā tēvs!

Cits. Sliņķis un ļaužu smējējs bija viņa tēvs, un par to viņš arī beidzās uz sārta.

Tils (nikni). Nepieminat manu tēvu, jeb es jūs apsitīšu kā mušas!

Cits. Vai re, šis vēl grib spēlēt Simsona lomu!

Tils. Jā, es esmu Simsons, trūkst man tikai tava žokļa kaula, un to es tev izlauzīšu! (Raustās no ķērājiem.)

Ļaudis. Turat! Turat!

Elkīna. Vai! Vai! Dēls, dēls, pielūdzies. Ļautiņi, apžēlojaties, gan jau labosies. Došu atkal amatā, lai strādā un lūdz svēto jaunavu.

Maiznieks. Amatā devi jau pie manis, bet es tev pateikšu ...

Kurpnieks. Pagaid’! Es pateikšu ...

Vecene. Ko nu jūs! Paga! paga! Es jums, mīļie ļautiņi, pastāstīšu, kā toreiz bij, — ābols jau nekrīt tāli no ābeles.

Tils. Tas ābols būs tev uzkritis taisni uz deguna.

Maiznieks. Lai nu toreiz, bet tagad ...

Vecene. Vai tādu grēku var aizmirst! Svētais tētiņš viņu uzsēdina uz ēze|a sev aiz muguras, un šis, nekauņa, atpogājies veļu izvēdināt — mēs gribam iet izlūgties no tētiņa svētībiņu — un kādu svētībiņu viņš mums rāda ...

Ļaudis. Ha-ha-ha! Ha-ha-ha! Atminam labi!

Vecene. Sākam kliegt, jaunas meitas aizsedz acis, bet šis liedzas, ļaudis viņu vajājot — tētiņš sēdina viņu sev priekšā, bet vai varat iedomāties: nu šis izkar mēli, garu mēli!

Tils. Kur tad lai savu mēli būtu licis? Ja viņa man nebūtu mutē pieaugusi, es tagad pat iespļautu tev viņu ģīmī.

Vecene. Vai dieviņ! Gan dievs tevi sodīs!

Elkīna. Vai, dēls, labi jau nedarīji, bet ko nu tiesājat lielu par bērna nedarbiem.

Maiznieks. Vai tagad labāks? Nodevi pie manis amatā mācīties par maiznieku, sūtu, lai no rītiem iznēsā kriņģeļus, mans puika arī iet līdzi, bet ko šis! Izurbis grozam dibenu un laiž allaž krist pa kriņģeliin. Saka, ka grozs caurs, un sūta manu puiku uzlasīt izbirušos kriņģeļus. Tikmēr šis ar visu grozu projām! Kas nu atmaksās manu skādi! Saki, nelieti, — kur liki kriņģeļus? (Krata viņu.)

Tils. Vēderā. Pakrati vien labi, tad tie izbirs, un tad varēsi tos dabūt atpakaļ.

Kurpnieks. Lai tie kriņģeļi bijuši nebijuši, bet kur mani zābaki? Paskat, kur viņam kājā. Labi, ka noķēru ar visiem zābakiem.

Tils. Ja tavi zābaki būtu kam derējuši, tad es ar tiem būtu varējis aizskriet un tu mani nebūtu dabūjis rokā, bet te jūs visi redzat, ka ar tiem netiek no vietas.

Ļaudis. Ha-ha-ha! Viņam taisnība! Būs aiznaglojis kā zirga pakavu.

Kurpnieks. Ko klausāt tam nelietim. Mani zābaki labi, septiņas jūdzes ar tiem var noskriet vienā laidienā.

Ļaudis. Tāpēc jau viņš ar tiem arī aizskrējis.

Tils. Nu skatāt vien, kam taisnība, vai ar tiem var paiet. Bet laid mani vaļā, tad redzēsat.

Ļaudis. Laid viņu vaļā, laid!

Tils paiet gabaliņu uz priekšu, it kā nespēcīgi klibodams.

Kurpnieks (iečukst). Nelieti, rādi, kā var paskriet, atlaidīšu sodu.

Tils (sapūš vaigus un tad ar joni laižas prom). Lai tev tā taisnība, man tie zābaki!

Maiznieks. Pagaidi! Pagaidi! Nāc nu atpakaļ!

Tils (iztālēm). Man jānoskrej septiņas jūdzes un jāsameklē tie izbirušie kriņģeļi. (Prom.)

Kurpnieks. Vai dieviņ! Viņš aizskrēja ar visiem zābakiem.

Maiznieks. Kur nu mani kriņģeļi!

Ļaudis. Ķersim rokā! Skriesim!

Kurpnieks (sit sev pa pieri). Ak, es muļķis, pats saskubināju, lai skrej.

Vecene (nopakaļ uz Elkinu). Ja tu savu dēlu neval-disi, gan tu piedzīvosi, ka tevi pašu ieliks cietumā un nodedzinās visu tavu māju, gan tu piedzīvosi! (Noiet.)

E l k ī n a (noslīgst raudot uz sola).

2. SKATS

Elkīna un Tils.

Elkīna (sabrukusi uz soliņa). Ak tu manu bēdu! Tie viņu saķers, stieps uz tiesu — izies kā tēvam! ...

Tils (izlien no krūmiem). Māt, māt, te jau es esmu.

Elkīna. Vai dieviņ, tu te! Tepat tuvumā ķērāji!

Tils. Tie skrej mani meklēt uz otru pusi, lai skrej vien, es tiem parādīju degunu un atlīdu pa krūmiem atpakaļ.

Elkīna. Ej tu 110 manām acīm, nekrietnais dēls!

Tils. Māt, ja es atrastos tavās acīs, tad es pa nāsīm skatītos laukā.

Elkīna. Vēl tu nevari beigt zoboties, tepat gals klāt!

Tils. Māt, tas vēl nav striķa gals. Līdz tam man vēl labi jāpapūlas, lai tieku uz augšu.

Elkīna. Ko runā! Vai vēl tev nav gana visādu stiķu un niķu? Darba strādāt tu nevīžo, mātei liec badā mirt, tāds tu man dēls! Nebūtu labāk piedzimis!

Tils. Jā, māt, tur tev vajadzēja pirms man pašam apprasīties, vai es maz gribēju piedzimt.

Elkīna. Būdams vēl mazs puika, tu visādi aļojies: šņauci piedurknē, puņķojies zupā, smēli ēdienu tupelē, neviena oda tu neatstāji, kam nebūtu izrāvis kājas.

Tils. Tā jau ir bijusi laba priekšspēle. Man jāturpina un mazie nedarbi jāvērš par lieliem.

Elkīna. Tā tik vēl trūka! Būs tev jātop par otro Filipu, abi jau esat vienā dienā dzimuši.

Tils. Oho! Es vēl esmu tas pirmais, viņš saucas tikai Filips otrais. Man tiesības valkāt kroni!

Elkīna. Tu nerrs! Es tev atnesīšu tavu karaļkroni! Tavs nejēga tēvs tev mazam tādu iedāvināja. Es toreiz par tādām muļķībām saskaitos un iemetu to pie lūžņām.

Tils. Dod tik vien šurp, esmu ziņkārīgs, vai būšu troņa un kroņa mantinieks.

Elkīna. Tēva tronis bij sārts.

Tils. Māt, es iešu pasaulē!

Elkīna. Ko tu tāds iesāksi? Badu nomirsi! Būtu jel iemācījies kādu amatu. Arī studēt tu negribēji.

Tils. No studēšanas tek ausis.

Elkīna. Saki labāk — tev niez papēži uz klenderēšanu. Bet tagad tu iesi, kur tevi sūtu.

Tils. Kur tu mani suti?

Elkīna. Mans krusttēvs bij Kisenbrikas mācītājs, un rītu agri tu dosies tūdaļ ceļā, šonakt vēl vari kaut kur pārgulēt. Mājā iekšā tu nevari nākt, ķērāji var pat pa nakti uznākt — un tad aizvedīs mūs abus.

Tils (skatās apkārt). Nē, māt, manis dēļ tev nebūs briesmās doties, tik slikts tavs palaidņa dēls nav. Lūk, es te ielīdīšu kādā tukšā bišu stropā, te mani neviens nemeklēs.

Aiz skatuves skaļa raudāšana.

Elkīna. Ak tu dievs un tēvs, kas tad tas tāds?

3. SKATS

Tils, Lams, Elkīna.

Tils (klausās un lūko pa krūmiem). Kas tur slapstās pa krūmiem un bļauj?

Lams (iznāk noraudājies un ar lielu, sarkanu lakatu slauka asaras). Es tas esmu, es!

Elkīna (pie sevis). Mīļais dievs! Viņmāju Lams, tas lielais ēdājs! Nu tik jāmanās prom, lai neprasa ēst. (Ieiet iekšā.)

Tils. Kur tu biji visu laiku pazudis?

Lams. Es jau nebiju tas, kas pazuda, tā bija viņa... (Sāk atkal raudāt.)

Tils. Ko runā nesaprotami un slapsties ap māju kā seskis ap baložu būdu!

Lams (arvien raudādams). Jā, viņa bija kā balodīts, kā balts, nevainīgs balodīts ...

Tils. Kas tā viņa? Un kas tavu balto balodīti pataisījis melnu?

Lams. Vai tu gribi savu melnumu arī vēl pielikt klāt? Bet es tev saku — visā pasaulē nav tādas.Viņas tikums spīdēja kā svccc!

T i 1 s. Es no visa netieku gudrs!

Lams. Un es pavisam esmu pazaudējis galvu! Mana sieviņa, mana zelta drostaliņa, kā viņa prata vārīt!

Tils. Un ko tad viņa tev ievārīja?

Lams. Nekā viņa vairs nevāra! Pavards izdzisis, viss tukšs un auksts. Pannas un kannas stāv bēdīgi rindās, galvas nokārušas, nav vairs saimnieces.

Tils. Bet kā tas notika? Sieva nav adata, ka tā var pazaudēt. Vai viņu kāds aizvedis, nolaupījis?

Lams. Nekas no laupīšanas! Tikai manu sirdi viņa nolaupīja. Viņa pati aizgājusi un man likusi pasacīt, lai negaidot. Ak vai, ak vai, tu to nemaz nevari iedomāties, kāda viņa bija.

Tils. Ko nu kliedz par vienu sievu, dabūsi cilu.

Lams. Neviena uz pasaules tā neprot ēdienu gatavot. Ak, zudusē paradīze! Kad nācu mājās no zvejas, man iztālēm vēlās pretim no virtuves salds aromāts no cepešiem, un kā brīnišķa mūzika bij pannu činkstēšana, kur cepās nierītes, gaiļa sekstes, vērša astītes un jēru kājas, sasālītas ar varen daudz pipariem, sīpoliem, vircas neļķēm un muskatriekstiem un salaistītas ar veselu kannu baltā vīna. Kur nu tas viss! Ak, kaut jel reizi savā mūžā vēl dabūtu tā paēsties!

Tils. Man.šķiet, tev desiņu vairāk žēl kā sievas.

Lams. Apprecēju gluži jaunu un skaistu. Es tev saku: kā jaunu, smaržīgu rudzu maizīti, ko iebāž krāsnī cept.

Tils. Un kas viņu no krāsns izvilka? Nu tik manies pakaļ un ķer to vilcēju rokā.

Lams. Tiesa, brāl! Es gribu iet un savu sieviņu meklēt līdz pasaules galam un vēl tālāk.

Tils. Dosimies kopīgi ceļā. Arī es gribu iet līdz pasaules galam un vēl tālāk. Tikai mans pasaules gals izbeidzas pie Kisenbrikas mācītāja.

Lams. Iesim kopīgi, būs labs ceļa gabals! Vai neiegriezīsimies gadatirgū, tas ir pa ceļam. Tirgos allaž visas sievas salasās kopā, varbūt atradīsim arī savējo.

Tils. Uz to lai palīdz mans sarga patrons — Tilibrets! Tas nozīmē: ņem kājas pa pleciem!

Lams. Brangi, bet man varen gribas ēst. Aiz bēdām aizmirsu paņemt ēdienu līdzi, un aiz bēdām gribas ēst. Man tā vienmēr, jo bēdīgāks esmu, jo lielāks apetīts.

Tils. Mājās pie mātes gan nekā neatradīsi, bet man prātā labs padoms, kā tikt pie krietna kumosa. Es tevi pamācīšu, un tu izdarīsi. Netāli te kādai kaimiņienei ir treknas vistas, tās tev jādabon rokā: paņem dažus rupjākus pavedienus un vienā galā iesien maizi vai tārpu, vis tas metīsies virsū un gabalu norīs. Tad tu otru galu pie velc sev klāt, un vistas būs tev rokā.

Lams. Es eju, kaut jel ātrāk nāktu kas vēderā!

Tils. Paņem tik labu maisu, ko vistas sabāzt iekšā. Es tamēr, tevi gaidīdams, pagulēšu bišu stropā.

Lams noiet.

4. SKATS

Tils un divi zagļi.

Tils (žāvājas). Jāliekas arī man uz dusu. (Aplūko bišu kokus.) Gulēšu kā Jonāss zivs vēderā. (Ielien stropā.)

Iznāk zagļi.

Pirmais zaglis. Cila jau nekā te nav, ko ņemt, ņemsim kādu bišu stropu, medus ir dārgs, mēs to gadatirgū pārdosim par brangu naudu.

Otrais zaglis. Jālūko, kurš strops tas smagākais, tanī esot visvairāk medus.

Pirmais zaglis. Tā gan. Pameklēsim. (Viņi iet un izcilā visus stropus, paliek pie tā, kurā paslēpies Tils.) Vai dzi! Te ir brangi, ko stiept. Ķeries klāt, būs varens loms.

Otrais zaglis (pamēģina). Ir gan! Vai tu traks! Te jau var vēderu pārstiept celdams. To būs piešuvuši ar medu tie lielie dunduri.

Pirmais zaglis. Muļķis, dunduri nelien puķēs pēc medus, bet zirga astē. Bet nu negories, cel uz pleca, es ņemšu otru galu.

Otrais zaglis. I-ī-upp! Pamazām, ka neapveļamies ar visu stropu. Nu, sāc staigāt!

Tils, tikko nesēji sāk kustēties, izbāž roku no stropa un pa tumsu saķer pirmo aiz matiem un labi sarausta.

Pirmais zaglis. Nolādētais! Ko tu man plūc aiz matiem? Vai gribi, lai es viens pats nesu, — un tu to medu laizīsi? Es jau tā uzņēmos to resno galu un atdevu tev to tievo!

Otrais zaglis. Vai tu guli vai esi nomodā! Es šo plūkšu aiz viņa sariem! Man jau tā ir ko stiept, ka acis zaļas paliek. Vēl šim tievais gals! Pielūko, ka es tev nesadodu pa tavu resno galu! (Sāk atkal abi nest, bet nu Tils saķer otro aiz bārdas un rauj ar sparu.)

Otrais zaglis. Au! Ali! Au! Neģēli, ko tu dari! Vai gribi man bārdu izraut ar visām saknēm? Bet nu es tev tā došu, ka tev galva saskries krūtīs un tu varēsi pa ribām lūkoties ārā kā zaglis caur cietuma restēm!

Pirmais zaglis. Tev pašam galva kā sapuvušam bumbierim! Es lai ķertos pie tavas utainās bārdas!

Tils plūc ari viņu.

Aī!Aī! Aī! Mani mati! Nu tev vairs neies labi, skaiti nu savu tēva reizi!

Otrais zaglis. Nāc tik šurp! Apsitīšu tevi ar visām tavām utīm! (Nomet stropu zemē, un abi sāk neganti plūkties.)

Pirmais zaglis. Se tev pa resno galu!

Otrais zaglis. Se tev pa tievo!

Pirmais zaglis. Še tev utainā bārda!

Otrais zaglis. Se tev tēva reize!

Abi. Se tev! Se tev! Se tev! Pa virsu, pa apakšu, pa resno, pa tievo! Se, še, še! (Nomet stropu un abi prom.)

5. SKATS

Tils un N ē 1 e.

Tils (izlien no stropa un kasās, met dažas bites no matiem laukā). No lielajiem dūrieniem esmu pasargājies,

bet no sīkajiem cilvēks nevar izbēgt. Esmu arī apdauzījies, kā ābols krizdams no ābeles.

Nēle (pieiet pie istabiņas loga. Atspīd mēness). Visi dus, bet Tila nav. Būs viņu tomēr sagūstījuši?

Tils. Nēle, tu?

Nēle. Ak, kā tu mani izbiedēji! Lai slavēta svētā jaunava, ka tu vēl neesi kritis viņu nagos. Redzēju, ka ķērāji skrēja pa mežu, tevi meklēdami.

Tils. Ko tu mežā darīji tik vēlu? Ogas pa nakti nevar ieraudzīt.

Nēle. Bet brīnumziedus redz tikai nakti, un burvju zāles var tikai lasīt pilnā mēnesī.

Tils. Tādas brīnumzāles aug tepat, nemaz nav jāmeklē pa mežu.

Nēle. Kur tad?

Tils. Plūc ziedus no manām lūpām.

Nēle. Ha-ha-ha! Brīnums gan tu esi, bet ne brīnum-zieds. Dadzis tu esi, niķu un stiķu pilns, čakarains kā ušņa un dzeļošs kā ērkšķis.

Tils. Pie ērkšķa aug vienmēr roze.

Nēle. Es no tevis nekā negribu zināt. Tu esi īsts velna pusbrālis!

Tils. Un tu eņģelīšu pusmāsiņa.

Nēle. Es domāju, ka tava mēle dzelt vien prot, redzu, ka tā prot arī laizīt.

Tils. Kādēļ tad tu nāci mani meklēt?

Nēle. Es domāju, ka būsi sagūstīts.

Tils. Vai tu gribēji mani redzēt sagūstītu? Tad ņem mani labāk pati savā gūstā.

Nēle. Tu esi nepārlabojams.

Tils. Ņem mani labot. Kādēļ tu tik ilgi nerādījies?

Nēle. Es no tevis gribēju bēgt. Es zīlēju, ka mūsu mīla iegājusi Skarpija zvaigznes lokā. Man tik baigi, es atnesu burvju zalvi, zilēsim kopīgi nākotni.

Tils. Tu pati esi burvība bez visām zalvēm.

Nēle. Mīļais, tu netici — zalve tev spēj parādīt visu, kas notiek.

Tils. To jau es pats redzēšu.

Nēle. Tu iepazīsies ar saviem pretiniekiem.

Tils. Labi. Pamēģini.

Viņi apsēžas, Nēle ieberž zalvi acis. Parādās gaiša aina.

Otrā aina

notiek karaļa Kārļa galmā. 1. skatā karalis bar savu dēlu Filipu, kas liris sadedzināt Indijas pērtiķīti, un pārmet tam, ka viņš pārāk gļēvs, ne dzer, ne jāj, ne skrien. Kad tēvs aiziet, Filips notver kadu galma dāmu un liek viņai skaitīt desmit tēva reizes. 2. skatā Lams stāsta Nelei, ka viņam pazudusi sieva; to meklēdams, viņš noķēris vistu. :i. skatā Elkīna atnes Tilam nerra cepuri ar zvārguļiem. «Man jātop par karali, ja karaļi top par nerriem,» saka Tils. Saskrien viņa goda sardze — ielas puikas, kas dzied un dejo.

Trešā aina

Gadatirgus. Raiba un plaša aina. Uzceltas teltis un būdas ar dažādām izkārtnēm, izstiepta gara virve priekš virvju dejotāja. Pircēji un pārdevēji, skatītāji, šur tur kuras uguns, uz kuras cep desas. Priekšplānā novietots paaugstinājums ar garu galdu, uz kura sed divi mūki ar grēku izpirkšanas zīmēm, viņiem blakām zemē toveris ar svētīto ūdeni. Gari mūku tērpi tiem mugurā un uz tiem kruzuļu

krekli.

1. SKATS

Pirmais mūks (izsauc).

Ja tūkstoš gadu nevēlies Degt šķīstīšanās liesmās Un elles katlā vārīties,

Un gāzties elles briesmās —

Pērc grēku piedošanu sev,

Pērc to jau še, es saku:

Mazpamazām dievs piedos tev,

Tik atver naudas maku.

Šurpu, jaudis, sanākat, sanākat! Jūs, nelaimīgie, grēku apsēstie kā ar kašķi! Te jūs par nedaudzām markām un par kādu dukātiņu vai guldi varat pirkt grēku atlaišanu uz simts, divi simti, pat četri simts gadiem! Skatoties pēc cenas, arī pusi vai pilnīgu piedošanu un svētību pat par vislielākiem grēkiem.

Otrais mūks tura lielu, spožu šķīvi, kurā ļaudis met naudu. Viņ§ to grabinādams tura katram prelī un izsniedz aprakstītas atlaišanas zīmes.

Pirmais mūks. Nelaimīgie, iedomājieties sevi ellē: nežēlīgi jūs dedzina uguns, jūs tiekat iemesti verdošā eļļas katlā, jūs esat tikai desas uz lielā velna Ģilgerota pannas! Un kas ir mērce? Sērs, piķis un darva!

Otrais mūks. Tikai vienu sudraba grasi, ko tu par sevi dodi, ellē degdams, un tev uzlīs spainis auksta ūdens uz muguras, vēl grasi, un līs jau vesels toveris — un tavas abas rokas būs no elles laukā. Bet pārējās miesas daļas? Viens guldis, un maiga piedošanas straume liesies pār tevi. Tu sāksi lēkāt kā jauns kazlēns uz zaļas pļavas! Pērkat! Pērkat! Pērkat!

Pirmais mūks. Un te vēl svētas relikvijas pārdoda-damas, kuras var katrs sev nēsāt līdz azotē. Tās pasargā no visādām lēkmēm un nelaimes. Te, lūk, niedras no kurvja, kurā Mozus tika izzvejots no Nīla, vēl aplipušas ar Nīla dūņām. Te sars no ēzelīša astes, ar kuru Jāzeps un Marija bēga uz Ēģipti. Te salms no cisām, uz kurām Marija guldīja svēto bērnu.

Otrais mūks. Pērkat! Un te blakām toveris ar svētīto ūdeni, kur katrs, iemezdams pa sudrabiņam, var padzerties svētības.

Ļaudis apstāj mūku; pērk zīmes, metas pie tovera un dzer un apšļakstās.

2. SKATS

Uznāk Tils kā lāču dīdītājs. Lams pārtaisīts par lāci. Tils ved viņu pie ķēdes. Tils garos zīlnieka svārkos ar smailu un augstu cepuri. Nes sev līdzi saiņus ar vistām un citām mantām, sakrāvis lācim

uz muguras.

Lams (paklusu). Nav viegli kažokā, es varen svīstu. Bet labāk tomēr būt lācim nekā ēzelim. Ēzeli sit, no lāča baidās.

Tils. Nu tu drošāk varēsi lūkoties pēc savas sievas. Te visas sievas kopā, zīmē vien!

Lams. Bet es kā lācis tik kājas vien no sievām redzu un ģīmjus nemaz nē.

Tils. Sievām vairāk vērtības kājās nekā galvā, to jau tu arī būsi atradis pie savas sievas.

Lams. Ak, manas sieviņas žiglās kājiņas! Kā viņa tecēja uz virtuvi, kā viņa skraidīja, mani pie galda apkalpodama! Ak, viņas kājiņas, kā divi balti lilijas kātiņi, ar pēdiņu kā ziedu kronīti galā! (Sāk raudāt.)

Tils. Neraudi! Kā lācim tev jārūc, ne jāraud! Es tevi labāk piesiešu.

Lams (Tils viņu piesien blakām toverim). Labi. Vīriem es uzrūkšu, bet sievām laizīšu kājiņas. Bet tu, lūdzams, sev pirkdams grēku atlaišanas zīmi, izpērc arī to priekš manis.

Tils (pieiet pie zimju galdiņa).

Mūks. Kas tu tāds esi?

Tils. Savas mātes dēls.

Mūks. Gudrinieks! Ko tu nāc?

Tils. Kā ēzelis pie miltu maisa. Jums ir liels maiss.

Mūks. Tanī maisā ir grēku atlaišanas zīmes, ne milti.

Tils. Es arī esmu ar grēkiem apkrauts kā ēzelis ar nastām. Un gribu izpirkt jūsu zīmes, lai grēku piedošana un svētība birtu uz manim ar žēlastības miltiem.

Mūks. Vai tev nauda ir?

Tils. Man te ir dzīva nauda. Lūk, šīs treknās vistas! Un te vēl gailis klāt, tas par to svētību.

Mūks. Un kādus grēkus tu gribi, lai tev atlaiž?

Lams (rausta viņu aiz svārkiem, klusi). Neaizmirsti mani ar un par to vistu zādzību.

Mūks. Kam tu to nikno lāci ved līdzi?

Tils. Viņš nes uz muguras manas grēku nastas.

Lācis ierūcas.

Mūks. Ko tu esi piesējis viņu tik tuvu pie svētītā ūdeņa!

Tils. Viņš arī grib padzerties žēlastības, un viņam ir mutē nauda, dzerdams viņš to iemet toverī. Es lūgšu izpirkšanos priekš mums abiem, par sevi, par lāci un par vistām arī.

Mūks (mīksti). Tu esi loti apzinīgs, mans dēls. Par vistām arī? Ko tās sagrēkojušās? Vai nav zagtas?

Tils. Nē. Viņas tikai pārmainījušas savu īpašnieku.

Mūks. Brangi, to var, tikai ne zagt. Bet tu gribi izpirkties?

T i l s. Es gribētu izpirkties no tiem grēkiem, kurus esmu sagrēkojis, un par tiem, kurus vēl grēkošu.

Mūks. Kas tad īsti ir tavs amats?

Ļaudis drūzmējas ap viņu un ziņkārīgi klausās.

Tils. Esmu zīlnieks un pareģoju nākotni, un saku ari katram patiesību, sievām atdodu jaunību un pārdodu tādus burvju graudiņus, kuri satura mūžīgu dzīvošanu; protams, visu par skanošu naudu.

Ļaudis. Mēs gribam zināt nākotni un patiesību! Mēs maksāsim!

Tils. Es jums to rādīšu savā burvju spogulī. (Viņš nostāda savu galdiņu, apklāj, to ar sarkanu segu, izrotātu zelta zīmēm, un uzliek virsū salmu rāmi ar aizsegām katrā pusē. Spoguļa vidū caurums, kurā var pārmainīt ainu pēc ainas.)

Kāds ku n gs (lepns, uzpūties Švīts). Nu, rādi man nākotni, še nauda! (Nomet maku.)

Tils (izbāž no rāmja sašķobītu pērtiķa ģimi). Te tava ģīmetne, saskrullējies pērtiķi! Godīgu ģimenes dzīvi tu neiegūsi ar savu nodzīvoto ādu.

Lācis ikreiz pavada, taisīdams visādas zobojošas žestes.

Kungs. Ak tu, nelieti, es tev! (Lācis ierūcas, viņš sabijies atkāpjas.)

Zaldāts (noliek savu artavu). Saki man — kas ar mani būs?

