Pliekšāne Aspazija Elza

Sidraba šķidrauts

SIDRABA ŠĶIDRAUTS

Simbolisliska drāma 5 cēlienos

\.

Personas

Karalis Targals

Princis Normunds — viņa radinieks

Dzelzs jaunava — otras valsts karaliene

Valsts padomnieks

Diplomāts

Mantu pārlūks

Karga — vecene, iebūviete mežā

Guna — viņas audžumeita

Dzirkstīte — tās draudzene

Karapulku vadons

izlūks

Sūtnis

Edmila Nora Gita puķu meitas

Valsts augstmaņi, tauta, sulaiņi, pils kalpi, dejotājas

Laiks: romantisks

PIRMAIS CĒLIENS

Mežā. Dibenā skatuvei pussagruvis veclaiku tornis, uz kuru ved vairāk pakāpienu. Tornis biezi apaudzis no apakšas ar meža rozēm un vina stigām. Visapkārt logi, kuri no iekšpuses aizsegti ar caurspīdīgiem aizkariem, tā ka ikreiz redzams, kāda gaisma iekšā atspīd. Pa labo roku mežs, pa kreiso uz dibens pusi vienkārša ba|ķu mājiņa, kurai arī pieslejas mežs. Pašā priekšā klajums.

1. SKATS

Ļaudis nāk no dažādām pusēm.

Kāds jauneklis

Mums liktens novēlīgsl Lūk, sārta gaisma No torņa logiem atslīd, vēstīdama,

Ka mīlas zvaigzne citas pārvalda.

Otrais

Ak, viņu pašu redzēt, tikai viņul Tās vienu smaidu, vienu acu skatu.

Kas mirdz tik apburošs, tik cēli maigs Kā vakarzvaigznes tumšās galotnēs!

Trešais

Bet ir tik neaizsniedzams kā šī zvaigzne.

Luk, mani puikas, man tā stipri liekas,

Jūs esat iemīlējšies zīlniecē.

Tad .. . es jums saku, metat šādas domas!

No mums nevienam tā nav sasniedzama;

Par augstu tā priekš mūsu vēlēšanām!

Tā, segta sava sidrabšķidrauta,

Kā dieve ietinusies mākonī,

No augšas uz mums lejā noskatās.

Otrais

Vai es gan vairāk prasu nekā citi?

Tik viņas roku just uz savas pieres,

So maigi mitro, vēso rociņu —

Kā liepu lapu, uzpūstu no vēja.

Sirmgalvis

(uz spieķa atspiedies, laužas caur ļaužu pūli). Ak, laižat mani, jaunie ļaudis, laižat!

Man jātiek klāt, kad nāks tā bālā gaisma,

Kas mirdz kā klusais mēness rudens naktīs.

Ir maniin zīlniece spēs pateikt vārdu,

Kas saldu mieru dvēselē man lies Un Jaus man vieglāk acis aizdarīt Uz mūža dusu.

Pirmais

Citas gaismas gaidam:

Man za|ā gaisma to, ko ceru, dos.

Otrais

Man violetā laime uzstaros.

Sieviete

(ar bērnu uz rokas).

Ak, laižat mani, lūk, mans bērniņš vārgs. Teic, viņai esot tādas burvju zāles,

Kas visās kaitēs derot.

Ceturtais

Vai tas tiesa,

Ka jūsu zīlniecei tāds burvju šķidrauts,

Caur kuru visu redzot?

Otrais

Vai tāds svešnieks esi,

Ka nepazīsti viņas brīnumvaru?

Caur sidrabšķidrautu tai viss ir redzams,

Kas pagājis, kas notiks nākotnē;

Tā dzird, kā zāle aug, kā putni runā,

Tās katram vārdam piemīt savāds spēks,

Ka tā ikkatra sirdi gluži pārvērš,

Un viņas smaidi it ka dzīvu dara. Ceturtais

Bet kur tā ņēma tādu šķidrautu?

Otrais

Teic, kāda dieve ielikusi viņai To šūpulī kā kūmu dāvanu.

Ceturtais

Kam nedod dieve tādas brīnumbalvas Nevienam citam? Tik daudz vajadzību!

Tik daudz ir trūkuma, kam nelīdz dieve? Otrais

Caur zīlnieci tā visiem līdzēt grib.

Pirmais

Klus’! Tur tās māte nāk!

Ceturtais

Šī ragana Lai būtu viņas māte?

.

2. SKATS

Karga

Tikai rinda!

Tik rindā visi stājat, cits pēc cita;

Kas vairāk maksā, pirmais priekšā tiks,

Jauneklis

Se tev viss maks, tik mani tuvāk laid Pie viņas!

Karga

Hi! Hi! Hi! Kāds lāga puika!

Tsts dižkundziņš! Es tevi pielaidīšu Pie viņas pašu pirmo, kaut gan šodien Tik daudz ir ļaužu.

Otrais

Vai pēc rīta ausas Neviens vairs nedrīkst palikt še?

Karga

Jūs zināt,

Ne visai labvēlīgs mums karalis.

Tam bažas dara manas meitas slava,

Kas vienmēr vairāk pievelk ļaužu barus;

Mums tādēļ jāsargās;

Sirmgalvis

Apžēlojies,

Laid mani klāt, es tik daudz jūdžu nācu!

Karga

Tu, diedelnieks, tev nav ko samaksāt,

Se, stājies nopakaļ.

Visi

(cits caur citu).

Tā nāk! Tā nāk!

(Aizkars torņa durvju priekšā lēni atšķiras, un uz kā- penem parādās Guna baltā uzvalkā un sidraba šķidrautā, kurš lidz zemei sniedz. Viņa tiek apspīdēta no baltas gaismas.)

3. SKATS

Priekšējie un Guna.

Guna

(uz kāpenčm stāvēdama, lēni skatās visapkārt). Tie atkal sanākuši — un tik daudzi (Uz ļaudim.)

Jūs, mīļie ļaudis, velti šurpu nākat,

Man nav nekā tik liela brīnišķa,

Ar ko tik daudziem spētu gana darīt.

Karga

Tev vajag klātu vilkt, ne atraidit,

Un priecāties, ka tava slava jau Tik tālu izpaudusies.

Pirmais

Viņa iet Caur visu zemi, visi tevi cilda,

Tu brīnišķā, tu dievu izredzētā!

Pie tavām kājām simtiem guļ un alkst Pēc viena tava vārda!

Karga

Sāc ar šiem!

Es pirmos tos no pulka izredzēju.

Guna

Ikkatris, kas šurp nācis, ir mans viesis.

Ļaudis

Tu labā, žēlsirdīgā!

Karga

Ievēro,

Ka dižciltīgiem jādod priekšroka.

Guna

Laid mani, es še šķirot negribu.

Ko vairāk bēdas spiež, tas man vistuvāks.

Es visiem pazemotiem esmu māsa Un visiem grūtsirdīgiem draudzene.

Ej labāk, lai bez tavas vidutības Ar mani runā katris.

Karga

Man viss viens,

Kad tikai nauda ķešā.

(Noiet.)

4. SKATS

Tie paši bez Kargas.

Pirmais

Cik tā cēla!

Jauneklis

Tu dižā dieviete, tavs tikums spīd Kā uguns kalna galā!

Ļaudis

(drūzmējas Gunai apkārt).

Pa lidzi!

Otrais

Ak, līdzi bēdās!

Trešais

Redzi manas kaitēsi

Ļaudis

Ak, lielā burve, līdzi mums, ak, līdzi!

Guna

Jūs, ļaudis, maldāties, es neesmu Ne burve, ne ar kāda brīnumdare,

Es naktīs neeju pa mežu meklēt Pēc burvju zālēm jūsu kaites dziedēt.

Es ari netinos ar pesteļiem

Un ne ar ļauniem, ne ar labiem gariem.

Man gars ir tas, kas valda manā būtē,

Un, ja tas skaidrāk redz un tālāk sniedz, Tad zināt: katris cilvēciskis gars,

Kas spiežas pagātnē un nākotnē,

Ir it kā teiku dievs ar daudzām acīm.

Viņš redz, kas ir aiz viņa, kas tam priekšā, Un reizē zīlnieks ir un pravietis.

kad dzīves maiņā laiki pušu lūst Un gadu simteņi kā plaisas šķiras,

Tad gars kā ērglis skrien pār bezdibeņiem Un nolaižas uz nākamības kalniem.

Ļaudis

(viņu apbrīnodami, sačukstas).

Pirmais

Kāds debess mirdzums staro viņai acīs!

Otrais

Kā zvans ap pusnakti skan viņas balss!

Guna

Ja mana balss jums dziļi sirdī noskan,

Ja tā jūs modina un satricina,

Tad viņas spēks ir tikai izteikt to,

Kas neizteikts ikkatra krūtis dus.

Man dievi deva izteikt, ko jūs jūtat,

Tie deva man šo sidrabšķidrautu,

Kas mani ietērpj it kā citā miesā.

Sīs sīkās, smalkās sidrabstīdziņas Kā dzidri nervi vada manas jūtas;

Es visu trīskārt redzu, jūtu, dzirdu —

Kā katrai lapai līdzi iedrebos,

Tā līdzi jūtu visas jūsu sāpes.

Es dziedu šūpļa dziesmu cilvēcei,

To grūtsirdīgo ilgu meldiņu,

Kas ausīs skan kā viļņu šļākšana Iz aizmūžības jūras. — Jūra mūs Uz dzīves cietām klintīm izmetusi,

Kur mūsu sapņu rozes nevar plaukt,

Sī meldiņa mūs visur pavada Kā nāves ilgas un kā dzīves slāpes,

Tā vienmēr ausīs skan un skan, un skan,

Un sauc mūs turp, no kurienes mēs nācām.

Sirmgalvis

(Gunai tuvodamies).

Es eju turp, ak, teic jel manim vārdu,

Lai tas man ceļa vadons būtu.

Guna

(uzliek viņam roku, atspid palsa gaisma).

«Dzīve grūta, dzīve gara —

Salds būs miegs!

Risīs visa sāpju vara-

It kā sniegs

Viegli rist no koka zara,

Kad nāk siltā pavasara.»

Pirmais

(Gunai tuvodamies).

Tu pielūgtā, kas nava pielūdzama,

Ja manai laimes zvaigznei nebūs uzlēkt,

Teic — ko man vietā dod?

Guna

Kas viena zvaigzne Pret visu lielo zvaigžņu debesi!

Kas viena laime, nelaime pret to,

Ko milijoni cieš!

(Aizskar viņu viegli, atspid violeta gaisma.)

«Norims sāpes, norims mokas,

Ja tu to, ko sevi glabā,

Saviem brāļiem atdod labā;

Dzīves straume ātrāk lokas,

Gāžas okeānā iekšā —

Viegli tavi vaidi kļūst,

Kā virs ūdens plūst,

Jauni mērķi spīd tev priekšā!»

Kāda meitene

(apkampj Gunas ceļus).

Tu, vienīgā, kas mini dzīves mīklu,

Teic — kas man sirdi saldās šalkās tirda?

Tu esi sieviete — tu pati zini.

Guna

(smaidīdama).

Es nezinu, bet atminēt to varu.

(Miļi pār meiteni notiekdamās. Atspīd rožaina gaisma.) «Treju sauļu sildīts,

Treju vēju vīts,

Sīks sniedziņš — tā Pār laukiem dzīts.

Kur pāri ej, kur pāri ej,

Tev bezdelīgas pakaļ skrej —

Sirds raud un jaud, un dej, un smej,

Kur pāri ej, kur pāri ej. —»

5. SKATS

Tie paši, Karga.

Karga

(izbijusies ātri uzskrien).

Mēs esam pazuduši! Ļaudis, prom!

Kāds jātnieks atjājis, kā manim šķiet,

No paša galma.

(Aiz skatuves dzirdamas balsis.)

Vēstnesis

(aiz skatuves).

Piesien zirgu tur Pie viņa koka un pats pagaidi,

Līdz atnāku.

Karga

Vai dzirdat, ātri!

Viņš nāk, viņš jiis še sastaps, projām! Projām!

(Ļaudis ātri noiet. Guna ieiet torni un aizvelk atkal priekškaru.)

6. SKATS

Karga, vēstnesis.

Vēstnesis

Sasodīts! Kur tā gan še ielīdusi Kā ūpis alā!

Karga

Cienīgs, žēlīgs kungs-

Vēstnesis

Vai tu tā, vecā pūce? Tevis dēļ Viss mežs man jānomeklē!

Karga

Žēlīgs kungs,

Mēs dzīvojam še klusā vientulībā,

Tik reti vien kāds šurpu atmaldās.

Mēs esam nabadzīgi ļautiņi.

Vēstnesis

Ja gribat, tiksat drīzi bagātas.

Karga

Jums patīk jokot, cienīgs, žēlīgs kungsl Vēstnesis

No paša karaļa es nāku sūtīts Pie tavas meitas, karalis to sauc Uz galmu.

Karga

(izbijusies).

Kā? Uz galmu, žēlīgs kungs?

Vēstnesis

Tur viņai visa karapulka priekšā,

Un klātu esot pašam karalim,

Būs iepriekš jāsludina kara laime;

Tu zini gan, kā tagad valstij klājas.

Karga

Ak, kā nu ne, mans labais kungs, kā ne!

Trīs gadi jau, kamēr šis ļaunais karš Mums visu izposta.

Vēstnesis

Lai parauj piķis!

Te nu mēs esam varoņi un vīri!

Pret bābām kaujamies un beigās vēl Pie bābām ejam meklēt palīdzības.

Tiktāli esam jau!

Karga

Posts tiešām liels:

Visapkārt nomīdīti tīrumi,

Bads, sērgas, vaimanas — lai pasarg dievi!

Vēstnesis

To visu redz, un tomēr karapulks,

Sie paklīdušie vazaņķi, ja tos Par karapulku maz vēl dēvēt var,

Tie paši negrib klausīt vairs, tie tic,

Ka ienaidniece, kaimiņkaraliene ..,

Karga

Par «dzelzu jaunavu» tie viņu sauc.

Vēstnesis

Lai tā no dzelzs vai tērauda! Tie teic,

Ka tā ar pašu velnu sazinoties,

Un dūša tiem kā zaķis aizlaidusies,

Te tikai brīnums vien vēl līdzēt var.

Vai dzirdi, vecen, brīnums.

Karga

Dzirdu, kungs.

Vēstnesis

Pret velnu velna māksla jālieto,

Un bābu uzvarēt var tikai bāba.

Te tavai meitai jānāk palīgā,

Lai atkal jaunu dūšu iedotu,

Un viņai jāzīlē, ka, vēlreiz cīņā ejot,

Mēs droši uzvarēsim.

Karga

Tiešām viņa To pateikt zinās.

Vēstnesis

Lai tā zin vai ne,

Tai tikai jāsaka, ka uzvarēsim,

Jo ļaudis viņai akli tic.

Karga

Jā, kungs.

Vēstnesis

Un dzirdi vēl, ja viņa savu lomu Ar sekmēm galā vedīs, tad par algu Sās ligzdas vietā karals dos jums pili.

Vairs nevajdzēs jums turpmāk pesteļot.

Tad tavai meitai rāsies līgavainis,

Un, vecen, arī tu ar saviem līkiem pirkstiem Pa zeltu varēsi tad rušināties.

Karga

Ak, kāds jūs žēlīgs, varens kungs! Vēstnesis

Bet dzirdi!

Ja tava meita tikai drusku šaubās,

Ja- zini, tavu pūzni drupās grausim

Un abas jūs uz sārta-

Karga

Pasarg dievi!

Vēstnesis

Tu tagad zini — esat gatavas,

Jau sūtņi ceļā, kas jūs aizvedis,

Vēl diena nepaies, tad tie būs klātu. (Noiet.)

7. SKATS

Karga, Guna.

Karga

Nac atri šurpu, Guna, ātri! ātri!

Vai dzirdi, steidzies!

Guna

Ko tu gribi, māt?

Karga

Ko nu vēl prasīsi? pats karajsūtnis Pēc tevis atnācis — ak, steidzies, posies! Tev karalim būs priekšā jāpareģo Un laime jāsludina karapulkam.

Un algu sola mums — ak, Guntiņ, Guntiņ, Dej nu kā vāverīte koka zarā,

Ak, kāda laime mums!

Guna

Es neiešu!

Karga

Ko, nelga, bīsties, es tev iešu līdzi!

Bet to vien zini, labu tikai vien Tu drīksti zīlēt — citādi…

Guna

Ko teici?

Man pavēlēs, kas man lai jāsaka?

Es neiešu uz galmu.

Karga

Neprātīgā!

Kas liela lieta! tev tik karapulkam Ir dūša jāiedod, lai cīņā ietu.

Tie ticēs uzvarai un uzvarēs.