Tils (noņem pērtiķa ģimi tin vietā pakar gaļas gabalu ar maizi). Kaujā no tevis iztaisīs kapātu gaļu. Tu, lauku lielgabalu mīlulīt!

Lācis ierūcas.

Zaldāts, saķēris galvu, metas prom.

Sirms vecis ar jaunu sievu.

Tils (ieliek rāmi mazu koku, kuram pie zariem karājas nažu spali, kastiņas, ķemmes un citas lietas, no raga darinātas). Paskatāties, godājamais kungs, šīs dažādās lietiņas un padomājiet, no kā viņas taisītas. Gan laikam no tiem ragiem, ko jaunas sievas uzlikušas veciem vīriem uz galvas. Un ik dienas tie augs zaraināki, kā briedim, ar sešpadsmit līkumiem.

Lācis purinājās un rūc.

Ļaudis (smejas). Oja, vējš! Ragainis.

Vecis aiz dusmām klepo, bet jaunā sieviņa viņu glaudīdama un paijādama noved sāņus.

Jaunā sieva. Neklausies nu uz tāda āksta! Es tevi mīlēšu līdz kapa malai.

Vecis. Jā, bet līdz kura kapa? Tava vai mana?

Jaunā sieva (pieiet Tilam). Un manu spoguļa bildi, vai tu to man parādīsi?

Tils. Jā, bet pienāc vien gluži tuvu.

Jaunā sieva. Es vēl nekā neredzu.

Tils. Pastiep vien man savu rožaino snuķīti. (Viņš to ātri saķer un nobučo.) Tava nākotne ir tavs skaistums un jaunība.

Lācis dejo, ķepas sizdams, visi smejas.

Jaunā s i e v a. Ak tu negantniek! (Iedod viņam divus gultus.)

Mūki. Bet nu parādi mums arī mūsu tagadējo un nākošo bildi.

Tils. Tu, šķiņķu tīne, un tu, resnā alus muca, skatāties viens otru spogulī, jūs saderat kopā, jo sālīts prasās dzeramā. Dodat man mārku, ja es neesmu melojis.

Muks. Mans dēls, tā nauda, ko tu te redzi, ir klostera īpašums, paši savas naudas mēs nenesam līdzi.

Tils. Tad nauda nes jūs, es zinu, viņa jums ir starp abām zolēm zem kājām. Dod man šurpu tās sandales.

Mūks. Mans dēls, tava runa nav patīkama tā kunga ausīs. Šīs sandales arī ir klostera īpašums, viņās svētie apustuli staigājuši.

Tils. Man ir vēl dārgākas mantas, ko pārdot. (Viņš sāk izkravāt mazus zīda maisiņus sarkanā un zaļā krāsā.)

Ļaudis (drūzmējas apkārt). Skat, skat, kas viņam tur ir!

Tils. Redzat, tās ir pravieša ogas, taisni no Arābijas; viņas iesvētītas Jeruzālemē uz tā kunga Jēzus kapa. Tā-dēj viņas ir ļoti dārgas! Bet, kas vienu tādu ogu iebāž mutē un otru nāsīs, tas redz visas lietas, kas notiek un kas nenotiek, un viņš dzīvo tik ilgi, kamēr — viņš dzīvo.

Kāds tēvs (ar meitu). Ko tu teiksi par manu meitu? Rs viņu esmu labi audzinājis. (Meita iebāž slepus atslēgu kādam jaunam puisim, kas viņai stāv aiz muguras. Abi sametas ar acīm.)

Tils (skatās maisiņā). Viss notiek, kā tam jānotiek.

Puisis. Paskatāties, ko saka man pravieša oga; es gribu zināt, vai es šonakt savā gultā gulēšu viens.

Tils. Oga saka, ka viņa tev novēl laimīgu laulību un sievu, kas tev uzliek ragus. Jo tā sieviete, kas rokasnaudu dod uz precību tirgus, vēlāk savu preci visiem atdod par velti.

Meita (izliekas nevainīga). Vai tad to redz tanī ogu maisiņā?

Tils. Tur redz arī kādu atslēgu ..

Puisis aši prom ar atslēgu. Meita nokaunējusies aiziet. Pūcesspieģelis ierauga zagli, kas nozog nupat no kāda galda desu.

Zaglis (paslēpis desu zem mēteļa, tuvojas Tilam). Nu, ko tu redzi priekš manis savā maisiņā?

Tils. Es redzu vienu desu tev zem mēteļa, bet otru desu tev ap kaklu, tā nav no gaļas, bet no kaņepēm, un otrais gals piesiets pie karātavām.

Zaglis sabijies aizbēg.

Divi žīdi.

Pirmais žīds (žargonā). Par cik tu pārdode taves maisines?

Tils. Par piecdesmit gulžiem gabalā.

Zīds (žargonā). Ui! Briesmige naude! Liele, liele naude! Bet vai es redzese vise, kas būs?

Tils. Droši vien, kad tu ogu ieņem mutē un sūc.

Zīds. Tad es vine nemse. Es redzese to mesije, kad viris nobraukse no debese, ka tie zābake rībēs.

Zīdi pērk maisiņus un noiet sāņus. Ienāk aklie un apmetas vienā stūrī, kur tiek ceptas desas, viens no viņiem tuvojas Tilam.

Aklais. Tu, kundziņ, man pateiksi, ko tu priekš manis redzi. Es pats neredzu.

Otrs aklais. Ēģiptes tumsība ir mūsu acīs. Mēs, nabagi, staigājam neēduši un nedzēruši.

Tils. Es gribu jums to Ēģiptes tumsību apgaismot ar guldeņu spožumu un ielikt jaunas acis no apaļiem naudas gabaliem. Cik jūs tādi esat?

Aklais. Mūsu skaits ir tas pats kā svētiem apustuļiem.

Tils. Tad jūs esat divpadsmit bēdu brāļi, ved mani turp.

žīdi, kuriem vēl pienākuši klāt citi žīdi, plātās ar rokām dzīvi sarunājas.

Zīds (liek pie mēles vienu pravieša ogu). Ui, ne vine saldē, ne vine rūgte, ne vine sāle, ne vine sīve. Nem tu un smekē un sake, ka tu redz to mesije nobraucem. (Palaizās un izspļauj.)

Zīdi. Oi, oi, oi! Nespļauj ārē to skaidre naude!

Cits žīds (ož un smekē). Oi tu dievs Abrame, Izake un Jēkabe! Vai ziniet, kas tas ir — tā praviese oge?

Visi. Nu, kas tad? Kas tad? Sake, Leb, tu tas gudrais!

Lebs. Es negribe būt Lebs, un es negribe tikt ieks debesem. Ja tā mūzīge dzīvosane nav zirgem apakš asteru!

Zīdi (kliegdami rauj maisiņus vaļā un apskata). O vai! Dievs Ābrame, Izake un Jēkabe, tie ir zirge ābole, pa celem salasite un ēks to zīde maisine iebērte, oi, to kris-tige! Nu mēs vine sitisem! Nu uz vine mugure birs krusel

Lācis, kurš pa to laiku snaudis, neganti ierūcas.

Zīdi (sabijušies). Oi, to zvēre, to negante lāce, vines mūs apēdise, oi! Oi! Bēgsim! (Zīdi aizbēg.)

Tils (uz aklajiem). Lai jūs reiz krietni pamielotos un ēstu un dzertu, ko vēders nes, tad še jums divpadsmit gulžu. Iegriežaties pirmā viesnīcā pa ceļam uz Kisenbrikas mācītāju.

Aklie. Paldies, labais kundziņ, paldies! Lai dievs tevi ierauga, kad tu mūsu bēdu iežēlojies.

Tils. še tas maks ar zeltu! (Met gaisā maku, tā ka nauda noskan, tad pats to iebāž atpakaļ kabatā.)

Aklie (klanīdamies, cepures noņēmuši). Mēs ejam, mēs steidzamies klupdami krizdami. (Viņi saķeras rindā, tā ka, vienam krītot, visi apkrīt.)

Dejotāji ar troksni no otras puses, pavadīti no muzikantiem.

Dejotāji (uz Tilu). Nāc, gudrais pareģoni, nāc, ar kuru no mums gribi dejot?

Tils. Ar visām un visiem, cik jūsu ir!

Dejotāji (un tirdzinieki apkārt). Ha-ha-hā! Lielībnieks! Pats savā svārkā sapīsies!

Tils. Vai gribat saderēt?

Ļaudis. Lai derē! Mēs gribam!

Tils. Dodat man katrs vienu kurpi no savām, un es saderu, ka izdejošu ar katru bez piekušanas.

Dejotāji. Un ko tu mums maksāsi, ja pazaudē?

Tils. Četrdesmit kannas brūna alus, bet jūs man mak-sāsat trīs gulžus, ja es vinnu.

Dejotāji. Labi, esam vienis pratis, še, ņem no katra vienu kurpi. (Visi noaun katrs vienu kurpi un sniedz to Tilam, kurš apjož sev priekšautu, sakrauj kurpes viņā un tad dodas uz augšu, kur izstiepta virve.)

Tils. Tagad uzmanāt labi. Un jūs, muzikanti, raujat vaļā, ko spējat! (Muzikanti uzgriež jautri, un Tils, kurpes priekšautā vicinādams, lokās pēc mūzikas takts.)

Dejotāji (kliedz no apakšas). Tu teici, ka tu ar katru no mūsu kurpēm dejosi; mauc nu zemē un turi līgumu!

Tils. Es nebūt neesmu teicis, ka es katru no jūsu kurpēm apaušu kājā, bet ka es ar katru dejošu. Nu redzat, es dejoju, un kurpes manā priekšautā dejo līdzi. Ko brīnāties, acis izpletuši kā vardes! Maksājiet man saderētos gulžus!

Ļaudis (svilpj un kliedz). Dod mums atpakaļ mūsu kurpes! Dod atpakaļ, nelieti!

Tils (met pa vienai kurpei, tad vairākām zemē). Se, ņemat savas kurpes, vai man viņu vajadzīgs! (Izber visus vienā kaudzē.)

Ļaudis (visi sakrīt kopā vienā čupā, kurpes meklēdami, un sāk kauties savā starpā).

Tils (nokāpj ātri zemē, pieskrej pie lāča un to atraisa). Nu tik aši projām, kamēr viņi mūs nepamana. (Lūko mezglu raisīt, tas samezglojies.)

Lācis (staipās). Man jau visas kājas notirpušas. Pag, mana naudas kule smaga.

Tils. Kur tu naudu ņēmi?

Lācis. Ikreiz, kad padzēros svētītā ūdeņa, pasmēlu pa dukātam mutē.

Ļaudis (ierauga Tilu). Ā! Tur viņš ir! Tur viņš ir!

Lācis uzlaiž briesmīgu rūcienu, ļaudis pārbīstas. Nevar mezglu atraisīt, viņš apgāž toveri, norauj teltij jumtu, izkaisa izpirkšanas zīmes un rukdams stiepj visu jumtu līdzi.

Ļaudis kliedz un vaimanā nopakaļ. Abi prom.

Ceturtā aina

Krogs ceļmalā. Kroga priekšpuse ar jauku izskatu un romantisku apkārtni. Gari galdi un soli priekš viesiem ārpusē, lapene puķu vidū. Dibenā krodzinieka galds ar dzērienu mucām un ēdieniem. Priekša starp diviem stabiem izstiepts plakāts ar uzrakstu:

«Tumšs priekš mīlas, gaišs priekš samaksas».

1. SKATS

Tils un Lams.

Tils. Tev taču vēl ir kādi no tiem gulžiem, kurus tu sazvejoji no svētības ūdeņa.

Lams. Mans brāli, tu zini, ka neviena laicīga lieta nav tik iznīcīga kā nauda! Lapas no kokiem krīt un zel atkal, saule noriet un uzlec atkal, bet nauda patērējas un nenāk atpakaļ ķešā. Varbūt viņa tev vairāk uzticīga nekā man?

Tils. Mani viņa nu nepavisam nemīl. Visas manas ķešas ir cauras, un dukāti skrej laukā kā bars peļu no kaķa rīkles.

Lams. Neraudāsim ilgāk par zudušo mīlu. Vecas naudas vietā var dabūt jaunu, kas man atdos zudušo sievu.

Tils. Būtu laiks, ka atkal pameklētu vienu vai otru.

Lams. Es iešu izlūkot apkārtni.

Tils. Brangi, mēģināsim katrs savu laimi. Es redzu tur nākam skaistu krodzinieci, te tu mani neatdabūsi nost kā ēzeli no auzu siles.

Lams. Pagaidi mani še atnākam. (Noiet.)

2. SKATS

Tils un krodziniece.

Tils. Saki man, daiļā saimniecīt, — par kādu naudu še tiek ēsts?

Krodziniece. Pie kunga galda ēd par seši gulži, pie pilsoņa galda par četri un pie famīlijas galda par divi.

Tils. Jo vairāk maksā, jo priekš manis labāk. Bet neaizmirsti vīnu arī. (Viņš māj vecenei, kas visu atnes.) Bet man negaršotu ēdiens, ja tu man nesēdētu blakām, salda saimniecīt, tev vaidziņi zied kā rozes sētmalā.

Krodziniece. Sētmalā aug arī neaizmirstules. Se tev viena! (Dod pļauku.)

Tils. Kas rozi grib dabūt, nebīstas no ērkšķiem (apskauj). Dzersim abi no viena kausa.

Krodziniece. Bet no kurienes tu nāc? Kas tu esi?

Tils. Es esmu Nauvnaudienas hercogs, Tukšurienes grāfs un Izputenes barons. Mana zemes platība ir tūk-stots hektāru mēnešgaismas.

Krodziniece (tukšodama Tila kausu). Kas tā par zemi ir?

Tils. Tā ir zeme, kur sēj sēklu no iedomības, muļķīgām cerībām un tukšiem solījumiem.

Krodziniece. Kādēļ tu no turienes devies projām?

Tils. Man vajadzēja iet uz Romu, bija darīšanas ar pāvestu.

Vecene (no kakta, rokas salikusi). Ar pāvestu! Ak tu dievs! Cik laimīgs tas cilvēks, kas pāvestu ir redzējis! Kā tad tu pie tā tiki?

Tils. Es gāju skūpstīt viņa svēto kurpi un izdziedēt viņa kašķaino suni. Redzējis taisni vaigā viņu netiku, jo man teica, ka svētīts pucnazis nodzinis nupat viņa matus un tādā stāvoklī tam likums aizliedzot ļaudīm rādīties. Bet es dzirdēju viņa balsi, kad viņš pie pusdienas galda sēdēja un lādējās: «Porca madonna!» Viņam bijis nozagts kāds izcepts pāvs.

Vecene. Vai dieviņ! Vai tad pāvests arī lādas? Un vēl pāva dēj!

Tils. Kādēļ lai pāvests nelādas dēļ vesela pāva, kad dievs paradīzē cēla troksni nieka ābola dēļ, ko Ādams bija noēdis.

Vecene. Tiesa, tiesa, dēliņ. Vai tad viņš ar tevi arī nelādējās?

Tils. Nē, ar mani viņš aiz durvīm sarunājās mīlīgi. Lika piestumt savu krēslu pie mazas lūkas un izbāza ārā savu kāju. Es skūpstīju svēto kurpi, un man viss deguns pieskrēja pilns ar saldo, debešķīgo smaržu.

Vecene (grib viņam krist ap kaklu). Ak, tu svētlaimīgais cilvēks! Ļauj, lai es tās lūpas skūpstu, kuras ir svēto kurpi skūpstījušas.

Tils. Pagaidi, tas neiet. Likums nosaka tam, kas kurpi skūpstījis, divus gadus neskūpstīties ar nevienu sievieti. Bet es neesmu vēl visu izstāstījis.

Vecene. Stāsti, stāsti, tu dieva apžēlotais!

Tils. Lūka aizdarījās, un man bija jāgaida, tad ta atkal atdarījās, un pa to tika izgrūsts ārā pāvesta suns. Tam bija kašķis, tecēja acis, un klepus viņu tā mocīja, ka vēders tam bij uzpūsts kā plēšas. Un lielā vēdera dēļ viņš gāja, kājas iepletis. Visas šīs slimības tas bij dabūjis tādēļ, ka bija grauzis ķeceru kaulus. Man ar dieva palīgu izdevās suni izdziedēt, un es ieguvu ar to svētā tēva labvēlību.

Vecene. Ak, to žēlastību! Bet, svētītais ceļiniek, vai tu nevarētu arī mūsu taksīti tāpat izdziedināt?

Tils. Pret labu maksu varu. Bet saki man — ko tu tādam dari, kas pie tevis ēd un dzer un nemaksā?

Vecene. Es tādam blēdim novelku tūlīt viņa labāko svārku.

Tils. Tas ir labs padoms. Tagad ej un piesien savu takšeli aiz sētas tur, kad paēdīšu, iešu viņu izārstēt.

Vecene. Paldies, kundziņ, paldies! (Noiet.)

Tils (uz krodzinieci). Panāc nu šurpu, saimniec, esmu diezgan ēdis un dzēris, tagad aizmaksā man sešus gulžus.

Krodziniece. Ko tu mani zobo. Maksā tu!

Tils. Skaistā saimniec! Tu nemaz tā neizskaties, ka varētu man drīzāk astoņpadsmit gulžu samaksāt nekā sešus palikt parādā. Ak, tavas skaistās acis, kā saules stari man no viņām mirdz pretim un liek manai mīlai uz tevi tik pēkšņi uzaugt kā suņa zālei papuvē.

Krodziniece. Man nav nekādas daļas ne ar tavu mīlu, ne ar tavu suņa zāli. Samaksā un ej!

Tils. Atdod man tos gulžus, un es tevi tā bučošu un mīlēšu, ka divdesmit septiņi tavi mīļākie netiks man līdz.

Krodziniece. Ko tu runā par naudu, kas tev jā-dabon?

Tils. Vai tu gribi, lai es par velti ēdu?

Krodziniece. Ak tu, ļaunais puisi, vai tev nepietiek, ka es tevi par velti izēdinu, un vēl tu man prasi naudu!

Tils. Kad tu zinātu, cik daudz man vēl telpas vēderā.

Krodziniece. Taisies, ka tieci projām, pirms mans vīrs pārnāk.

Tils. Kā lai es eju, ka nevaru atrauties tevi skatīt: tava āda ir kā salds krējumiņš, tavi mati kā cepts zelta fazāns, tavas lūpas kā ķiršu ogas! Nav nekas gardāks par tevi!

Krodziniece. Vai būs jāķeras pie koka?

Tils. Ņem manējo.

Krodziniece. Redzu, ka netieku ar tevi galā. Bet dod man savu cepuri, es redzu, ka viņa ir resnāka par tavu galvu. (Viņa izrauj tam cepuri no rokām un sāk to glaudīt un mīcīt.)

Tils. Pag, pag, vēl nav stunda situsi, kad jāslauc, j Krodziniece. Dod man, mazākais, pusi no cepures.

Tils. Es negribu, ka tu dabon nerra smadzenes.

Aiz durvīm troksnis.

Bet še, ņem tu viņu labi paglabā, dzirdu, ka tev nāk viesi.

Krodziniece paņem cepuri.

Krodziniece (lūkojas iztālēm). Ā, tās ir šāvējas, kas tur nāk,

Tils. Kas tās par šāvējām? Ko viņas šauj?

Krodziniece. Senāk tās šāva razbainiekus, un viņām slava, ka tās atbrīvojušas šo miestiņu. Tagad viņas pulcējas, šo dienu svinēdamas atmiņai, un pagaidām šauj tikai vīriešu sirdis.

3. SKATS

Krodziniece, Tils un pulciņš šāvēj u.

Šāvējas nāk ar stopiem un bultām, citām rokās bungas un citi rīki, viena nes kārts galā lielu sirdi, kuru nostāda laukuma vidū kā šaujamo mērķi. Tad visas apkārt iesāk deju.

Šāvēja (ierauga Tilu un pienāk). Sveiks, skaistais ceļiniek, vai no tālienes nākdams? Tavām kurpēm ir lodziņi un malas atvērušās kā nēģeru lūpas.

Tils. Skaistā šāvēja, neskaties uz manām kājām, bet lūkojies labāk man acīs un redzi manas mutes lūpas, kas atvērušās tevi skūpstīt.

šāvēja. Tu gan daudz esi skūpstījis, ja jūties tik drošs!

Tils. Pie manis mājās gan ir daudz mīļu skuķu, kas lūpiņas paši sniedz pretim. (Šāvējas apstāj viņu ziņkārīgi.)

Šāvēja. Kādēļ tad tu tur nepaliki, kur tik skūpstīgas meitas?

Tils. Ak, nodarīju tik lielu grēku, ka ne sacīt nedrīkstu.

šāvējas (smiedamās). Nu, nu! Kas tas tāds bija? Skūpstīji, kur nedrīkstēja?

Tils. Nē, taisnību sacīju, kur nedrīkstēju. Es teicu, ka mācītājam nevajaga par velti turēt līķa pātarus.

Šāvējas. Kā — par velti! Tie viņiem ienes skanošu naudu un noder nabaga dvēselēm šķīstīšanas ugunī?

Tils. Nemāku sacīt, tur es neesmu bijis.

Cita šāvēja. Vai tu negribi ar mums kopā ēst?

Tils. Jā, es gribu tevi pašu ēst un tevi un visas pēc kārtas. Jūs esat īstie karaļa kumosi, gardākas nekā treknas paipaliņas.

Šāvējas. Lai dievs ar tevi! Tādi kumosi nav samaksājami.

Tils. Tāpat kā jūs visas.

Šāvējas. Pareizi. Bet mēs vispār neesam pārdodamas.

Tils. Un kā ir ar dāvināšanu?

Šāvējas. Ak tu, šķelmi! Mēs tevi kulsim kā graudu pa klonu. Bet pirms nāc paēst. (Viņas saķeras apkārt un nosēdina pie galda.)

Atskan trompetes, fleitas un bungas. Nāk treknie vīnabrāļi ar karogu priekšā, visi ļoti jautri, sasveicinās ar šāvējām.

4. SKATS

Tie paši un vīnabrāji.

Vīna brālis (aplūko Tilu). Kas šis tāds?

Šāvējas. Tas ir ceļotājs. Mēs ieraudzījām, ka viņa izskats līdzinās jūsējam, unn uzņēmām viņu mūsu sabiedrībā.

Vīnabrāļi (draudzīgi Tilam sit uz pleca un bučojas). Brangi, brangi, ceļa brāli! Vai gribi tagad ar mums kopā ceļot caur cepešiem un mērcēm?

Tils. Labprāt. Es gribu ceļot ar septiņjūdžu zābakiem.

Visi sagrupējas kopā ap galdu.

5. SKATS

Tie paši.un divpadsmit aklie ubagi. Tils ierauga veceni, kura ved saitē suni, viņš to paņem un aizved uz stalli. Ubagiem nopakaļ krodzinieks.

Tils. Viņam būs palīdzēts uz visiem laikiem. Vecene. Paldies, kundziņ, lai dieviņš tev to atdara. Tils. Gan jau mēs ar dievu izrēķināsimies.

Aklie (uznāk ar lielu troksni, stenēdami un taustīdamies, kamēr ar rungām satausta galdu un nosēžas tam apkārt). Nu mēs par savu naudu varam atēsties pa divpadsmit gadu.

Nu mēs esam kungi!

Nauda valda pasauli!

Naudai spožas acis!

(Dauza ar rungām galdu.) Nē, krodziniek, tu mūs ievedi savā krogā, tagad dod mums visu, kas tev virs zemes, apakš zemes un gaisos.

Krodzinieks. Runājat skaidrāk, jo es ar savām redzīgām acīm neredzu, ko jūs redzat ar neredzīgām. Aklie. Virs zemes ir tas, kas cep tavās pannās, apakš

zemes — dzēriens tavā pagrabā, un gaisos — šķiņķis tavās vācelēs.

Krodzinieks. Ja jums ir tik daudz naudas, kā lielāties, atnesīšu visu, ko vēlaties.

Aklais. Bagāts kungs mums gadatirgū iedāvināja deviņus gulžus.

1. aklais. Atnes man cūkas galvas vaiņagu, tas ir cūkausis!

2. aklais. Man rožu kroni no vēžu ļipiņām: tēva reize būs ļipiņas un lielais vēzis — āmen!

3. aklais. Nes man debešķīgās cūku desas, kas nāk taisni no leiputrijas, no laimīgās sliņķu paradīzes, kur desas tik padevīgas, ka nekā neiebilst, kad tās apēd!

4. aklais. Man vēdera uzticīgākos draugus: šķiņķi ar olām!

Visi (cits caur citu). Desas! Šķiņķus! Teļa galvu baltā vīnā! Austeres! Nēģus! Cūkas kājas! Gaiļa sekstes, cālīšus! Pīlītes!

Visi (vienbalsīgi). Vīnu, vīnu, vīnu!

Krodzinieks (rokas izpletis). Ūja! Oja! Mēreni! Mēreni! Ar prātu, jūs viendienas lielkungi!

Apkalpotāji sanes ēdienus un dzērienus, un saimnieks nodala katram savu tiesu. Aklie gāžas ar joni virsū, rij un dzer kā pārbadējušies.

Vīnabrāļi un šāvējas. Viņi tik izsalkuši, dosim no sava galda. Liesim viņiem vīnu mutē. (Viņi apstāj aklos un tos cienā.)

Aklie. No kurienes šīs nektāra straumes? No kurienes šīs debešķīgās smaržas? (Viņi ker pēc šāvējām, kuras viņiem, atliekušas galvas, lej vīnu mutē, bet saķer tikai brunčus, sievietes izraujas un aizbēg.)

Aklie. Tās bija maigas sievietes rokas, kas mani skāra! Tie bij sievietes smiekli! Kur viņas? Ķersim! (Aklie taustās apkārt pa istabu.)

Šāvējas (kaitina). Skūpsti mani! Skūpsti mani!

Aklie (ker viņas, bet saķer tikai vinabrālu bārdas). Kad tevi nelabais! Sievas ar garām bārdām! Mēs jums tās bārdas noplēsīsim!

Citi. Laid! Laid! Labāk vēl iedzersim un ēdīsim un būsim līksmi. Krodziniek, dod vēl no vislabākā!

Krodzinieks. Jūs nu esat labi ēduši un sadzēruši pa divdesmit gulžu. Tagad laiks samaksāt.

1. aklais. Nu, nu — tev samaksās tas no mums, kam maks.

Krodzinieks. Nu ārā, maka vīrs, maksā!

Visi. Kam ir? Jā, kam ir? Man nē! Man nē! Kam tad? Mēs labi dzirdējām, kā nauda noskanēja, kad bagātais vīrs iesvieda mums maku. Es viņu nesaķēru! — Es arī nē! — Es arī nē! (Sāk cils cilu čamdit un grūstīt.) Tu esi kaut kur nobāzis! Tu esi mutē ieņēmis, izkar mēli! Nost no manis, pats zaglis!

Krodzinieks. Cik ilgi lai gaidu, kamēr izkaujaties?