Un mums par algu sola uzcelt pili;

Tev nebūs vairs šai drupu tornī jāmiīt Kā iemūrētai bezdelīgai.

Guna

Saule

Ne spožāk pilī iespīdēs kā še.

Lūk, rozes pat šo veco torni mīl:

Tās viņu skauj ar zaļām stīgu rokām Un kuplo galvu glauž pie drupu krūts,

Kā man to nemīlēti Karga

Uz vietas vien Pie zemes prāts tev turas pielipis,

Nekad tev ilgas tālāk nenesas.

Guna

Ko tu par manām ilgām zini — tu!

Ej labāk prasi viesulim, kas šņākdams Skrien pāri galotnēm, tas vairāk zin,

Kurp manas ilgas iet; ej paklausies,

Kā koki brākšķēdami vētrā lūst,

Tad zināsi, kā krūtīs pukst man sirds.

Ej tumšā naktī skaties meteoru,

Kas uguns virpuļos iz gaisa nāk,

Iz tālas, nezināmas pasaules,

Tas pateiks, kas es esmu, kurp es eimu. Karga

Pats liktens sauc mūs turp.

Tas grib tev atlīdzināt, ko tas ņēmis.

Tu biji karaļtroņa mantiniece.

Guna

Kas man ir ņemts, tas jau ir atlīdzināts: Mans sidrabšķidrauts atsver karaļtroni, Tas devis valdību man gara valstī.

Cits sūtījums man dzīvē jāizpilda,

Man citu noziegumi jāizpērk,

Ja brūces sistas, man tās jādziedina. Karga

Tavs šķidrauts, ko tas der? Mums jādzīvo

Kā nabadzēm tik no tiem nieka grašiem,

Ko tavi pienācēji mums var dot.

Guna

Ko? Tu no |audīm naudu ņēmi? Naudu! Karga

Vai viņiem mākslas gan par velti rādīt?

Rau, ko vēl nel Guna

Tad arī to vēl, tol Tie nāca sava vārga nospiesti,

Es vairāk nespēju, kā vārdus sacīt,

Es devu viņiem savu dvēseli,

Un tu to liki samaksāt.

Karga

Tu, nelgai Pēc tava prāta lai mēs badā mirtu!

Guna

Es tagad izstumta, ne izredzēta.

(Aizgriežas un apklāj seju. Dzirkstīte uznāk.) Dzirkstīte

Ko? Guna, ko es redzu? Asaras?

(Pieskrej Gunai klāt.)

Karga

Ej vien un viņu apmierini.

(Noiet.)

8. SKATS

Guna, Dzirkstīte.

Dzirkstīte

Guntiņ,

Tu vari raudāt it kā visi citi?

Kas tev var kaitēt? Tev tik jāpacejas Ar savu šķidrautu kā sidrabspārniem,

Lai tāļu no mums visiem aizlidotu Un visam izbēgtu, kas zems un sāpīgsl Guna

Par tālu jau no dzīves biju projām.

Kā atlauzts ledus gabals mani nesa No dzīves krasta projām lieljūrā.

Pār citiem augstāku es sevi jutu,

Uz manas galvas saule dusēja,

Un mani sapiļi it kā baltas kaivas Man skrēja priekšā, spārnus izpletuši.

Sis pārākums man tagad jāizpērk.

Es tiltu nolauzu, kas ved uz dzīvi,

Ak, kā lai tagad tieku atpakaj? Dzirkstīte

Ak, kas var dzīve būt pret tavu dzīvi,

Pret tavu pasauli! Ak, kad tik reizi Tu ļāvi skatīt man caur šķidrautu,

Tik tā caur vienu pašu maliņu:

Ak, kādas pasaules tad manim ausa,

Ak, kādas zvaigznes manim uzlēca!

Kāds tur ir daiļums, kāda patiesība!

Guna

Tik laimes nav! Es tagad redzu,

Cik salta bija mana pasaule.

Tā atņēma pat manim manu darbu,

Es velti līdz šim esmu dzīvojusi,

AAans darbs, tas atmests ir un aptraipīts: Man nav nekā par citiem pārāka,

Kādēļ lai vairs no citiem atšķiros?

Un tagad pirmoreiz es ilgas jūtu Tikt ārā no šīs saltās vientulības.

Kaut kur, tur ārpusē, pukst zemes sirds,

Tā kvēlo vidū, pašā dzīvē. — Dzirkstīte Guna,

Ak, kā tu runā! Kā tu runā, Gunai Guna

Tu šurpu atskrēji iz pašas dzīves,

Mans meža putniņ, mana vālodzīte!

No tevis dveš man pretim zemes smarža — Tev matos vēl ir ziedu puteklīši,

Un dzīves mirdzums tavās acis spīd.

Ļauj, lai es tevi skūpstu, saldais bērns!

Man tava mazā sirds ir pavasars,

Es dzirdu jaunus bērzus vējā šalcam. — Dzirkstīte

Tu, mīļā, dārgākā! Es tiešām nācu,_

Es skriešus skrēju šurp ko jaunu vēstīt. Guna

Kas tev ko teikt? Vai pirmās vijolītes Kaut kur ir uzplaukušas?

Dzirkstīte

Nē, ne tas.

Ne vijolītes!

Guna

Pirmo lakstīgalu Gan dzirdēji?

Dzirkstīte

Ar lakstīgalu ne.

Tas cilvēks biji Guna

Lai arī cilvēki!

Vai puķes, putniņi — man viss ir jauns.

Šai biezoknī, kā redzi, saule nespīd.

Še putni bīstas vīt sev ligzdiņu.

Pat puķēm še par vientulīgu ziedēt.

Tās zied tur ārā, visas pulciņā.

Tur zars pie zara mīļi pieglaužas,

Un augdamas tur saknes kopā vijas.

Tur milijoniem siržu pukstiem!

Rit visi kopā vienā saskaņā.

Es esmu vientuļa kā gana dziesma,

Kas sēri šurpu skan iz ielejas.

Ak, stāsti man par cilvēkiem, ak, stāstil Dzirkstīte

Ak, ne par daudziem, man par vienu tikai Ir tev ko teikt.

Guna

Man vajag daudzu,

Lai savu plaisu aizbērtu.

Dzirkstīte

šis viens Ir vairāk nekā daudzil Ja tu būtu Kā es — to redzējusi… šepat mežā Ar draugiem kopā jautrā pulkā sēžam, še apkārtnē tie ir uz medībām.

Bij dzirdams troksnis, smiekli, pārgalvības, No rokas rokā gāja pildīts kauss.

No pārgalvjiem viņš bij vispārgalvīgāks, Un visus viņa smiekli pārskanēja. — Guna

Un tas gan būtu viņa pārākums,

Kas to pār citiem paceļ?

Dzirkstīte

Klausies jel!

Te pilnā troksnī pēkšņi apklust viņš Un kausu, tikko satvēris, sviež projām.

Un viņa skatiens, kā lai tev to teikt,

Tur bij tāds riebums, tāda apnicība Un reizē tādas ilgas pēc kaut kā,

Kas dzīvē nava, kas tik ārpus dzīves. —

So skatu redzot, domāju pie tevis.

Guna

Pie manis?

Dzirkstīte

Nē, viņš nedrīkst nicināt So dzīvi, kur vēl kāda Guna mīt.

Guna

Man tiešām, rnījais bērns, ar svešu vīru Nekā nav kopīga.

Dzirkstīte

Vai neteici,

Ka dzīvi meklē? Rau, viņš bēg no dzīves,

Vai tā jūs abi ce]ā nesastaptos?

Guna

Es viņu tiešām nekad nemeklēšu.

Dzirkstīte

Viņš tevi arī ne; bet man tā šķiet,

Jūs nespēsat viens otram garām tikt.

Un, ja jūs sastaptos, ne sastaptos,

Viens otrā kristu, šķīstu — uzliesmotu,

Kā divi padebeši kopā triektos Uz mīlu — naidu, dzīvību vai nāvi —

Viens otra liktenis, viens otra zvaigzne!

(Aiz skatuves ragu skaņas.)

Klau! Tur viņš nāk! Viņš pats! Es bēgšu prom!

Jūs sastapsaties, ak, jūs sastapsaties! (Aizskrej.)

9. SKATS

Princis Normunds un Guna.

Normunds

(sauc kulisē).

Ak, laižat, kādēj manim nemēģināt!

Ja burvju mākslas cita nevar darīt,

Tās, mazākais, man laiku paīsinās.

(Iet ātri uz priekšu, Gunu ieraudzījis, atlec atpakaļ, bridi klusums, viens otru uzlūko.)

Guna

Ko tu še meklē, svešnieks?

Normunds

Ā, kāds dai|ums! šai nomaļā, šai tumšā meža kaktā,

Kā purvā ciprese, kā dūņās roze!

G u n a

Tu nāci gan pēc manas mākslas prasīt?

Ko citiem dodu, neliegšu tev vienam. Normunds

Ne to, ko citiem dod, kas lemts man vienam. Ja debess stūrus savās rokās turi,

Ja zvaigznes tev kā savai māsai klausa,

Dod man tad manu nākotni un laimi,

Dod manu zvaigzni man!

Guna

Es spēju dot

Tik to, ko cenšoties tu pats sev dod,

Tev pašam savu zvaigzni vajag radīt. Normunds

Man pašam radīt! Ak, kāds skudru prieks! Krāt sīki drumstalu pie drumstaliņas,

Ar darba sviedru autu slaucīt seju …

Es nepiederu dzīves algādžiem,

Man dzīve svētdiena, ne darba diena.

Pie pilna galda gribu sēst; man riebīgs Viss negatavs kā neizmiegti māli.

Guna

Tev tādē| riebīgs viss, kas negatavs,

Ka pats to veidot nespēj.

Normunds

Saki labāk,

Ka dzīvē nespēju sev veidu atrast.

Guna

Tu staigā patvaļā, kur viss ir darbā,

Nekas tur gatavs nav, nekas nav pilnīgs. Normunds

Bet vai tu pate neesi kas gatavs?

Vai nestaro tu savā pilnībā Kā pērle, noslēgusies gliemezī?

Un vai ar tādu dzīvē nevajag,

Kas pērles augšā ceļ iz viņu dzelmes? Guna

Ha! Nenāc tuvu, laid! Es dieviem svēta.

N o r m u n d s

Kad paši dievi tevi mīl, kā gan Man, zemes dēlam, tevi neiekārot Vēl t/īskārt, desmitkārt. —

Guna

Klus’, pārgalvīgais!

Normunds

Es tavā priekšā ceļos krītu — dzirdi!

Kā tevi pielūgt, saki manim, sakil Ar zvana mēli runā mana mute,

Kā pilni trauki lejas mani vārdi,

Nāc ziedi man pie krūtīm, debess ziedsl Nāc manās rokās, viņas tevi aptvers,

Kā zaļas lapas aptver sārtu puķi!

Guna

(pie sevis).

Man visos kaulos tirpst un deg, un salst,

(Dikti.)

Ne varda vairs! — Ko iedrīksties — ej projām.

( Pērkons.)

Normunds

Ak, aizliedz vien, vai vari vētrai aizliegt,

Ka tevi grābj, ka tevi līdzi rauj!

( Pērkons.)

Guna

Ak šausmas!

Ak noziegums!

(Grib projām doties, Normunds steidzas viņai pakaļ pa kapenēm un satvēris nes zemē.)

N o r m u n d s

Sauc to par noziegumu,

Lai tā ir nejēdzība, ārprāts, kas!

Bet tā ir laime, ak, tā ira laimei (Skūpsta viņu.)

Tā sprikst un kūso, deg un kāpj uz augšu.

Tu — tu pie manas krūts!

(Spēriens.)

Guna

(izgrūž vāju kliedzienu, bet paliek kā hipnotizēta viņa rokās).

Normunds

Tik šurpu, ha-ha-ha! Lai dievi grauj,

Lai draudot izstiepj melnās mākoņdūres Lai gaismu nobrauka ar platām saujām

No zemes virsus projām! Melnā tumsā Kā pūķu acis zvēros mūsu prieki,

Kā uguns kamols'velsies mūsu līksma!

Caur bieziem tvaikiem uzleks mūsu mīla Kā asins piesūkusies jauna saule!

Guna

(izraujas viņam iz rokām).

Par daudz! ha, laid! — Mans šķidrauts … ak! Nekad,

Nekad tu mani neredzēsi vairs!

(Ieskrieti iortū un aizdūra priekškaru.) Normunds

Es tevi redzēšu — un lai tu kāptu,

Cik augsti gribi! tevi nonesīšu Kā mākoni 110 paša kalna gala.

Iz paradīzes vidus izraušu Es tevi, mana baltā zvaigžņu puķe!

Es nākšu atkal, un tu būsi mana.

(Noiet.)

10. SKATS

Guna, vēlāk Karga.

Guna

(izmisusi skrej pa kāpenētn zemē) .

Ak, dievi, nu viss beigts — mans šķidrauts … Es neredzu … kā migla aizklāj skatu.

Viņš savu spēju zaudējis … nāc, māte, l\ur esi, nāc!… Un gabals atrauts nost! (Lūko šķidrautu sasiet.)

Es viņu nespēju vairs kopā saaust.

Tā ar no manis pašas atrauts gabals…

Nāc, mazais gabaliņš, uz sirds man dusi,

Tu dziedināsi brūci, kas man sista.

Kur paliec, māte?

Karga

Vai tu mani sauci?

Teic — kas tev noticis, tev vaigi tvīkst?

Vai ļauns kas nodarīts tev? saki!

Guna

Ļauns?.

Ak, kaut es spētu sajust savu kaunu,

Kaut dusmas manās krūtīs vārītos!

Ak, māte!

Karga

Es nesaprotu,

Ko tur saki? Vai tu murgos esi?

Ko turi šķidrautu tik krampjaini,

Kas tevim noticies?

Guna

Sis šķidrauts, ak!,..

Pagalam!

K a rg a

Runā taču!

Guna

Saki, māte, —

Kad dieve deva man šo šķidrautu,

Kāds bij tās nolēmums?

Karga

Tā tevi cēla Par citiem zemes bērniem augstāki.

Guna

Ne to! Bet teic — kāds līdzi dots bij — lāsts? Karga

Kāds lāsts? — Tu to par lāstu sauc? — Tā teic Ka nedrīkst velti valkāt šķidrautu.

Jo velti valkāts drīz tas aptumšotos Un savu brīnumspēju zaudētu,

Guna

Bet kādi bij tās vārdi? Saki vēlreiz!

Karga

Kam tev to tagad vajag?

Guna

Saki, saki!

Karga

«Mūža gaisma tam tik mirdz,

Kam no dzīves šķirta sirds

Dievu ugunī tam kvēlot,

Dzīvi nedzīvot, bet tēlot.»

Guna

«Mūža gaisma tam tik mirdz,

Kam no dzīves šķirta sirds;

Dievu ugunī tam kvēlot,

Dzīvi nedzīvot, bet tēlot.»

(Dobji.)

Tad es — es viņu velti valkāju.

Karga

Ko? Ko tu teici? Velti valkāji?

Guna

So šķidrautu — te viņš nu ir,

Bez spožuma. —

Karga

Ko, negantā, teic — ko tu darīji Ar šķidrautu? Tu, tagad saprotu,

Kādēļ tu liedzies līdzi iet uz galmu.

Teic — kādu kauna darbu izdarīji?

Guna

Ak nē, tas nebij darbs.

Karga

Kas tad, vai vārds?

Kāds nedrēbnums tev būs pār lūpām nācis?

Guna

Ne darbs, ne vārds — tik vēsma, mākorm Tik saulei priekšā aizgājis — bet nēl Tai atkal spīdēt būs, vēl divkārt spīdēti Mans šķidrauts, tul (Glāsta šķidrautu un spiež pie acim.)

Tu kļūsi atkal tīrs —

Tas brīnumūdenis, kas tevi mazgās,

Būs manas nožēluma asaras.

(Aiz skatuves troksnis, balsis.)

Karga

Tie nāk uz pili vest, nu viss ir beigts!

Tu negantā, ak, ko tu padarīji!

11. SKATS

Tās pašas, karaļa sūtnis, ļaudis.

Sūtnis

Te tu gan esi, jaunā zilniece?

Vai esi gatava mums līdzi nākt?

Karga

(rokas lauzīdama, klusi).

Ak, ko nu teildl ko teikt!

Surp nākat, skatātl Tur viņa ir, lūk, mūsu glābēja!

Guna

(ar piepešu apņemšanos'), īu pakaļ atnāci — es iešu līdzi.

Karga

Ko tu tur teici? Vai pareizi dzirdu?

1u saki, ka tu iesi līdz?

Guna

Es iešu.

Ej iededzini manu ce]a lāpu.

Karga

Tu mīļais, labais bērnsl (Atri noiet.)