Aklie. Mūsu starpā ir viens Jūdass, mēs to izsitīsim laukā. (Uzlec no galdiem un sāk vēl niknāk kauties.) Es tev došu, ka septiņdesmit varavīksnes noskries gar aklajām acīm.

Lai velns norauj tavas ausis!

Ar tauku pannu pa tavu plato vardes ģīmi!

Krodzinieks pats dabon, tāpat arī vīnabrāļi sacēlušies no galdiem, un šāvējas virzās uz durvīm.

Krodzinieks. Vai manu dienu! Kur mana nauda? Kas man maksās? Vēl mani piekauj! Mani trauki saplēsti, viss izliets pa grīdu! Vai! Vai! (Sašļūk vaimanādams.)

Saimniece ar veceni lasa traukus pa grīdu, vecene laiza vēl, ko var, ar pirkstu, citu ar mēli no grīdas.

Saimnieks (saķer vēl dažus vīnabrāļus aiz svārkiem). Ak tā, jūs ēdat un dzerat un galīgi visu iztukšojat, un beidzot neviens negribat maksāt! (Viņš valodā stostās un šķauda un jo vairāk, kad uztraucas.)

Vīnabrālis. Vai tu domā, ka mums naudas nav? Mums gan tik daudz būs, ko samaksāt tavas trīs izbadējušās vistas un kašķainos cālēnus, un tava pāva netīro asti, ko viņš pa sētu vazā apkārt!

Saimnieks (pārskaities). Ma-ma-maksā!

Vīnabrālis. Par ko lai tev maksā? Vai mēs esam paēduši? Mēs vēl varētu apēst tevi ar visu tavu puņķaino veceni, kurai rokas par īsu, lai varētu kasīt savu utaino galvu!

Vecene (izlien no pagaldes). Vai dieviņ! Vai dieviņ! Tie mūs aplaupa!

Krodzinieks. Nā-ā-c palīdz, sauc kalpu! Vilkt svārkus tiem zemē — badakāši!

Ieskrien kalps un novelk vīnabrāļiem svārkus.

6. SKATS

Tils (nāk no otras puses, viņam uz rokas kāda āda). Kas še notiek? Ko vajā šos godavīrus? Acumirklī laid visus vajā! Vai nezini, ka es varu samaksāt par visiem? Dod šurp manu cepuri ar visiem gulžietn.

Krodzinieks (izņem cepuri, tūļādamies). Bet tev arī jānoskaita man nauda priekšā, lai iznāk par visiem.

Tils (māj visiem). Eita, mani brāļi, mierā, lai tas vīnagars jūs pavada. Un tu, sabūbējušais skopuli, vai domā, ka es raudāšu par sīku naudu kā tu? Es naudu kratu no visām piedurknēm. Se, ņem visu lādiņu tavā platajā varžu ģīmī! (Met viņam cepuri.)

Krodzinieks (to kāri uzķer, saimniece un vecene saskrej apkāri). Su-šurp nazi, ā-ārdīsim vaļā, lai ar birst ze-elts.

Tils (projām iedams, met vecenei suņa ādu). Se, ņem par labu padomu! Tu mācīji, ka tam, kas nemaksā par barošanu, jānovelk viņa labākais svārks. Tu savu suni esi diezgan ilgi barojusi par velti. (Aizsteidzas aši.)

Vecene. Vai manu dieviņu, kas tad tas? Vai tas nav mans taksītis? Pagalam? Mana taksīša ādiņa! Ak vai! Kur tas nelietis palikās?

Krodzinieks ārda cepuri vaļā; izbirst laukā tikai apaļi skārda gabaliņi un akmeņi, abi ar saimnieci iekliedzas.

Saimniece. Skat! Skat! No naudas ne vēsts! Skārdi un akmeņi! Ak tu blēdis! Ak tu viltnieks!

Krodzinieks. Va-a-a! Ķersim rokā!

Vecene (ādu noklājusi uz grīdas, vaid). Mans taksītis! Mans taksītis!

Priekškars.

Piektā aina

Pie Kisenbrikas mācītāja.

1. SKATS

Ērti ierīkots kabinets, kur mācītājs pieņem savus klientus. Miksts plats lēnkrēsls, derīgs atdusai, priekšā pults, uz kuras atšķirts sprediķis ar blakām noliktu raga brilli. Blakām zemāks galdiņš ar pudelēm un uzkožamiem.

Mācītājs (sēd lēnkrēslā, ar soliņu zem kājām. Viņš ir virs ar plašu miesas apmēru, tuklu ģimi un sarkanu

degunu. Rokā tam ādas pletne mušu sišanai. Viņš, dusmās iekaisis, sit visapkārt, gan pret sienu, gan uz galda). Uzbāzīgās nekauņas, vai es jūs nedabūšu rokā, asinis zī-dējas, te nu jūs gu|at «pax vobiscum»! Še vēl! Se vēli Jūs, ķeceru dvēseles, velna trenkātas, tagad gribat man atriebties? Es jūs visas apsitīšu (sit atkal), «pax vobiscum»! Kur tikai tas nelietis, Pompīlijs, paliek!

Zvana. Aiz durvīm troksnis no plīstošām pudelēm.

Mācītājs. Ak tu, resgals, nu viņam krīt atkal no rokām.

Ienāk Pompīlijs ar pudelēm.

Kas tev atkal tur šķīda un plīsa, palaidni?

Pompīlijs. Tā nu notika, cienīgtēvs. Jūs gribējāt, lai es visus šāgada paraugus reizē uznesu.

Mācītājs. Vairākkārt iedams, ikreiz no jauna ko saplēs vai izdzer.

Pompīlijs. Nē, cienīgtēvs, dieva vārds, ne piliens neslapina manas izkaltušās lūpas, kaut gan tās tvīkst pēc dieva žēlastības.

Mācītājs. Rādi šurpu! (Uzskaita.) Te «lieldienu avots» purpura krāsā, te «atlikums no kāzām Kānaānā» kā pērles rit pa lūpām, te «eņģeļu spogulis», gaišs un dzidrs, te «ceturtais dāvājums no trim austrumu gudrajiem», te «varavīksne pār izredzēto zemi». Vai tas viss? Kur paliek vēl «rasa no debesu laukiem» un kur «trepes uz debesīm»?

Pompīlijs. Tās jau, cienīgtēvs, ir taisni tās, kas man saplīsa, tās debesu trepes un tā rasa.

Mācītājs. Ak tu, palaidni neizlabojamais! (Draud ar pletni.)

Pompīlijs. Piedodat, cienīgtēvs, es vairs nekad... (Viņam izkrīt pēdējā pudele no rokām.)

Mācītājs. Vai manu! Tā jau bija pati «Kristus ādere». Sarkana kā rubīns un maiga kā samts, nu tā visa izlieta pa grīdu!

Pompīlijs. Nekas, cienīgtēvs, es lūkošu vēl sasmelt, pieliesim ūdeni un dosim baznīcēniem. Es jau pats arī varu uzlaizīt.

Mācītājs. Tā vien rādās, ka tu pats sevis dēļ to esi sasitis. Tu, puis, mani izposti, tu izbeigsi visu manu pagrabu. Tu gan pats arī savu tiesu izdzer? Ko tev deguns zied tik sarkans kā Jērikas roze? Man gan jānokāpj pašam pagrabā visu saskaitīt.

Pompīlijs. Tur, cienīgtēvs, trepes ir tik stāvas un slidenas.

Mācītājs. Trepes uz debesīm ir vēl stāvākas, un tu jau kristu uz pirmā kāpiena, neuzticīgais kalps. Man nav miera pat svētās lūgšanās. Tu mani noēd no apakšas un mušas no augšas, nolādētās ķeceru dvēseles!

Pompīlijs. Tā jau iet, cienīgtēvs, papriekšu jūs ēdat ķecerus, nu ķeceri ēd jūs. Bet ko es, cienīgtēvs, jums gribēju pavēstīt. Tur priekšiņā sēd kāds jauns puisis, no tālienes atnācis, viņš teicās pie jums sūtīts.

Mācītā j s. Kā viņš saucas?

Pompīlijs. Tāds ērmots vārds: viņš saucas Tils, un pievārds tam, ko domājat, Pūcesspieģelis!

Mācītājs. Zinu, zinu, viņa māte ir dievbijīga dvēsele, dzīvo dieva bijāšanā un lūgšanā; diez kāds tās dēls!

Pompīlijs. Varens zēns! Ģīmis laistās vien no prieka.

Mācītājs. Viņš laikam nezin, ka pasaule ir bēdu leja. Ved viņu iekšā un pamāci, kā tam izturēties, es drīzi atnakšu. (Noiet.)

2. SKATS

Pompīlijs, Tils.

Pompīlijs (pasvilpo pie durvīm un met ar roku). Nāc vien droši, vecis ir prom. Ja tu esi tāda nomaldījusies avs, tad te ir tā zaļā pļava, kur dvēseles ganās.

Tils (skatās visapkārt, ierauga pudeles). Un te tas skaidrais ūdens, kur padzeras.

Pompīlijs. Odentiņš tas taisni nava.

Tils. Ā, es redzu. Vai cienīgtēvs jau ar to sāk pātarus?

Pompīlijs. Viņš gan rīta pātarus iesāk pirms ar klepošanu un tad tik ar iedzeršanu. Un vakara pātarus ar dzeršanu vien.

Tils. Un kad tas studē?

Pompīlijs. Kad viņš acis tura stingri, grāmatā lūkodamies, bet viņa dvēsele ir pagrabā.

Tils. Vēders, liekas, labākā daļa pie viņa?

Pompīlijs. Tas ir īsts dieva meistardarbs! Kad viņš dzer, tad ir slimāks nekā velns, un, kad nav dzēris, tad ir skābs, it kā ezi būtu norijis ar visām adatām.

Pompīlijs (turpina). Tagad viņš būs īsti sasirdījies, jo pats nokāpa pagrabā apskatīt dzērienus, un, ja viņš tur pamanīs dažu labu robu un tāpat arī ēdienu kambarī, tad — lai dievs žēlo! Es bīstos, ka turpmāk nemaz vairs nevarēšu noņemt viņam atslēgas, kad viņš guj.

Tils. Kur viņš tās glabā?

Pompīlijs. Viņš atslēgu riņķi uzmauc rokā un rokas tura, sakrustojis uz vēdera. Es esmu bailīgas dabas un nedrīkstēšu viņam tuvoties.

Tils. Tas arī nemaz nav vajadzīgs. Būšu tev piepalī-dzīgs, un iztaisīsim tādas pat atslēgas pakaļ.

Pompīlijs. Bet iztrūkstošos ēdienus un dzērienus?

Tils. Tos varbūt cits apēdis.

Pompīlijs. Viņš jau visus apkārtnes suņus un kaķus apšāvis.

Tils. Ja jums nav vairs četrkājaino, vai jums nav divkājainie svētie baznīcā? Es tādus garāmiedams redzēju.

Pompīlijs. Vai tev prāts! Rītu pat ir lieli svētki un ļaudis sanāks kopā procesijā, mēs tad nedrīkstam svētajiem no savas puses dzīres rīkot.

Tils. Kādēļ ne? Tad jau viņiem var uznākt īsti apetīts.

Pompīlijs. Es redzu, tu esi gudrs puisis. Bet tur jau, dzirdu, čāpo vecis šurp, šūpodamies kā pušķis pie upura bundžas. Es manīšos prom.

Tils. Es tev līdzi.

Pompīlijs. Nē, tev jāpaliek. Viņš licis tevi atvest. Savelc tikai biksas uz augšu un nepalaidies. (Prom.)

3. SKATS

Tils un mācītājs.

Mācītājs (nostājas Tilam priekšā, apskata to no galvas lidz kājām, nokraukājas, apsēžas, iemet vienu malku). Tas tad tu nu esi, ko tava māte man sūta. Viņas paziņojumu esmu jau saņēmis diezgan sen, bet kur tu tik ilgi biji?

Tils. Ceļi nelāgi.

Mācītājs. Visnelāgākie ir grēku ceļi, es gribu domāt, ka tu pa tiem neesi staigājis. Tava māte gan turas stipri ticībā un pielūdz svēto jaunavu, bet tavs tēvs nobeidzās kā ķeceris, un tu nāc taisni no tā apvidus, kuru Luters jau piesmirdinājis ar savu smaku.

Tils. Tādēļ jau arī es esmu no turienes aizgājis prom.

Mācītājs (ieņem vēl lāsi). Tā brangi, mans dēls, ka tu turies pie svētā pāvesta krēsla. Vai tu arī bieži esi apmeklējis lūgšanas namu?

T i l s. Hin! Jā — nē — tur jau sprediķo.

Mācītājs. Kā? Ko tu rūc «nē»? Vai sprediķi tevi

traucē?

Tils. Nē, es sprediķus traucēju.

Mācītā j s. Kā tā?

Tils. Es vienmēr aizmiegos.

Mācītājs (sasit rokas). Vai tas ir dzirdēts!

Tils. Ir gan dzirdēts. Es ikreiz stipri krācu, kad iemiegu.

Mācītājs. Ak tu, dieva atstātais!

Tils. Tā gluži nava. Vai nav svētos rakstos, ka dievs sūta laimi taisni gulošiem.

Mācītājs. Vai re, rakstu tulkotājs! Beidzot vēl iznāks gulēšana sprediķa laikā par labu.

Tils. Nav vis par labu, jo ikreiz man blakus sēdētāji grūda sānos dunkas.

Mācītājs. Nu redzu gan, kas tu par putnu! Vai nemaz nebīsties, ka tu varētu cept ellē?

Tils. Nu, kad citi tur var izturēt, tad jau arī es tikšu galā!

Mācītājs. Lai svētā jaunava pasargā! Vai tu maz esi kristīts?

Tils. O jā! Un vēl trīs reizes. Pirmo reizi baznīcā ar dieva garu, otrreiz no kristībniekiem ar vīna garu, kad, braucot mājās, iegriezās krogā, un trešo reizi, kad tie iegāzās grāvī.

Mācītājs. Tu, grēka gabals! Redzu, ka ar tevi jāsāk no paša gala. Saki — ko zini no radīšanas?

Tils. Ko lai es zinu! Es tur nebiju klāt. Bet, ja es precēšos, tad zināšu, kā to iesākt. _

Mācītājs. Un no Ievas un Ādama arī nekā nezini?

Tils. Nav dzirdēts. Manos rados nav tādu.

Mācītājs. Ak tu muļķis! Ka tu muļķis esi un vēl vairāk par muļķi kļūsi! Tu nekā nezini — ne no dieva, ne paradīzes, ne vectēviem.

Tils. Es nemaz negribu iepazīties ar viņiem. Dievs laikam ir tāds kašķīgs vecis, dēļ viena paša ābola, ko Ādams apēdis, viņš tūdaļ ceļ lielu troksni un dzen no paradīzes laukā, es tā nedarītu.

Mācītājs. Vai par tevi, ak vai! Ko tu vispār zini, kad tu dieva nezini? Varbūt kādu zini pateikt no praviešiem vai priesteriem, vai mocekļiem?

Tils. Par tiem mocekļiem nav ko runāt, ko šie tur velti pūlējušies! Un priesteri... Hm! Es kaut ko esmu dzirdējis no pirmā augstā priestera, kas Zāmuēļa grāmatā, tūlīt lauzis kaklu. To jau varēja iedomāties!

Mācītājs (lielās dusmās). Tagad pielūko, kā es tev pašam kaklu lauzīšu. Tava nekaunība ir tik liela, cik tava zināšana maza! (Ķer pēc pletnes, kura krēslā sapinusies.)

Pompīlijs (pie durvīm). Cienīgtēvs, baznīcēni pavisam nogaidījušies. Tai vienai sievai vīrs...

Mācītājs (kliedz). Lai gaida, kamēr melns paliek!

Pompīlijs. Viņš jau ir melns palicis, tas vīrs ir miris.

Mācītājs (norimstas, iedzer). Lai tā sieva nāk. Un te šo nelieti ņem (rausta Tilu) un turi stipri grožos. Nedod ēst, lai mērdē miesu, kamēr dvēsele uzpeld uz augšu kā tauku acs.

Tils un Pompīlijs, klusu smiedamies un sānos grūzdamies, noiet.

4. SKATS

Mācītājs, sieva.

Sieva bailīgi kniksē, tad top drošāka.

Mācītājs. Tev vīrs miris?

Sieva. Tā ir, cienīgtēvs, tur es nekā nevaru izdarīt!

Mācītājs. Vai viņš, mazākais, nodzīvojis dievam patīkamu dzīvi?

Sieva. Nodzīvojis viņš ir, bet, vai taisni, kā dievam patīk, nemāku teikt. Man viņa dzīve arī nepatika.

Mācītājs. Vai viņš bieži gāja baznīcā?

Sieva. No mājām viņš izgāja katru svētdienu, bet, vai līdz baznīcai aizgāja, nezinu. Ceļmalā ir tik daudz krogu.

Mācītājs. Vai tavs vīrs bij dzērājs?

Sieva. Vai viņš bij dzērājs? Kā nu jūs tā varat prasīt, cienīgtēvs! Jūs taču zināt, ka mans vīrs bij mūrnieks.

Mācītājs. Ko viņš dzēra?

Sieva. Visu, kas šķidrs.

Mācītājs. Kāda bij jūsu laulības dzīve? Vai labi satikāt?

Sieva. Pateicos par apvaicāšanos, cienīgtēvs! Gluži labi. Sieva allaž jāizklapē, tāpat kā drēbes.

Mācītājs (nepacietīgs). No tavām atbildēm tiešām nevar nekādu līķarunu iztaisīt!

Sieva. Jūs tur nevarat vienu līķarunu iztaisīt? Na, tas man žēl, citam tur būtu iznākušas divas runas. Jums jau arī nemaz nav vajadzīgs runāt par manu vīru, runājat tikai par mani: kā es viņu apkopu, apmazgāju, notīrīju, noslaucīju.

Mācītājs (saņem rokas un nopūšas). Kā tavs vīrs

mira?

Sieva. Viņš aizgāja mierā. īsi priekš nāves viņš prasīja ceptu desu un alus krūzi, bet, kad es viņam to nedevu, viņš man ar kāju vareni iespēra un tad saldi iemiga.

Mācītājs. Ak tu, muļķa govs! No tevis dabūt prātīgu vārdu ir tikpat kā no vērša slaukt pienu.

Sieva. Lūdzu! Kas grib slaukt vērsi, kad turpat stāv govs, ir muļķāks par vērsi. Un tāds man arī nevar līķarunu iztaisīt. Ja es jau vīru esmu zaudējusi, savu naudu es arī klāt vēl nezaudēšu. (Kniksē.)

Mācītājs (kliedz). Es tev durvis parādīšu!

Sieva. Es jau pati redzu. Te jau manam vīram būtu kapā jāapgriežas! (Noiet.)

5. SKATS

Mācītājs, kāds jauns puisis un vecis ar sievu.

Mācītājs (slauka sviedrus). Uf! Uf! Lai kāds to iz-tura. Daudz ir tā ganāmā pulka — un viens tikai gans. Kad tās, mazākais, kuplu vilnu dotu, šī grēciniece aizgāja ar visiem grēkiem un visu naudu. Lai ellē tā birst viņai virsū kā degošas ogles! Lai ne lāse ūdens viņai nedotu atvieglojumu! Man mēle gluži izžuvusi. (Dzer vairākreiz.) Kaut es ar tiem citiem varētu vienā reizē tikt gatavs! (Pieiet pie durvīm.) Nu, nākat visi, kas jūs apbēdināti un ar nastām apkrauti, es jūs gribu atvieglot. Tās nastas jūs varat atstāt virtuvē.

Visi grib spraustics pa priekšu.

Vecis (grūž puisi atpakaļ). Atkāpies, siseni, laid mani ar sievu pa priekšu. Mēs, cienīgtēvs, jau vairāk stundu gaidām.

Mācītājs. Uz stundām nav jāgriež vērība. Cilvēks nav stundu dēļ, bet stundas cilvēka dēļ.

Vecene. Mēs, cienīgtēvs, atnesām jums divus tītarus.

Mācītājs. Tā labi, mana meita, jūs paši arī esat divi. Cerēsim, ka jūs nebūsiet viņiem līdzīgi.

Vecene. Mēs, cienīgtēvs, esam gluži apmulsuši un lielā nesaprašanā. Jūs esat pavēlējuši, ka mums jāprecas.

Mācītājs. Tā lieta taču skaidra. Kas tur ko nesaprast.

Vecene. Bet, cienīgtēvs, mēs jau sen esam precējušies.

Mācītājs. Tu jau pali atzīsties, ka sen.

Vecene. Bet paskat vien, cienīgtēvs, kāda manam vecim bārda. (Rausta aiz bārdas.) Cits kušķis balts, cits vēl pamelns, cits brūns, cits pelēks, tīri kā zemes karte!

Vecis. Laid tu, siev, manu bārdu mierā! Pati esi iz-grabējusi kā veca pulksteņa kaste!

Mācītājs. Nu redz, jūs acu priekšā sākat strīdu! Tas ir iemesls diezgan, lai jūs šķirtu, un, kad es jūs būšu samierinājis kā jūsu dvēseles gans, es jūs no jauna salaulāšu.

Vecis. Tas, cienīgtēvs, par daudz izmaksās. Es ari negribu strīdēties, kas vecs, tas vecs! Paskatāt manu galvu, cik tā jau sirma.

Mācītājs. Tas vēl neko nenozīmē. Arī ķiplokam pirms ir sirma galva un tad zaļš un sulīgs laksts. Dievs vēl jūsu laulību var svētīt.

Vecis. Cienīgtēvs, mums bērni liel[ un jau nomiruši.

Mācītājs. Vai nezini, ka dievs Ābramu svētīja ai bērniem stiprā vecumā un deva tam Izaku? Vēl šodien vai rītu — svētā Mārtiņa dienā — es jūs no jauna uzsaukšu un atkal salaulāšu.

Vecene (bučo roku). Kad jau cienīgtēvs liek, tad jāklausa. Ar to mīlestību jau arī ir tāpat kā ar bērna pienu pie krūts: kad to nelieto, tas iežūst.

Vecis (nokāsējas). Nu jā, jā! Tad tā! Tad nu neko.

Mācītājs. Ejat nu dieva mierā. Lai tā sieva ir auglīgs vīnakoks sava vīra durvju priekšā. (Abi klanīdamies noiet.)

Mācītājs. Nu tu, jaunais puis! Ko mīņājies visu laiku no vienas kājas uz otru?

Puisis. Es, cienīgtēvs, nevaru norimt ne dienu, ne nakti. Mani spiež kā nasta.

Mācītājs. Tu domā gan, ka mani nespiež! Kā akmens pakrūtē, kamēr ar jums te daros. (Skatās pudelēs pret gaismu, kuras puslīdz iztukšotas.) Nu, kas tev nastā, ko atvedis, ir iekšā?

Puisis (stostās). Tā nasta, cienīgtēvs, — es to gan nedomāju, bet līdzi atvedis esmu arī vienu mučeli laba vīna. Es gribēju par sevi runāt, es esmu gluži izmisis,,.

Mācītājs. Tā pareizi, ka vīnu atvedi. Slāpstošu va-jaga veldzēt ar labu malku, bet, kas par daudz slapjumā vai pat slīkst, tam vajaga sniegt pirms dvēseles malku, jo viņš drīz būs dieva priekšā. Vēlāk tu viņu vari vilkt laukā un darīt ar to, ko gribi.

Puisis. Es gan nedomāju, cienīgtēvs, pie slīkšanas, bet pie precēšanās.

Mācītājs. Tas puslīdz tas pats. Vai gribi laulāties?

Puisis. Vēl nē, cienīgtēvs, es nezinu, vai pavisam precēties. Es nācu lūgt padomu, pats netieku galā. Mocos pa sapņiem, skaitu pogas pie svārkiem uz jā un nē, zīlēju un duru ar adatu bībelē, kā nezinu, tā nezinu — vai man būtu jāprecas?

Mācītājs. Man tur nav nekā, ko iebilst pretim.

Puisis. Bet man gan, cienīgtēvs. Es nezinu, vai būs labi, ja es precos.

Mācītājs. Nu, tad neprecies.

Puisis. Bet es nevaru bez sievas iztikt kā akls bez spieķa.

M ā c ī t ā j s. Lai velns parauj, precies!

Puisis. Bet ja nu velns parauj un neiznāk labi?

Mācītā j s. Ko es tur varu darīt.

Puisis. Dieva dēļ, cienīgtēvs, dodat man padomu, ko

darīt.

Mācītājs. Lai deviņi pērkoni! Precies vai neprecies,

vienalga!

P u i s i s. Nu, tad jūs sakāt, lai neprecos.

Mācītājs. Nekā es nesaku, tu, aitasgalva!

Puisis. Bet pieņemat, ja es būtu precējies...

Mācītājs. Nekā es nepieņemu — tikai to vīnu!

Puisis. Bet iedomājaties, cienīgtēvs, ja nu es būtu precējies!

Mācītājs. Man tiešām ir kas labāks, ko darīt.

Puisis. Apžēlojaties, ja es apprecos un sieva mani piekrāpj?

Mācītājs. Tas var notikt.

Puisis. Bet, ja sieva būs tikla un godīga, tad taču viņa man neuzliks ragus?

Mācītājs. Arī tas var būt, bet nu reiz dari galu prasībām.

Puisis. Bet tur tā lieta tikai sākas, cienīgtēvs. Vai viņa ari tiešām būs tikla un godīga?

Mācītājs (acis pārgriezis). Lai dievs man palīdz ar visiem svētajiem, drīzāk nokritušo ēzeli varētu kustināt no vietas nekā šo mietu!

Puisis. Es jau labprāt kustētos, cienīgtēvs, ja tikai zinātu, ka mana sieva būs man uzticīga.

Mācītājs. Liec savai sievai atslēgu priekšā kā baložu būdai, kad tu izej no mājas.

Puisis. Bet tas var notikt mana paša mājā, ka man ragi izaug pa sētu pāri.

Mācītājs. Nu, draugs, ņem savu cepuri un nolec pa logu zemē pagalmā, un lādi manā vietā, es vairs nevaru.

Puisis. Nu tad, pie manas miesas un asins, es palikšu dīkā. (Arā pa durvīm.)

Mācītājs. Nu gan redzu, drīzāk var satvert lauvu pie krēpēm, vilku pie astes, āzi pie bārdas un putnu gaisos pie kājām nekā ar tādu nelgu tikt galā! Esmu pavisam noslāpis un izsalcis. Hē! Emosencija, Cecīlija, mana virtuves svētā, nes šurp man cepeti un vīnu.

Ieskrien kalpone.

Kalpone (izbijusies lauž rokas). Cienīgtēvs! Cienīgtēvs! Ko lai saku, es neesmu vainīga, bet ēdienu kambaris ir iztukšots, un vīna pagrabā arī iztrūkums. Diezin kur tie zagļi. Un tie divi tītari arī nozuduši, taisni cepot no iesma.

Mācītājs. Lai zilzaļas zēveles! Kamēr ar vienu tītaru ņemos, divi aizlaižas. Un man jau siekalas mutē bij satecējušas. Pie pāvesta trejžuburainā lāstu zižļa, es tos pagānus ņemšu kristīt! (Paķer atslēgas un dodas ārā.)

Sestā aina

Svētā Mārtiņa lūgšanas namā.

Svētais Mārtiņš izcilus vietā, citi svētie nišās ap sienu. Baznīcas iekārta katoliska, ar bildēm un izgreznojumiem.

1. SKATS

Tils un Pompīlijs. Nokrāvuši sev priekšā ēdienus un dzērienus, ar tiem mielojas.

Tils. Tas resnais sīkstulis mums sprediķo, ka visas nelaimes šinī bēdu lejā nākot no nesātības, un pats rij

un dzer, ka plīst. Kaut jel pilīti no sava vīna mums būtu atvēlējis! Tādu aptīrīt tiešām ir tikai labs darbs. Bet ko trīci, Pompīlij?

Pompīlijs. Man no bailēm viss ir slapjš.

Tils. Nebēdā neko, brālīt, ūdens aši žūst.

Pompīlijs. Rītu agri sāksies jau svētki, sanāks ļaudis, vecis atradīs baznīcā ēdienu atliekas un tukšu buteļu rindu kā notupušos dievlūdzējus.

Tils. Jo labāk. Viņš redzēs, ka pat svētie izbadējušies un pārmet viņam, ka tas visu apēd viens pats. Tagad esam brangi paēduši un nu sanesīsim visus svētos kopā ar pašu Mārtiņu vidū un iedosim katram ko rokā, lai redz, ka tie mielojas.

Pompīlijs. Kad jau esam sākuši, jāturpina, kaut tik nu tas Mārtiņš mūs nesadedzina melnā oglē.

Viņi nes kopā svētos un nostāda lokā, pašu Mārtiņu vidū, kas pa ceļas veselu galvu par citiem augstāk.

Tils. Skat, Mārtiņš, kā jau pavēlnieks, tura roku izstiepis uz svētīšanu. Es viņam tanī rokā iedošu ceptu tītaru.

Pompīlijs. Un kā ar tiem citiem?

Tils. Dod tiem rokā pa desiņai, pa zosu spārniņam, pa pīlītei un dažiem arī iebāz mutē, un tās tukšās buteles noliksim katram pie kājām. Tās būs kāzas Kānaānā!

Pompīlijs. Vecis aiz dusmām aizbrauks vai uz viņpasauli.

Tils. Uzspēlēsim viņam ceļā uz turieni jautru maršu. Ņem tu savu vijoli, es ņemšu dūdas. Sveces arī visas gaiši deg, nu tik būs kāzas.

Pompīlijs. Kad tik mēs neaizbraucam pirmie un nedzeram paši savas bēres! (Viņi nosēžas uz gridas un spēlē. Sveces pamazām dziest, satumst.)

Starpbrīdis.

Agrs rīts, mācītājs ienāk, atrod abus guļam.

2. SKATS

Tie paši, mācītājs.

Mācītājs (negantā balsī). Kas tc notiek?! Ak, dieva soda diena! Ak, pastara tiesa! Sveces izdegušas! Vai tu, dievs, debesīs atjauj svētajam Mārtiņam pa nakti izdedzināt nabaga mūku sveces? Kas par tām lai maksā?

Tils (aši piecēlies). Tas vēl nav nekas, cienīgtēvs, Mārtiņš ir izdarījis vēl pavisam citas lietas. Paskatāt, kur jūsu gardie ēdieni un vīni palikuši!

Mācītājs (ierauga visu ainu). Ak tu, žēlīgais dievs! Mans gals klātu, es noslāpšu! (Paceļ savu zizli.) Nu, tu blēdi, Mārtiņ, man redzēsi. (Izrauj viņam tītaru no rokas un dod ar zizli tā, ka sašķīst drupas.)

Tils un P o m p ī 1 i j s (sit svētos un vāc ēdienus). Tā gan, cienīgtēvs, tā gan! Visi nelieši!

Mācītājs. Un mans labais vīniņš! (Saķēris buteli, dzer ka dzer.) Nu es žēlošos pāvestam par tādu negantību.

Tils. Tā gan. Bet kā nu būs ar to procesiju? Kad tauta ieraudzīs šos sakropļotos svētos?

Mācītājs. Ak, svēto Mārtiņ, nesodi mani ar uguni, es nezināju, ko darīju. Bet ko nu iesākt? Kā lai to Mārtiņu tik aši uzdabū uz kājām?

Tils. Kungs, te gan derētu lietot tādu gluži nevainīgu viltībiņu: mēs ņemsim Pompīlijam pielīmēsim bārdu, viņš jau diezgan cienīgs izskatās ar savu mūžam saviebto ģimi... Ietērpsim viņu mitrā, kreklā un svārkos un uzklāsim viņam uz pleciem svēto, lielo mēteli, un viņam slipri piekodināsim, lai viņš uz savas pakājes ne drusku nepakustas; ļaudis tad viņu uzskatīs par svētā Mārtiņa tēlu.

Mācītājs. Tavs padoms ir labs, mans dēls, tu man nāc kā īsts palīgs bēdu laikā. Hē, Pompīlij, ko tu tur zvani aizelsies, nāc šurp! Tu tagad būsi svētais Mārtiņš.

Pompīlijs (nobijies). Ko? Es — svētais Mārtiņš? Vai dieviņ, cienīgtēvs .. .

Mācītājs. Nebaidies! Dabūsi vēl piecpadsmit dukātu. Tils tevi ieģērbs, kā nākas. Bet, kad tevi četri vīri nesīs un tu tikai drusku pakustēsies vai kaut cik iepīkstēsies, tad es tevi dzīvu likšu vārīt eļjā tanī lielajā katlā, ko bende nupat ierīkojis tirgus laukumam pretī.

Pompīlijs. Cienīts, žēlīgs tēvs, pateicos daudz reizi!

Bet jūs zināt, ka es ļoti svīstu un sviedri tek no visām malām ...

Mācītājs. Nerunā un paklausi!

Pompīlijs (gluži sašļucis). Es klausu.

Tils sāk ietērp Pompīliju: uzmauc viņam cimdus un iedod rokā zizli ļaužu svētīšanai.

Procesija.

Cunftes nes svēlos, kuri šūpojas starp karogiem. Madonnas bildi pavada jaunavas un šāvējas, baltos apģērbos, ar zariem rokā, slavas dziesmas dziedādamas, un beidzot, vissvinīgāk, tiek nests pats Mārtiņš, kurš šūpojas vairāk par citiem.

Tils (nomalis, zem sevis). Tagad es gribu piedzīvot sev par prieku procesiju. Redzēšu, ko tie darīs. Kamēr viņi baznīcā aptupušies skaitīja pātarus, es tiem drēbēs iekaisīju niezamo un šķaudāmo pulveri. Lūk, tur jau pats priesteris kasa aiz auss, un tie citi jau arī berzē kaklus.

Pirmais (paklusām otram). Kā tie odi kož! Tči! (Šķauda.)

Otrais (šķauda tāpat). Karsts laiks, tas uz pērkonu. Tči! Tči!

Trešais (spārdās un šķauda). Man kož neganti kājās! (Ari nesēji, kas nes Mārtiņu, sāk stipri kasīties un šķaudīt.)

Mārtiņš svīst baiļu sviedrus.

Ļaudis. Lūk, svētais Mārtiņš sūta slapjumu! Būs svētība mūsu laukiem.

Priesteri (dzied kasīdamies un šķaudīdami). Si de coe-coe-lo descendcres, o, sanc-ta-ta-ta Ma-ma-ria!

Tils (lēkā aiz priekiem. Pēkšņi nevar vairs neviens izturēt un apstājas. Un sāk neganti kasīties).

Mācītājs. Uz priekšu, mana draudze! Nepagurstat dieva ceļus staigāt un viņu teikt un slavēt.

Sieva. Skat, kā Mārtiņš bola acis un sarauc niknu seju.

Mācītājs. Tas par jusu grekiem! Dievs jūs sodīs!

Nesēji nomet nestāvās ar visu Mārtiņu un kasīdamies dodas proļām, arī citi tāpat, paliek maz ļaužu pāri.

Divi puiši (paņem Mārtiņu un atstutē pie baznīcas sienas). Tas svētais resgalis nevar nostāvēt pats uz savām kājām, ko tāds var ļaudīm palīdzēt. Jāpieņem labāk tā Lutera jaunā ticība!

Tils (zem sevis). Tagad esmu vairāk dvēseļu atgriezis nekā dažs labs misionārs.

Sievas (apstāj Mārliņu, kuram, rit asaras pār vaigiem). Ak, kundziņ, cik tev karsti! Vai tavs svētais deguns nepakustējās?

Citas. Viņš raud par mūsu grēkiem! Iesim celsimies kājās, plēsīsim nost visas dzertuves un prieka mājas.

Visi. Klus’! Tur nāk ķesteris!

Tils tuvojas.

Tils ar mācītāju. Nu, ļaudis, staigājat mierā! Svētais Mārtiņš jums devis svētību!

Ļaudis izklīst.

Pompīlijs (sten). Es vairs nevaru izturēt...

Tils. Stāvi klusu! Vai nezini, ka esi koka svētais!

Mācītājs. Vai tik tu neesi kasījies tāpat kā mēs?

P o m p ī 1 i j s. Ne drusku, cienīgtēvs.

Mācītājs. Nu, tad tu dabūsi tos piecpadsmit dukātus un ej kasies!

Septītā aina

Pie Kisenbrikas mācītāja.

Kisenbrikas mācītājs līdz ar sv. Jāņa mācītāju sēd pie vakariņu galda.

1. SKATS

Kisenbrikas mācītājs. Derēsim, kurš no mums var apēst vairāk zivju, cāļu, mežazvēru cepeša un karbonādes.

S v. Jāņa mācītājs. Labi, iesim ēsties! Un, kurš ašāk apēd, izmaksā otram bļodu ar ribiņām, sagatavotu ar irejām zortēm karsta vīna, četrējādām vircēm un septiņām sugām sakņu.

Kisenbrikas mācītājs. Jā, mēs nedrīkstam miesīgi un garīgi panīkt, mums jāstiprinās, lai sekmīgāk spētu ķecerus izdeldēt. Bet vai, jūsu cienība, pazīstat, kā četrdesmit dažādos veidos var sagatavot labu alus zupu?

Sv. Jāņa mācītājs. Es labāk turos pie vīna, jūsu godība.

Kisenbrikas mācītājs. Es jūsu godību pagodātu ar sava pagraba lepnumu, ja patlaban nebūtu notikusi tā nelaime ar maniem ēdieniem un dzērieniem svētā Mārtiņa dienā. Mans zvaniķis Pompīlijs, tas nelietis, nav turējis acis vaļā, un mani krājumi visi iztukšoti. Es arī viņu par to tūdaļ atlaidu, un tagad viņa vietu izpilda mana jaunpieņemtā kalpone.

S v. Jāņa mācītājs. Vai tā, kas ēdienu uznesa? Cik ievēroju, viņai ir viena pati acs. Ak, mans draugs, tā kunga roka uz jums guļ smagi.

Kisenbrikas mācītājs. Lai notiek dieva prāts! Bet mana jaunā kalpone prot vareni cept un vārīt, un viņai pie rokas arī kāds jauns puisis, tas visur palīdz.

S v. Jāņa mācītājs. Lai dievs dod, ka tikai pie rokas.

Kisenbrikas mācītājs. Mēs nupat dabūsim nogaršot sevišķi gardus kumosiņus: divus jaunus fazānus, ko man dāvināja kāds par grēku atlaišanu. Es viņu tūdaļ pasaukšu, tic būs jau brūni apcepušies, jo smaka jau ku-, tina degunu. (Šķindina zvaniņu.)

Sv. Jāņa mācītājs. Labi gan, ka jūsu godībai tik daudz grēcinieku, tad arī var ēst daudz fazānu, bet ar to svēto Mārtiņu gan tagad iet uz leju, ļaudis sāk atkrist, negrib ticēt brīnumiem un spēlē uz Lutera pijoles.

2. SKATS

Tie paši [un] kalpone (ieskrien raudādama).

Kisenbrikas mācītājs. Ko tu kliedz? Ko traucē mūs svētās pārdomās?

Kalpone. Tas fazāns, cienīgtēvs, ir apēsts.

Kisenbrikas mācītājs. Ko tu runā? Nekrietnā, tu viņu noēdi?

Kalpone. Ne es, cienīgtēvs, bet tas puisis, ko jūs man nolikāt par palīgu.

S v. Jāņa mācītājs (pievilcīgs). Ā, varēja jau iedomāties. Tad jau no mielasta nekas neiznāks. Jādodas uz mājām.

Kisenbrikas mācītājs. Es ļoti nožēloju, jūsu godība.

Sv. Jāņa mācītājs. Nekas, jūsu godība! Būs tukšāks vēders, būs vieglākas kājas. Lai dievs ar jums un svētā jumprava. (Noiet.)

3. SKATS

Tie paši bez sv. Jāņa mācītāja un Tils.

Kisenbrikas mācītājs. Stāsti man, kā tas notika, un nemelo.

Kalpone. Es viņam iedevu tos divus fazānus, lai cep uz iesma, bet, kad piegāju pēc brīža, ieraudzīju, ka cepas tikai viens, un, kad es tam lupatam prasīju, kur tas otrais fazāns palicis, viņš man nekautrējās atbildēt, lai es atdarot abas acis, tad redzēšot, ka esot divi. (Tils pabāzis galvu pa durvju šķirbu.)

Kisenbrikas mācītājs. Tu, nelieti, vēl klausies! Nāc šurp, lai pārmācu! Ko tu esi mēdījies par manu kalponi, viņai taču ir tikai viena acs.

Tils. To jūs sakāt, cienīgtēvs, ne es.

Kisenbrikas mācītājs. Lai nu kā, bet apēdis tu to fazānu esi.

Tils. Cienīgtēvs, jūs taču teicāt, ka es tikpat labi ēdīšot kā jūs paši ar kalponi. Lai nu jūs nepaliktu par meli, es to vienu pāvu apēdu.

Kalpone. Mute jau viņam vienmēr varena, bet ne tā darbs. Lieku viņam atnest spaini ar ūdeni — atnes viņš tikai pusi, lieku atnest divas pagales malkas — atnes vienu.

Tils. Jūs teicāt, cienīgtēvs, ka man būšot jādara tikai puse no darba.

Kalpone. Neklausāt, cienīgtēvs, viņa izrunas! Viņš ir valšķis un nelietis, un liels rijējs. Viņš palīdz arī tukšot jūsu vīna pagrabu.

Tils. Vai redzat, cienīgtēvs, cik jūsu kalpone ir naidīga pret mani. Es baidos, ka viņa nupat man nav zupā iemaisījusi kādu indi.

Kisenbrikas mācītājs. Ko mels niekus!

Tils. Vai dieviņ, man dedzina iekšas kā uguns! (Viņš lokās un nokrit uz grīdas.)

Kalpone (sasit rokas). Ak tu dievs, ko vēl nē, tāds nelietis!

Tils (mēģina celties un krīt atpakaļ). Tik jaunam vēl — man jāmirst, tik jaunam — dievs žēlo un visi svētie, es beigts!

Kisenbrikas mācītājs (uz kalponi). Pieķeries un palīdzi viņu iecelt gultā, citādi viņš nobeigsies tepat acu priekšā.

Kalpone. Viņš tikai izliekas.

Tils (vaid un lokās). Tik jaunam jāmirst...

Kalpone. Jo ātrāk nomirsti, jo mazāk būs tev jācieš par taviem grēkiem. (Iziet.)

Tils (ieķeras mācītājam svārkos). Sūtāt viņu, cienīgtēvs, pēc biktstēva, man spiež mani grēki!

Kisenbrikas mācītājs. Ja gribi sirdi atvieglot, tad es tikpat labi varu noklausīties tavu bikti. *

Tils. Ko man tagad vairs līdz nožēlot.

Kisenbrikas mācītājs. Es tev piedošanu nevaru liegt.

Tils. Lai dievs dod, ka jūs man, cienīgtēvs, piedotu. Briesmīgi ir mirt ar visu grēku nastu mugurā.

Kisenbrikas mācītājs. Neizmisies, mans bērns, jo smagāks tavs grēks, jo žēlīgāks dievs.

Tils. Ak, cienīgtēvs, kaut gan es rūgti nožēloju, jūs tomēr nepiedosat, ja es pret jums pašiem būtu grēkojis. Ak, es jūtu, ka iet uz beigām, mani spēki zūd ...

Kisenbrikas mācītājs. Ja tu būtu mani apzadzis vai piekrāpis, es jau teicu, ka man tomēr jāpiedod.

Tils (raudulīgi). Ak, cienīgtēvs, acis man kļūst tumšas, iededzināt man pēdējam godam sveces.

Mācītājs iededz sveces un noliek katrā pusē.

Lai man dievs tad palīdz, es paļaujos jūsu žēlastībai! Tad dzirdat, es esmu pie jūsu saimnieces ...

Kisenbrikas mācītājs. Ko tu pie manas saimnieces?

Tils. Man ļoti žēl, bet nakti ar jūsu...

Kisenbrikas mācītājs. Tu taču negribi teikt — gulējis?

Tils. Ak dievs — tā bij.

Kisenbrikas mācītājs. Nelieti! Cik reižu?

Tils. Ak, kungs, man atmiņa zūd, kā es to vairs varu atminēt!

Kisenbrikas mācītājs. Papūli, papūli savu galvu! Ko tu neatminēsi, to dievs tev arī neatminēs.

Tils. Man elpa aizraujas.

Kalpone drāžas iekšā.

4. SKATS

Tie paši, kalpone.

Kalpone. Vai liekēdis jau ir atstiepies?

Kisenbrikas mācītājs. Ak, kaut viņš jau būtu beigts un tu līdz ar viņu!

Kalpone. Dievs, lu tēvs! Kas tā par_ valodu?

Kisenbrikas mācītājs. Pie svētā sakramenta, sieva! Atzīsties!

Kalpone. Ko jūs no manis gribat izspiest? Par ko man jāatzīstas?

Kisenbrikas mācītājs. Tavi grēki ir nākuši gaismā. Viņš ir visu izbiktējis.

Kalpone. Ko? Tas elles sprigulis! Tas bendes striķis, lai viņš ar savu mēli aizrītos!

Tils. Ak, nestrīdaties, es jau dzirdu debesu bazūnes..,

Kalpone. Elles suņu kaukšanu tu dzirdi, nelieti! Neklausāt viņu, cienīgtēvs, viņš smird no meliem!

Kisenbrikas mācītājs. Kā viņš var melot, kur viņš jau stāv ar.vienu kāju pie dieva troņa?

Kalpone (grūsta Tilti). Kad un kur tu būtu pie manis bijis, kad tu pat manā istabā neesi uzturējies, nelieti?

Tils (knapi dvesdams). Ne istabā, bet — gultā ...

Kisenbrikas mācītājs. Laid! Vai neredzi, ka viņš nupat laiž garu laukā? Tas tev neko vairs nelīdz, pazudusi tu esi!

Kalpone (lauž rokas). Ak tu žēlīgais dievs, gultā!

Tils (ar pēdējiem spēkiem uzšaujas). Tev pie sāniem ...

Kalpone. Pie kuriem sāniem, blēdi?

Tils. Pie labajiem!

Kalpone. Nelieti, kā es tevi neredzēju?

Tils. Kā tu būtu redzējusi, kad tev nav labās acs?

Kalpone. Neģēli! Neģēli! Vai es, akla būdama, tevi tādu būtu ieskatījusi?

Tils. Arī akla kaza ēd zāli.

Kalpone. Bet pag, nu es tevi pieķeršu: kurā vietā man ir dzimuma zīme?

Kisenbrikas mācītājs. Ļauj viņam mierīgi nomirt. Kā lai viņš to redz pa tumsu, kad es pats nezinu!

Kalpone. Ak tā, nu vairs nezināt? Un mani nosodāt!

Kisenbrikas mācītājs. Vai tu gribēsi pret mani sacelties! Še tev pa labajiem sāniem! Še pa kreisajiem!

Kalpone kliedz.

Tils (šaujas no gultas augšā). Te jau miroņiem augšā jaceļas. Man ģībonis pārgājis.

Kalpone. Te nu redzat, kāds mirējs! Klausāt vēl blēdi!

Astotā aina

Pie Hesenes zcmesgrāfa. Kāda priekštelpa lielai zālei.

1. SKATS

Zemesgrāfs un Tils.

Zemesgrāfs (nāk sarunā ar Tilu, kurš ģērbies kā gleznotājs). Man jūsu gleznas, meistar, visai patīk. Va-rēsat gleznot visus mana galma augstos.

Tils. Esmu ar mieru, cienījamais grāfa kungs. Tikai izlūgtos, lai man iepriekš izmaksātu divsimt gulžu krāsu iepirkšanai.

Zemesgrāfs. Es neko nežēloju, ja tikai tu mani līdz ar grāfieni dari nemirstīgus.

Tils. Cienīgs kungs, jūs ar godājamo lielkundzi sta-rosat kā divas saules starp sveču lukturiem. Es izlūgtos, lai visi no galma, kas būtu gleznojami, ietu man garām.

2. SKATS

Tie paši [un] galminieki.

Grāfs (dod zīmi). Es atļauju visiem iepazīties ar lielo meistaru, kas jūs gleznos.

Galminieki nāk cits pēc cita.

Lineburgas hercogs (ļoti resns, grūž viņam pigu degunā). Ja tu gleznā man pusi no maniem taukiem nenoņemsi, es likšu saviem zaldātiem tevi pakārt!

Tils. Es centīšos jūsu augstību padarīt tik tievu, ka varēsat izlīst pa atslēgas caurumu.

Hercogs (vienmēr pigas grūzdams). Ja tu no manas miesas gribi izraisīt garu, tad tavs gars lidināsies pirmais no karātavām augšā. (Noiet.)

Dāma (ar kupri mugurā un bez krūtīm). Pielūko, ka tu man to kupri no muguras noņem un izdali to te uz krūtīm divos kuprīšos. Ja to neizdarīsi, likšu tevi kā noziedznieku saraustīt četrās daļās!

Tils. Es uzburšu uz jūsu krūtīm divus Sinaja kalnus, godājamā lielkundze!

Jaunkundze (skaista un mīlīga, bet šļupst). Paska-ties man mutē: redzi, man trūkst te, pašā priekšā, triju zobu, tā ka nevaru ne lāgā smaidīt, ne skūpstus atņemt no sava drauga. Ja tu man gleznā neieliksi tos zobus, tad mans draugs tevi sakapās gabalos. (Noiet.)

Zemesgrāfs (ienāk). Tagad tu manus galma ļaudis redzēji, bet, ja iedrošināsies tikai par vienu mazu svītriņu viņus pārtaisīt citādus vai viņiem gleznā glaimot, likšu tev noraut galvu kā gailēnam.

Tils (zem sevis nopūzdamies). Ak dievs, noraus man galvu! Saraustīs četrās daļās un labākajā gadījumā pakārs. Tad jau labāk negleznošu nemaz.

Grāfs. Nu, vai saprati?

Tils. Sapratu, cienīgs grāfa kungs. Lūdzu tikai ierādīt man zāli, kuras sienas izgleznojamas ar cienījamām ģīmetnēm. Es lūgtu arī plašus priekškarus, lai manu darbu aizsargātu no putekļiem un mušām.

Grāfs. Tu visu dabūsi, nāc man līdzi.

Tils. Pēc trīsdesmit dienām ceru darbu pabeigt. (Abi iet.)

Zāles dibcntelpas. Siena aizsegta ar tumšu aizkaru. Tāpat logi aizsegti.

3. SKATS

Grāfs un grāfiene, galminieki, Tils.

Tils (ar spieķi rokā stāv aizkaru priekšā). Jūs, ze^ mesgrāfs un grāfiene, jūs, cienīgais Lineburgas kungs, jūs, daiļās dāmas un brašie virsnieki, te, aiz šī priekškara, esmu attēlojis visas jūsu sejas pēc labākās iespējas, gan maigas, gan bargas. Katrs viegli varēs sevi pazīt. Bet papriekš esat tik laipni un pacietīgi uzklausāt vienu vardu vai arī sešus vai vairāk: jūs, skaistās, augstdzimu-šās dāmas un augstdzimušie kungi, varat te sevi apbrīnot, bet tas man jāsaka — ja kāds no jums nebūtu īsti augsti dzimis un bandubērns, tas manu gleznu neredzēs un ieraudzīs tās vietā tikai baltu sienu.

Grāfs. Tā tiešām būtu liela māksla, meistar. Tā mums būtu drošas ziņas par mūsu ciltīm.

Tils (atvelk priekškaru nost un rāda ar spieķi uz sienu). Te jūs redzat, cienīgais kungs: te jūsu pirmais sencis, zemesgrāfs, tam laulātā draudzene bijusi žēlīgā ķeizara Justinjona meita, vēlākā Bavārijas hercogiene.

No viņas piedzima Ādolfs, no Ādolfa Vilhelms tas Melnais, un no Ādolfa Melnā piedzima Ludviķis Dievbijīgais, un tā tālāk līdz jūsu godībai. Es tiešām neesmu skaistas krāsas taupījis, ar ko pamielot jūsu augstdzimušās acisl

Grāfs (zem sevis). Dievs, esi žēlīgs, vai es būtu kāds ārlaulības bērns? Neredzu vairāk kā ballu sienu. (Dikti.) Man jūsu darbs patīk ļoti labi, meistar.

Kungi un dāmas. Patiesi skaisti! Ļoti skaisti!

Kungs (uz blakus stāvošo). Vai jūs tiešām to redzat?

Otrais. Vai jūs nē?

Trešais. Vai te kāds grib apstrīdēt, ko mēs visi re> dzam?

Ceturtais. Dievs slavēts! Man par manu dzimtu nav jāšaubās.

Grāfs. Kas tur par nemieru? Ja kāds neko nevar ieraudzīt, tas lai labāk tūlīt atstāj zāli, tas augstdzimtu starpā neder! (Uz grāfieni). Un jums, cienījamā laulātā draudzene, — vai jums glezna patīk?

Grāfiene. Man tā patīk tikpat labi vai slikti kā jums.

4. SKATS

Tie paši un nerrs Pirkins. Aplaiž riņķi istabā, lēkdams, degunu gaisā izcēlis, it kā ozdams.

Pirkins. Es neožu, es neredzu! Kur gleznas? Kur gleznas?

Grāfs. Skaties, pie sienas.

Pirkins. Lai es būtu cūku kūlī dzimis, bet es gribu apgalvot, ka neredzu vairāk nekā kā baltu sienu!

Grāfs. Lēnāk! Lēnāk! Tu izbļauj pats savu kaunu.

Pirkins. Es kliegšu vēl skaļāk, es pūtīšu taurē, sitīšu bungas, bet te nav vairāk kā balta siena.

Tils. Kad jau nerri sāk jaukties iekšā, tad gudrajiem laiks pazust.

Grāfiene. Vai mēs tik neesam visi piemānīti? Vai tas nav Pūcesspieģelis?

Visi (iekliedzas). Pūcesspieģelis! Pūcesspieģelis!