Ļaudis

Ta nāks, tā mūsu postu novērsīs!

Guna

(apliek sev šķidrautu).

Ak, apņem atkal mani spožā gaisma!

Liels darbs lai šķīstī manu dvēseli Un dara stipru manu vājo roku.

Lai dod tas manim mutē vara vārdus Un ļauj man laisties saviem dzelzu spārniem. Karga

Se, savu lāpu ņemt Sūtnis

Uz priekšu tad!

Ļaudis

(gavilēdami).

Tā nāk! Tā dos mums visu, kas mums trūkst!

Guna

es došu — patiesību!

Priekškars,

.

OTRAIS CĒLIENS

Karaļa pils tropa zāle. Tronis dibenā vairāk uz kreiso pusi. Labajā pusē uz pakāpenētn kāds mazs ziedoklis.

1. SKATS

Nora, Ģita, Edmila tura rokās puķu kurvīšus un pušķo zāli.

E d m i l a

Jūs abas zināt tikai dīkā stāvēt.

Drīz sanāks ļaudis, zāle nepušķota!

Diez kas jums atkal tie par noslēpumiem,

Ka jūs tā aizņemtas!

Ģ i t a

Ak, kā tev tiktos Tos izzināt!

Edmila

Ak, ko nu, blēņas vien!

Man nevajag ne jūsu noslēpumu,

Ne jūsu pašu.

Nora

To mēs labprāt ticam,

Tu viena pati gāji rozes plūkt Priekš prinča.

Edmila

Ko man velti bij jūs saukt.

Es zināju, jūs lidisat tāpat /vlan visur pakaļ.

Nora

Redz, kur iedomība!

Mēs tevim pakaļ lienot? It kā princis It gaiši tev to teicis nebūtu?

Mums viss bij dzirdams ir bez līšanas.

Edmila

Nu, kas tas bij? Teic vieni

Ha-ha-ha! Viņš teica,

Ka tavu rožu vairāk nevajagot.

Edmila

Tu melo! Princis tā vis neteica.

g i t a

Es arī dzirdēju. Kaut citiem vārdiem Viņš izteicās, bet saturs bij tas pats.

Viņš runāja par kādu brīnumpuķi,

Kas vienreiz, tikai vienreiz dzīvē ziedot Un, it kā balta zvaigzne nokritusi,

Uz visām pusēm smaržu starus šķiežot. Tu droši neesi šī brīnuinpuķe.

Edmila

Tu arī ne! Ja ir kas apbrīnojams Pie tevis, tad tas ir tavs garais deguns; Tas izstiepies tik garš aiz ziņkārības,

Ģ i t a

Bet tu kā piebriedusi pākste esi,

Iz kuras vārdi ārā birst kā zirņi!

Nora

Ko, māsiņas, mums velti strīdēties,

Tikpat jau princis mūs vairs neievēro, Tam tagad cita ir.

Edmila, Ģ i t a

Ak, ko tu sakil

Edmila

Teic — kas šī tāda cita? Stāsti, stāstil Nora

Jūs zināt, šodien gaida zīlnieci,

Tā esot brīnumskaista, man tā šķiet,

Tā būs tā pati, kuru princis ciena.

Edmila

Ko? Tādu burvi princis cienīt var?

Tā esot biedrībā ar ļauniem gariem,

Uz balta ērgļa tā pa gaisu skrienot,

Tai miesa esot baltas čūskas āda.

Ģ i t a

Ne čūskas āda, bet tāds brīnumšķidrauts, Caur kuru visu redzot, visu zinot.

Un viņa laikam būs tā brīnumpuķe,

Par kuru princis runāja.

Ak, nieks!

Kas viņas skaistums, daiļā Edmila,

Pret tavu rožu mutīti!

E d m i l a

Tu labā!

Es pinnīt pārteicos — bet patiesībā Tavs deguntiņš kā liljas puinpurīts.

(Visas trīs sabučojas.)

Ģ i t a

Mēs kopā turēsimies, māsiņas,

Mtims jāgādā, ka tiek šī burve projām.

(Blakus istabā balsis.)

Nora

Klau! Tur ir karalis ar princi — bēgsim!

Lai nepamana, ka mēs laiskas bijām.

(Nora un Ģita aizskrien.)

Edmila

(iet pēdējā un, princim ienākot, to kairinoši uzskata un nomet rozi, bet pēdējais to neievēro).

2. SKATS

Karalis Targals un Normunds.

T a r g a l s

Es saku, tā vairs ilgāk nevar iet!

Alums dārgs pats niecīgākais bruņu nesējs,

Kam krūtīs dūša un kam stipra roka.

Bet tu, kas esi citiem priekšgalā,

Uz kura visu acis lūkojas,

Tu tik ar jautriem biedriem plītēt zini,

Valsts labklājība tev gan maz ko rup!

Normunds

Uz viņas labklājību, ha-ha-ha!

Es taču uzdzeru.

Targals

Se vietas nav Priekš tava izsmiekla!

Normunds

To zināju,

Es tādēļ telpas sevim izmeklēju No tevis nost, pils attālākā galā.

Ne tevi es, tu mani meklēji;

Teic — ko no manis gribi?

Targals

Kalpo valstij,

To es no tevis gribēju.

Normunds

Vislabāk es Tai kalpoju, kad es to netraucēju.

Targals

Teic — kam pēc manas nāves piederēs Sis tronis?

Normunds

Man to zināt nekāro.

Targals

Vai neieceries, ka šis karaļvainags Reiz tavu pieri rotāt var?

Normunds

Tas man

Par smagu! Mīļāks man šis rožu vaiņags,

To katru rītu varu uzlikt svaigu Un dzīvi tā arvienu atjaunot.

Targals

Tu laiskais bramani, ak, kaunies taču!

Tu dzīvi pavadi tik vīna skurbā. Normunds

Es vīna skurbā tiktāl neaizmirstos Kā tu bez skurbas, tēvoci. —

Targals

Kas tevi

No pīšļiem pacēlis, kas godā licis?

Tavs zemais dzimums smaktu dzīves dubļos, Tik es, uz troni paceldamies, līdzi Sev esmu augšup vilcis visu dzimtu.

Man bija pūles, jums tik vienas baudas.

Es gādāju, ka grezni dzīvot vari Un trokšņot, plītēt, zīda gultās gulēt.

Man pateicies par katru vīna lāsi,

Kas, pāri plūstot, marmorgrīdas krāso!

Normunds

Lai labāk vīns tās krāso nekā asins.

Targals

Ha! Pārdrošais, es tevi nodurt spētu!

Normunds

Es, tēvoci, tev labprāt ticu to,

So spēju tu jau gaiši pierādījis.

Targals

Ha!

(Zobens viņam izkrit, viņš streipuļo dažus soļus atpakaļ.)

Normunds

Man riebij nolūks tev to atgādināt,

Bet tu no manis prasi pateicību —

Ne manis dēļ tu esi troni guvis Ar varu un ar visiem līdzekļiem.

Par ko man pateikties? Ļauj manim aiziet.

Targals

(ar izbailēm stenēdams).

Ak nē, ar neej projām, palīdzi,

Tev jāpalīdz, ja ne. tad sabrūk viss.

Normunds

(nepacietīgi).

Ko es še spēju?

Targals

Šodien jāizšķiras;

Viss atkaras no tā, ka šodien spējam

Vēl reizi karaspēku kopā pulcēt

Uz pēdējo, uz izšķirošo cīņu

Pret dzelzu jaunavu. — Un, ja tu pulku vadi,

Ja lepnis, dižens kā pats karadievs Tu ej pa priekšu, šķirdams uzvaru,

Tad sajūsmība platu ceļu cirtīs,

Mēs uzvarēsim.

Normunds

Ko? Man pulku vadīt?

Targals

Neviens par tevi valstī augstāks nav Un cienīgāks.

Normunds

Kam lieto veltus vārdus,

Ļauj labāk manim būt visbrīvākajam.

Es varu tikai redzēt asinis,

Kas rožu lūpās sarkst vai skuķu vaigos,

Vai dzirkstot vīna kausā apkārt riņķo,

Bet asins kaujas laukā, tā man riebj!

Targals

Ak, nešķied velti savus jaunos spēkus,

Tu esi pats kā pār! plūstošs kauss,

Ņem sevirn darbu, mērķi — dzirdi, šodien Es troņa sēdē klaji sludināšu,

Ka tu pēc manis kroni saņemsi. Normunds

Tas mani nekairina, es jau teicu.

Targals

Vēl vairāk es?tev dodu, ņem tūlīt,

Iz manām rokām saņem valdību.

Es novelku šo purpuru, še, ņem! Normunds

Lai man to uzveltu kā milzu nastu,

Lai es, tā plato vīli smagi šļūkdams,

Pa pusnaktīm bez miega apkārt klīstu?

Lai bailes, nemiers, ļauna apziņa Man zobiem liktu it kā drudzī klabēt?

Lai spilvens man zem galvas kūpētu,

Bet piere mirktu aukstos baiļu sviedros?

Nē, paturi vien galvā ^avu kroni,

Lai tas kā ritens, asins apšļakstīts,

Pār sašķaidītām miesām pāri veļas

Cel valstības vai gāz — man viena alga!

Ej savā purpurā, srnoc viņā, dedz vai salsti, Man atstāj manu brīvo — prieku valsti! (Dodas ātri prom.)

3. SKATS

Targals, sulainis.

Targals

(dobji stenēdams).

Sis tronis smags, tik smags, vai simtām ast Tas mani pašā zemē iespiež iekšā.

(Aiz skatuves troksnis.)

Sulainis

Man jūsu majestātei jāziņo,

Ka zīlniece ir šurpu atvesta!

Targals ( uztrūcies.)

Vai ta jau še?

Sulainis

Tur ārā ļaužu bars Ap viņu drūzmējas, tai puķes kaisa

Un, cejos krītot, Jūdzas palīdzības.

Arvienu vairāk ļaužu kopā plūst,

Un pilni nemiera tie sauc un gaida.

Targals

Ved viņu šurp pie manis. Ļaudīm saki,

Lai ārā gaida. Troņa sēde drīzi Tiks atklāta. Tad kafris varēs nākt Un savu vajadzību likt mums priekšā.

(Sulainis noiet.)

Tik uzvaru, šo vienu uzvaru!

Tad man šis slogs no pleciem novelsies.

Un karaliskais kronis atkal mirdzēs Kā varvīksna pēc lielus septiņkrāsains.

4. SKATS

Targals, Karga Guna.

Guna

(ienāk un, no Kargas pavadīta, tuvojas karalim, bet, Šķidrautu pie acīm pieceldama, piepeši stipri satrūkstas, izgrūž paklusu kliedzienu un, roku kā atgaiņādamās izstiepusi, atlec atpakaļ).

Targals

Ko tāda iztrūkusies, jaunā meita?

Nāc tuvāk, tev nav jābīstas no manis,

Nekas tev netiks darīts ļauns. Nāc vien!

Guna

(vēl vairāk novēršas projām),

Karga

(nokrīt karaļa priekšā pie zemes).

Ak, žēlastību, augstais valdnieki Targals

(tuvojas Gunai).

Ko velti bīsties Un bēdz kā izbiedēta meža stirna?

Tev jābūt cēlai, lepnai, drošsirdīgai,

Uz tevi tūkstoš acu lūkosies.

Jel saņemies un skaties šurp, kad saku!

Guna

(viņam tuvojas, bet tad saraujas atkal un bēg vēl tālāk).

Karga

Ak, Guntiņ, dieva dēļ jel uzklausiesl

Krīt’ ceļos augstā valdinieka priekšā,

Viņš žēlos mūs.

t a r g a l s

Tev viss tiks dāvināts:

Gods, slava, manta, ko vien vēlēsies, —

Tik izved galā manu uzdevumu.

Karga

Dzird’, Guntiņ, dzirdi, nāc vien tuvāku.

( Velk viņu pie rokas.)

Targals

Tev jāteic visu sapulcēto priekšā,

Kā nācis zemes posts, kāds viņa cēlons. Guna

(ar augošām izbailēm).

Man posta cēlons jāteic!

Targals

Teic to ļaudīm,

kā dievu vēstniece tos bargi norāj Par viņu spītību un rūgšanu,

Par sasliešanos pretī manai gribai,

Pel viņu gļēvumu un bezdūšību,

Ka negrib ņemt tie rokā zobenu,

Lai ietu cīņā ienaidniekiem pretī.

Teic, ka šis gļēvums viņiem jānožēlo Un, mūsu augsto gribu izpildot,

Kā vienam vīram visiem jāsaslejas;

Tad sludini tiem spožu uzvaru,

Kas pēc šīs cīņas droši viņus gaida.

Guna

(pie sevis).

Par daudz es uzņēmos — ak vai, es drebu!

(bikli.)

Laid mani projām, laid, lai aizeju!

Es negribu nekā vairs dzirdēt, redzēt,

Es paslēpšos visattālākā kaktā,

Vistumšākajā meža biezoknī,

Tik prom no šejienes, tik prom!

T a r g a l s

Tu, nelga!

Līdz šim es domāju, tu baidies vien —

Kā naktsputnis, kas pēkšņi gaismā nācis..

Guna

(starpā lepni).

Es tevis nebīstos!

Targals

Bet tagad redzu,

Tu esi stūrgalve un spītēt gribi,

Ar laipnību es tevim pretī nācu,

Tev mantas, zeltu, visu solīju …

Guna

(starpā).

Par zeltu pērkama nav patiesiba.

Karga

(izmisusi).

Ak, Guna, Guna, ko tu iedrīksties!

T a r g a l s

Bet tavu stūrgalvību, lo tev saku,

Es gribu lauzt!

Guna

Es vēlreiz prasu,

Es tevi lūdzu, jauj man bēgšus bēgt,

Lai liktens cilu izredz sev par sūtni.

Līdz šim vēl patiesība manā rokā Bij it kā zizlis, mūžam zaļojošs;

Tā aizskāriens bij it kā maigi glāsti,

Viņš nesa svētību un deva mieru.

Vai tagad viņam būs nu pārvērsties Par svelmē nokarsētu kvēlu dzelzi,

Kas kauna zīmi uzspiež noziedzniekam? Mans darbs ir augšām celt — ne nomaitāt. Karga

Kas tie par vārdiem, Guna? dievi! dievi!

Targals

Ja tev tāds spēks ir dots — tad tiesā, sodi! Nevienu vainīgo tev nebūs saudzēt,

Ņem satriec gļēvuļus ar savām dusmām, Lai tavi vārdi krīt kā bendes cirvis.

Guna

Tu gribi to?

Targals

Es gribu — pavēlu!

Guna

Lai notiek tad.

Targals

Ej tagad blakus telpā.

Tūlīt mēs troņa sēdi atklāsim;

Kad visi kopā sanākuši būs,

Tad nāc un izved savu uzdevumu,

Un, uzkāpdama pie šā altāra,

Tu visu teiksi, ko vien pavēlēju.

Guna

Es teikšu patiesību — tu to gribi

Karga

Ak, augstais kungs un karalil (Abas noiei blakus telpā.)

Targals

(uz sulaini, kurš, Kargai un Gunai izejot, atver tām durvis no ārpuses un ienāk iekšā).

Mēs troņa sēdi atklājam, ej vēsti,

Lai niūsu uzticamie iekšā nāk.

(Pie durvim nostājas sargi ar helebardēm, sanāk valsts viri un ieņem vietas ap troni, karalis uzkāpj uz troni).

5. SKATS

Karalis ar valsts vīriem.

Targals

(stāvēdams uz troņa pakāpēm).

Es sveicinu jūs, mani uzticamie!

Jūs zināt, cik šī diena nopietna.

Kāds svarīgs iemeslis mūs kopā pulcē.

Jūs zināt, mūsu valstij briesmas draud:

No āra ienaidnieks un iekšā jukas.

Kopš viņa nelaimīgā kautiņa Aļēs ilgāk nespējam vairs turēties.

Es liku ataicināt vēstnešus Un kara vadoni, jums visu dzirdēt.

Tad sakāt, vai pareizi darīju,

Kad esmu izlietojis līdzekli,

Kas man vēl šķita esam vienīgais.

(Uzkāpj troni un nosēžas.)

6. SKATS

Priekšējie un kara vaoons,

Pēdējais ienāk, nesdams saplosītu un asinīm aptraipītu, novārtītu

karogu.

Kara vadons

Es tevi sveicu, augstais valdiniek,

Un tavu žēlastību izlūdzos,

Ka nepārnesu tev šo karogu No uzvaras kā saules apspīdētu.

Viņš vidū pušu lauzts un saplosīts,

Viss aptraipīts ar asinīm un dubļiem.

Zem viņa cīnoties, visdūšīgākie lz tava pulka krita, gurkstot asins Iz krūts tiem izplūda un krāsoja Kā mūža saules riets šo karogu.

Tad citi, baiļu pārvarēti, bēdza,

Cits citu sajukumā zemē minot.

Targals

Nolādētie! Teic, kuri pirmie bija,

Kas sāka bēgt, tiem galvas zemē kapāt!

Lai kaunā mirst, kas neprot cīņā krist! Kara vadons

Ak, karali, tie nebij daži vien,

Viss pulks no trakām bailēm bija sagrābts Kad izdzirda, ka šoreiz ienaidniekus Ved pati dzelzu jaunava.

Targals

Kas ir šī dzelzu jaunava, vai spoks,

Ka visus bailes māc, to pieminot?

Mans pulks no bābām pastāv, ne no vīriem. Surp saucat izlūku, es gribu dzirdēt,

Cik bīstama šī tāda jaunava!

(Kāds sargs noiet pakaļ izlūkam.)

Un tu, kas, kauna apkrauts, iedrīkstējies Man acīs rādīties, ņem savu algu:

Par godu nākas gods, par kaunu kauns;

To tornī mest!

(Kara vadons tiek novests prom.)

Valsts padomnieks Ak, augstais karali,

Jel nepārsteidzies, viņš tev kalpojis Ar uzticību, kaut ar jāpadodas Tam bij pret pārspēku. Viņš pārnesis Tev karogu, kaut arī saplosītu,

Ne sodāms viņš par to, bet algojams. Targals

Ak, nodevība, visur nodevībai Pret mani visi esat sazvērējšies!

Man algot gļēvus, bezdūšīgus suņus,

Kas bēg, kad naidnieku tik ierauga?

Man pateikties, ka karogs saplosīts Un mēs ar mūža kaunu apmesti?

Nu, ņemat tad šo sašķobījšos troni Un visu drupās viņu sadauzāt,

Lai to par algu visiem izdalītu!

So valsti sametat par mēslu gubu Un liekat virsū tai šo zelta kroni.

(Izlūks tiek atvests, paliek atstatumā.)

Nāc tuvāk, stāsti, ko tu redzējis,

Es gribu zināt, kas jūs visus biedē It ka kāds pekles šausmu izdzimums.

Dod ziņas par šo dzelzu jaunavu,

Kā viņa izskatās un kā tā valda?

7. SKATS

Priekšējie un izlūks.

Izlūks

Ak, žēlīgs valdiniek, es netiku To vaigā skatījis, tik dzirdēju Tās daudzās baumas, ko par viņu stāsta. Tās valstij apkārt vaļņu nav, nedz grāvju. Par robežām tai ir tik izbailes,

Kas viņu ieslēdz it kā dzelzu mūros.

Uz augsta kalna pils tur paceļas,

Viscauri uzcelta iz tīras dzelzs Un drūmi draudoša kā bruņots milzis.

Pils mūros kraukļi dzelzu olas dēj Un ziemels švīkstot kauc ap dzelzu stabiem. Tur bezspēcīgi zibens sašķeļas,

Nekad to saule nespēj iesildīt,

Tik vakaros, pret pašu saules rietu,

Pils visa zvēro vienās uguns gailēs. Targals

Ila! Diezgan! Diezgan! Stāsti tagad labāk Par jaunavu.

Izlūks

Tā esot dzelžaina Kā viņas pils. Tās bērna ēdiens bijis Ne mātes piens, bet pūķa asinis.

Tik varen stipru viņu daudzina,

Ka viņas kraukļumelniem, gariem matiem Vai desmit zirgus varot priekšā jūgt.

Tā bruņās ejot, sēžot dzelzu krēslā Un ēdienu no dzelzu traukiem ēdot.

Tā zvērējusi nolaist visas upes,

Kas mūsu valstī tek, lai būtu viņai,

Kur savas platās kājas nomazgāt. Targals

To viņa samaksās man desmitkārt!

Es gatavošu viņai mazgātavu Iz viņas pašas varžu asinīm.

Es viņu līdz ar viņas dzelzu pili Kā alvu vienā pikā sakausēšu.

Nav vairāk padoma še — kā tik karš,

Jus visi, godājamie padomnieki,

So vārdu vienā balsī sauksat.

(Klusums, neviens nekā neatbild.)

Kā?

Ko tas lai nozīmē? Jus visi klusai?

Es teicu: karš, — un jūs man neatbildat? (Atkal klusums.)

Vai esat mēmi kļuvuši, ko klusāt?

Mans diplomāt, kam vienmēr vārds uz mēles Kā vālodzei, kas zarā šūpojas,

Tu klusu ciet? Tev citkārt runas skrēja,

Kā putni saskrej, kad tiem graudus paber. Nu, runā tagad, labāk vairāk teic,

Ne mazāk!

Diplomāts

Tu man, valdniek, runāt vēli.

Tu salīdzinot putnus minēji.

Tad arī manim šķiet — šai gadījumā Mums jāprot it kā putniem skriet pa gaisu, Kā čūskai locīties, kā tārpam līst,

Tik neiet taisni, tā kā cilvēks iet.

Targals

Teic nopietni un skaidri, ko tu domā,

Mums šodien netīk jokus klausīties. Diplomāts

Es domāju, mums dzelzu jaunavai Nav jāiet pretī bruņās ietērptiem,

Ar šķēpu rokā.

Targals

Kā gan citādi So dzelzu pūķi veikt lai paspētu?

Diplomāts

Šai jaunavai gan dzelzu pils, tas tiesa,

Tā dzelzu krēslā sēd, guj dzelzu gultā,

Bet vai tai krūtīs arī dzelzu sirds?

Simts vīru vietā tādēļ sūtīt vienu,

Tas vairāk paspēs nekā vesels pulks Un iekaros šo dzelzu cietoksni Bez asins liešanas. Lūk, ko tu saki,

Kad mūsu staltais princis turpu jātu Un izlūgtos pēc viņas dzelzu rokas?

Targals

Nav smādējams tavs padoms, tiešām ne.

Varbūt tas citkārt būtu līdzējis,

Bet tagad atkāpties vairs nespējam Un zobenam vien viss ir jāizšķir.

Mans mantu pārlūks, es pie tevis griežos;

Mums jauni karapulki jārīko,

No galvas līdz pat kājām jāapbruņo.

Mantu pārlūks

Jau visi avoti ir izsmelti,

Mums kasē nav nekā, viss tukšs.

Targals

Ko runā!

Kur visi ienākumi palikuši?

Mantu pārlūks

Tie galma patēriņam izdoti Un tavām vajadzībām. —

Targals

Kā? Priekš manis!

Vai labāk man kā kādam ubagam,

Kas savas būdas priekšā saulē staipās?

Kur ir mans prieks, kur baudas? Kur mans miers? Es vairāk neprasu kā tikai mieru —

Ja esi aisprātīgs, mans diplomāt,

Ja tev ir gudrība, mans padomniek,

Tad gādājat man tik daudz prieka vien,

Cik vienam odam ir, kas sadzīvo No saules lēkšanas līdz dienas rietam.

Kā kuģis esmu ledū iesalis Un nespēcīgi spārniem apkārt peros;

Es gribu dusēt sapuvušos salmos Un likt zem galvas mežu žagarus,

Tik nostādāt pie manas gultas mieru,

Tik liekat dusu manā pagalvīl

Ko jūs tā izbrīnījšies skatāties?

Jums acis vai no pieres izspiežas!

Te, skatāt, nu jums mana spožā dzīve!

Nu, smejaties, kam nesmejaties līdzi?

Mans gudrais padomniek, teic savu vārdu! Padomnieks

Ja agrāk būtu prasījis šā vārda,

Tad miers no tevis bēdzis nebūtu;

Bet arī tagad es to varu sacīt:

Iz dzīves avota sniedz dievi dziru —

Tā sākumā bez krāsas un bez garšas;

Tik tad tā mūža dienas veldzē mums,

Kad sūrus sviedrus Viņai piemaisām Un rūgtas, rūgtas asaras, kas plūst Iz dziļas līdzcietības pilnas krūts,

Kas mīlestībā pukst priekš cietējiem.

Tās tīru nomazgā mums dvēseli Kā pavasara lietus asnu druvu,

Un darba sviedri dzīvi dara saldu.

Bet vai! — ja šinī dzirā asins iekļūst.

Tad tās par nāves zālēm viņu pārvērš, Ļauns drudzis sāk mūs kratīt… Targals

Asinis

Ir lieliem gariem īsta dzīves dzira!

Kas augstumos grib kāpt, tam jāmazgājas Pirms asinīs — pa maz es apmērcējos — Tik kājas, rokas — bešā palikusi Vēl pati sirds, tā tādēļ bikla, zema.

Bet tagad, hal Lai tagad asins kāp Līdz matu galiem! apkārt savam tronim Es dziļu asins upi izrakšu.

Tad būs man miers, tad bālie spoki visi Kā satinušās odzes projām vilksies,

Es saucu tādēļ karu, dzirdat — karul Mantu pārlūks

Nav iespējams, mans karali.

Targals

Ko teici?

Vai mēle tev tik vien priekš pretrunas?

Es gribu, un ar to ir sacīts viss. Padomnieks

Bet kā lai karapulku sastāda?

Neviens vairs negrib klausīt, visi bīstas.

Ko der še prāts, ko ieruna, kad tauta Kā jūra, vētras laikā saviļņota,

Uz visām pusēm svaidās?

Targals

Tu, mans gudrais,

Tev prāts tik īss kā ēna pusdienā!

Man neder tas, es viens ar savu gribu Iz zemes karapulkus izstampāšu.

Man padoms izdomāts, kāds jūsu galvā Nekad nav dzimis vēl, — vai redzat tur Uz viņiem pakāpieniem ziedokli,

Tur tauta tagad dzirdēs dievu gribu,

Ko viņu praviete tai sludinās.

(Visi uzbudināti.)

Padomnieks

Kas tā par iedomu!

M a n t u p ā r z i n i s

Kāds pārdrošs solis!

Diplomāts

Un ja nu dieviem cita griba ir?

Ne tā, kas tev, mans karal.

Targals

Dievi vienmēr Grib to, ko karaļi!

( Uz sargiem pagriezies.)

Lai sanāk tauta!

8. SKATS

Durvis tiek atdaritas, ļaudis gāžas trokšņaini Iekšā,

Targals

Kļaus’ manu balsi, sapulcētā tauta,

Lai svinīgs klusums visur iestājas,

Jo dievu dvesma viļņo šinī telpā, —

Lai mūsu likteni nu izšķir dievi,

Es saucu Šurpu viņu vidutāju,

Kas iztulko mums viņu augsto gribu.

Ko viņa teiks, tam gribam padoties,

Ir es, ir jūs, — tas būs mums liktens lēmums.

( Uz sulainiem.)

Jūs eita, puķes ceļā pakaisāt,

Kur viņai jāsoļo uz ziedokli.

Priekšējie un Guna.

Tiek pūstas taures, sāņu durvis atveras, un Guna parādās savā sidraba šķidrautā ar degošu lāpu rokā.

Targals

Mēs tavu balsi gaidām, dievu meita,

Lai tā mūs paceļ, lai tā zemē triec,

Mēs drebot viņai visi padodamies.

Guna

(iet lēnām pa segām uz ziedokli. Ļaudis, viņai garām ejot, nometas ceļos. Viņa iededzina ar lāpu uguni uz ziedokļa, tad paceļ rokas uz augšu pielūgdama).

Tu mani aicināji, patiesība,

Iz manas vientulīgās mežu tumsas,

Lai pēkšņi stātos tavā gaismas lokā! l\ad stunda sit, tad visi tie,

Kas bija mazi, zemi, nepazīti,

Uz āru nāk un top par varoņiem. —

Tu esi cēla it kā pastartiesa —

Un tavi vārdi iet kā skrejošs uguns.

Tu visu pasaul’s sāpju cietēja!

Tu esi degusi uz tūkstoš sārtiem Un tūkstoš moku soliem staipīta.

Ak, cik gan skaistai tevim vajag būt,

Kas tik daudz asinīs ir mazgājusies!

Kā kalnu kristāls dzidras tavas miesas,

Tev caurspīdīga katra dzīsliņa,

Un tava krūts ir it kā zelta klints, lz kuras žēlastības upe tek:

Ko tavām lūpām miera vārdi plaukst Kā ziedu zari zilā pavasarī,

Un augu augumi tev klēpī sildās. —

Tu visu māte, ir es iegriezīšos

Pie tevis reiz — bet, pirms tu mani raidi

Un tava sāpju dzidrā roka rāda,

Ej liecini par mani!

Targals

Liecini

Un teic šim stulbam pūlim patiesību,

Teic, kur ir ronarns visa posta cēlons.

Guna

(pie sevis).

Ak, stāvi manim klāt, tu cēlais gars,

Un liec man stiprai būt!

T a r g a ls

(paņem karogu un sniedz to Gunai).

Se, lai šis karogs Iz tavas rokas nes mums uzvaru,

Tu tērpsi viņu jaunā spožumā,

Se, saņem to!

Guna

(satver karogu).

Kāds saplēsts, aptraipīts!

Kā pati cilvēce, kas dubļos mīta,

Pašapziņu un spēku zaudējusi.

Ak, pacelies, tu pīšļos mītais spēks!

Liec atkal augsti kvēlot savai liesmai,

Un esi atkal lepnis, varens, cēls!

Pats dziedē brūces, pats sev esi ārsts,

Pats kāp kā tiesnesis uz soģa krēslu.

(Uz ļaudim.)

Man rādīt jums, kur jūsu sāpju sakne Un niknā sērga, kas jūs gadiem māca,

Lūk, tur!-

(Rāda uz Targalu. Sajukums, troksnis.)

Targals

(iekliedzas).

Ko dzirdu? — Ha! Tu- tu!

Guna

Surp! Nākat skatāties un tiesājat!

Targals

Ak, ārprāts! Pekle! … Tu — nolādētā!

(Gāžas Gunai virsū un norauj to no ziedokļa kāpenēm zemē.)

Tā negantā, no pašas pekles viņa Mums sūtīta!

Guna

Tu melo, viltniek,

Es esmu patiesības sūtīta.

Targals

Beidz savu dzīvību, tu negantā!

(Norauj viņu ceļos un, ar vienu roku pieturēdams, izrauj ar otru roku zobenu, kuru paceļ, lai durtu viņai krūtis, bet tad apdomājas.)

Bet nē, tas vēl par maz — jūs redziet, ļaudis,

So pekles raganu, vai protat nu,

Caur ko viss zemes posts un ļaunums cēlies?

Un kara nelaime un zaudējumi?

Sis pekles gars kā ēna saulei priekšā Mūs pašus, mūsu zemi nobūrusi.

Tā savā negantībā iet tik tāli,

Ka tautu raida virsū karalim.

Par mazu sods tai — acumirkļa nāve,

Kad to ar šķēpu noduru, — tai būs Pirms mokās locīties! — tai degt uz sārta!

Ļaudis

Tā ragana! Tā ļauna burve! — Nost!

Tā zemi, tā mūs visus nobūrusi!

Targals

Uz sārta viņu virsū uzsienat,

Lai maitu putni pirms to aplido Un kraukļi nes pa gaisu viņas acis;

Lai viņas dzīslas liesmās savelkas Un visi kauli sagruzd melnā oglē,

Tās pelnus izkaisāt pa gaisu gaisiem!

Guna

Liec manim sadegt — pašu patiesību Nemūžam nespēsi tu nomaitāt!

Lai kraukļi nes pa gaisu manas acis,

Tās reiz ir spožo gaismu skatījušas,

Ar to man gana! — Liec, lai izkaisa Pa visiem gaisiem manus putekļusl Kā sēkla viņi nokritīs uz zemi,

No kuras izaugs jauni dzimumi, —

Tie jozīs sev ap gurniem zobenu Un ies priekš patiesības krusta karā —

Tie iegūs to, ko tu mums tagad ņemi,

To acis skatīs izredzēto zemi!

Targals

(iesviež Gunu sargiem rokās).

Ļaudis

Pie sārta! Prom pie sārta!

(Pēdējā acumirkli ieskrien Normunds ar kausu rokā. Skalu ieraugot, kauss viņam izkrīt no rokām. Viņš grib doties Gunai palīgā, bet karalis pavēloši aizstājas ceļā.)

Priekškars.

.

TRESAIS CĒLIENS

Pils priekšā.

1. SKATS

Galma kalpi nes malkas klēpjus un riko sārtu.

Pirmais

Svied vairāk virsū, lai tik labi kuras!

Mēs tagad ņemsim krietni izkvēpināt;

Kad būs šī ļaunā burve sadegusi,

Tad visiem labi būs.

Otrais

Man tikai bail,

Ka tā, pirms kā vēl sadeg, nepārvēršas Par melnu žagatu un neaizlaižas.