Pirmais (uz Tilu). Pag, nemanies vis prom! Pirms tu tiksi pakārts!

Otrais. Nē, pirms viņam jānocērt galvai

Trešais. Nē, uz rata pīt!

Grāfs. Vai dzirdi, Til, tu muļķīgais nerrs! Tu staigā pa pasauli, ļaunu peldams un labu celdams, tu augstos gribi pazemot un zemos paaugstināt. Tu zobojies par va-peņiem un dižciltību. Es tev saku, ja arī šoreiz tu izej sveikā — reiz tomēr tiksi pakārts.

Tils. Ja striķis būs no zelta, tad tas, mani ieraudzīdams, sabīsies un pārtrūks vidū pušu.

Grāfs. Nu, tad še tev trīsdesmit guldeņu, tas būs viens gals no zelta striķa.

Tils. Manu padevīgu pateicību, grāfa kungs! Es no lā došu pa vienam pavedienam katram krogam ceja malā un padarīšu visus blēžus krodziniekus par miljonāriem. (Noiet, cepuri vēdinādams.)

Pirkins sāk neganti smieties un nove|as uz grīdas.

Galma ļaudis (visi tam apkārt). Vai! Vail Kas te notika? Nerrs Pirkins beigts! Nerrs Pirkins no smiekliem pārplīsis!

Devītā aina

1. SKATS

Mežā.

Lams, Tils.

L a m s sēd viens, viņam soma ar ēdieniem blakām; viņš uzkož un reizē raud šņukstēdams.

Tils (nāk no meža). Nu tevi atrodu! Ko tu te dari,

ēzdams, dzerdams un asaras slaucīdams?

Lams. Vai neesmu diezgan badojies? Visu laiku mana vienīgā barība ir bijusi mēle starp zobiem un dzēriens — grāvī ūdens.

Tils. Ūdens arī var tapt par vīnu kā kāzās Kānaānā.

Lams. Vai domā, ka man butelē vēl tik daudz vīna, ka no tā varētu zvirbulis apreibt?

Tils. Bet tev tarbā vēl rēgojas butele ar garu kaklu.

Lams. Ak, brāl, tā taupās manām bēdām.

Tils. Vai vēl neesi atradis savu sievu?

L a m s. Ak, mana mīļā sieviņa, kur tu esi?

Tils. Ja tev nebūtu cepure galvā, es derētu, ka tev lieli ragi uzauguši.

Lams. Un tu laikam gribi man uz ragiem uzmest striķi, lai nemeklētu! Tu nezini, cik viņa bija laba pret mani. Naktī viņa man gan bieži uzgrieza muguru, bet es biju laimīgs, ka viņa atrodas manā tuvumā. (Izvelk bu-teli.) Pamēģini arī, tas ir burgundietis.

Tils. Es dzeru, lai tev tava sieviņa piegrieztu vaigu. Butele ir tukša, lai tava gulta taptu drīz pilna! Mēs varam doties cejā.

Lams. Jā, es nerimšos, kamēr es viņu nebūšu atradis. Paskaties, vai vēl nav somā kāda butele.

Tils. Butele gan ir te, bet savu sievu tu varēsi meklēt uz mēneša! Kas tur dzied?

Nēle dzied iztālēm.

2. SKATS

Tie paši, Nēle.

Nēle (neredzama).

Kur mīt mans draugs, vai nezināt?

Tas trakulis, kur tas apkārt klīst?

Ne ceļa, ne mērķa tas nepazīst,

Vai nezināt?

Kā ērglis jēru sagrābis, skat,

Tā manu sirdi viņš laupīja,

Tik jauns viņš vēl no izskata,

Vai nezināt?

Kad viņu redzat, tad pasakāt,

Ka Nēlei vēl vienmēr prātā viņš,

Mans Tils, mans acu gaišumiņš.

To pasakāt.

Kā meža dūja gauži deldz,

Kad draudziņš neuzticīgs kļūst.

Tā mana sirds vēl mīlot lūst —

To pasakāt!

Tils (uzsit Lamam uz vēdera). Vai klusēsi, resnvēderi! Ko īdi kā govs, kam teļš pazudis.

Lams. Tas ir par daudz! Vai tu neredzi manu miesas apmēru?

T i l s (rupjā, aizsmakušā dzērāja balsi, aizlīdis aiz krūma).

Tavu trakuli draugu, es pazīstu to:

Tas kopā ar kādu ēškatu,

Dzer abi un trako uz nebēdu,

Nāc palūko!

(Pabāž galvu.)

Nēle, vai pazīsti mani?

Nēle (ar smiekliem un asarām). Es tevi gan pazīstu, tu viltniek, tu nebēda!

Tils. Se tev mana nūja, tā ir labi zaraina, sadod man ar to, lai pieminu!

Nēle. Es tev došu citu piemiņu: lūk, še te trekno zosi un šķiņķi, un desas. Ed to un domā pie manis.

Lams (tuvojas somai). Gādīgā meitiņ, dod labāk man to šķiņķi un zosi! Tu redzi, ka viņš tevī skatās un neēd, arī tās desas es priekš viņa uzglabāšu.

Nēle (Tilam). Kas šis, tāds dzērāja ģīmis, ir?

Tils. Tas ir kāds laulības upuris. Viņš, sāpju sagrauzts, sažūtu kā ābols uz krāsnes, ja viņš savu miesas apmēru arvien nepaplašinātu.

Lams. Tā ir, draugs. Es ēdu, kad man bēdas. Un, tā kā man vienmēr bēdas, tad arī vienmēr jāēd.

Tils (pamet Nēlei ar acīm). Bet vai tu redzi tur to sievieti, kas staigā pa pļavu?

Lams. Redzu gan!

Tils. Vai tu viņu nepazīsti?

Lams. Vai dieviņ! Vai tik tā nebūs mana sieva? Taisni tā viņa iet ģērbusies.

Tils. Vai tu vēl šaubies, aklais kurmi?

Lams. Bet ja nu viņa tā nav?

Tils. Tu jau neko nezaudē, tur ir arī labs brūnaius. Paņem vēl uzkodām šķiņķi līdz un pamielojies. (Lams ar lieliem soļiem aiziet.) Nu es viņu aizdabūju projām. Nēle, mana sirdsmīļā, sēdies man klēpī, kaut tu tūkstoš gadu tā sēdētu! Un es gadus varētu ritināt kā Indijas pērles!

Nēle. Laid, man bail ...

Tils. No kā tu baidies? Taču ne no saules, kas mūs apspīd un tavu galviņu zeltī!

Nēle. Tev mēle ir no zelta.

Lams (atnāk elsdams atpakaļ). Ak, es esmu dzimis znn nelaimīgas zvaigznes! Es tā skrēju, lai to sievieti panāktu, un te nu izrādījās, ka tā nemaz nav mana sieva. Viņa bij labus piecdesmit gadus veca un vecmeita. Nikni tā man uzkliedza, kam man ar manu resno vēderu jābra-dājot pa āboliņa lauku. Atbildēju, ka meklēju savu pazudušo sievu un, viņu noturēdams par to, biju skrējis viņai pakaļ. Bet tad tik īsti viņa laida mēli vaļā!

Tils. Tu esi tiešām nožēlojams. Bet vai tu, mazākais, neiesi iebaudīt uz tavām bailēm brūnaļu?

Lams. Tas bij prātīgs vārds, to es daru! (Aizsteidzas.)

Tils. Mēs netiekam no viņa vaļā! Stāsti man, mīļā, — kā jums visiem klājas mājās, tur Domā? Ko dara rnāte?

Nēle. Ak, Til, pie mums trako inkvizīcija, bende ar sarkanu, garu koku staigā apkārt un meklē nevainīgiem upurus. Karātavas, rats un sārti darbojas bez mitēšanās. Hercogs Alba, tas sarkanais suns, kā viņu mēdz saukt, izsacījies, ka viņš labāk visu zemi gribot pārvērst par kapsētu nekā valdīt pār ķeceriem.

Tils. Oho! Tik viegli tas viņam neizdosies! Arī reformētie vairojas. Ari es savu darbu esmu darījis ar svēto Mārtiņu. No tā laika daudzi vairs tādiem svētajiem netic.

Nēle. Jā, Til, par to daudz runā, un ļaudis no baznīcas atkrīt, bet arī inkvizīcijai ir dzirdīgas ausis. Tava māte sūtīja mani tevi biedināt.

Lāms (atgriežas, galvu nokāris). Iegriezos tur, krodziņā, padzert alu uz savām bēdām, bet krodzinieks ar savu sievu nikni kāvās, un tā sieva bij tā iekarsusi, ka solīja man gan alu, bet deva ar visu butei i pa galvu, lai abas sašķīstot kā olas, un novilka vēl tupeli no kājas, ar ko man sadot, un nezinu, par ko.

Tils. Redzi nu, kādas ir sievas! Uzmeklē vien savu, tad pārliecināsies, ka labāki bij viņai pazust.

Lams. Negrēko, draugs, viņa bij laba. Bet tagad nāc man palīgā meklēt.

Tils. Ej vēl viens pats. Es zinu vienu vietu, kur tu droši viņu atradīsi.

Lams. Saki, dēls, saki!

Tils. Tu zini tur kalnā vēso baznīcu, kuru appūš četri vēji reizē. Torņa galā tai gailis, kurš pēc visiem vējiem čīkstēdams grozās sarūsušās vārstēs. Viņa čīkstoņa rāda nabaga vīriem, kas meklē savas aizbēgušās sievas, ceļu, pa kuru tiem jāiet. Steidzies vien, draugs!

Lams. Es būšu no tiem četriem vējiem piektais. (Noiet.)

Nēle. Mans mīļais, vai viņš ar visiem četriem vējiem neatgriezīsies atkal atpakaļ?

Tils. Uzmeklēsim labāk klusu vietiņu padzīvot mūsu mīlas sapņiem. Diezin kad atkal redzamies un vai pavisam vēl redzamies.

Nēle. Šonakt ir lielie raganu svētki, kuros visa mīla gūst piepildījumu un laiks gūst mūžību. Dzīvosim līdzi! Man ir tās pašas burvju zalves, kuras jau reiz izlietojām. Sapņosim aikal, laidīsimies lielajā dabas šalkonī, lai mūs paceļ pāri par dzīvi.

Tils. Iesim, mīļā!

Desmitā aina

Raganu kalns Brokenā.

Mežonīgs, kalnains apgabals, ar robotām krācēm un plīvurotiem ūdenskritumiem. Stāvs un draudošs paceļas pats Brokens ar sniegbaltu virsotni.

Priekškaram ceļoties, palsa, plata iela miglas stiepjas kā milzu čūska, līkumota no kalna lejā. Zilzaļi zibšņi met staru grīstes, un no miglas iznirst tēli, kuri cits citu meklē un sauc.

Saucējas. Uhu, šuhū: no apakšas augšā, no augšas augšup! Šur un tur, kur nekur!

Citas. No ziemeļiem, no dienvidiem, uhū! šuhū! Citas. No rītiem, no vakariem, uhūhū! Nu!

Vairākas

Māsiņas! Māsiņas!

Staru metējas!

Uguns lējējas!

Vējā plīvojat!

Vētrā aurojat!

A-au, a-au!

Kalnā, lejā Visas dejā!

Audīsim burvīgas Sapņu ainas:

Zem’ un debesis Lomās mainās.

Klintis sāk lidot,

Un plivinās strauti, šalcošos virpu]os līdzrauti!

Heijā, dejā! Dejā!

Heijā, augšā, lejā!

(Visas griežas dejā.)

Melnais dēmons (paceļas kalna virsotnē melns un pārvarigs, ar lielu staru kroni un degošu zizli rokās). Es — pirmatnes pirmais Un pretstata spēks,

Es — pēcmūžu sirmais,

Es — pēdējais grēks.

Es tas, kas mūžīgu uguni dedz,

Kur stingums nāvīgu ledu sedz.

Eita un klīstat!

Mīlat un nīstat!

Iededzat sparu!

Salaužat varu!

Ugunī, asinīs meklējat to —

Visu atslēgu atslēgu Septīto!

Hoho! Hoho! Hohol (Pērkona spēriens, viņš nogrimst.)

SaceJas pērkona negaiss, aukas kauc, zibeņi šaudās kopā ar dārao-ņiem, raganu dejā virpo arvien kaislāk un straujāk.

Ķer mani!

Tver mani!

Svelošās liesmās Dedz manas asinis!

Nāve un briesma Dziļuma dzelmē.

Radības svelmē Liec mani zust,

Lielajā radības visumā kust!

Ar pērkoņiem un zibeņiem nozūd viss. Atveras mīlīga aina. Zeltaina saule viz zaļos zāles toņos. Tils un Nēle pamostas.

Nēle (pirmā uzlec stāvus). Til, Til, mosties, mans dārgais, sapnis izsapņots, man jāsteidzas mājās.

Tils (berzē acis). Sapnis izsapņots, bet liesma deg manās krūtīs, visi iekšējie spēki manī uzvandīti: jā! Es iešu meklēt to atslēgu, atslēgu! Varbūt tā atrodas zem Filipa smagā papēža, bet pirms man jāiet pats zābaks nomaukt.

Nēle. Kaut tu tikai spētu izbēgt no briesmām.

T i l s. Es jau eju taisni tās uzmeklēt.

Nēle. Lai svētā jaunava tevi pasargā! Vēl skūpstu.

Tils. Mēs ejam katrs savu ceļu un savam liktenim pretim. Nēle, tu esi Flandrijas sirds, uzturi viņu mūžam siltu!

Nēle. Un tu esi Flandrijas zvaigzne, nenorieti! (Tils aiziet, Nēle vēl paliek, rokas izstiepusi uz to pusi, kur Tils aizgājis.)

Krūmos parādās galvas, iesteidzas ķērāji.

Ķērāji. Klus! Klus! Te viņa ir! Redzat, kā viņa rokas sacēlusi, varbūt atkal bur.

Otrs. Viņa sauc velnu!

Pirmais. Burvju zalves atrastas mājās pie viņas, un tagad vēl tepat mežā sauc velnu.

Trešais. Un viņa ir tā nolādētā Pūcesspieģeja līgava, ar to vien jau pietiek nodot viņu inkvizīcijai, (Viņi tuvojas Nēlei, kura, ekstāzē nogrimusi, tos nepamana, un uzmet tai cilpu.) Nu tu mums rokā, velna saucēja!

Nēle (iekliedzas). Ļaudis! Ļaudis! Ko jūs darāt! Es tā esmu! Nēle no Domas, ko visi pazīst!

Ķērājs. Taisni to mēs meklējam. Nāc līdzi bez pretošanās. Zini, kas tevi gaida.

Nēle. Ak, svētā jaunava, apžēlojies! Ko es jums esmu nodarījusi? Ko jūs gribat?

Ķērājs. Vai nu mums vien! Visu apvidu tu apbur. Tev ir atrastas mājās burvju zalves, tu esi tā neģēļa Tila draudzene, vai vēl gribēsi liegties?

Nēle. Bet, ļautiņi mīļie, kam gan esmu ļauna nodarījusi, sakāt?

Ķērājs. Vai žēlojies, ka vēl nepaguvi darīt un mēs aizkavējām? Neko nelīdz! Prom ar tevi! (Aizved raudošo Nēli.)

Vienpadsmitā aina

Pie četru vēju baznīcas. Mežaina apkārtne. Priekšpusē resns zems ozols ar aizlauztu zaru. Iztālēm bungu rīboņa un balsis.

1. SKATS

Lams, de Lanoa, meitenes, zaldāti.

Lams (iesteidzas, bēgdams no zaldātiem). Te nu man bija! Tie četri vēji man neuzpūta manu sieviņu, bet zaldātus! Kā nu lai paglābjos? Uzkāpšu tepat ozolā! (Uzkāpj.)

D e Lanoa. Atsēdīsimies un drusku iebaudīsim, vēl tāļš ceļš priekšā. Lai nāk tie skuķi ar uzkožamiem.

Marketenderes čalodamas, raibos apģērbos, nāk ar ēdieniem, dzērieniem, saldumiem un apkalpo zaldātus.

Lams (klusu). Ak, kādi garšīgi ēdieni! (Izvilcis nūju, per pats sevi.) Dieva tā tēva, tā dēla, tā svētā gara vārdā! Rakstīts stāv — kas dod nabagam, tas dod dievam. Jūs, skaistās dāmas, jūs, brašie zaldāti, atmetat man arī pa kumosiņam, un dievs jums atdos veselas šķiņķu kaudzes un cukura kalnus, un vīna upes. Jūs strēbsiet ar sudraba karotēm un ēdīsiet ar zelta nažiem. Redzat, kā pātaga saplosa manu muguru.

De Lanoa. Kas tas tāds nerrs tur ir?

Lams. Nekāds nerrs, cienīgs kungs, bet nabaga svēt-cejotājs, kam dvēsele raud par grēkiem un vēders — ka tam nav ko ēst. Kāds šķiņķītis remdētu manas bēdas.

Kāds zaldāts (met viņam). Se zosu spārns!

Lams. Tas ir skaisti, ka zosis sāk pa gaisu laisties!

Cits. Se jēra ciska!

Lams. Brangi! Brangi! Kad būšu gaļu noēdis, pūtīšu kaulu kā fleiti, jūs slavinādams, lāga zaldāti. Bet sakāt man vēl — kas ir vairāk izslāpis nekā sausa smilts?

Cits (buti mezdams). Tas viegli uzminams!

Cits baksta viņu no apaksas ar pīķi, kur uzdurfs tītara cepetis.

L a m s. Labs kas labs! Bet piķa gals man tīk labāk starp zobiem nekā tur, kur badi. Sakāt, bērni, — kas ir ēdiens bez saldumiem? Dodat man ieskatīties kādai tortī-tei smaidošā vaigā.

Meitenes met divas tortes, vienu viņš dabon vaigā, otru pa pieri, bet abas nokrīt zemē.

Meitene (pakāpusi). Nāc vien zemē, dabūsi vairāk saldumu, kā tev tīk. (Apstāj viņu.)

Lams. Nerauj mani tā aiz matiem, es nevalkāju parūku! Vai! Nerauj aiz ausīm, tās jau tāpat sarkst, uz jums skatoties! Dieva dēļ, manu degunu, kā lai zinu, kurp eju, ja tas man neiet pa priekšu kā kuģim kompass! Au, vai! Au! Es palikšu nikns kā lauva!

Meitenes (smejas). Viņš paliks nikns, tas resnais trusis! Uzpūt mums ar to kaulu dziesmu par mīlu!

Lams. Es labāk pūtīšu dziesmu par sitieniem.

Meitenes. Saki — kuru no mums tu mīli?

Lams. Nevienu! Es žēlošos maģistram, un tas liks jūs visas izpērt!

Meitenes. Bet priekš tā pēriena mēs visas ņemsim tevi nobučosim! (Metas viņam virsū.)

Lams. Palīgā! Palīgā! Kur tu esi, draugs Til? Nāc noslauki man tos mūdžus! Viņas mani slāpē nost! Nost, kniši! Es negribu jūsu skūpstus, es esmu precējies!

Meitenes. Precējies! Ha-ha-hā! Bet priekš tavas sievas tu esi par daudz ar tavu apmēru miesās! Dod mums daļiņu no tevis. Uzticīga sieva — to mēs saprotam, bet uzticīgs vīrs — tas ir tītars! Lai dievs tev žēlīgs! Tagad izvēlies!

Lams. Es nevēlos!

Meitenes. Mēs tev sakām: izvēlies!

Lams. Nē un nē!

Meitenes. Nu citādi nevar, ka viņš jāper! Atnesat pātagas no sausas siksnas, tās stipri svilpj, kad dod pa ādu. Paņemat tās no ēzeļu dzinējiem.

Lams. Ak vai! Mans nabaga vēders! Tik daudz pūļu man bij viņu uzbarot. Ak jūs, meitenes, mani tauki jums maz ko derēs.

Meitenes. Mēs no viņiem izliesim sveces, būs lēta gaisma.

Lams. Redzat mani ceļos krītam jūsu priekšā. Ja cs drīkstētu mīlēt, katra no jums man būtu paradīze, bet es esmu precējies, kaut gan sieva mani atstājusi.

De Lanoa. Laižat viņu vaļā, ko mocāt. Mums jādodas tālāk! Zaldāti, augšā!

Visi saceļas, bungas un svilpji.

Ņemsim viņu līdzi, diezin vai nav spiegs?

L a m s. Apžēlojaties! Es nevaru paiet, no koka krītot, esmu lauzis kāju.

Meitenes. Mēs ņemsim tevi savos ratos, gan izdziedēsim.

De Lanoa. Tā tik vēl trūka! Vai mēs viņu barojām, lai mūsu sievietes atņemtu! Lai paliek grāvī guļot, ja nevar līdzi nākt.

Zaldāti (nožēlodami). Ak tu nabags! Atstāsim viņam ēdienu un vīnu, kamēr atlabs.

Meitenes. Un še tev mūsu saldumi, ja skūpstus negribēji. Bet rokasbučiņas gan tev dodam.

Visi jautri noiet.

Divpadsmitā aina

Flāmu nometne.

Sargzaldāti pret franču iebrucējiem. Teltis pa labi un kreisi. IDlbetiā pusaugsls tornis novērošanai. Nometnēs viss nekārtīgi sasvaidīts, zaldāti — citi piecēlušies, citi tikko ceļas.

1. SKATS

1. zaldāts (žāvājas). Derētu ko uzkost.

2. zaldāts. Cik ilgi te tupēsim? Tie franču lupatas nav notverami. Viņi blandās tepat apkārt un pirmie noņem visu lomu pie zemniekiem, visas zosis un pīles.

Tie paši un virsnieks K o r n j u i n s.

Kornjuins. Te, bērni, būs šīsdienas uzvaras guvums! (Nomet somu.)

Zaldāts. Te viens aizmidzies gailis, te tītars, kurš notiesājams tādēļ, ka par treknu bijis.

Cits. Vai vējš! Tas jau resnāks par Mārtiņu Luteru.

Kornjuins. Klājat nu mielastu! Sanesat traukus, žagarus. Esmu izsalcis.

Zaldāti rosās.

Zaldāti (ierauga aiz krūma Tilu.) Kas tas tāds? Ko tu te dari?

3. SKAtS

Tie paši, Tils.

Tils. Es slapinu degunu, lai zinātu, no kuras puses pūš vējš.

Cits zaldāts. Vai tev zeme noder par spilvenu?

Tils. Dažam labam no jums zeme noderēs par apsegu.

Kornjuins. Teļš, ko tu guli uz vēdera?

Tils. Es, kungs, izlūdzos jūsu žēlastības.

Kornjuins. Ja tu tā valstīsies uz zemes, tad var notikt, ka nokļūsti dažas pēdas zem zemes.

Tils. Tad atļaujat, cienīgs kungs, lai tas būtu jūsu vīna pagrabā.

Kornjuins (zaldātiem). Tam puikam ir branga mēle mutē.

Tils. Viņa būtu vēl brangāka, cienīts kungs, kad to slapinātu.

Kornjuins. Varens zēns! Man viņš sāk iepatikt. Bet nu celies augšā un atdod godu!

Tils. Vai! Vai! Mans vēders, cienīgs kungs.

Kornjuins. Kas tavam vēderam?

Tils. Mans vēders aiz tukšuma iekritis zābakos. (Ceļas un krīt atpakaļ.)

Kornjuins. Skat, viņš svaidās kā kuģis bez balasta! Tu esi laikam piedzēries, mans zēn?

Tils. No sava asaru vīna, cienīgs kungs.

Kornjuins. Bērni, palīdzat viņam tikt uz kajam un dodat viņam paēst un padzert.

Tils. Esmu tavs kalps, žēlīgs kungs.

Kornjuins. Ar ko tu vari man pakalpot? Ar tavām kājām, kā redzu, tu to nespēj?

Tils. Varbūt ar acīm, ausīm, degunu, cienīgs kungs. Manas ausis dzird kokiem zarus augam, ar kuriem dedzina ķecerus, un deguns ož no tāles deguma smaku no sārtiem. Ar savu mutes spēku esmu trompetnieks. Arī acis redz tālāk par degungalu.

Kornjuins. Tas brangi sagadās! Tu man patīc arvien vairāk. (Zaldātiem.) Dzirdat, bērni, te mums būs trompetnieks! Uzcelsim viņu par novērotāju tur uz torņa, lai mūs nepārsteigtu mūsu karalis, un mēs paši varēsim mierīgi ēst un dzert.

Tils. Ar prieku to darīšu, cienīgs kungs.

Kornjuins. Iedodat viņam trompeti, piebāžat kabatas ar ēdienu un dzērienu un uzvadāt viņu augšā.

Zaldāti tā dara.

Kornjuins (staipās). Nu reiz varēs mierīgi cilvēks atpūsties un paēdis, padzēris atdusēties, kad sargs vietā. (Nojožas.) Bet nemielosimies vieni. Saucat šurpu mūsu jautrās meitenītes, viņas tur, krūmājos sasēdušās, garlaikojas.

Zaldāti (sasit rokas un svilpi). He-da! He-da! Balodīši! Mīlulīši, žiglās žagatiņas, apaļās paipaliņas, nākat pulciņā, smejat un dejat, bez jums nav prieka.

Meitenes (smiedamās, saskrien kopā, nokrīt pie kareivjiem, citam ap kaklu, citam rausta matus, tad ierauga Tilu tornī, sāk uzmanīt). Kas tas? Vai tornī gailis? Viņš dzīvs! Plivina spārnus — puisis! He-he-he! Skaists un jauns! Skatāt, skatāt! (Visas apkārt.) Laidies zemē, gailīt, vistiņu barā!

Tils. Jūs tik raibas un skaistas, ka grūti izvēlēties.

Melnmate. Vai gribi mani? Mana ādiņa maiga un spīdīga, kā no eņģeļa rokas ģērēta.

Tils. Es negribu tādas piparkūkas!

Sarkanmate. Ņem mani, man acis deg kā lāpas uz tevi!

Tils. Tev resnas lūpas, kā divi zuši blakām.

Jauna meitene. Bet es dejoju kā vāverīte, ņem mani!

Tils. Tu pārāk jauna. Es cietus riekstus negribu kost!

Zaldāti. Meitenes, kur paliekat? Kāpēc nenākat mūs apmīlēt?

Meitenes. Mēs negribam jūs — alusmucas, speķa maisi!

Kornjuins. Mierā! Meitas, dejojat! Citādi dejosat pēc pātagu mūzikas.

Sākas jautra deja, kamēr zaldāti sāk ēst un atvilkt pudeles.

Tils sāk skali pūst trompeti. Sajukums, panika, visi izklīst. Tils nokāpj un piebāžas kabatas ar ēdieniem un pudeiēm.

Kornjuins (atgriežas pēc brīža). Tu, nelieti, ko tu pūt alarmu, kad ienaidnieka nav tuvumā? Vai tā tikai nav nodevība?

Tils. Žēlīgs kungs, visi četri vēji tanī augstajā torni mani tā uzpūta, ka es būtu ticis aizpūsts projām kā pūslis, ja nebūtu dvašu izlaidis ārā caur trompeti. Ja jau mani gribat kārt, tad labāk pataupīt citreiz, kad jums ievaja-dzēsies ēzeļa ādas trompetēm.

Kornjuins. Ko nu ar tevi! Bet uzmanies labi. Mums zināms, ka pats ķeizars Kārlis nākšot apskatīt mūsu nometni un tuvo pilsētu. Es tev došu brilli uz acīm, un, tikko viņu iztālēm pamani, pūt trīs reizes ragā, lai mēs laikā varam sākt zvanīt un šaut.

Tils (saņem brilli un uzsprauž uz acitn). Nu es jau varēšu saskatīt smilšu graudus zem ķeizara zirga pakaviem.

Kornjuins. Labi tā. Tad tikai uzmanies. Mēs būsim tuvumā. (Noiet.)

4. SKATS

T i l s, ķeizars Kārlis ar pavadoņiem.

Ķeizars grezni ģērbies brūnā tērpā zelta šuvām un ze'ta cepuri ar varenu spalvu pušķi. Tāpat pavadoņi lielā greznība nāk ar karogiem un plivinošiem spalvu kušķiem.

Ķeizars. Mūsu ratos būs vēl telpas ēdieniem un dzērieniem, ko te bezgalīgi iegūsim. Bet kādēļ mani neviens nesagaida? Kur paliek zvani un šāvieni? He-he-he! Vai te visi apmiruši? Vai apsisti?

Pavadoņi (nemierīgi kurn). Nolādētie, mēs viņus stāvus izšausim no viņu miegiem, ar pulveri uzspridzināsim gaisā!

Tils. Kas tur ālējas kā negudris? Ja neliksies mierā, es tavu nepacietību apslāpēšu ar svina lādiņu!

Ķeizars (lielās dusmās). Aklā cūka, vai nepazīsti savu ķeizaru?

Tils. Vai domā, ka tu tādē], ka esi apkāries ar zeltu, būtu mazāka cūka? Mēs te arī labi zinām, ka franči ir labi jokotāji, un zinām arī, ka ķeizars Kārlis nupat karo Itālijā un nevar būt te.

Ķeizars. Ja tu acumirklī nekāpsi zemē un neziņosi par manu atnākšanu, tad dabūsi iepazīties ar striķi.

Tils (nokāpj). Labprāt, ja jūs man dodat to zelta šņori, kas pie jūsu cepures. (Pūš taurē.)

5. SKATS

Kornjuins ar kareivjiem izbijušies saskrej. Arī zvani sak zvanīt.

Ķeizars. Jūs, nolādētie, tiksat visi pakārti, kad nezināt, kā gods jāparāda valdniekam!

Kornjuins. To gan esam pelnījuši, žēlīgā majestāte. Bet vēl vairāk to ir pelnījis šis puisis, kas bij nolikts torni par pūtēju. Mēs viņam vēl bijām uzlikuši uz deguna krietnu brilli, lai no tālienes redzētu jūsu majestāti.

Ķeiza r.s (uz Tilu. Tur pirkstus priekšā acīm, no saules apžilbis). Kāpēc tu nepūti, nelieti, kad tev bij brille?

Tils (tāpat tur pirkstus acu priekšā). Žēlīgā majestāte, kad jūs skatāties caur pirkstiem, es tāpat daru un brilli esmu iebāzis kabatā.

Ķeizars. Man būtu jānoslāpst aiz dusmām, ja es ar tevi tādu gribētu tikt galā. Te būs viens gudrāks, kas ar tevi varēs spēkoties. Kur ir mans galma nerrs Pirkins? Saukt viņu šurp!

Kāds pavadonis. Jūsu majestāte, nerrs Pirkins nav vairs starp dzīvajiem.

Ķeizars. Ko? Pirkins miris? Kā viņš nobeidzies?

Pavadonis. Pirkins, jūsu majestāte, pārplīsis no smiekliem.

Ķeizars. Ak tu, dieva sods! Kas nu mani uzjautrinās? (Apdomājas. Uz Tilu.) Kļaus, puis, man šķiet, tu neesi uz galvu kritis. Vai tu esi tik gudrs kā muļķis?

Tils. Jūsu majestāte, starp tūkstots gudrajiem e.s esmu viens muļķis un starp tūkstots muļķiem viens gudrais.

Ķeizars. Mēs tevi pārbaudīsim: parādi mums, kāds ir tavs meistardarbs.

Tils. Es protu pa gaisu laisties.

Ķeizars. Kā tu to izdarīsi?

Tils. Vai zināt, jūsu majestāte, kas ir mazāk vēris nekā pārplīsis pūslis?

Ķeizars. To gan nezinu.

Tils. Nu — izpļāpāts noslēpums!

Ķeizars. Ej, tas jau labs pasākums! Ja nu tu gribi mīt Pirkina pēdās, tad tevi ietērpsim galma drēbēs. (Māj — tiek pasniegtas drēbes: nerra cepure ar zvārguļiem un divām ēzeļa ausim, mētelis ar zvārguļiem pie piedurknēm un kurpes ar zvārguļiem.)

Tils. Es gan esmu nerrs pats uz savu roku, bet šo godatērpu un tās ēzcja ausis es gribu atstāt kā mantojumu, ja atrodas kāds lielāks nerrs par mani.

Ķeizars. Bet nu rādi savu brīnumu! Mēs degam aiz nepacietības to redzēt. Kāp turpat uz to augsto torni un lidinies mūsu priekšā. Jūs, mani pavadoņi, sasēstat ap mani lokā, un nu skatīsimies jaunā nerra spējās.

Visi nogrupējas.

Tils (kāpj augšā uz torni un nostājas priekšā).

Ķeizars. Tā, nu mēs sēžam un gaidām.

Tils. Pagaidāt vien.

Visi (paklusu). Nu būs! Nu būs!

Dāma. Vai, man reibst galva skatoties...

Otra. Ak, kad tik viņš nenokrīt! Man žēl...

Visas. Vai! Lai labāk nelaižas — viņš kritīs.

Ķeizars. Klusāt un skatāties!

Viiias aizsedz acis.

Tils mīņājas un plivina rokas it kā uz lidošanu, pienāk pie pašos

malas.

Ķeizars. Nu! Nu! Sāc jel!

Tils. Ko lai sāku?

Ķeizars. Laidies pa gaisu, kā teicies!

Tils (paklanās pret ķeizaru). Pa gaisu laisties? Kas tādām muļķībām lai tic? Domāju, ka es te viens pats esmu tas nerrs, bet nu redzu — visapkārt ir vēl lielāki nerri par mani. Ja man kāds būtu teicis, lai es laižos pa gaisu, es to nekad nebūtu ticējis. Bet, kad nerrs jums to saka, jūs to tūdaļ ticat. Kā jūs gribat, lai es laižos, kad man nav spārnu. Un te, jūsu majestāte, saņemat no manis šo nerra cepuri ar visām ēzeļa ausīm! Es to solīju atstāt kā mantojumu tam, kas par mani būs lielāks nerrs. Es biju nerrs, kad solīju laisties, bet jūs, majestāte, bijāt lielāks nerrs, kad tam ticējāt,

Ķeizars (negantās dusmās uzlec). Tas ir par daudz! Tu,’ vazaņķi, kāp tūdaļ zemē! Es tevi gan mācīšu laisties, kad tu to vēl neproti! Surp striķus, viņu sasienat. Un tagad tu man uzlaidīsies uz karātavām!

Tils. Tas jums neko nelīdzēs, majestātei Es tad eņģeļiem būšu tuvāk nekā jūs.

Ķeizars. Prom, tūlīt uz soda vielu! Mēs turēsim tiesu. Augšā, pavadoņi!

Tilu ved sasietu, visi seko.

Trīspadsmitā aina Karātavu kalnā.

Uzkalniņā jau pace|as sagatavotas karātavas. Vienā pusē, kalr a pakāpē, tiesas galds, uz kura sadegtas sveces un krucifikss. Iztālēm dobja bungu rīboņa un zvans nabaga grēciniekiem.

Ļaudis nāk no visām pusēm. Ķeizars Kārlis ar pavadoņiem, iad Kornjuina | audis un zaldātu meitas. Beidzot Tils, saistīta, pavadīts no bendes kalpiem.

Ļaudis. Nu beidzot viņš dabūs sodu! Nu viņa lāgātība pienākusi!

Kurpnieks. Tas ir viņš, kas man visas kurpes sagrieza.

Maiznieks. Viņš mnn kriņģeļus nozaga.

Vecene. Manam sunītim ādu novilka.

Otra vecene. Manas vistas sabāza maisā.

Visi. Viņš rnūs piekrāpis, viņš visus izjokojis, kārt viņu, viņš mūs visus salaida ienaidā.

Ķeizars. Tiesneši, ieņemat savas vietas un turat liesu pēc taisnības un likuma.

Tiesneši ieņem vietas.

Tiesnesis. Til Pūcesspieģeli, tu nupat dzirdēji sūdzības pret tevi, visi tevi sūdz, un zini: tautas balss ir dieva balss.

Tils. Bet, cienīgā tiesa, dieva balss nav sievu balss, un grūti ticams, ka šiem vīriem dievs arī būtu uzdevis savā vārdā runāt. Man šķiet, ka tiesai te būtu jātiesā dieva vārda piesavinātāji.

Tiesnesis. Lai nāk sūdzētāji katrs pēc kārtas un n?s savu lietu priekšā!

Sievas (čukstas un grūstās savstarplgi). Ej tu pirmā... ej tu ... nē, tu ...

Tiesnesis. Nu? Neviena? (Klusums.) Un vīri, jūs? (Tāpat.) Nu, ko tad kliedzat, kad neviens nenākat ārā?

Kisenbrikas mācītājs (iznāk no pūla). Es, cienīgā tiesa, nāku kā dvēseļu gans daudzu vārdā celt sūdzību par šo jauno puisi, kas manā dienestā uz īsu laiku bija iestājies un arī man nodarījis daudz negoda un zaudējumu.

Tiesnesis. Izsakāties skaidrāk, cienījamais baznīckungs.

Mācītājs. Viņš divpadsmit nabaga aklus briesmīgi piekrāpis: viņš tiem nav devis maku ar naudu.

Ti l s. Kā, cienīgs mācītājs, vai jūs ar to gribat sacīt, ka es šos divpadsmit aklos neesmu bagātīgi paēdinājis, pat vairāk, kā tiem gribējās?

Mācītājs. Tā nu gan ir!

Tils. Sakāt — vai jūs savu.s ubagus neēdināt ar dvēseļu maizi vien un miesai nekā nedodat, bet apēdat paši? Vēders pret jums liecina.

Tiesnesis. Tā mēs netiekam no vietas! Es izlūgtos nākt priekšā ar pašu svarīgāko sūdzību.

Mācītājs. Nu tad vissvarīgākais būtu, godātā tiesa, ka šī.s noziedznieks mēdījis un nozākājis svēto baznīcu un pašu svēto Mārtiņu nogāzis no kājām visiem ticīgiem par apsmieklu!

Tils. Tad jau es būtu stiprāks par pašu svēto Mārtiņu un jums būtu jāliek mani Mārtiņa vietā kā .svēto, ne jāapsūdz. Bet vai es taisni viņu nogāzu? Vai viņš pats nenogāzās tā gara pilns kā jūs, cienīgtēvs?

Mācītājs. E.s vēl neesmu galā ar grēku reģistri. Ja še nebūtu liecinieku, kas redzējuši, vai Mārtiņš apgāzts vai pats gāzies, — lai svētā baznīca man piedod, ka lietoju tādus izteicienus, — tad gaiši tomēr ir zināms, ka viņš klaji uz tirgus piekopis melno mākslu: gribējis vecas sievas pārtaisīt par jaunavām — svētā gara vārdā! (Liels sašutums.)

Tiesnesis. Nedzirdēts! Tāds noziegums pret dieva darbiem!

Pirmais (no klātesošiem). Vai tās nav briesmas? Kurš vīrietis nu vairs varēs izšķirt, vai viņš prec vecu vai jaunu?

Otrais. Vai nu vairs maz drīkstēs precēties?

Mācītājs. Vai te nav apgāzts pats dieva likums, kas nosaka tiem, kas laulībā dodas: «Augļojaties un vairojaties, un piepildāt to zerni!»

Visi. Tiesa, tiesa! Briesmīgs noziegums! Sodu!

Mācītājs. Tāds grēks pelna nāvi.

Tils. Es gan atzīstos, ka esmu smagi grēkojis, vīriem uzlikdams tādas mokas sadzīvot kopā ar vecu sievu. Bet jūs, cienīgtēvs, zināt, ka tas grēks viegli izlabojams: katru jaunu var atkal pārvērst par vecu.

Sievas. Nē, nē, nē! Ko viņš grib darīt?

Mācītājs. Zaimotāj, vai tev vēl nepietiek? To jau dievs viens pats izdara, ko maisies viņa darīšanās?

Ķeizars. Mūsu žēlīgās ausis ir diezgan uzklausījušas šīs bezdievja runas. Mēs savā neizmērojamā pacietībā esam ļāvuši sūdzēties pašai tautai un spriest tiesu...

Ļaudis (virieši). Sodīt viņu, bargi sodīt!

Ķeizars. Sis noziedznieks tātad ir grēkojis pret tautu un pret svēto baznīcu. Bet viņa noziegums aug vēl lielāks, kad pievienojam to, kad viņš mūs, svēto majestāti, paša dieva iestādīto, izmēdījis, nosaukdams par nerru, un iesviedis mums acīs nerra cepuri.

Tiesnesis. Viņam p<ēc tiesas un likuma vajadzētu tikt pakārtam uz rata pītām, četrās daļās sarautam un sadedzinātam.

Tils. Tur maz no manis paliks pāri, nebūs ne dievam, ne velnam.

Ķeizars. Diezgan klausīties viņa zaimos! Tiesneši, ašāk!

Tiesnesis (pieceļas). Mēs, tiesneši, romiešu katoļu baznīcas un viņa majestātes Kārļa V vārdā atzīstam, ka šis blandonis atzīts kā dieva un majestātes zaimotājs un melnās mākslas piekopējs un tādēļ sodāms ar nāvi, kādu nolemj pati majestāte.

Ķeizars. Es gribu būt žēlīgs un lieku pie viņa izpildīt nāves sodu tikai caur karātavām un maigā veidā, tā ka viņš lai tiktu atdzīvināts un no jauna kārts. Pie darba!

Tiesnesis paņem baltu spieķi un taisās to lauzt pušu virs noziedznieka galvas.

Sievas (taisa lielu troksni un kliedz). Nelauz spieķi, nelauz! Pagaidi! Pēc likuma! Kur paliek klauzula! Lasi klauzulu!

Ķeizars. Ko tās sievas kliedz? Kas tā par klauzulu? Viņas traucē tiesu, lai karapulki tās savalda!

Sievas. Klauzulu! Mēs gribam klauzulu!

Ķeizars (uz tiesnešiem). Kas tā par klauzulu?

Tiesnesis. Jūsu majestāte, pastāv tāds nosacījums pie likuma: ja kāda sieviete, meita vai atraitne izvēlas sev par vīru noziedznieku, kas jau stāv zem karātavām, un ar to liek salaulāties turpat zem striķa, tad noziedznieks tiek brīvā.

Bende pa to starpu jau atlocījis Tila kreklu.

Tils (uz bendi). Negrūsti mani! Ko iedomājies, te galvenā persona es esmu, ne tu.

Sievas kliedz.

Ķeizars. Nelāgs noteikums! Vai tāds tiek arī izpildīts? Un vai kāda sieviete to uzņemas?

Sievas (saceļ veselu vētru). Jā gan! Jā gan! Mīla ir stiprāka kā nāve. Mīla iet augstāk par karātavām! Mīlu nevar saraut un salauzt rats! Mīla uzvar visu!

Ķeizars. Lai tad arī notiek! Bet tad mēs tos abus pēc laulībām kā suņus ar pātagām no zemes izdzīsim.

Tiesnesis. Mēs, augstās varas un likuma izpildītāji, noprasām, vai kāda meita vai atraitne ar neaptraipītu vārdu un godu būtu ar mieru aiz kristīgas žēlastības un tuvāku mīlas ņemt sev par vīru šo uz nāvi notiesāto grēcinieku. Ja tāda gadītos, lai stājas priekšā!

Sievas (visas savstarpigi trokšņo un viena caur otru). Es gribu! Es iešu! Laižat mani! Nē, mani!

Tiesnesis. Mierā, pēc kārtas! Kura grib nākt? (Visas ar joni.)

Mācītājs. Ak jūs, negudrās jaunavas! Elle un pazušana jūs gaida!

Sievas. Mīla nav elle! Mēs gribam!

Ķeizars. Beidzat šo troksni! Izdarāt laulības ceremoniju!

Mācītājs nostājas ar krustu karātavu vienā pusē.

Bende ar striķi karātavu otrā pusē.

Tils zem karātavām.

Karapulki bīda sievas atpakaļ un laiž tās rindā iet garām Tilam.

Zaldātu meitene. Ņem mani! Es gan esmu grēciniece, bet mana mīla ir lielāka par maniem grēkiem.

Otra meitene (nokrīt ceļos). Es kā Magdalēna gribu tevi mazgāt ar savām asarām tīru un žāvēt ar saviem matiem.

Trešā meitene. Ņem mani, un visi eņģeļi par mums priecāsies!

Sieva. Nost ar viņu! Tā ir zaldātu meitene!

Cita. Viņas ārpus likuma! Prieka meitas nevar glābt!

Visas sievas. Nost! Nost! Nost ar prieka meitām! (Dzen viņas projām un pašas tuvojas Tilam.)

Viena sieviete (veca). Te es esmu, es tevi glābšu’ Ņem mani, es esmu bagāta. Es sēdināšu tevi tambora ratos ar diviem brašiem kumeļiem priekšā, un mēs vizināsi' mies, ka skanēs vien.

Tils (viņu aplūkodams). Lai dievs pasarg! Kad zirgi pagriezīs galvas un ieraudzīs tevi konā ar mani, tie sāks trakot un izmetīs mūs laukā. Tāpat mums ies laulības pajūgā.

Otra (kalsena). Ņem mani! Es esmu gudra, es tev no acīm nolasīšu visu, ko tu vien gribēsi!

Tils. No acīm tu man nolasīsi, bet uz pieres tu man uzliksi «labas cerības ragu», kad pati būsi labās cerībās ar citu.

Trešā (resna). Bet es tikai protu, kas visvairāk der: es protu cept un vārīt. Es tevi tā barošu ar treknumiem un gardumiem, ka tev vaigi spīdēs un tauciņi tecēs gar lūpām zemē.

Tils. Ak, ko tas man līdzēs, kad tu man sēdēsi blakām, man katrs kumoss iespiedīsies rīklē.

Visas (cita caur citu). Ņem mani, ņem mani!

Tiesnesis. Nu, Til, vai tev tik grūti izvēlēties? Piedāvājumu tev netrūkst, no striķa būsi glābts,

Tils. Cienīgā tiesa! No tā viena striķa gan es tieku vaļā, bet tas otrais striķis, kas laulību sien, ir daudz garāks par pirmo. Pietiek man vienas elles, laulība būtu otra elle.

Sievas (kliedz). Kārt viņu! Kārt! To bezgodi, neģēli, aizdarīt viņa neganto muti uz visiem laikiem!

Tils. Nu jūs redzat, cienīgā tiesa, kādas tās sievas ir?

Tiesnesis. Un tu tiešām neizvēlies nevienas?

Tils. Varbūt tās aiz sētas, bet tur jūs tāpat mani ap-raksat.

Tiesnesis. Tad nu jānodod tevi bendes rokās, lai tu tur augšā karātos labiem par biedinājumu un ļauniem par izbailēm. Es pārlaužu tev virs galvas spieķi. (Pārlauž.)

Bendes kalpi sagrābj jau Tilu un apmet tam striķi ap keiklu. lai

stieptu augšā.

Tiesnesis. Pēdējo vēl: nosodītam, kurš vairs nevar lūgt apžēlot viņa dzīvību, atliek vēl izsacīt pēdējā vēlēšanās, kura viņam pēc likuma un ķeizariskā vārda tiek izpildīta.

Ķeizars. Es to apsolu ar savu ķeizarisko vārdu. Bet pirms tam vēl jānodod bikts, lai viņš melns no grēkiem nenobrauktu ellē.

Mācītājs (viņam tuvojas). Atzīsties, tu, ļaundari, kas tavi smagākie grēki, lai es tev tos piedodu un tu šķīstīts stātos dieva priekšā.

Tils. Cienīgtēvs, tad nu ar to svēto Mārtiņu gan tā būs bijis, ka es viņam piepalīdzēju no kājām krist.

M ā c i t ā j s. Briesmīgs ir tāds grēks, bet tomēr es to piedodu.

Tils. Es jūsu vīnu arī izdzēru.

Mācītājs (uztraucies). Ak tu briesmoni! Nē, tāds grēks nevar tikt piedots, tas ir pret pašu garu! Es saku: «nē»!

Tils. Tā kā tad nu man melnam jānokāpj ellē, tad mans pēdējais vēlējums būtu tikt šķīstītam caur to, ka man būtu atļauts noskūpstīt pašu majestāti uz mutes.

Ķeizars (uzlec). Ko? Tādu nekaunību!

Visi. Briesmīgi! Nedzirdēti!

Tiesnesis. Diemžēl mēs paši esam sapinušies savos likumos. Ķeizara paša doto solījumu nevar lauzt.

Ķeizars (nošņācās, nopurinās). Tā ir — nu, neko. Nāc šurpu, tu nekauņa.

Tils (nomet cilpu). Nost tavu šlipsi, man tāda štāte neder! (Tuvojas ķeizaram.) Es apstulbstu jūsu majestātes gaišumā, jo esmu ne vien grēkiem melns, bet man arī ir melnais mēris ...

Ķeizars (izbijies uzlec). Ko tu saki? Melnais mēris?

Tils. Es nāku no mēra apgabaliem, esmu aplipis.

Visi (sāk kliegt, juku jukām). Mēris! Melnais mēris! Dievs, esi žēlīgs!

Ķeizars. Prom, cik aši varat! Lai bende tiek ar viņu galā! Prom visi!

Troksnis, visi metas bēgt.

Bendes kalpi. Mēs jau nu arī neliksim rokas klāt!

(Aizbēg.)

Tils (viens palicis). Bet man pašam nav ne mazākās patikas karāties!

Četrpadsmita aina

Viesnīcā pie Steveninjes.

1. SKATS

Tils, Gilīne, vēlāk Lams.

Tils (uz Gilini, kura spēlē vijoli un dzied). Tu man velc sirdi laukā ar tavām skaņām. Kas tā par dziesmu, tik gauža un tik .salda?

Gilīne. Asaru un smieklu dziesma. Kas tu esi?

Tils. Vai tu man dziedi? Es esmu Tils Pūcesspieģelis!

Gilīne. Tev! Visiem! Vai tu esi bagāts?

Tils. Bagāts diezgan samaksāt lielu baudu, bet ne tik bagāts, lai izpirktu savu dvēseli.

Gilīne. Vai tu viens pats?

Tils. Nē, man ir ēzelis, kas tikpat kā draugs, un draug.s, kas tikpat kā ēzelis, jo viņš skraida pa visu pasauli, savu aizbēgušo sievu meklēdams.

Gilīne. Var redzēt, ka viņa nav aita. Vai tavs draugs, mazākais, bagāts?

Tils. Jā, ar taukiem! Vai tu nebeigsi iztaujāt?

Gilīne. Beidzu, laid nu arī mani vaļā.

Tils. Tevi laist vaļā? Tas jau būtu tikpat kā mācīt manam draugam Lamam, kad tas izsalcis, lai atstāj pilnu bļodu. Es tevi gribu apēst. Tavu samtaino miesu, saldās acis, sārto muti — visu es gribu.

Gilīne. Viss tev piederēs. Bet vai zini, ka tas, kas mani mīlējis, man mūžam piederēs?

Tils. Es nekā labāka nevēlos. (Ierauga Lamu, kas sēd atstatā kaktā, un priecigi lec gaisā.) Dievs slavēts, kad tevi atkal ieraugu dzīvu!

Lams (kuram ēdiens un dzēriens priekšā). Es stiprinu savu miesu.

Tils. Dzert! Surp vēl alu! (Izvilcis maku, skandina.) Dzersim, dzersim, kamēr maks būs tukšs kā tavs vēders no rīta!

2. SKATS

Tie paši, Steveninje un četri vīri, Gena, Margota, Elfa, trīs meitenes.

Steveninje. Nākat vien, nākat, mani znotiņi! Dabū-sat ēst un dzert papilnam. Meitenes, kur paliekat?

Ieskrien meitenes, ģērbušās uzkrītoši, ar zīmīgiem ritentiņiem pie elkoņa, kas apzīmē viņu amatu. Viņas grupējas blakām svešajiem vīriem pie galda.

Lams (uz Tilu). Ko lielies! Es tas, kas maksā, ne tu! Maks ir mans! (Viņš izrauj maku Tilam.)

T i l s. Ak tu nelieti!

Sāk abi cīkstīties, Lams iečukst Tilam: «Tie vīri — ķērāji. Tā meita, kas tev... spiedze,., vecene... spiegu turētāja...» Ienāk vēl daž vīri.

Lams. Paraugi man atņemt to maku, ja viņš tavs! (Iečukst: «Tie... — mūsu ļaudis. Es dziedāšu... mūsu lozungu.» Viņš iedziedas kā gailis.)

Virs (7idz ar citiem, kas tam līdzi, dzied pretim kā cirulis). Kas tad šie tādi, kaušļi?

Steveninje (domādama, ka tie karaļa ļaudis). Divi nelieši, kas vēl saceļ troksni, pirms iet uz karātavām.

Virs (velk Tilu aiz ausīm un iečukst). Mēs ar tevi... Esam stipri... miesnieki. Izdarīsim glāžu sišanu.

Tils (ar acīm sarunādamies). Es tevi izvēdināšu! (Nokrata, iesper ar kāju.)

Vīrs. Vai re, tev varenas pekas!

Tils. Tu dabūsi par to padzerties, neģēli! Steveninje. Cik viņš ir nekaunīgs!

Tils. Tikpat, cik tu skaista.

Stevcninjei ir pāri sešdesmit gadiem, dzeltena aiz dusmām, ar ūpja degunu un diviem gariem zobiem, kas karājas pār plānajām lūpām. Uz kreisā vaiga tai liels, brūns laukums.

Meitenes (apsmej Steveninji). Skaistule, skaistule, dod viņam dzert! Viņš tevi apkamps. Vai sen jau kopš tavas pirmās mīlas nakts? Piesargies, Pūcesspieģel, viņa tevi apēdīs! Skat, kā tai acis kvēlo no mīlestības!

Steveninje smejas un rāda Tilam mēli.

Tils. Nes tik šurp tavus ēdienus un dzērienus! Lai ēd un dzer visi uz mana rēķina!

Visi izrāda lielu piekrišanu, klapēdami ar kājām un rokām.