Pirmais

Ko blēņas! Viņa, slēgta dzelžu važās,

Tur sēd aiz trijām atslēgām.

Otrais

Bet trīs Tāds nelabs skaitlis ir.

Trešais

Jā, jā, tas tiesa,

Tā sazinās ar pašu nelabo,

Kad tik priekš nāves mūs vēl neapbur!

Pirmais

Ja spēj, lai aizbur pirms šo sārtu projām!

Otrais

Tu netici, ka viņa burve ira?

No kā gan cēlās visas nelaimes;

Karš, ļaunas sērgas, neraža? Es saku,

Tās visas viņa uzlaida — jā, jā, es zinu!

Pirmais

Vai ticu, neticu, kas man tur daļas!

Kad liek man cepināt, es cepinu.

Tik liekat malkas daudz — nav jātaupa!

Trešais

Un kur gan cēlās tādas ļaunas baumas Par karali, ka mēs pat ticēt sākām?

Mums visiem bija acis apmānītas,

Mēs bijām ļaunā valgos sapinušies.

Bet karalis ir žēlīgs, viņš mums piedod,

Viņš gādās, ka mums visiem labi būs. Otrais

Vai tiesa ir, kā dzird, miers esot noslēgts Ar dzelzu jaunavu?

Trešais

Tā galmā runā.

Bet tur pats karals nāk ar augstmaņiem.

Lai nāk un skatās, sārts jau sakrauts gatavs. Otrais

Mēs tagad varam steigt uz cietumu;

Tur pirmīt gaidīja jau ļaužu bars,

Kad burvi ārā vedīs.

(Noiet.)

2. SKATS

Karalis, padomnieks, diplomāts.

Targals

Sārts jau gatavs!

Tie tiešām steigušies, man jāatzīst.

Nu jāsteidz mums!

Padomnieks

Tu šoreiz uzvarēji,

Kaut tikai nākotnē tā tālāk veiktos! Targals

Vai vēl arvien šī drūmā kraukļu dziesmai Mums šķiet, ka tagad sāksies citi laiki,

Es tautu atkal savās rokās turu.

Es gribēju to citā ceļā vadīt,

Bet arī tā ir labi; zīlniece Man noderīga, lai ar citā veidā,

Kā sākot gribēju. Un, ja nu vēl

Mums izdodas ar dzelzu jaunavu,

Ja tiešām viņa

Diplomāts

Nav ko šaubīties.

Tā taču sūtņus laipni uzņēmusi Un klausījusies, kad tie aplinkiem Par princi iebilduši.

Targals

Jā, jā gan.

Diplomāts

Tik tagad vajag sūtīt preciniekus Un droši bildināt.

Padomnieks

Bet princis pats,

Vai tas ar tavu nolēmumu mierā? Targals

Nolādēts tas ar savu stūrgalvību! Padomnieks

Man šķiet, tā rīkoties bez viņa ziņas Ir pārdrošība — tu to pazīsti,

Mans karali, viņš pašās beigās vēl Var visu izjaukt.

Diplomāts

Labāk būtu vēl,

Kad piedabūtu princi turpu jāt.

Targals (pie sevis).

Ar kādiem līdzekļiem man viņu piespiest?

3. SKATS

Tie paši un princis Normunds.

Normunds

(airi uznāk uzbudināts).

Es, tēvoc, tevi visur izmeklēju!

Targals

Vai reizi nu tu arī mani meklē! Padomnieks

Tev, karali, ar princi jārunā,

Varbūt tev svarīgs būs kas viņam sakams, Kur mūsu klātbūtne nav vajadzīga.

(Abi ar diplomātu noiet.)

4. SKATS

Targals, Normunds.

Normunds

Ha! Nedzirdēts! To turēt cietumā!

Kalt važās it kā kādu noziedznieci!

Targals

Par ko tu runā?

Normunds

Vai tu prasi vēl!

Par to, kas savā cēlā parādībā Pusmirstīga un pusē nemirstīga Kā dieve jūsu vidū nonāca.

Bet tu un visi jūs lai virsū brūciet,

Jūs-

Targals

Tu par burvi runā?

Normunds

Sauc to burvi,

Tik acumirklī viņu atsvabini,

Tai nebūs smakt tur, tumšā pagrabā,

Kas pate gaisma ir. — Ak, kaut es būtu Tik nācis īstā laikā, mirkli agrāk. —

Targals

Tad būtu dzirdējis, ka visu priekšā Tā mani nozaimoja, ka tai nolūks Bij tautu sarīdīt pret karali.

Par to tai tagad tauta tiesu spriež Un prasa, lai to sārtā sadedzina.

Normunds

Tai sārtā sadegt? Dievi! Ha! Ko redzu:

Jau sārts ir sakrauts! — Nē, tas nedrīkst notikt. Laid viņu brīvu, atcel spriedumu.

Targals

Ko es še viens pret visu gribu varu!

Tā nav vairs glābjama.

Normunds

Nav glābjama?

Es pirmoreiz pie tevis, tēvoc, griežos Kā lūdzējs, vai tu mani atraidīsi?

Es lūdzu to, kas pašam tev par labu,

Kas tavu apziņu spēs atvieglot. —

Targals

Laid mani, gan es pats sev iztikšu.

Se tautas griba notiek un ne mana.

Līdz šim tu maz gar visu zināt licies,

Tu ļāvi visam savu ceļu iet,

Ļauj arī tagad. —

Normunds

Teic, ak, prasi, teic!

Kas man ir jādara? Es gribu darīt,

Es gribu visu, laid tik viņu brīvul Targals

Ak! Vai nu tiešām reiz tev modies prāts? Normunds

Teic ātri — kādus upurus tu prasi? Targals

Nekā es sevis labā negribu.

Se tautas dusmas saceltas, še arī Ir jālūko, ka viņu salīdzina. Normunds

Kas man gan darāms? Ko tu izdomāji? Tev acis ļauni mirdz un vaigs tik drūms Kā kalnu virsus ietīts mākoņos. Targals

Tev darīt to, ko sen jau prasīju,

Lai nāktu palīgā šo valsti uzcelt.

Tev bija vadīt mūsu karapulkus, liet tagad karš vairs nespēj palīdzēt, Mums mierā jārīkojas.

Normunds

Saki! saki!

Targals

Tu palīdzi, ja — dodies laulībā, — Tu; zini, kas ir mūsu ienaidniece, —

Tas tev ir jādara.

Normunds

Man važās doties!

Targals

Ja tiešām gribi, ka man tevim līdzēt,

Un burves važas gribi atraisīt

Normunds

Man jāprec, man — šī?

Targals

Dzelzu jaunava.

Tev abas valstis kopā jāsakausē.

Normunds

Ej dari, ko tu gribi, precini Vai ncprecini — man vienalga,

Tik atlaid gūstīto!

Targals

Se prasījums Pret prasījumu.

Normunds

Diezgan, citādi Es iešu ar šo pašu zobenu Un viņas važas pārcirtīšu.

Targals

Pag! ne tik strauji, zini, visa tauta Tās nāvi gaida. Ja to atsvabinu,

No ļaužu soda viņa neizbēgtu,

Tie ļauno burvi saraus gabalos.

Nē! Pirms tai visu priekšā jāatsakās No savām burvībām.

Normunds

Ha! nelgas tādi!

Tā nav nekāda burve, ne vēl ļauna.

Targals

Jo vieglāk tad tai nāksies izskaidrot,

Ka tie tik māņi vien un iedomas.

Normunds

Ja vajadzīgs, tā arī izskaidros.

Targals

Vai domā, ka tā to tik viegli darīs?

Es līdz ar ļaudīm nesaku, ka viņa No ļauna gara pilna, bet kāds gars,

Kāds savāds gars gan viņā iemājo,

Kas mums ir svešs un mūsu ienaidnieks. (Bridi padomādams.)

Tai vajag projām mest šo šķidrautu,

Kas viņu sedz tik slēpumainā veidā.

Normunds

Es pats to viņas sejai noraušu,

Kā mākonis tas tikai sauli sedz, Kā*iapas kavē tikai rozi uzplaukt.

Bet nu pie viņas!

Targals

Nē, tev jānāk pirms Un sūtņi jāatlaiž.

(Velk viņu pie rokas lidz.)

5. skats

Guna, ietinusies savā Šķidrautā, tiek vesta no sargiem. Ļaudis, citi viņai pakaļ, citi saskrej no citām pusēm trokšņodami.

Ļaudis

A, tur tā ir! Tur ir tā ragana!

Citi

Nu viņai tuda] degt!

Citi

Nē, labāk akmeņiem To nomētāt!

Visi

Nost! Sitat viņu zemē! Nost!

Sargi

Pag, gaidāt!

Drīz atnāks karalis, tas viņu tiesās.

Tur sārts jau gatavs gaida.

Ļaudis

Degt!

Tai degt ar visu šķidrautu!

Guna

Es esmu izslāpusi — ūdeni!

Sargs

Kas grib, lai iet tai atnes ūdeni,

Mēs nedrīkstam no savas vietas kustēt.

Ļaudis

Nē, nenesat tai dzert, tā saģiftēs Mums visu ūdeni.

Guna

Ak, ļaudis, jūs!

Vai man jums tagad teikt un atgādināt,

Cik es jums laba darījusi?

(Rādīdama.)

Tu,

Kas mana durvju priekšā sēdēji,

Vai netiku es tevi dzirdījusi?

Tu — kam uz pusēm savu maizi lauzu,

Tu — kam pie vārgu gultas sēdēju,

Un tu — un tu — un tu — vai ir jel viens,

Kas būtu atraidīts no manis kļuvis?

Un, ja man cita nebija nekā,

Es devu savus vārdus, asaras,

Es pati sevi, savu spēku ņēmu Un visu jūsu starpā izdalīju.

Jūs tagad gribat mest man akmeņiem,

Jūs, slāpstošai, man ūdens malku liedzat, Man moku pilnā uguns nāvē mirt Caur jums — priekš jums. — Es negribu Jūs apsūdzēt, jums acis migla sedz,

Jo citādi še klāt, pie savas sirds,

Ar savām ķēdes sietām rokām vilktu Es jūs kā māte bērnus — atdotu Jums savu dzīvību. —

Ļaudis

Ak, neklausāties!

Tā grib mūs pavest! Grib mūs pievilt!

6. SKATS

Tie paši un Dzirkstīte,

Dzirkstīte

(caur pūli spiezdamās).

Laižat,

Es gribu tikt pie viņas! Mīļā, dārgā!

Pie staba viņi tevi piesējuši,

Un tavas baltās, caurspīdīgās rokas Ar ķēdēm saistītas, ar ķēdēm! Ak!

Kā man tev palīdzēt? Ak, ko man darīt? Guna

Tad taču viena zvaigzne manā naktī!

Tu, dārgais bērns, šai grūtā brīdī esi Man veldze visusaldākā, ko dzīvē Jebkad es baudījusi esmu.

Dzirkstīte

Mīļā,

Tev lūpas dreb tik sausas, iztvīkušas —

Es odziņas priekš tevis salasīju Tik sārtas, sulīgas un smaržainas!

Ņem viņas! — Nē, tev rokas ķēdēs slēgtas, Tik smagas, ka tās tikko pacelt vari,

Es odziņas tev mutē iebāzīšu,

Lūk, tā. —

Guna

Mans mīlulīt!

Dzirkstīte Es arī

Priekš tevis puķes biju saplūkusi,

Es gribēju ar viņām tevi rotāt,

Un tagad — dievi! dievi!

(Sāk raudāt.)

Guna

Rotā mani,

Dod visas puķes šurp, cik vien tev ir!

Es gribu pušķoties un skaista būt,

Man liela goda diena atnākusi. — Dzirkstīte

Šai šausmu brīdī — ak!

Guna

Tik liela diena Kā karalienei, kad tā tronī kāpj,

Kā līgavai, kad iet pie altāra.

Spraud rozes matos man, kas slacinātas No siltām asarām it kā no rasas.

Bet nu vairs neraudi, skat šurp uz mani.

Es arī neraudu.

Dzirkstīte

Nē, tu — tu smaidi,

Kā saules riets tev gurdens smaids ap lūpām Tik sāpīgs un tik līksmis, teic — vai mirt Tik viegli tevim šķiet?

Guna

Jā, mirt ir viegli,

Kad zinām, priekš kā mirstam.

Dzirkstīte

Un tev acīs,

Ak, kāda tavās acīs gaisma atspīd!

It kā no neredzamas saules. —

Guna

Es —

To redzu.

Dzirkstīte

Tu to redzi? Kur tā spīd?

Pie kādas debess?

Guna

Pie tās debess, kura Vēl nav radīta.

Dzirkstīte

Ak, kādēļ es To neredzu!

Guna

Reiz tu un citi visi To ieraudzīs.

Ļaudis

Klau! Ko tā runā! Dzenat To skuķi projām, viņa līdz to apburs.

(Dzirkstīte tiek aizrauta prom.)

Citi

Kur paliek karalis? Kur karalis?

7. SKATS

Princis Normunds spiežas caur pūli.

Normunds

Ak tu! Vai tā es tevi atkal redzu — tul Ar ķēdēm sietu! — Ha — jūs nezvēril

Sargs

Mēs darījām, kā mums bij pavēlēts,

Pats karalis

Normunds

Ne vārda vairs, nost važasl (Rausta ķēdes no koka.)

Guna

Laid! Drīz nekas vairs mani nesies Un važas pašas nokritīs.

Normunds

Cik daiļa!

Cik brīnumdaiļa vēl pat nāves šausmāsl Tavs dzidrais veids, no sāpēm apēnots,

Kā mēness mirdzums tumšā dzelmē spīd. —

Ak — ko vēl stāvat še, ko skatāties?

Es nācu atraut jūsu laupījumu —

Prom man iz acīm! Visi prom, es saku,

Se sargu nevajaga — prom ir jūs!

Ļaudis

(kavēdamies un klusu rūkdami cits pēc cita noiet), Sargi

Tam pašam jāatbild, kad tas mūs aizdzen.

(Noiet.)

8. SKATS

Normunds, Guna.

Normunds

Un tev še jāstāv, debess būte, tev šo ņirgu tēlu priekšā! — saldamai Uz aukstas, mitras zemes — še, nāc sildies! šo karaļmēteli zem tavām kājāml (Norauj sev mēteli un noklāj viņai priekšā.) Ļauj man tās viņā satīt, sēdies še Uz akmeņa, pirms citu krēslu ce]ui Es pašu sauli zemē nonest spētu Un likt tev pagalvī! Ak, ļauj man skūpstīt šos saltos, smalkos puķu pirkstiņus,

Šīs rokas. —

Guna

Laid, tās važās sietas.

Normunds

Ļauj

Man brūces, kas no dzelžiem nograuztas,

Ar skūpstiem dziedēt! Dzelžu vietā tev Ap rokām vīsies zelts. Par asrām pērles;!

Ar greznumu es tevi apbēršu,

Es tevi nesīšu uz jaunu dzīvi.

Guna

Uz turieni es pati aiziešu.

Normunds

Met nost šo drūmo veidu — skaties mani! Ak, piegriez man kā saule zemei vaigu.

Tu taču reiz man rokās dusēji,

Kaut ar uz acumirkli. — Manas liesmas Uz tevi pāri lējās — mīla — saki, liedzies — Iz sirds es izraušu tev atzīšanos:

Tev arī mīla sveša nebija!

Guna

Tu runā

Par to, kas bij, kas sen jau pagājis.

Priekš manis mīla bija ceļiniece,

Kas, garām ejot, īsu brītiņu

Uz akmens apsēdās man durvju priekšā —

Tad aizgāja. —

Normunds

Ak, kā tu runā!

Cik mierīga, cik vēsa tava balss,

Kā meža avots vēlā rudenī!

Un tavi smaidi ir kā jūras klusums.

Še stāvu es, es drebu, elpoju Viscauri kratīts it kā karstā drudzi.

Bet tu ar plašām acīm skaties projām, Nekā, nekā tu neredzi. —

Guna

Par tālu

Mēs viens no otra esam šķirti jau. Mums starpā veļas tumša mūža jūra. Balts lakatiņš vēl pāri vēdinās — Varbūt tā mana dvēsele.

Normunds

Ak, dievi!

Kā tevi atsaukt no šīm baigām tālēm! Es izmistos, ak, veries šurpu, dzirdi,

Tik pacel acis.

Guna

Mani plakstiem Par smagu — mūža viļņi mani nes. — Normunds

Tev dzīvot būs, jel dzirdi — dzīvoti Guna

Kādēļ?

Visaugstāko es dzīvē sasniegusi,

Šis brīdis mani ved uz pilnību,

Pēc tā es nespēju vairs augstāk celties, Bet tikai krist. —

Normunds

Tad krīti manās rokās!

Krīt’ mīlas rokās, viņas tevi nesīs,

Kā jūras putas nesa mīlas dievi Virs dziļumiem.

Guna

Kas dzelmē lūkojies,

Tas nevar peldēt vairs uz virspuses.

Normunds

Arvienu vēl šis nepieejams aukstums, Kā balta ledus apsalusi ldints!

Ar kādām liesmām būs man tevi kausēt, Ar kādām svelmēm sveldēt dvēseli!

Vai manas dzirksteles ar neķer tevi,

Vai trīsas nesagrābj tev ledus miesu? (Grib viņu apkampt.)

Guna

(atstumj viņu).

Laid mani, laid! —

Normunds

Tu aizsedz acis — lia! Es noraušu No galvas tevim sāpju ērkšķu kroni Un bakhantiskas rozes matos vīšu.

Tev atkal smieties, starot, gavilēti Lai visur lāpas gaiši iedegas;

Mēs savus mīlas svētkus svinēsim.

Guna

Es ugunīgā brūtes gultā kāpšu,

Uz svelmju spilveniem es apgulšos —

Ak, tāda nāve! — Viņas aicinājums,

Tas pārskan visus tavus dzīves zvanus.

9. SKATS

Tie paši un karalis ar pavadoņiem. Ļaužu bars nāk pakaļ, nepacietīgi kliegdams.

Ļaudis

Lai dzīvo karalis! Nost ļauno burvi!

Prom to uz sārtu!

Targals

Pacieties vēl drusku,

Tu mana uzticamā, krietnā tauta.

Vlēs gribam tiesu lēnu spriest, ne bargu Un soda vietā rādīt žēlastību,

Jo noziedzniece dziļi nožēlo. —

G u n a

Es — nožēlot? Es!

Targals

Viņa vēl ir jauna,

Nav ļaunums viņā dziļi iesakņojies,

Tā mūsu visu priekšā apņemsies,

Ka metīs burvības. —

Guna

Ko apņemšos?!

Normunds

Es netiku vēl tevim sacījis —

Kāds nieks, kas gluži mazs tev jāatdod,

Un tev tad viegli atkal dzīvē tikt.

Tavs šķidrauts — kaut tas tevi tērpj tik skaisti Un ir tik burvīgums, ne burvība,

Bet ļaudis tic, ka viņā ļaunums slēpjas, —

Šis šķidrauts vien tik tev ir jāziedo.

Guna

(izbijusies).

Mans šķidrauts jāziedo, man

Ļaudis

Nost ar tol Targals

Tavs šķidrauts jāatdod tev, zīlniece,

Tad tiksi žēlota — es ticēšu,

Tavs ļaunais gars, ne tu pret mani cēlies. Ņem šķidrautu un saplēs mūsu priekšā, tad beigusies būs tava burvju vara Un tev būs dzīvot lemts.

Normunds

Dod viņu šurp,

Es viņu tev no pleciem noraušu.

Guna

Nost! Neaizskar tu mani! Arī tu!

Tu gribi atņemt manu šķidrautu!

Nekad tu mani ne’si sapratis,

Nekad! — Nu dzīvē viss man dzisis,

Viss māņi, murgi, izjukušas ainas.

Tad grimstat naktī! — gaisma manā priekšā! Normunds

Ak, ļauj, apžēlojies, dod viņu šurpl Targals

Nu, nekavējies, noņem šķidrautu.

Ļaudis

No galvas noraut viņu zemē! Nostu!

Guna

(ietinas vēl dzijāk šķidrautā).

Tad nākat ņemat manu dzīvību,

Uz uguns sārtu mani projām stiepjat,

Ikkatru manu dzīslu saraustat,

Bet savu šķidrautu es nedošu,

Ar viņu dzīvoju, ar viņu mirstu!

Ļaudis

Klau! Vai jūs dzirdat nu, tā turas pretī,

Tur šķidrautā tai visa burvība.

Normunds

Ak, klausi, nekavējies, briesmas aug,_ šis saniknotais pūlis nav vairs vaidams,

Tas slāpst pēc upura.

Ej nost no manis!

Es nāves nebīstos, es gribu mirt!

Targals

Beidz velti valkāt mūsu pacietību,

Dod šurpu šķidrautu jeb — tūdaļ mirsi.

Surp, sargi, vedat viņu prom uz sārtul Guna

Nu brīdis klāt — tad tu tā, nāve, esi!

Es izstiepju šīs važās kaltās rokas,

Es visa sevi tevim pretī nesul (Nokrit ceļos.)

Ņem manu nedzīvoto dzīvi, ņem!

Nekas no viņas man vairs nepielīp,

Ne es priekš pasaules, ne tā priekš manis!

No mūžības es biju aicināta,

Es sevim uzticīga paliku. —

Jau debess gaisma spīd caur manu miesu,

Līst manas asaras kā zvaigžņu lietus,

Kā meteors es saulē iegāžos —

Tu balss iz tāluma — es nāku, nāku

Un mirstot tagad tikai dzīvot sāku!

(Uzraujas augšā un dodas uz sārtu, ļaudis viņu kliegdami apstāj.)

Normunds

(drāžas ļaužu pūli iekšā un, Gunu aiz rokas satvēris, rauj atpakaļ).

Ha! Ārprātīgā!

(Viņi abi ar Gunu cīnās, tad Normunds to aizsviež projām un ar izplestām rokām stājas ļaudim pretim, kuri grib no jauna Gunai uzbrukt.)

Kas to aizskart drīkst!

Prom, nezvēri, ne soli tuvāk!

Ļaudis

(griežas pret princi).

Klau!

Viņš nodevējs, vai redzat nodevēju!

Ar burvi viņi abi kopā zinās.

Normunds

Pār manu līķi tik pie viņas tiksatl Ļaudis

Tam arī mirt! Nost, sitat viņu zemē!

(Draudoši rokas pacēluši un citi ieročus sagrābuši, dodas princim virsū.)

Normunds

Kam mīļa dzīvība, lai nenāk tuvu.

Targals

Ko iedrīksties! Man spēks nav tevi sargāt.

Klus\ satrakotie! tie vairs nedzird mani.

Lai notiek arī tā. —

Ļaudis

Nost! sitat zemē!

Lai nodevējs mirst pirmais!

(Nogāž Normundu gar zemi, kāds, dunci pacēlis, grib tam durt krūtis.)

Guna

(metas starpā).

Pagaidāt!

(Pret karali.)

Se esmu, sitat mani! — Karali!

Es gribu atdot… ak, viņš aizver acis.

(Nokrīt pie Normunda.)

Tam galva smagi noslīd. —

(Iekliedzas.)

A! Viņš mirst!

Ak, nemirsti, es gribu visu ziedot!

Targals

Jel atkāpjaties, uzklausāt, tā saka,

Ka ziedos šķidrautu. —

Ļaudis

Surp šķidrautu!

Targals

(uz Gunu, kura pakritusi pār Normundu).

Nu, attopies, dod šurp, ko solīji,

Dod šķidrautu!

Guna

Ha! Vai es solīju!

Es neteicu, viss jūk, viss zūd priekš acīm …

Mans šķidrauts, nē! nē! nē!

Targals

(pārliecies pār Normundu).

Viņš vēl ir dzīvs,

Viņš atkal atver acis. —

Guna

(gavilēs iekliedzas).

Viņš ir dzīvs!

Se, ņem tad šķidrautu!

(Norauj šķidrautu un nosviež zemē.)

Normunds

(lēni galvu paceldams),

Vai patiesība?

Tu atdod šķidrautu? Tu mani žēlo?

Tu glābi mani, kā es tevi glābu?

Targals

(uz [audim).

Nu gana darīts, ņemat šķidrautu Un viņu burves vietā sadedzināt;

Ar to būs beigta viņas ļaunā vara,

Kā čūska nekait vairs, kad zobs tai izrauts.

No pesteļiem nu zeme iztīrīta,

Un turpmāk valdīs miers un labklājība.

Normunds

(Gunai tuvodamies).

Tu vienīgā, nu tu man piederēsit Mēs abi, kas mēs nāvei izbēguši,

Nu tagad dzīves laimi baudīsim.

Kaut arī nobeidzies tavs debess spožums,

Kā daiļākā no visām zemes meitām Tu tagad staigāsi starp mirstīgiem Un karstā mīlā sirdis aplaimosi!

gu n a

(novēršas atgaiņādamās un dodas uz otru pusi, kur tā, smagi ievaidēdamās, sabrūk ceļos un aizsedz ar rokām vaigu).

Ļaudis

(stāv šķidrautam apkārt, grib to aizskart, bet nedrīkst).

Pirmais

Pa gabalam tas būtu saraustāms.

Otrais

Nē, nē, tam rokas klātu neliekat,

Viņš pilns ar burvību!

Trešais

To labāk uzspraudīsim koka galā,

Tad tas nekā mums ļauna nepadarīs.

(Uzsprauž šķidrautu garas kārts galā un tur augsti gaisā.)

Visi

Hei-da! he-he! Mums burvju šķidrauts rokā!

Nu ļaunajam par spīti varam diet.

Hei-da! he! Nu tik visi jautri! jautri!

(Nes lēkdami šķidrautu apkāri riņķi.)

Pirmais

Bet tagad nu to liksim degt uz sārta.

(Pēkšņi paliek tumšs.)

Otrais

Kas tas? Uzreizi satumsa, no kā tas nak?

Trešais

Kur ātrāk sārtu, gan tad paliks gaišs.

Sis plānais šķidrauts ātri iedegsies.

(Visi pūlas iekurt sārtu, uz kura uzmests virsū šķidrauts.)

Pirmais

Bet uguns nepavisam negrib degt.

Otrais

Te ļaunie gari būs, kas viņu slāpē!

(No šķidrauta sāk izstarot burvīga balta gaisma.) Pirmais

Vai redzat brīnumus! Tur šķidrauts, skatāt,

Viņš spīdēt sāk.

Otrais

Viņš iesāk kustēties, viņš lēni ceļas. —

Trešais

Skat, skat, viņš kāp] uz augšu, vai jūs redzat?

Guna

(uztrūkusies dodas uz priekšu un izstiepj rokas uz augšu pakaļ šķidrautam),

Trešais

Arvienu augstāk viņš un augstāk ceļas.

Kā mākonīts tas tik vēl saredzams —

Nu izzuda. —

Guna

Pagalam nu — pagalam!

Normunds

Pie manas sirds, ak, nāci Tu mana —> mana!

Guna

Man tagad vairāk nav nekā — kā tu.

(Iekrīt viņam rokās.)

Priekškars.

.

CETURTAIS CELIENS

Notiek vairāk mēnešus vēlāk.

Dārza eja, kura ved uz pili. Uzcelti goda vārti, lāpas, karogi.

1. SKATS

Nora, Ģita, E d mi 1 a vij pu!,<u vītes un tin ap vārtu stabiem. Pils ļaudis steidzas ātri garām.

Pirmais

Te viņi nāks, te nāks viss svētku gājiens Pa vārtiem cauri, turp uz pili iedams.

Otrais

Nē, drīzāk tur tie ies no otras puses.

Tur vārti platāki priekš visa pulka.

Trešais

Pa priekšu gan ies karals?

Otrais

Jā, tad princis,

Pie rokas vezdams dzelzu jaunavu Kā līgavu.

Pirmais

Es sen jau domāju,

Ka karš ar kāzām beigsies, mums jo labāk,

Mēs tagad jautri dzīvosim.

Tie tik būs svētki.

Ceturtais

(no ārpuses saukdams).

Nākat ātri! ātri!

Tur viņā pusē vairak ļaužu lasās,

Tur redz, kur viņi nāks no tālienes!

(Visi ātri noiet.)

2. SKATS

Nora, Ģit a, E d m i l a.

Gita

Ko viņa saka? Kā tā izturas?

Nora

Arvien vēl tikpat lepna, augstprātīga. Nupat es viņu dārzā satiku,

Tā pat ne redzot manis nelikās.

E d m i l a

Vai viņa mierā ir, ka princis precas?

Tā nemēdz gan vis būt tik piekāpīga. Nora

Turpat tā nāk, lūk, kāda uztraukta,

Tā it kā meklēdama apkārt skatās.

3. SKATS

Nora, Ģ i t a, E d m i 1 a, Guna.

Guna

Kur princis ir?

Gita

Kā mums to zināt gan!

Guna

(pus uz sevi).

Nekur tā nav, nekur to nesastopu. Nora

Tad nemeklē, kas nava atrodams,

Nāc labāk palīdzi mums puķes vīt, Mums darba daudz.

Guna

Ak, laižat, sakāt,

Jūs to gan redzējāt, kur ira viņš?

Ko jūs tā smīnēdamas saskatāties?

Jūs zināt, kur viņš ir?

Nora

Tu taču tā,

Kas visas prinča slepus gaitas zina,

Vai viņš tās tagad tev vairs neuztic? Guna

Ko iedrīkstaties! — Kas jūs tādas esat? Jums tikai atbildēt, kad es jums prasu.

Ģita

Vai re, cik lepna vēli Ha-ha-hal Vai zini, ko es tevim pasacīšu. —

Nora

Laid taču, lai tā savu princi meklē,

Kad viņš vairs viņu nemeklē, tad viņai Viņš jāmeklē. —

Guna

Jūs nekrietnās!

Nora

Tu prasi

Mums, kas mēs tādas esot, saki labāk —

Kas esi tu?

Guna

(satriekta, zem sevis).

Ha! Kas es esmu!

Edmila

Laid!

Lai līgstam labāk mieru, māsiņas.

(Uz Gunu.)

Tu esi manim vienmēr patikusi,

Tik pārāk lepna biji, mūs nemaz Tu neredzēji — bet lai paliek tagad.

Ko nu vairs iesim ķildoties; nāc labāk Un sēdies mūsu pulciņā — te, lūk,

Būs soliņš tev. —

Guna

(klusu).

Tu baigais jautājums:

Kas es gan esmu? Kas es tagad esmu?

Un kas es biju? —

Edmila

(novelk viņu aiz rokas uz soliņa, Guna mehāniski paklausa).

Labāk atsēdies Un, lūk, še, puķes ņem, tikpat jau vien Mums draudzīgi būs kopā jādzīvo.

(Pieber viņai no groza klēpi pilnu ar puķēm.)

Tu redzi, dzīvē daudz vēl puķu ir.

Guna

(pārvelk ar roku pār pieri un platām acim lūkojas uz meitenēm).

Jūs savu dzīvi dzīvojat, ak jā!

Es neredzēju jūs, es nesapratu,

Ka tā ir ari dzīve, taču dzīve.

Ģ i ta

Mēs ņemam to, ko dzīve mums vēl dod,

Tā dod mums rozes, tev varbūt — tik ērkšķus,

E d m i l a

(uz Gunu).

Ak, ko tik drudžaini tu puķes rausti,

Lūk, citu tu pēc citas saplucini,

Gandrīz vairs nepaliks, ko vītē vīt.

Se vītes gals, vij tāļāk, pievienojies, —

Nora

Jā, pievienojies, laiks tev pievienoties Mums, kas priekš tevis bijām jau, ir mums Tāpat kā tev, reiz princis uzsmaidīja.

Tad nāci tu — un mēs — ko darījām?.

Mēs tevim rozes vijām, pušķojām Tev baudu kausu, tavu guļas vietu.

Nekā mēs neteicām, tik rozes vijām Kā asinssārtu šausmu pavedienu.

Nu tava reize viņu tālāk vīt Priekš citas. —

Guna

Jūs nolādētāsl še! še!

(Rauj puķu vīti un sviež viņām acis.)

4. SKATS

Priekšējie un Normunds.

Guna

(steidzas viņam preti).

Tu nāc, mans dārgais!

Glāb mani no šām nekrietnajām, glābi Normunds

Par ko tu uztraucies? Sie maigie bērni,

Ko tie tev darījuši?

E d m i l a

Ne mēs viņai,

Bet mums tā uzbruka, mums puķes acīs svieda, Lūk, tur tās visas zemē saplosītas. Normunds

Kas puķēm vainas, ka tās plosīji?

Man iūsu žēl, iūs maieie bērni, dodat

Man katra rozi, es to nesmādēšu.

(Meitenes sniedz viņam rozes.)

Guna

(izsit viņam puķes no rokām).

Tu viņas neaizskarsi — riebums! — ak! — Normunds Ko iedrīksties!

Guna

Dzen viņas tūdaļ projām,

Lai acīs neredzu šis nekrietnās!

Ko? Tu vēl šaubies? — tu tām uzsmaidi? Tu mani viņu priekšā? — ha! par daudz! Es prasu, lai tu viņas tūdaļ projām dzen, Es prasu, dzirdi!

Normunds

Tu man pavēlēsi!