Steveninje. Bet tagad neviens netiks ārā, pirms nebūs viss samaksāts. (Viņa noslēdz visas durvis.)

Gilīne (paceļ glāzi). Iedzersim! Putns ir būrī. Es tam dziedāšu dziesmu. (Paņem vijoli un rīkojas.)

Gena, Margote. Šī Gilīne ar savu skaistumu jau divdesmit septiņus reformētus ievedusi briesmīgās mokās un nāvē. Lūk, kā nu viņa priecājas, ka dabūs naudu par savu nodevību. Viņai tikai žēl, ka spiega algu būs jādala ar Steveninji. (Uz Gilini.) Vai nu atkal viens, ko tu gribi nāvē sūtīt?

Gilīne. Nezinu. To pateiks manas vijoles skaņas. (Viņa spēlē un dzied.)

Skan kokles saldās skaņas,

Kur dziesmās šūpojos,

Es, trakule, bez maņas Ar mīlu tirgojos.

Gan gurnos Astarotas Likts kaisles ugunskvēls,

Bet paša dieva dotas šās miesas un šis tēls.

Lai grīdu zeltā klājam,

Kur mīla mīlu gūst!

Līdz manām baltām kājām Lai zelta straumes plūst!

Velns Ievu mīlā skāva:

Es abu radījums —

Tik skaistas otras nava,

Es sapņu sapņojums!

Es rotaļīga, kaira,

Kā sals un uguns es —

Es atturīgi vaira Pēc tavas izvēles.

Es visu izpārdodu:

Savus smieklus — asaras,

Savu dvēseli, miesu, godu,

Pat nāvi, ja patīkas. —

Skan kokles saldās skaņas,

Kur dziesmās šūpojos,

Es, trakule, bez maņas Ar mīlu tirgojos!

Visi, pat Lams aizgrābts, klusē.

Gilīne (skaļi smiedamās). Ko nu visi palikāt mēmi? Luk, kā var putnus ieviļināt slazdos.

Steveninje. Bet nu sākat man maksāt! Tagad, Pūcesspieģeļa kungs, maksāsat par tiem taukiem, ko jūs esat svētajam Mārtiņam nosmēluši.

Tils (met Lamam ar acim). Mēs neko iepriekš nemaksājam,

Steveninje. Nu, tad es ņemšu samaksu no jūsu mantojuma.

Tils. Tikai kraukļi dzīvo no maitas.

Ķērāji. Jā, jā! Viņiem jāmaksā sava grēku nauda. Puse no tās nākas Gilīnei!

Gilīne

(dzied atkal).

Vairs otras tādas nava,

Kas smieties un raudāt prot,

Kas kaisles liesmās tava Un kas tev nāvi dod. —

Ha-ha-hā! Iedzersim! Iedzersim!

Steveninje. Lai tad ar iet! Sadzersimies labi, lai ellē neslāpst! Durvis noslēgtas, logiem stipri baļķi priekšā, putni slazdos!

Visi (ķērāji un Tila piekritēji līdzi). Dzersim! Dzersim! Dzersim kā izslāpuši velni!

Tils. Šurpu vislabāko vīnu, vecen, lai nāves svētkus vaiņagotu! Lai dzeram un liekam uzliesmot savītušām dvēselēm! Lai katrs matiņš kvēlo uz mūsu miesas!

Gilīne. Es dziedu un dzeru. Es esmu skaista! Es savu dziesmu tīklā spēju ieķert pašu ercenģeli Gabriēlu.

Ķērāji (met pār galdu meitenēm šķiņķi, desas, kūkas un buteles). Še karūsiņas! Ķerat mušas pa dīķa virsu!

Steveninje (norāda uz sveču paciņu, kas uz galda blakām katrai meitenei). Vai negribi, Pūcesspieģel, kādu sveci? Tev vajadzēs, kad iesi uz sārta.

Gilīne. Pūcesspieģelim ir spožas acis kā mirstošam gulbim.

Steveninje. Tās jādod cūkām par barību.

Tils. No taviem kazas zobiem tās būtu vairāk paēdušas.

Steveninje. Vai tev tiktu, ja tev uz sārta izdurtu caur inē!i ar kvēlošu dzelzi?

Tils. Tad viņa varētu labāk uzsvilpot. Dzersim!

Steveninje. Tu runātu mazāk, ja tu būtu pakārts un tava līgaviņa nāktu tevi apciemot.

Tils. Jā, tad es svarā vairāk svērtu un uzkristu tev uz līķa deguna. Dzersim!

Steveninje. Kāpēc tu neēd nevienu no svecēm? Viņas tev varētu apgaismot ceļu ellē uz mūžīgu pazušanu.

Tils. Es redzu diezgan, lai ieraudzītu tavu spīdīgo snuķi, tu, .slikti svilinātā cūka, dzersim! Bet nu, biedri, sāksim izklapēt matračus!

Saskatās ar zīmēm, un viņa piekritēji sāk šķindināt glāzea.

Steveninje (nikni iekliedzas). Ko? Vai tie nav mūsējie?

Tila piekritēji. Sitīsim visu kopā! Lai glāzes dejo, lai stikli plīst! Trieksim visu nodevēju perēkli drupās!

Ķērāji (saceļas kājās). Ā-ā-ā! Tad tā! Siesim viņus ar striķiem. Ķersim ciet! Nost ar sarkanajiem suņiem!

Tila ļaudis. Nost ar melnajiem bendēm!

Ķērāji. Par karali!

Tila ļaudis. Par tautu un brīvību! (Nikna ciņa, kamēr Tila ļaudis uzveic ķērājus un sien los.)

Tils (izvelk striķus no viņu kabatām). Tas ir brangi, ka esat apgādājušies ar striķiem, ko jūs pašus sasiet.

Ķērāji. Tie bij priekš tevis nodomāti, dieva zaimotāj!

Tils. Tagad jūs mācīsaties dievu nesamainīt ar velnu!

Ķērājs. Vai domā, ka mēs nezinām, ka tu esi Pūcesspieģelis?

Tils. To jau es pats arī zinu. Bet jūs visi nezinājāt, šorīt piecēlušies, ka jūs tiksat Oranjas prinča nometnē, kur spiegus tiesā.

Tila ļaudis. Siet visus! Iznīcināsim visu spiegu pūzni!

Meitenes (kliedz). Žēlastību! Mēs neesam vainīgas! Steveninje un Gilīne pār mums valda!

Gilīne mēģina pa logiem un durvīm izlauzties, bet, redzot, ka velti, ieraujas kaktā un tura savu vijoli sargādamās priekšā.

Tils. Apmierinieties, meitenes, jums nekas netiks darīts! (Uz Steveninji, kura, zobus atņirgusi, šņāc\) Bet tevi, vecā pūce, es tagad pabarošu ar ceļa maizi! Ed nu tagad tās pašas sveces, ar kurām tu gribēji mani cienāt! (Bāž viņai mutē sveces vienu pēc otras.) Še tev tā par to, ka gribēji mani pakārt! Še tā par karsto adatu, ko izurbt man mēli! Tās divas resnākās sveces par tiem, kurus jau esi nodevusi bendēm rokā! Un te tas apdegušais galiņš priekš tavas palīdzes Gilīnes! Nu, nespļauj ārā, citādi bāzīšu tev tās atpakaļ mutē!

Ļaudis (lidz ar meitenēm smejas un sit plaukstas). Nu viņa reiz atēdīsies spiegu maizē!

Tils. Ja kāds no jums tagad kliegs pēc palīdzības, tas būs uz vietas beigts. Upe arī ir tuvu, kur jūs iemest zivīm par barību, un naktssargi arī ir labi flāmi un turas tautas pusē.

Lams. Viņu gaļa saindēs manas labās zivtiņas, ko tad es ēdīšu?

Tils. Tāpat ņemat un sasienat veceni ar Gilīni un meitām, ja kāda gribēs bēgt, tad iešuviet to maisā un iemetiet upē!

Gilīne

(priecīgi uzlec un ripo ar vijoli gaisā dziedādama). Viņš mani nav nonāvējis!

Es visu tevim dodu:

Savus smieklus un asaras,

Savu dvēseli, miesu, godu,

Pat nāvi — ja patīkas!

Steveninje sāk neganti raudāt, arī meitenes.

Tils. Nebēdājaties, skuķītes, jūs esat tik saldas un maigas, ka tur, nometnē, jūs uz rokām nesīs, un jūs ikreiz dabūsat savu daļiņu no kara guvuma.

Steveninje. Bet kas man ko dos, es esmu veca!

Tils. Grasi par dienu tu dabūsi, vecais krokodil. Tu tām daiļajām meitenēm būsi par kalponi un mazgāsi viņam veļu.

Steveninje (bļauj vēl vairāk). Ak tu, svētā madonna, tādu sodu!

Tils. Tu esi diezgan ilgi viņas kalpinājusi un viņu miesu pārdevusi, un likusi viņām mirt badā. Tagad tu vari kaukt un smilkstēt, cik gribi, paliek, kā esmu sacījis.

Meitenes (smejas un sit plaukstas, un rāda Steve-ninjei mēli). Katram dzīvē pienāk reiz atmaksas diena. Kas to būtu domājis, ka skopajai Steveninjei būs kā verdzenei priekš mums jāstrādā! Svētīts lai ir Pūcesspieģelis!

Tils (uz ļaudīm). Tukšojat nu vīna pagrabus un paņemat naudu, tā būs priekš uzturas Steveninjei un tām meitenēm.

Steveninje griež zobus un rāda dūres, meitenes smejas.

Meitenes (uz Gilini). Un tu biji viņas meita. Spiegu alā tu ar viņu dalījies, vai tu vēl tagad iedrošinies mūs sist un lamāt? Tu tērpies zelta brokātā un apsmēji, ka mēs valkājam lētas kokvilnas drēbes. Tavs zelts un rotas ir pirktas par asinsnaudu no taviem upuriem! Plēsīsim viņai tās nost no muguras, tad viņa būs mums līdzīga. (Metas viņai virsū.)

Tils (metas starpā). To es neatļauju!

Gilīne. Esi svētīts, ka tu neatļāvi mani nonāvēt un negribi, ka mans skaistums tiktu sabojāts.

Meitenes (sačukstas). Arī viņu tā ir apbūrusi!

Tils. Un tagad vedat viņas visas uz prinča nometni!

Gilīne

(paņem vijoli un atkal dzied).

Es visu tevim dodu:

Savus smieklus, asaras,

Savu mīlu, savu godu,

Pat nāvi — ja patīkas!

Steveninje (neganti smiedamās). Nekā tu viņam nedosi, mana mīļā! Tava dzīve piederēja man un tava nāve arī. (Viņa metas aši Gilīnei virsū un garu adatu iegrūž viņai sirdi.)

Gilīne

(nokrit ar vijoli blakām, mirstot ker akordus).

Savu — mīlu — tevim dodu Un — pēdējās — nopūtas —

(Vijoli piespiedusi pie krūts, atkrīt, stigām trūkstot ar dobju neskanu.)

Tils (noliecas pār viņu). Tu esi savu grēku izpirkusi, Gilīne. Skaistais taurenīt, tava dzīvība izgaisa kā ziedu dvēsma. Pietika vienas adatas dūriena, lai tevi nogalinātu. (Uz ļaudīm.) Aprokat viņu tepat zem puķēm. Aizlūgsim par viņas dvēseli un dosimies ceļā, brīvība aicina mūs cīņā.

Steveninje (ņirdzīgi smiedamās). Vai tu neiesi apciemot savu līgaviņu? Tā viena te nu ir beigta, tev jāuzmeklē tā otra.

Tils. Klusi, vecā ragana, ko tu no viņas zini!

Steveninje. Vairāk nekā tu, mans kundziņ,

Tils. Runā, vecā žagata, ko tu no viņas zini!

Steveninje. Ai, bāliņ, tu jau liki man klusēt, ps arī klusēšu, lai runā cietuma sienas.

Tils. Es tevi piespiedīšu runāt, stāsti, tev jau mēle skrej kā ūdenskritums. Vai tu jel maz viņu pazīsi Steveninje. Tavu Nēli no Domas, kas gan viņu nepazīst? Tā plaši pazīstama ar savām burvībām.

Tils. Saki, sātan, saki! Kur viņa atrodas?

Steveninje. Ak, cik nu tu ziņkārīgs! īsteni man tas nav tev jāsaka, jo tu drīz vien to dabūsi pats zināt,

Tils. Ko moci mani, neliete! Ko runā nesaprotami?

Steveninje. Man šķiet, ka es še esmu tā, kas tiek mocīta, un tu par to gardi smējies. Smejies nu vēl, tas tavs amats! Vai jau aizmirsi smieties? Vai tagad mana reize pienākusi smieties? Es to labprāt darītu, tu jau manu balsi labi ietaukoji ar sveču barību. He-he-he! He-he-he!

Tils. Es tev došu vairāk ēst nekā sveces, es tev do:u tavus pašas zobus, ja nerunāsi!

Ļ a u d i s. Sit viņu, sit to raganu!

Steveninje. Manus zobus! Nē, tā būs bada barība, jo, paskat, vai man maz tādi ir? (Atpleš muti.) Bet ar mēli tev vēl pateikt varu, ko tu gribi zināt: tava Nēle tiek turēta stiprākās rokās, nekā tu spēj mani turēt: inkvizīcijas cietumi nav tik vaļēji kā kroga durvis.

Visi (iekliedzas). Inkvizīcija! Vai! Viņa ir pazudusi!

Tils. Sātans! Sātans! Ja tu melo, es tevi nožņaugtu!

Steveninje. Ne tik strauji, kundziņl Vairāk būtu vietā tev pašam pārliecināties. Vai tu tagad nroti tikai žņaugt, kad vairs neproti smieties?

Ļaudis. Sit viņu nost, to maitu!

Steveninje. Kādēļ nosist? Slavējat mani, jo es nerram esmu smieklus atņēmusi. Tagad es smejos! Es! Es! Es! (Uz grīdas valstīdamās, smejas.)

Tils. Draugi! Biedri! Eita tagad papriekšu brīvības cīņā! Es sekošu, kad būšu atpestījis savu līgavu — un kaut man viņa būtu jāizrauj no paša pekles dibena!

Piecpadsmita aina Tiesas nams.

Sēžu zāles priekštelpa. Ļaudis pamazām lasās kopa. Vel agrs. Tils garā, platā mētelī, zem tā nes vēl knupītī uz rokas drēbes. Stūri savrup.

Lams (tāpat platā mētelī). Kaut tikai viss labi izdotos! Vai ļaudis neskatīsies uz mūsu apģērbu, ka tas tāds savāds?

Tils. Mēs esam nabaga svētceļotāji, garus ceļus nostaigājuši, lietū izmirkuši. Vai brīnums, ka gribam sasildīties mēteļos? Turies, kā norunājām. Īsta biidf, kad došu zīmi, pūt ragā un liec savai gaismai spīdēt

Viņi noiet nomalē. Ļaudis drūzmējas fekšā.

Viens. Es gribu redzēt un dzirdēt, kā t© raganu tiesās!

Otrs. Vai tev nav bail no viņas ļaunā skatiena?

Pirmais. Man azotē sāls maisiņš, kas iesvētīts Pūpolsvētdienā.

Trešais. Viņu vajag dedzināt, lai reiz tās nebūšanas beigtos. Man pa vienu nakti pagrabā visi āboli sapuvuši.

Ceturtais. Man šorīt liela blusa pārlēca pār kāju, tā ka bij jāiekliedzas. Tā sabijos, ka būtu gandri/, ar kreiso roku pārmetis krustu.

Trešais. Tad tu būtu atsaucis pašu sātanu.

Noskan zvans. Bīda Jaudis atpakaļ, kas arvien vairāk spiežas iekša.

Dzird šur tur balsis: «Dedzināt! Slīcināt!»

Izsaucējs: «Atpakaļ! Atpaka|l Dodat ceļu cienīgai tiesai!» Otrs zvans, viņš nostājas pie zāles durvīm un, platu papīra loksni atlocījis, izsauc pēc kārtas: «Atverat ausis un klausāties: spriest pēc likuma un taisnības un pēc pašas Romas svētā krēsla ieceltas ķeceru tiesas še saradušies rnūsu vidus cienījamākie vīri un gaišākie gari. Te nāk priekšgalā doktors Apollons Stīvkrāgs, lielākā garasaule, kas šodien spīdes. Viņš reizē ir ārsts, aptiekārs, rātskungs, pilsētas skrīvelis, ķirurg» un šrepju licējs; viņš ir īpašnieks lielai pirtij un trakomājai. Seko; JitH-tirgotājs Dēmetrijs Aitaspurns, viņa pārdotavā visas orsees, sakot no piparkūkām līdz ķiplokam, no citrona līdz sinepju graudam, no izkapts līdz spalvu nazītim, no dzelzs kruķa līdz kniepadata». Stim goda amatos stāvošie vīri: Miesnieks, Brūveris, Melderis un <<aiej:j meistars. Visu cienījamo rindu noslēdz un kā svētības mākonis visiem pāri izplešas viņa godība Kisenbrikas mācītājs.» Trešais zvans; atiras tiesas zāles durvis, tiesneši ieņem savas vietas ap garu galdu, uz kura sakrautas aktis, krucifikss un šķīvis ar sviestmaizēm. Blakām arī resnā butele ar vīnu. Pie sienas liela glezna, kurā «Taisnības» dieve nedrošā stāvoklī, sašķiebusies, it kā streipuļojot, ari svari pavisam greizi. Ļaudis drūzmējas pakaļ.

Mācītājs (piecel un atver lielu mišu grāmata). Godājamie taisnības sargi un tiesas turētāji! Pirms stājamies pie lielā uzdevuma un atgriežam vienu velna apsēstu grēcinieci, mums no šīm telpām jāizdzen nešķīstais gars pats. Stiprināsimies ar lūgšanu pret kārdināšanu. (Viņš atšķir lielo grāmatu, bet pirms paķer buteli un ņem krietnu malku, sniegdams tālāk, citi ņem arī sviestmaizes. lasa: «Exoriscota, creatura diabolica per deum. vivum, per deum verum, per deum sanctum.» Paceļ roku svētiaarns.)

Balss (no neredzama saucēja). Au — vaul Au! Au! Au! (Visi izbīstas, sviestmaizes krit no mutes lauka.)

Mācītājs (dusmās). Ak tu, nepieklājīgais gars, ne* šķīstelis tāds, kas tu esi?

Balss. Velns es esmu un ne par matu nešķistāks kā tu!

Priekšsēdētājs. Ko tu te dari? Ko tu meklē un pribi? Prasu tev sava amata vārdā.

Balss. Nekā nedaru. Esmu te tādē], ka man patīk būt jums vidū un svērt taisnības svarus.

Mācītājs. Vai tu proti arī lūgšanas skaitīt? Balss. Ja tu man skaiti priekšā.

Mācītājs (skaita). Un neieved mūs iekš kārdināšanas.

Balss (sāk neganti svilpot).

Priekšsēdētājs. Tā mēs galā netiksim. Lai sēd tas neģēlis tepat.

Balss. Sēžu tev uz muguras.

Priekšsēdētājs. Kad tik klusu paliek. Sāksim tiesu. (Dod zirni sulainim.) Ieved apsūdzētos! (Ieved deviņus gadus vecu puiku.)

Tiesnesis. Saki — kā tevi sauc?

Puika. Linards.

Tiesnesis. Linards — labi — un tavs ģimenes vārds? Puika. Man tāda vārda nav,

Tiesnesis. Un kā tavu tēvu sauc?

Puika. Cūku gans.

Tiesneši nepacietīgi krata galvas.

Tiesnesis. Vai nodarbojies ar burvībām un jāj uz slotas?

Puika. Jā, es jāju uz slotas.

Tiesnesis. Kad un kā tu to iemācījies?

Puika. Jau priekš diviem gadiem no cūku ganiem. Tiesnesis. Kad tevi! Vienmēr un visur cūkgani! Tev gan ]oti žēl, ka tu tādas mākslas esi piekopis?

Puika. Nē! Man ļoti patīk.

Tiesnesis. Tu esot arī burvju smēri lietojis. Kur tu to ņēmi?

Puika. Nekur es neesmu ņēmis. Es nopirku no kaprača.

Visi met krustus un purina galvas.

Tiesnesis. Vai tu ar zini, ko ar to dara?

Puika. O jā! Tur var iztaisīt pulveri, un tas ir ļoti labs pret pelēm un žurkām. Ja pelei iedod tik vienu grau-diņu mutē, tai tūlīt jānobeidzas.

Tiesnesis. Ja peli var dabūt rokā, tad nemaz nevajag pulvera, viņu nosit tāpat.

Puika. Jā, tas arī līdz, bet pulveris ir labāks.

Tiesnesis. Ak, puika, tu velna cepetis! Tu laikam esi redzējis velnu skrējām basām kājām! Vai tavs tēvs un māte arī zin ko par tavām smērēm?

Puika. Zin gan. Tēvam un mātei ir arī katram savs smēres podiņš: viņi smērējas arvien.

Tiesnesis (aizvien saskatās ar citiem, kuri krata galvas). Saki — vai cilvēkus arī var nonāvēt ar to pulveri?

Puika. Var gan, bet es to nedaru. Ja es jums vienu naža galu uzmestu uz pakausi, jūs tūdaļ būtu beigts.

Tiesnesis (pārmet krustu). Lai dievs nedod! Man reibst. Ja daudz tādu puiku, tad jau bez brillēm var redzēt, kas iznāk.

Puika. Mēs esam vesels bars puiku.

Tiesnesis (uz citiem). Tas mums vēl nav atgadījies. Tik jauns — un jau gatavs braukt ellē, tik drošs un nekautrīgs! Saki, puika, — kā tev klāsies ellē?

Puika. Tur man būs jāsēd elles durvju priekšā un jākauc kā sunim, bet to es protu.

Tiesnesis. Puika, vai gribi iepazīties ar «spāniešu zābakiem»?

Puika (priecīgi). Vai jūs man tos dosiet?

Tiesnesis. Tūlīt, tu velna bērns! (Māj sulainim, lai puiku aizved.)

Puika noiet, priecīgi lēkdams.

2. SKATS

Ieved N ē l i. Viņa ģērbta nabagu grēcinieku krekliņā, baltā ar melnām šuvām un melnu krustu uz muguras. Viņa tiek vesta atmugu riski. Divi dominikāņi ar degošiem lukturiem nostājas viņai katrā pusē. Starp ļaudīm Tils. Dod viņai iztālēm zīmes.

Tiesnesis. Nēle, tu atrodies svētās tiesas priekšā, kurai vairāk rūp dvēsele nekā miesa. Ja tu atzīsies un sacīsi taisnību, tu vēl varēsi tikt glābta. Saki — vai proti burt?

Nēle. Lai dievs sarg, kā lai es to protu!?

Tiesnesis. Tu slimus bērnus esi darījusi veselus. Nēle. Es tos kopu, kamēr tie atveseļojās.

Tiesnesis. Bet tie bērni bija vēl nekristīti.

Nēle. Kristīti vai nekristīti, viņi bija slimi.

Tiesnesis (uz citiem). Vai dzirdat nu to augstprātību pret pašiem dieva likumiem? (Ļaudis klusa rūkšana.) Tu pati atzīsties, ka zaimo dievu un esi atkritēja.

Nēle. Vai iežēlošanās par cietējiem ir dieva zaimošana?

Tiesnesis. Ir arī vēl citi pierādījumi: kamēr tu atradies te drošā vietā, tava māja tika pārmeklēta un tur atrasta tāda bezdievība: bildēm uz krāsnes zimša, Dāvidam ar kokli un Zaulam ar šķēpu iedauzīti sāni un trūkst rokas, un vienam eņģelim galva pavisam nosista, tāpat art svētai Marijai pie pasludināšanas pārlaista taisni strīpa pāri.

Nēle. Ne es tur vainīga, kaimiņu bērni rotaļājās ar slotu un ir bildes pārsituši.

Tiesnesis. Ak tad tā! Tev istabā slēpjas slota?

Nēle. Jā. Man vajadzēja slotas, ko mēzt istabu, citādi tā ar mēsliem būtu pieaugusi.

Mācītājs (sasit rokas). Bet savu sirdi tu neesi mēzusi, tā ir ar elles sodrējiem pilna.

Cits. Viņa atzīstas! Viņa iet savai pazušanai pretim.

Cits. Nelabais pats viņu bīda.

Ļaudis sačukstas un krata nožēlodami galvas.

Tiesnesis. Vai gribi liegties, ka esi uz slotas jājusi?

Nēle. Nē, cienīgā tiesa, kurp tad es būtu tikusi uz slotas!

Tiesnesis. Vai neesi pa skursteni gaisā uzjājusi?

Nēle. Ja man būtu tāda spēja bijusi, es nestāvētu še.

Tiesnesis. Tu visur liedzies, gan tavu mēli atraisīs kā kumeļu no sētas! Ko tu uz to teiksi, ka esi redzēta staigājam pa mežu naktī, kad mēnesis spīd? Naktī mežā — mēnesis — visi raganu paņēmieni.

Nēle. Man tīk mēnesis! Ko jūs gribat?

Tiesnesis. Zinām gan, kas tev tīk.

Nēle. Mežs arī man tīk, vai tas kāds noziegums?

Tiesnesis. Nepietiek ar nakti un mēnesi, un mežu vien, tev tīk arī vīrietis. Tu esi bijusi kopā ar kādu vīrieti ...

Nēle. Dievs, esi žēlīgs! Mani grib pazudināt!

Ļaudis (izbīstas un pārmainās tagad pret Nēli). Viņa ar vīrieti — tas velns! Pats velns!

Cits tiesnesis. Vai nu jau viņai sāk niezēt?

Mācītājs (murmina). Exorcizo de satanas!

Cits. Velns jau dursta ar nokarsētām adatām!

Tiesnesis. Tas vīrietis ir ari ticis pazīts.,.

Ļaudis izbailēs šur tur iekliedzas, tiesneši Iedzer no buteles.

Tiesnesis. Un tas ir bijis — Pūcesspieģelis!

Nēle (iekliedzas). Tils! Vai dieviņi Vai tie viņu. saķēruši? (Vaimanādama aizsedz vaigu.)

Ļaudis. Tils! Tas noziedznieks! Tas zaimotājs! Ļaužu smējējs! Velna pusbrālis! No karātavām izbēdzis! Tiesāt Nēli! Sodīti

Tiesnesis. Dzirdat! Tauta pati viņu soda. Viņas vaina pilnīgi pierādīta. Viņa ir ragana un kopojusies ar nešķīstiem spēkiem. Tagad nolasīsim vēl pēc likuma spriedumu. (Tiesneši pieceļas, publikā klusums. Mēle nošļukusi uz kāda sola. Te pēkšņi atskan raga pūtieni, kas vēsta ugunsgrēku. Apjukums, troksnis, kliedzieni.)

Ļaudis. Uguns! Uguns! Glābjaties! Māja deg! (Visi drūzmējas uz āru un spiežas cits caur citu.)