Tu-

Nora

Mēs jau pašas ejam, ejam,

Lai mūsu dārgais princis netiek spiests Būt netaisnis.

(Pret princi.)

Tev mūžam padevīgas.

(Noiet.)

5. SKATS

Guna, Normunds.

Guna

Ak, vai es savām acīm ticēt varu?

Tu mani viņu priekšā pazemoji,

Tu viņām — viņām — ak! šīm netiklēm .. Ak, riebums, kauns!

Normunds

Es tiešām nesaprotu,

Un man tev jāprasa. —

Guna

Ne tev ko prasīt,

Bet tagad mana reize. —

Normunds

Jādomā,

Ka tev. ne manim pieder karalgods.

Ja man tas nepieder, vēl nepieder,

Tad tagad prasu, lai tu man to dodl Es prasu stāvokli, kas manis cienīgs,

Dod vietu manim karaļtronim blakām. Normunds

Jā, pavēlēt un prasīt — tu tik vari,

Ta tava mīla ira. —

Guna

Mana mīlai Normunds

Bez tam — es nācu tevim pavēstīt,

Ka nenovēršami ir jānotiek,

Ko zemes miers un labklājība prasa — Man. —

Guna

Ha! vai tu to tiešām darīsi?! Normunds

Jel nekliedz, es jau tevim teicu,

Man jādara, ko valsts no manis prasa. Guna

Un tu — un tu — un tu? Vai tas var būtr Tu manas tnilas prasīji, ak — saki,

Tu, kam es visu atdevu, — teic manim, teic Kur tava mīla ir?

Normunds

Ko tu man devi?

Guna

Es — visu, visu, pati sevf.

Normunds

Tu,

Vai tu vairs biji tu — ko tu man devi?

Vai gribi nākt un noslēgt rēķinus?

Laiks arī ir— es gribu tevim sacīt,

Kas tu man biji. Manu dzīvi, mani

Tu slāpēji, tu sevī uzsūci Kā švammis mitrumu. — Tu draudi,

Tu prasi, pavēli, kā augsta klints Tu manā dzīves ceļā aizvēlusies.

Guna

Ha! Tava dzīve, ko es tevim laupu,

Tā seklums ir, tā ir kā dubļu peļķe,

Nupat šīm nekrietnēm tu uzsmaidīji.

Normunds

Un, kaut ar seklums, tā ir brīvība!

Un arī peļķē saule spoguļojas.

Bet tu man sauli laupi, laupi gaismu,

Kā kapa ciprese tu apēnoji Ar melniem, platiem zariem manu dzīvi — Bez skaņas vārdi tev, bez trokšņa soļi, Nekad es tavu smieklu nedzirdēju,

Nekad!

Guna

(sāpigi).

Ja, jā, es smieties nespēju,

Man jāaprok bij manas atmiņas.

Man rokas, kurām tevi skāvu, aplipušas Ar līķu smaku bij, man galvu sedza Vēl sadegušās paradīzes pelni.

Es smieties nespēju, nē, nē! bet es,

Es gribu lūkot smieties.

Normunds

To tu nespēj.

Guna

Es iešu noklausīšos, dzirdēšu

Kaut kur tos gaišos, saldos laimes smieklus;

No sīkiem putniņiem es mācīšos,

Kas čivinot man pāri skrien pār galvu,

Es pavasara zālē atgulšos

Ar kailām krūtīm, lai tās cauri izsilst,

Lai saule manos matos satinas Un raibi kukainīši tek pār rokām,

Es kļūšu jauna, jautra, un es smiešos.

Normunds

Tavs gaišums, tavi saldie saules smiekli,

Tic aizgāja ar tavu šķidrautu!

Pēc tā, man šķiet, nekā tev nepalika,

Priekš manis nepalika.

Guna

Taču — kas.

Normunds

Tev bija debess, kas tev tagad ir?

Guna

Man — paliek zeme.

Normunds

Zeme?

Zeme, jā!

Es esmu zeme, izslāpusi zeme —

Tu mani pats par tādu pārvērti;

Tu mīlas prasīji — vai nu tev bailes?

Es esmu pati zeme, karsta, kaila,

Ar ugunssārtām rozēm apvijusies.

Es nāku, nesta paša negaisa,

Mans skats ir reibums, mana dvēsle vētra — Uz manām lūpām visi grēki deg!

Un visas laimju laimes acis staro! Normunds

Ak, kādas liesmasl Visi prāti apžilbst!

Guna

Ha, ko tu vairies, ko tu atkāpies?

Es gribu smieties, līdz pat sirdij smieties — — Es savus čūsku matus purinu,

Un skanot mani smiekli zemē birst,

Nāc skūpsti mani, vai tu dzirdi, skūpsti! Normunds

Ak šausmas! Vai tas ārprāts? Līksmas? sāpes? Guna

Jā — līksmais ārprāts, ārprātīga līksme!

Kā reibis katris vārds man iet pār lūpām, Ikkatra mana doma dej tev priekšā. —

Nāc — mana miesa deg kā balta liesma,

Līdz matu saknītēm man sprikstēt sprikst. — Nāc skūpsti mani, skūpsti, skūpsti!

Dzer manu savārījšos dvēseli.

Nav dievi tādu dziru dzēruši,

Nav velni apreibuši tādā skurbā,

Es tevi saviem skūpstiem, apskāvieniem Kā karstām tuksnešsmiltīm apbēršu. Normunds

Laid! It kā viesulis tu mani rauj Uz pazušanu projām. —

Guna

Tu vai es —

Kur nāves un kur dzīves robežas,

Kad kaislība tās visas zemē grauj Un visam pāri š|āc kā grēku plūdi?

Vai tev tik žēl šīs sīkās, mazās dzīves?

Tā vajag dzīvot, kā es dzīvoju.

Lai kristu, nīktu, drupās sadruptu! —

Nāc mani aizpūt prom ar dvašas pūsmul Ar vienu smaidu projām aizsmaidi!

Es tavās rokās pelnos sakritīšu —

6. SKATS

Priekšējie, vēstnesis steigšus uznāk.

Vēstnesis

Kur, augstība, jūs kavējaties vēl?

Mēs uztraukti jūs visur meklējam;

Jau vēstnieks atsteidzies ar prieka vēsti,

Ka klātu augstā līgava, ak, steidzat Tai pretī jāti Normunds

Ej vien, es tūdaļ iešu.

Ej paziņo to manam tēvocim.

Vēstnesis

Jau zināms viss ir viņa augstībai,

Viņš sapulcējis visus galma ļaudis,

Uz jūsu augstību tik gaida vēl.

Jau apsegloti brašie kumeļi,

Aiz nepacietības vien zemi kārpa. Normunds

Es tūdaļ pakaļ iešu, ej un saki,

Ka nāku jau.

(Vēstnesis noiet.)

7. SKATS

Guna, Normunds.

Normunds

Man jāiet, dzirdi — nav nekas vairs grozāms. Pat tava mīla, ja to tagad redzu,

Ja drūmā klints nu pēkšņi pāršķeļas Un izverd ārā liesmu mutuļus,

Tas var tik šausmas iedot.

Guna

Ak, es būšu —

Es gribu maiga būt, ak, neaizej,

Tik dzirdi vēl — es elpu aizturēšu,

Es būšu — vai tu dzirdi? — ak, tik maiga

Kā miglas mirdzums apakš mēneša,

Kā … ak, es savas ilgas tevim apkārt Kā zaļu zīda tīklu izstiepšu.

Teic, teic — ak, kā lai tevim patīku?

Un kādā veidā lai tev piedāvājos?

Kā zāle tev zem kājām galvu liekšu,

Kā puķe vējā līgošos tev priekšā,

Kā mākonīts virs galvas lidošu.

Tik neaizej, ak, pagaidi, es tevi Ar skūpstiem apguldīšu un ar smiekliem Kā cīruļdziesmām rītos modināšu.

Es visur, visur būšu, kur tu būsi,

Kā smalka stīdziņa tev aptīšos,

Kā silta pilīte tev uzpilēšu. — Normunds

ilal Kādas balsis, kā tās viļ un dziedi Kā zīda vijums un kā čūskas šņākums.

Bet, kaut tu visās krāsās starotu,

Tu paliec tu — mēs kopā nederam,

Mums jāšķiras.

Guna

Ne solil Neej, neej!

Tā nevar dzīvu miesu pušu raut,

Tā nevar pēkšņi pārlauzt zaļu koku,

Man tava dzīve pieder!

Normunds

Mana dzīve,

Tu to par seklu nosauci, par zemu.

Guna

Tad es tev līdzi gribu zema kļūt —

Es varu noliekties, es neieiešu Pa dzīves lielām durvīm vairs, es līdīšu Caur šauriem vārtiņiem. —

Normunds

Viss velti, laid!

Dod ceļu man, ļauj maniem zirgiem skriet, Jeb tie tev pāri ies. —

Guna

Es nelaidīšu!

Man vairs nav jēgas, gribas, manas domas Kā piezīdušās lēles smiltīs valstās …

Kā ritens man pār krūtīm pārgājis …

Ko taču sacīju — es gribu būt…

Tu zini viņas, es tām līdzi būšu,

Es sēdēšu ar tām pie viena galda,

Es viņu dziesmas dziedāšu, es, es…

Normunds

Fui! Tu tik zemu gribi krist?

Tu nē — tu nē… mēs šķirsimies tāpat,

Tev augstai jāpaliek.

gu n a

Es tikai varu vien Vai augstāk celties vēl vai zemāk krist,

Kad mīla beigta būs, es meklēt nākšu Kā hiēna pēc apbedītā līķa. —- (Aiz skatuves trompetu skaņas.)

Normunds

Man bail no tevis, laidi Guna

(nokrit ce(os).

Nē! Nē!

N orinu n d s

Laid, tu Man riebīga!

Guna

Nē! Nē! Nē!

Normunds

Fui!

(Aizsviež viņu prom un izsteidzas ārā.)

8. SKATS

Guna

(paliek brīdi bez samaņas guļot).

(Tad atskan mūzika, svētku maršs, aiz skatuves troksnis un batsis.)

Guna

(pēkšņi uzraujas un skrej, it kā no fūrijām trenkta, apkārt un tura ausis cieti).

(Nāk svētku gājiens: papriekš Edmila, Ģita un Nora vieglos, rožainos plīvura svārkos, puķes pa ceļu kaisīdamas, tad nāk karalis zem baldahīna, pavadīts no valsts vīriem un ģerboņu nesējiem. Tad nāk princis Normunds, vezdams sev zem rokas Dzelzs jaunavu; viņus pavada lāpu nesēji, tad nāk pakaļ tauta. Mūzika atskan tāļumā. Uz skatuves paliek tumšs.)

Starpbrīdis, tad uznāk Karga,

9. SKATS

Karga, Guna.

Karga

(skatās bailīgi apkārt. Guna it kā nesamaņā grib viņai steigties garām, bet viņa to aiztur).

Es esmu tā, es!

Guna

(skatās viņā platām acim, bet nekā nesajēdz).

Karga

Ko tik stingri skaties,

It kā vairs manis nepazītu?

Guna

Tu,

Tu esi dzīva bute, iespej sajust,

Bet koki, lūk, no manis atkāpjas,

Un, ja es arī bezdibenī lēktu,

Aiz riebuma tas mani izspļautu.

Karga

Beidz! Apmierinies! Es tev nācu pakaļ,

Es tevim sekoju no viņas dienas,

Tu zini, kad uz sārta tevi veda,

Kad tavu šķidrautu …

Guna

(dobji ievaidas).

Mans šķidrauts, ak!

Karga

Ko tu tā ievaidies, kā odzes dzelta,

Kas reiz pagalam, tas pagalam ir,

Bet nāc man tagad līdz. —

Guna

Ak, kādēļ, saki,

Kādēļ es toreiz līdzi nesadegu?

(Noslīd elsodama uz kāda koka stumbra.)

Karga

Ak, kā tu raudi, it ka dvēseli Iz krūtīm izraudātu. — Rimsties nu!

G u n a

Kādēļ es toreiz līdzi nesadegu!

Karga

Gan nav vairs šķidrauta, bet nāc tik vien,

Mēs atkal kopā dzīvosim tur mežā,

Tur varēsi tu atkal pareģot,

Tev ļaudis ticēs ir bez šķidrauta.

gun a

Nekad tam netic vairs, kas pats sev netic. Visaugstākais, visskaistākais bij mans,

Priekš savas pārliecības mirt — cik jauki! Man bija dots tas neizdzēšams spožums,

Ar kuru tālos laikos iespīdēt. —

Karga

Tu runā vēl par viņu brīnumvaru,

Kas šķidrautā?

Guna

(turpina, aizgrābtībā viņu neievērodama).

Es uzcelt gribēju Uz baltiem kalniem saules svētnīcas,

Es rokas gribēju uz augšu stiept Kā ziedu zarus zilā pavasarā Un, sārtos saules viļņus pušu šķeļot,

Arvienu tālāk nirties bezgalībā —

Bet — tad es kritu …

Karga

Nelaimīgais lāsts!

Vai tu vēl dieves vārdus atminies?

Guna

(smagi elpodama).

«Mūža gaisma tam tik mirdz,

Kam no dzīves šķirta sirds;

Dievu ugunī tam kvēlot,

Dzīvi nedzīvot, bet — tēlot…»

Karga

Par izredzēto dieve tevi sauca.

Guna

Ak, fui! Kā patiesība aptraipījās,

Kad tā sev sūtnim sievu izredzeja.

Es savu gaismu pārdevu par skūpstiem,

Par vīra skūpstiem! Zini, kas ir sieva?

Nē, nē, tu esi neglīts radījums,

Bet es — es tāda sieva biju … es,

Kā vilku ābele es ziedēju,

No savas smaržas pati apreibusi

Ģifts uzpampušiem, saldi lekniem ziediem,

Kas apsvīduši it kā līķa sviedriem,

Mans skats bij rcibons, mani skūpsti nāve, Un kad es smējos, ha-ha! Es vēl smejos! Karga

Bet kādiem slimiem smiekliem! Tie tev kaklā

Gurkst it kā apakšzemes ūdeņi —

Beidz tagad, ja tev jauns ir noticis…

Guna

(starpā).

Pareizi man ir noticis, pareizi,

Ka esmu atmesta un samīta, —

Kur savu pilnību, kur savu spēju Es lietoju? — Es dzīvas dabas miesā Tik piepe biju, izplētusies piepe!

Ko tu tur gaisā veries — skaties pīšļos,

Nekad par zemu nespēsi tu meklēt.

(Saceļas negaiss, pērkons.)

Karga

Es skatos, lūk, kāds briesmīgs negaiss ceļas; Viss tumšs kā melna nakts, nāc projām, bēgsim Un paslēpsimies kur!

Guna

Lai viņi nāk!

Es gaidu jūs, jūs iznīcības gari,

Pār zemi rībot pāri braukdami,

Pie saviem uguns ratiem mani sienat Un raustāt gabalos — ak, vēl tik nāvil Karga

Rau, rau, kas tur! Nāc, skaties gaisā — tur!

Vai redzi, kāds tur savāds mākonis!

Kā asins sarkans.

Guna

Ha!

Karga

Viņš slīd uz leju,

Mums taisni virsū, nē, tas mākons nav,

Tas šķidrauts ir. —

Guna

(iekliedzas).

Mans šķidrauts tas!

Karga

Bet tev

Bij šķidrauts balts un sidrabausts,

Sis ir tik sarkans it kā pilns ar liesmām.

Guna

Mans šķidrauts, ak, mans šķidrautsl Karga

Nāc nu ņem,

Viņš zemu nolaidies, viņš tevis gaida.

Guna

(čukst).

Ņem, ņem, es to vēl aizskart nedrīkstu .

Tik asinssarkans … tā ir mana dzīve. —

Karga

(šķidrautu ņemdama).

Vai! Vai! Kur piesit vien, skrej uguns ārāl Guna

Dod viņu man, mans ģēnijs atkal sauc.

(Paņem šķidrautu.)

Es tevi turu, atkal rokās turu!

Man krūtis cilājas un nāsis plešas,

Un spēku šausmas visu miesu krata.

(Pace[ šķidrautu drusku pie acim.)

Ak, kādās gailēs zvēro pasaule!

Nav debess gaisma vairs, nav spēks vairs radīt,

Bet trīskārt lielāks spēks ir — izpostīt.

(Aiz skatuves troksnis, gājiens nāk atpakaļ.)

Karga

Vai dzirdi — troksnis, viņi atkal nāk!

Nāc ātri prom!

(Velk viņu.)

Guna

Ne soli neiešu.

Man ne pret vienu vairs nav jāatkāpjas.

Es savas liesmas atkal augsti kuru,

Es pati sevi atkal rokā turu!