Tiesneši lielās izbailēs nomet grāmatas un laiaab uz auiwjm,

Pūcesspieģelis paķer no galda tiesneša cepuri, uzliek vieta sa 'u nerra cepuri ar zvārguļiem. Pieskrej Nēlei, uzmet tai savu metelim rauj līdzi.

Nēle. Tu, Til, — ak dievs!

Tils. Klus, bēgsim, drūzmā nemanīs! (Norauj vispārējā apjukumā tiesnesim mēteli un iegrūž tam padusē savu nerra svārku. Tiesnesis izbailēs to nenojauš.)

Tils. Nu tik aši! (Abi pa durvīm laukā.)

Ļaudis (griežas atpakaļ). Kur tad deg? Nekas nedegi Mēs esam apmānīti, muļķīgi izjokoti. (Spiežas zālē atpakaļ.)

Tiesnesis (pūzdams un elsdams). Sātans izjaucis visu sēdi. Kur ragana? Turpināsim. (Viņš aši apvelk nerra svārkus, nemanīdams, ka tie pārmainīti, un tāpat paķer no galda nerra cepuri un uzliek sev galvā, domādams, ka tā tiesneša cepure.)

Ļaudis (ierauga un kliedz). Lūk, Pūcesspieģelis! Tas ir Pūcesspieģelis! Viņš mūs izjokojis! Nelietis! Sist viņu! Sist! (Saķer tiesnesi' un norauj gar zemi, viņš uzkrīt uz muti.)

Tiesnesis. Vai dieviņ! Ļautiņi! Nesitat, es tas esmu?

Ļaudis. Zinām gan, kas tu esi! Nu tik dodat viņam, vienu par visām reizēm! Se tev! Se tev! Ha-ha-ha! Se! Sel Se!

Tiesnesis (knapi dzivs atveļas uz otru pusi). Vai! Vai!

Ļaudis (izbailēs). Kas tad tas? Tienesis! Bet kā Pū-cesspieģelis apģērbts? Vai dieviņ! Nu nav labi! (Atkāpjas.)

Tiesnesis (ceļas stenēdams, sasistiem locekļiem). Vai, vai! Nu jūs redzesat, nu sārti kūpēs .,,

Ļaudis (čukstus). Vai dieviņ, bēgsim, bēgsim! (Manās ārā.)

Citi tiesneši. Bet jums mugurā Pūcesspleģeļa svārki un nerra cepurei

Tiesnesis. Ak tu žēlīgais dievs un tēvs! Man jau bija tā — ak, tās briesmas! Pats velns to izdarījis!

Mācītājs. Apage, satanal

Tiesnesis. Pasaules gals vairs nav tālu!

Sešpadsmitā aina

Admirālis Trelongs, Tils, Nēle, Earas, siati eži u*

flāmu kuģa.

1. SKATS

Trelongs (uz Tilu). Kas tu esi?

Tils. Es esmu Tils Pūcesspieģelis, Klāva dēls, kas ticības dēļ mira uz sārta.

Trelongs. Un kas tas resnais vīrs ir?

Tils. Mans draugs un cīņas biedris. Mēs abi gribam ar lielgabala balsi dziedāt brīvības dziesmu,

Trelongs (uz Nēli). Un tu, meitēn, ko tu te darīsi?

Nēle. Ja jūs atļaujat, kungs, tad es uz kuģa pūtīšu stabulīti.

Tils. Viņa ir mana izredzētā līgava, kungs, es viņu nupat izrāvu no papistu — inkvizīcijas nagiem.

Trelongs. Tad brangi! Jūs paliksat visi uz kuģa un ņemsat dalību cīņās. Pēc tam es izrīkošu jums arī kāzas.

Lams. Kad jūs zinātu, kungs, kas mans draugs par varenu šāvēju! Viņa lode tā izurbj ienaidnieka bruņas, it kā tās būtu no sviesta!

Matroži. Un viegls viņš ir! Viņš kā kaķis uzskrēja

augšā uz kuģa un lēkā tik viegli kā vāverīte. No kurienes tev tā jaunība, Til? Vai tu nekad nepaliec vecāks?

Tils. Es neesmu nemaz miesa, bet gars un Nēle, mana līgava, tāpat. Es esmu Flandrijas gars un viņa — Flandrijas sirds.

Matroži. Un tomēr tev tek asinis, kad tu tiec ievainots.

Tils. Tas tik tā izliekas, tās nav asinis, bet vīns.

Matroži. Nu tad mēs tevi uzdursim uz pīķa!

Tils. Es tad pats sevi uzšķērdīšu.

Matrozis. Tu mūs izzobo.

Tils. Kas bungas sit, tam rībiens jāpanes.

Trelongs. Tev mēle, liekas, tikpat viegla kā kājas, tu man brangi derēsi. Bet ko ar tavu resno draugu lai daru?

Tils. Katru savā vietā, cienīts kungs. Kas manam draugam nav kājās, tas vēderā. Viņš tikai tādēļ uzbarojies, lai būtu par piemēru. Mēs miesu nogāžam, viņš ceļ. Kad jūs citus liekat pie lielgabalu lādiņa, liekat viņu pie virtuves katla, un jūs piedzīvosat brīnumus.

Trelongs. Tas labi sagadās. Mūsu bijušais pavārs tagad vāra paradīzē zupas un cep eņģeļiem pīrāgus. Mēs liksim viņu viņa vietā.

Lams. Admirāļa kungs, draugi un biedri, jūs redzat mani no prieka raudam, tādu lielu godu es nemaz neesmu pelnījis. Bet, ja nu jūs tomēr uz manu niecību esat uzmanību vērsuši, tad es arī uzņemos meistara godu pār visām cepamā un vārāmā mākslām.

Tils. Tev, draugs, jānodod arī zvērests. Atnesat lielo smeļamo karoti un lielo vārāmo katlu! (Viņam to atnes.)

Lams (pacēlis augstu karoti). Es zvēru pie dieva, kas man pie katla stāv klāt, es zvēru uzticību viņa godībai Oranjas princim un viņa admirālim, mūsu pavēlniekam, un solos viņu barot pēc visu vēstures lielo pavāru receptēm, kuru ģīmetnes krāsojas skaistās grāmatās, un, ja man neizdotos visus padarīt apaļus un priecīgus, tad es savu galvu gribu nolikt turpat uz virtuves bluķa. Uz to lai man dievs palīdz šinī dzīvē un nezin kādā tur vēl citā!

Matroži. Slava lielajam virtuves meistaram! Slava pavāru karalim un šmorgaļas ķeizaram! Slava!

Lams. Pateicos jums, draugi, pateicos! (Sāk raudāt.) Ja mani kas var mierināt, ka es tevi esmu zaudējis, saldā sieviņ, tad tā ir virtuve, kura tik dzīvi tevi atgādinās.

(Kad Lams taisās nokāpt lejā virtuvē, brauc kāda laiva. Laivā stāv kāda sieviete un spēlē vijoli.)

Lams (viņu ierauga un iekliedzas). Mana sieva! Tā ir viņa, mana sieviņa. (Izraujas no citu vidus un grib gāzties jūrā viņai pakaļ.)

Ļaudis. Siesim viņu ar striķiem, citādi viņš ielēks jūrā un mēs nedabūsim viņa zupas ne nogaršot!

Lams. Til, draugs, nāc palīgā, mani nelaiž! Viņa aizbrauks garām, mana sieviņa! Pagalam!

Ļaudis. Nē, nē! Pirms zupas, tad sieva!

Lams. Viņas saldā rociņa man palīdzēs maisīt un vārīt. Nēle, mī|ā, nāc tu pārgriez manus striķus.

Ļaudis. Nenāc, Nēle! Tās gan būs labas zupas, ko šie tur izvārīs vairāk ar skūpstiem nekā ar uguni.

Lams. Vēl viņa spēlē! Vēl viņas baltā rociņa lidinājās virs stīgām, ak, kaut es būtu tāda stīga!

Ļaudis. Tur gan daudz pūļu būtu, kamēr tavu resno vēderu izstieptu tievu kā stīgu!

Lams. Nāc, mana mīļā, nāc, nebēdz, nāc pie tava nabaga vīriņa, kas bez tevis tik vientuļš bij pasaulē.

Tils pa tam pievilcis laivu pie malas kuģim un uzved Lama siev» Kalekinu uz kuģa.

2. SKATS

Tie paši un Kalekina.

L a m s. Mana sieviņa! Kalekīna! (Abi apkampjas skūpstās un raud.) Es tevi atrada, es tevi beidzot atradu! Nu mūs ne nāve vairs neizšķirs.

Kalekīna (raujas no viņa rokām). Es nedrīkstu, Lam, mans dārgais vīriņ, es nedrīkstu, laid mani! Ak, kāpēc tu laidi mani gūstīt? Uz manis guļ dieva lāsts, tavi skūpsti mani dedzina kā uguns, bet es tevi mīlu!

Nēle (pienāk, apsveicinās). Tu tā esi, skaistā Kalekīna?

Kalekīna. Es tā gan esmu, bet manam skaistumam pusdienas stunda jau ir pāri!

Lams. Kāpēc tu mani atstāji? Kāpēc tu vēl no manis vairies un gribi bēgt?

Kalekīna. Klausies, mans dārgais, un neuztraucies: es uzticējos Kisenbrikas mācītājam, jo man šķita, ka visi muki ir dieva vīri. Viņu sauca Koradiju Adrianu.

Lams. Ak, šis liekulis un inkvizīcijas kalps, tādam rokās tu esi kritusi!

Kalekīna. Nenogāni dieva vīru!

Lams. Kārumnieks un neģēlis, sieviešu izvarotājs! Ej, es tevi vairs negribu redzēt! Manu nabaga sirdi tu esi lauzusi. Ak, kaut es būtu miris!

Kalekīna. Lam, mans draugs, neraudi, es tāda neesmu, kā tu domā, es nekad tāda nebiju.

Lams. Tu melo! Nost no manis! Es tevi iemetīšu jūrā! Atnesat man lielo virtuves nazi, es tevi dzīvu nelaidīšu vairs tā kārumnieka ķetnās!

Tils. Rimsties, draugs, rimsties! Lai nu paliek lielais virtuves nazis citai lietderībai, uzklausies pirms, ko viņa sacīs.

Lams. Tad tādēļ bij tie saldie smaidi, kad tu lūdzies, lai laiž tevi kopā ar draudzenēm klausīties tā neģēļa sprediķi!

Kamēr Kalekīna stāsta, citi aplaudē, smejas, izsaucas, Tils taisa žestus.

Kalekīna. Ļauj man tikai vēl izstāstīt, kā bija, tad es varu mirt.

Lams. Vai tu stāsti vai nestāsti, tev meli karājas no mutes laukā.

Kalekīna. Viņš ir labs sprediķotājs, mēs, vairākas sievas, gājām klausīties; viņš teica, ka garīdznieki un sievas, kas nepiekopj laulībā miesas sakarus, tikšot paradīzē.

Lams. Ak tur tu gribēji tikt viena bez manis! (Izsaucieni: «Oho!»)

Kalekīna. Tad mēs, sievas, zvērējām, ka neļausimies vairs no vīra aizskarties. (Smiekli.)

Lams. Bet vienīgi tikai no viņa!

Kalekīna (raudādama). Ak, vīriņ, kā tu domā!

Lams. Ak, sieviņ, kā tu dari! Nu, uz priekšu! Tagad tu esi man dunci krūtīs iegrūdusi, grūd nu dziļāk!

Kalekīna. Viņš citādas grēcinieces nemaz negribēja atgriezt kā tikai jaunas, skaistas sievas, tās vecās (smiekli: bravo!) viņš sūtīja pie mācītāja...

Lams. Saprotams: tam tās asakas, šim tā miesa! Nu! Nu! Tālāk!

Kalekīna. Viņš nodibināja dievbijīgu māsu pulciņu, kas nedrīkstēja citu biktstēvu ņemt kā tikai viņu»..

Lams (spļaudās). Arvien labāk. Tfu!

Kalekīna. Viņš man noprasīja, vai es gribot savus grēkus nožēlot; nu tad es apņēmos; viņš man lika zvērēt, ka es atsakos no visām miesīgām iekārībām ...

Lams. Ak, tas cūka! No tavām saldām lūpām viņš to dzirdēja ...

Klausītājs (sašutumā). Neģēlis!

Kalekīna (arvien raudot, ar komisku pieskaņu). Viņš teica, ka bez miesas kautrības esot vēl debesu kautrība, tā esot daudz lielāka, un vajagot dievam upuri nest un miesīgo kautrību pārvarēt...

Lams (pārgriež acis un sasit rokas). Dievs žēlīgs, kas nu vēl var nākt!

Tils (kurš pa to laiku novērojis tuvējo laivu). Ja mani neviļ mana paša acis, tad es redzu tur laivā kaut ko apaļu un resnu: muca tā nevar būt, tad tā nekustētos; nevar izšķirt, vai tas ģīmis vai cita apaļa miesas daļa, un tas ir ... tas ir...

Kalekīna. Tas ir tas pats Kisenbrikas mācītājs, mēs braucam kopā.

Lams. Ak dievs, man notirpst kājas un tumšs gar acīm metas. (Atšļūk uz kādas tuvas mucas un apveļas. Troksnis.)

3. SKATS

Tils. Stiepsim šurp to brāli! Liksim viņam biktēt, lai izsvīst tauki! (Viņš ar dažiem dodas uz laivu, kur mūks.)

Kalekīna (grib viņam palīdzēt uzcelties). Vīriņ, manu vīriņ! Nu tu būsi beigts!

Lams (atgrūž). Nost! Neķeries man klāt, tu grēku sieva, kāda vēl nav bijusi kopš paradīzes laikiem! Stāsti nu līdz beigām! Beigts, kas beigts!

Kalekīna (kaunēdamās). Beidzot viņš man lika, lai savai grēcīgai miesai saņemtu sodu, kailai nostāties viņa priekšā ...

Lams. Ak tu, nelietis! Ak tu, pasauls nelietis!

Kalekīna. Kad man nokrita krekls, es pati arī noģību. Pamodos tikai, kad viņš man turēja butelīti pie nāsīm. «Šoreiz,» viņš teica, «diezgan, mana meita, nākošu reizi vairāk. Paņem līdz arī asu rīksti.»

Troksnis; ļaudis ved sagūstīto mācītāju.

Lams (uzlec). Kur viņš ir? Kur viņš ir? Nu viņš man atbildēs! (Ierauga mūku un metas viņam klāt, sagrābj aiz apkakles.) Šurp, tu speķa maiss, tu zupju toveris!

Mūks. Lūdzu! Lūdzu! Visu cieņu jūsu plinšu stobriem, bet jūsu vēders tikpat resns un apaļš kā mans.

Lams. Tu, laišķi un nelieti, iedrošinies savus izplūdušos klostertaukus salīdzināt ar maniem godīgiem taukiem, kas iegūti darbā un cīņās. Tagad es tev tavus taukus nolaidīšu. Šurp ķēķa cirvi, es viņu sacirtīšu gabalos un viņa āža taukus likšu uz ūtrupi.

Nēle (metas starpā). To tu nedarīsi. Necilvēcība fr sagūstītu nokaut.

Lams. Vai tu man to gribi liegt, svētmeitiņ?

Nēle. Jā, es to necietīšu!

Lams. Bet tad es viņu metīšu aizgaldā un barošu, kamēr viņš asaros, rāmos taukus spļaus, taukus svīdīs kā svece un tauku strīpa viņam tecēs pakaļ, kur viņš ies. Kad septītais tauku valnis tam liksies uz kaklu, viņu ķers trieka. Nesat viņam divpadsmit riktes pa dienu un barojat, kamēr no vērša, kas viņš ir, iznāk elefants.

Ļaudis. Mēs viņu barosim!

Mācītājs (ieraudzījis Kalekinu). A, tur viņa ari ir, tā grēku pīte. Vai tev neviena vārda nav, ar ko mani aizstāvēt, nabaga mocekli, kas tev rādījis ceļu uz debesīm? Esi nolādēta! Lai neviens priesteris tev nepiedod! Zeme lai deg tev zem kājām, cukurs lai tev garšo kā sāls, maize lai top par pelniem un gaļa kā nosprāguša suņa maita! Esi nolādēta pie visiem septiņiem baušļu lukturiem!

Lams (top priecīgs). Klausāties, klausāties! Ja viņš tā lād viņu, tad mana sieviņa tomēr nebūs bijusi viņam tik padevīga. (Rausta Kalekinu aiz drēbēm, kura sakņu-pusi un vaigu aizsegusi.) Paklausies vien, ko nu tu saņem no labā brāļa!

Kalekīna (drebēdama no bailēm). Ak dievs, es esmu pazudusi! (Nokrīt, mūka priekšā ceļos.) Apžēlojies par manu nabaga dvēseli, ņem tos lāstus atpakaļ,

Mācītā js. Nē, es neņemu.

Lams. Ņem atpakaļ, citādi tu tiksi pakārts, un, kad striķis trūks no tava svara, tevi kārs vēlreiz.

Ļaudis. Tu tiksi kārts un atkal kārts!

Mūks (uz Kalekinu), Nu tad ej arī tu, grēciniece, ej ar to resno barokli, es ņemu savus lāstus atpakaļ, bet dievs un visi svētie tevi gan paturēs acīs, un, ja tu savām grēku iegribām padosies un no sava vīra dzemdēsi bērnus, tad tie būs apdzimušies ar pērtiķa ķermeni un ar cūkas galvu!

Lams. Nāc, mana mīļā sieviņ, neklausies ilgāk viņa nespēcīgos lāstos, atgriezīsimies atkal mūsu atstātā ligzdiņā. Atvadīsimies no mūsu draugiem. (Viņi apkampjas ar Tilu un Nēli un atvadās no citiem.) Neaizmirstat tik to resno cūku barot!

Tils. Līdz šim man darīšana bij ar ērzeļiem un suņiem, tagad uzņemšos arī ar cūkām.

Lams. Nāc, nāc, sieviņ, lai nenokavējam ēdamo stundu. (Noiet.)

4. SKATS

Tie paši bez Lama un Kaiekinas.

Nēle. Mīļais, kas tev acī iebiris? (Viņa ar pirksta galu uzņem asaru.) Lūk, kāds mirdzošs pilieniņš!

Tils. Laid, viņš bij labs.

Nēle. Ak, vai tad šis briesmīgais karš nemaz negrib beigties?

Notālēm atskan šāvieni.

Tils. Te tu dzirdi atbildi. Atpestīšanas stunda būs situsi, kad mēs šo pēdējo cīņu veiksim.

Kuģa ļaudis (saucieni un pavēles). Visus vīrus uz klāja! Mēs zināsim viņu sagaidīt!

Nēle. Vai tu gribi iet cīņā?

Tils. Vai tu gribi, lai palieku?

Nēle. Nē, es iešu tev līdzi! Tur augšā es sēdēšu un pūtīšu savu stabulīti, lai tevi iedrosmētu, bet ja tu kristu ...

Atkal šāviens.

Tils. Vai nezini, ka es nevaru, nedrīkstu krist, pirms svētā brīvība nav izcīnīta un varmākas padzīti.

Dzīvība ir mana flaga Un gaisma un brīvība!

Man viena āda no raga Un otra no tērauda.

Ļaudis (piebalso).

Mums bail nav no bendes, ne valga,

Gars lido kā putns brīvs!

Mums mirt vai dzīvot vienalga,

_ Kas miris, tas mūžīgi dzīvs!

Mācītājs (atskanot šāvieniem). Ko dziedāt kā gaili pirms kaušanas! Ja es te nebūtu uz jūsu kuģeļa, tad šī sagrabējusī koka kaste sen būtu nogājusi dibenā ar to neģēli Pūcesspieģeli. Tikai man pateicaties, ka vēl dzīvi esat, es esmu tā kunga svaidīts.

Ļaudis. Ar ko tad tu esi svaidīts? Ar suņa taukiem.

Šāvieni tuvāk.

Mācītājs. Paļaujaties uz mani, es glābšu jūsu dvē: seles. (Pie šāviena ikreiz paslēpj galvu un atgriež tikai otru pusi.)

Tils. Glāb vien pats sava kuģa virsgalu!

Mācītājs. Zaimojat vien, gan es no paradīzes augstumiem skatīšos lejā, kur jūs zili sarkani kā bietes vār* tīsaties lejā.

Vairāki šāvieni tuvu, saucieni. Tumsa, cīņa sākas.

Nēle (pūš stabuliti). Til, tu tautas gars!

Tils. Nēle, tu tautas sirds!

Ļaudis. Hollā! ITeijā! Par brīvību! Par tautu! Uz

priekšu!!

Tils (dzied).

Kaut zeme pilna ar velniem Un tauta asinīs slīgst,

No nāves, asins un pelniem Mums jauna brīvība dīgst!

Tumsa, troksnis, kliedzieni, dzirdama Tila balss un Neies stabulite.

Priekškars.

Septiņpadsmitā aina

Uz jūras krasta.

Nakts. Mēness pilnā spožumā. Mirdzoši viļņi sitas pret krastu. Dusošas kaijas krastā. Bāka, no kuras allaž atspīd staru metēja uguns, met sarkanu atspīdumu uz kaiju spārniem. Liels daudzums rriaid-uguņu, kas dejo visapkārt.

1. SKATS

Nēle, Tils.

Tils guļ bez dzīvības, gari izstiepies nāves stingumā uz paaugsta uzkalniņa.

Nēle (viņam blakām nokritusi, lauž izmisumā rokas). Til, mans draugs, ak, ak, mans mīļais, pagalam! Ne siltas pūsminas nenāk vairs no tavām sastingušām lūpām, ne pirkstiņš vairs nepakustas glāstīt tavu Nēli. Ak, es vien vainīga pie tavas nāves, es! Cīņā tu paliki neievainots un uzveici ienaidnieku, ne šķēps, ne lode tev nevarēja nekā padarīt, un taisni mana mīla bija tā, kas tevi kapā grūda! Ko klīstat, maldugunis, un dejojat apkārt! Vai esat kritušo dvēseles, kas tik daudz kaujā kritušas? Vai cīņa vēl nav galā? Vai tauta vēl nav brīva? Viens varmāka nost, citi nāk vietā. Til, Til, tu nedrīksti mirt, tev jāceļas tālāk cīnīties, tu pats esi brīvības gars, vai brīvība var mirt? Ak, kam man vajadzēja tev burvju balzamu ietrīt! Tas šoreiz izrādījās par nāvekli! Dejat, maldugunis, dejat, varbūt viņa dvēsele jau lido jūsu pulkā! Es gribu mirt tavā vietā, Til, ja tu vairs neatmosties, Til, Til!

2. SKATS

Nēle. Kapracis ar lāpstu un aiz viņa birģermeisters (agrākais tiesnesis), Kisenbrikas mācītājs (tagad pavisam resns, iet kā bumba veldamies), aiz viņa vēl daži pavadoņi rinda ar aizdegtām svecēm rokā. Ķesteris aiz viņa, kas nes elpošanas daiktus. Viņi grib iet garām uz kādu nolemtu vietu, bet, garam ejot, ierauga Nēli, sabrukušu pie Tila līķa.

Birģermeistars. Meitēn, ko tu te dari pie miroņa?

Nēle. Kungs, nu jau trešā diena, kopš viņš vairs neceļas. Es tagad esmu viena palikusi un gribu mirt līdz ar viņu.

Mācītājs (lielā priekā sasit rokas). Slavēta svētā Jaunava! Tad nu reiz Pūcesspieģelis beigts, ko nekāda vara nevarēja uzveikt! Nu tik steidzies, kapraci, roc aši viņam bedri un noņem tās drēbes, kas viņam mugurā, sev par algu.

Nēle. Nē, nē! Tās nejaušu ņemt, viņam bez drēbju sals aukstā zemītē! Tie ir arī nerra svārki un nerra cepure, no tiem viņš nekad nešķiras.

Mācītājs. Nu tik aši! Varam guldīt tāpat bez zārka, viņš godīgu aprakšanu nemaz nav pelnījis, tas ķeceris!

Birģermeisters. Vai tu tā mierā, Nēle?

Nēle. Ak jā, rokat viņu sausās, baltās smiltiņās. Neviens tārpiņš viņu neaizskars, neviens kukainītis viņu nebojās, viņš paliks skaists, kā bijis, mans dārgais, mīļais, un es viņam apgulšos līdzi, man bez viņa dzīves nava!

Mācītājs. Tā! Nu ir lielais atkritējs reiz beigts uz visiem laikiem, tas nelietis un kūdītājs gars, nu varam pacelt rokas un slavēt svēto jaunavu.

Tils tiek ielaists kapā. Ķesteris zvana mazo zvaniņu, ko pirmīt nākot bija zvanījis. Visi nometas ceļos ap kapu un brīdi norimst klusā lūgšanā, kur dzirdama tik Nēles klusā elsošana. Kad kapracis smiltis sāk bērt un, jau zvaniņam skanot, labu daļu smirlšu uzbēris, zem tām notiek spēja sakustēšanās un Tils apakšā sāk skaļi šķaudīt un, kārpīdamies ārā, met smiltis uz augšu.

Visi (izbijušies ieklausās). Kas tas? Kungs dievs, kas tas?

Nēle (iekliedzas). Til, mans Til! Tu celies!

Mācītājs. Nu vairs nav labi! Nešķīstie kājās! Dievs, pieņem manu dvēseli!

Kapracis un citi nomet rīkus un nokrīt pārbijušies zeme.

Visi. Vai! Vai! Vai!

Birģermeisters. Nedzirdēts! Nepiedzīvots! Miroņi ceļas! Bēgsim! Bēgsim!

Visi metas bēgt, tikai mācītājam grūti piecelties, viņš krustojas un veļas.

Tils. Dzīvu jūs mani gribējāt aprakt, nolādētie inkvizīcijas kalpi. (Izlec no kapa, nopurina smiltis un dzenas bēgošiem pakaļ. Mācītājs nespēj paskriet, un viņš to satver un velk uz kapa pusi.)

Mācītājs, Laid mani! Laid mani! Ko tu gribi? Žēlo! Zēlo! Svētās jaunavas vārdā!

Tils. Nē, brīvības vārdā! Vai tu domā, ka Pūcesspieģelis var mirt un tikt aprakts? Vai tauta var mirt un tikt aprakta? Nē, Pūcesspieģelis, tautas gars, var gan dusēt, bet ne mirt, un tāpat Nēle, tautas sirds, vienmēr pukstēs! Bet tu tagad ej manā vietā! Ej uz dusu, melnā varai (Ieveļ kā mucu mācītāju kapā un dzied.)

Es, nezvēru rīklē grimis,

Ar smiekliem uzveikšu tos,

Kā nerrs es esmu dzimis,

Kā varonis nobeigšos!

( Vēdina nerra cepuri.)

Priekškars.

Content

Pliekšāne Elza Pucesspiegelis

PIRMAIS POSMS

P i r m a aina

Otrā aina

Trešā aina

Ceturtā aina

Piektā aina

Sestā aina

Septītā aina

Astotā aina

Devītā aina

Desmitā aina

Vienpadsmitā aina

Divpadsmitā aina

Četrpadsmita aina

Sešpadsmitā aina

Septiņpadsmitā aina