10. SKATS

Svētku gājiens nāk atpaka], tikai ne vairs agrākā kārtībā, bet juku jukām. Dzelzs jaunavu ved tagad karalis, viņai tagad pie otras rokas Normunds.

Dzelzs jaunava (uz karali).

Tā paliek, mēs nu tagad radinieki Un būsim saticīgi kaimiņi.

Jums paliek jūsu valsts un jūsu tronis.

Tik daiļo princi, to jums nolaupu.

Šo saldo, gaišo princi, jā, to vis Jums neatstāju, to es līdzi ņemu;

Bet kāzu dāvanu jums gribu dot,

Ka nenožēlosat šo zaudējumu.

Targals

Kā vien tev patīk, augstā radiniece,

Tu kāvu zvaigzne, cēlā jaunava,

Tev tikai jāpavēl, mēs paklausām.

(Skūpsta viņai roku.)

Dzelzs jaunava

Tad mana pavēle lai ir kāds lūgums:

Uz kāzu mielastu es visus lūdzu,

Ko mājā, savā pilī, gribu svinēt.

Se viss man šķiet tik neērts un tik šaurs,

Ka pat ne bruņas atvāzt nespēju.

Se ļaudis nedroši kā ēnas kustas Un ūdens pat tek sīkiem vilnīšiem.

Viens pats tik dārgums še — mans baltais princis!

Bet dzelzu pilī, tur mēs līksmosim,

Tur vīnu lielām vātīm iekšā velsim,

Tur kokles, dūkas, bungas rībēt rībēs,

Ka dimdēs visi dzelzu pamati;

Jā, gaišais princi, tur tik līksmi būsim.

Bet ko tāds bāls tu esi, saldais princi?

Ko skaties platām acīm, it kā spokus Kur būtu ieraudzījis?

(Skatās apkārt un ierauga Gunu, kura. uz priekšu panakusi, stāv draudošā pozā.)

Ā, kas tur?

Kas tu te tāda esi, saki?

Guna

Kāda,

Kas neļaujas no ceļa sevi bīdīt.

Dzelzs jaunava (viņu aplūko).

hm! Kāda savāda!

Guna

Jā, skaties vien,

Es tevim līdzīga vis neesmu.

Dzelzs jaunava

(atgriezusies, uz citiem).

Kas viņa tāda ir, un kā to sauc?

Targals

Par Gunu viņu sauc, tā kāda burve.

Dzelzs jaunava

Par Gunu? Ērmots vārds! Vai tā nav uguns?

Jeb kāda daļa uguns? Ja tā burve,

Tad laikam sazinās ar uguns gariem?

G u n a

jā, tagad uguns gariem pavēlu.

Reiz biju gara uguns karaliene.

Reiz biju visa — tagad esmu daļa.

Dzelzs jaunava

Tad daļa? Tad ne visa? Tev kā trūkst?

Guna

Kā manim trūkst, to zināšu sev ņemt.

Dzelzs jaunava

Lai kā tev trūktu, tas man jāsaka,

Tev netrūkst lepnuma.

Targals

Tā nevar aizmirst,

Ka tai reiz vara bij, kas izbeigusies.

Dzelzs jaunava

Tad burve tā bez burvības, kā čūska,

Kam izlauzts zobs un kas vairs nespēj dzelt!

Guna

Ja čūska nespēj dzelt, tā spēj vēl žņaugt,

Kam viņa aptinas. —

Dzelzs jaunava (uz princi).

Bet kas tev kait?

Tu vēl jo vairāk pārvērties, mans princi,

Sī burve, šķiet, vēl bur bez burvības;

Vai tev no viņas bailes?

Edmila, Nora, Ģita (sasmeļas).

ha-ha-ha!

Dzelzs jaunava

Ko smejaties tā, mazās zivtiņas?

Un šaudāt galviņas?

Edmila, Ģita, Nora (smejas vēl vairāk).

Ha-ha-ha-ha-ha!

Dzelzs jaunava

Vai nesacīsat vēl? Es gribu zināt,

Kas jums tik smieklīgs šķiet? Vai tur tā burve? Edmila

(iegrūž Ģitai sānos).

Teic tu!

Ģita

(iegrūž sānos Edmilai).

Nē, saki tu!

Edmila

(atkal Norai sānos).

Teic tul

Nora

Mēs smejamies, ka burve gribēja Ar burvībām pat princi ievilkt tīklos,

Bet ka tai neizdevās. —

Guna

(uztrūkstas, bet savaldās).

Jūs!

Dzelzs jaunava Vai tāl

Vai atņemt manu gaišo, saldo princi!

Tu tiešām zemu neskaties, patiesi!

Nora

Jūs, augstība, tai ņēmāt cerības,

Un jūsu skaistums pārspēja tās mākslas. Dzelzs jaunava

Ha-ha-ha-ha! Tu skaisti runā, bērns!

Bet ko tu teic, mans princi, vai arvien Vēl stāvi it kā sastindzis?

Normunds

Es esmu

Ar tevi saistīts, ko vēl vairāk prasi?

Targals

Ja pavēli, es burvi aizgādāšu,

Ka tā vairs tevim acīs nerādās.

Reiz tai jau nolemts bij uz sārta degt.

Dzelzs jaunava

Kādēļ? Ak nē! Lai viņa paliek vien.

Es drīzāk viņu paņemšu priekš sevis.

Pie manis mājā burvji lielā cieņā,

Es viņu mākslās labprāt noskatos.

Tāpat ir viņa mani pajautrinās;

Un savā mākslā tā tik nevainīga,

Ka nespēj vīru apburt pat, ko mīl.

Man viņas tuvums — ha-ha-ha — atgādinās, Ka man ir tas, ko tā tik ļoti kāro,

Ka gaišais, saldais princis pieder mani Bet tagad lai mēs ceļā dodamies,

Kur mielasts jau mūs gaida dzelzu pilī. Sniedz manim savu roku, saldais princi!

Targals

Jā, ceļā dosimies, jau pārāk kavējamies,

Lai baidēkļi mūs turpmāk netraucēt Visi

Lai dzīvo augsti jaunā karaliene!

Dzelzs jaunava

(ejot atgriežas vēl pret Gunu).

Un tevis arī kāzās nedrīkst trūkt.

Tev jārāda man savas mākslas priekšā,

Es gribu redzēt, ko vēl iespēj.

Guna

Jā,

Es rādīšu, ko es vēl iespēju. —

Dzelzs jaunava (noejot).

Mēs būsim līksmi, visi būsim līksmi!

(Uz Normundu.)

Es tevi dzelzu zirgā sēdināšu,

Un tronis tevim būs iz pūķu zobiem.

Tu tagad mans, tu manim piederi,

Un mūsu laime mūžam pastāvēs.

Guna

(ātri apmetusi sev sarkano šķidrautu, stāv viscaur sar kana, liesmaina un, draudoši viņiem roku pakaļ iz stiepdama, smejas dēmoniski).

Ha-ha-ha! Ha-ha-ha!

Priekškars.

.

PIEKTAIS CĒLIENS

Dzelzu pils.

Zāle augšējā stāvā. Būve loku veidā ar stabiem stūros, l.abajā pusē cieši pie sienas gari galdi, apkrauti ar ēdieniem un dzērieniem un gar malām apvīti ar puķu vītēm. Dibenā lokveidīgi logi. Durvis vienas pašas kreisajā pusē, vairāk uz dibenu. Gar sienām pie logiem pakāpieni un vairāk sēdekļu.

I. SKATS

Divi sulaiņi un Guna.

Guna

(ģērbusies viscaur sarkana ar sarkanu, garu šķidrautu, kurā tā dziļi ietinusies, sēd kreisā stūrī zemē uz staba pakājes, ar elkoņiem uz ceļiem atspiedusies, un šinī skatā nekā nerunā).

(Sulaiņi rīkojas vēl ap galdiem.)

Pirmais

Nu viņiem atkal būs ko brīnīties,

Cik galdi pilni retu ēdienu;

Sie svešie ļaudis še par visu brīnās.

Otrais

Tie tādi savādi, man viņi netīk,

Kam mūsu princesei bij jāprecas!

Sis jaunais karalis tāds augstprātīgs,

Ar nicināšanu vien apkārt skatās,

Un vecais glūnot acis zemē urbj. —

Pirmais

(caur logu skatīdamies).

Lūk, kur nupat tie visi lejā stāv Un pili apbrīno.

Otrais

Tā ir ar stalta:

Kā ērgļu perēklis uz klinšu raga.

Kad še, no augšas stāva, lejā skatās,

Vai galva reibst.

Pirmais

(arvien vēl pie loga).

Sis jautro viesu bars

Iet apkārt trokšņodams; viss miers nu beigts.

Pat kraukļi izbijušies apkārt skraida Un cauru ritu ķērc.

Otrais

Es ari klausos,

Es saku, tas nav labi; man tā dairs. —

(Otram pieiedams, paklusi.)

Vai esi svešo burvi ievērojis,

Kas līdzi atvesta?

Pirmais

(skatās bailigi apkārt).

Otrais

Lūk, kur tā sēd.

Es visu laiku viņā noskatījos,

Tā sēd kā tēls un pat ir nepakust.

Pirmais

Nāc tuvāk, iesim viņu aplūkot.

(Velk otru aiz rokas tuvāk pie Gunas.)

Vai tā tā pati, kurai šodien viesiem Būs burvju mākslas priekšā jārāda?

Otrais

Lūk, kā tā sēd, lūk, lūki Nez vai maz dzīva?

Tik acis kvēlo vien caur šķidrautu.

Guna

(pakustas un paceļ galvu).

(Sulaiņi izbijušies bēg pa durvīm, ceļā uzgrūzdamies uz Dzirkstīti, kura nāk.)

2. SKATS

Sulaiņi, Dzirkstīte.

Dzirkstīte

Kur Guna? Manim sacīts, ka es viņu Se sastapšu?

Pirmais

Vai burvi meklē? Ej,

Tur viņa sēd.

(Sulaiņi prom.)

3. SKATS

Dzirksti te, Guna.

Guna

(Dzirkstītes balsi izdzirdusi, paceļas un iet viņai lēni pretī).

Es esmu še, mans bērns.

Es zināju, ka tevi sastapšu,

Vēl reizi sastapšu. —

Dzirkstīte

(rokas izpletusi, steidzas viņai pretī, bet tad piepeši satrūkstas un paliek uz vietas).

Guna

Ko izbijies!

Nāc tuvāk, bērns, lai tevi apkampju.

Dzirkstīte

(kāpjas bailīgi atpakaļ).

Guna

Vai es tik sveša tev? Es — tava Guna?

Dzirkstīte

(čukst ar izbailēm).

Tu esi sveša, jā, tu esi sveša. —

Guna

Ko velti bīsties? Tev es esmu laba.

(Grib viņu pie rokas satvert, bet Dzirkstīte arvien vēl atraujas.)

Vai arī tu no manis aiziet gribi?

Dzirkstīte

(piepeši elsodama).

Ak, Guna, saki — kas ir noticis?

Guna

Daudz, daudz, mans bērns, kas nav vairs pārgrozāms. Dzirkstīte

Kur ir tavs šķidrauts?

Guna

Viņš man atkal ir,

Un viņš un es — mēs atkal esam viens.

Dzirkstīte

Tavs baltais šķidrauts sarkans? Asinssarkans?

Vai viņš vairs rāda brīnišķīgo gaismu?

Guna (dobji).

Man gaismas nav, bet man ir liesmas — liesmas! Dzirkstīte

Tu pati visa it kā liesma dedzi,

Kā šausmas grāb… bet es — es tevi mīlu! (Apkampj viņu raudādama.)

Ak, kādēļ nav vairs tā, kā senāk bija!

Kā toreiz mežā, kad pie tevis nācu,

Kad ļāvi skatīt man caur šķidrautu,

Kad lidz es nomanīju tavu gaismu,

Ak, cik tas jauki bij!

Guna

Tas jau tik sen!

Tik sen!- To straume, pāri šļācot, visu

Līdz aizrāvusi. — Bet iz viņām dienām Kaut ko es esmu izglābusi vēl,

Kaut ko, — skat šurp, tas slēpjas man uz krūts! (Izvelk noplēstu gabaliņu no agrākā šķidrauta.) Dzirkstīte

Ak, ko es redzu, — Guna! Gabaliņš No tava dzidrā, baltā šķidrauta!

Guna

No mana baltā šķidrauta — no manis —

To noplēsa reiz manim dzīves roka,

Kad pirmoreiz tā mani aizskāra.

Kad viss man aizgāja, uz manas sirds Sis mazais gabaliņš vēl glabājās;

Nu ņem to, bērns.

Dzirkstīte

Tu man to atdod, Guna?

Guna

To dodu tev! — Ej mani izlīdzini Un izved to, ko neizvedu es.

Gan sīks un niecīgs ir šis gabaliņš,

Bet savu darbu viņš ar izdarīs.

Ne lielie gari tie, kas ved pie mērķa!

Tie dzīves naktī pēkšņi iezveļas Kā meteori, liesmas šķaidīdami,

Gan visu acis viņi apžilbina,

Tad paši sevī sakrīt, dziest un pazūd — —

Bet austrumos aust maza maliņa,

Tā maza aust, bet droši rītu nes.

Ej, mīļais bērns, un vēstī rītu tiem.

Kas dus vēl dziļā miegā.

Dzirkstīte

Mans šis dārgums!

Ak, kādas jausmas manim sirdi pilda!

Man ir, it kā uzreiz man spārni augtu;

Fs skriešu it kā jauna bezdelīga Ar pavasara vēsti!

Guna

Ej, mans bērns.

Un, lai cik dziļā miegā viss vēl dus,

Un, lai cik dziļa ziema zemi klātu,

No durvīm ej uz durvīm — ej un klauvē!

Kaut sastingst pirkstiņi, arvien vēl klauvēj Un, ja tie tevi atgrūž, projām raida,

Ak, neizmisies, tici viņiem, tici;

Ikkatrā stiepjas sīka stīdziņa No sidrabšķidrauta! un, kad tās reiz Tiks kopā austas lielā šķidrautā,

Tad tas kā jauna debess visus pārklās.

Dzirkstīte

(viņai lidz aizgrābta).

!Ak, Guna, tā tu atkal esi, Gunai Guna

Un tagad ej, mans bērns, še, ņem šo skūpstu;

Ar to es atvados no sevis pašas. —

Dzirkstīte

Bet, Guna, tu? Uz kurieni tu ej?

Guna

Es eju turp, kur vētra nāk un iet, —

Es eju pati sevī piepildīties.

Dzirkstīte

Es raudāt negribu, nē, nēl Es iešu…

Tavs spēks, tas arī mani stipru dara,

Es tava mantiniece gribu būt,

Kas mazs, tas augot iespēj liels vēl kļūt!

(Ātri noiet.)

Guna

(izstiepj viņai rokas pakaļ it kā kādai izzūdošai parādībai, tad lēni atgriežas, lai ietu atpakaļ savā vietā).

4, SKATS

Guna, Normunds.

Mormunds

(ātri uznāk, Gunu meklēdams, bet, kad viņu ierauga, paliek stāvot. Abi viens otru klusuciezdami bridi uzlūko). (Nedroši, paklusi.)

Es tevi, Guna, meklēju.

Tu — mani?

Vai man jau manas mākslas rādīt būs? (Atkal klusums.)

Normunds

(viņu aplūkodams),

Kā nāve skaista — un kā Iiktens auksta, Un nenovēršama kā iznīcība. ~

Guna

Ja tu to zinf, ko tad mani meklē? Normunds

Kas velk mūs bezdibeņa lūkoties?

Mūs reibons sagrābj jau, un tomēr mēs, Pār malu pārliekušies, skatāmies. (Aizgriezdamies, rūgti.)

Es tevi lūgties nācis neesmu,

Es zinu, tu nekad ar nepiedotu,

Priekš manis tava mīla mirusi.

Guna

Ne es, tu pats no nonāvēji — tu To saminil Normunds

Jā gan, es pats tas bijuj Bet, viņu samīdams, vai arī zini,

Ko līdzi saminu? Vai tu to zini?

Guna

Kā man to zināt; es ar neprasu. Normunds

Tu neprasi — jā, tā tas vienmēr bijis, Nekad pēc mana «es» tu neprasīji,

Tu biji devēja, es tikai ņēmējs;

Neko no manis tevim nevajdzējaj Tu mani apbēri līdz matu galiem Ar savām mantām, līdz vairs nespēju

Ne elpot tad — es tevi nokratīju!

Bet, tevi samīdams, es saminu Pats sevi līdzi — to sacīt gribēju,

Nu tu to zini.

Guna

(izbrīnījusies atkāpjas),

Normunds

Brīnies vienī jo tādu Vēl mani nepazini — dzīves drudzis,

Kas man! kalst, šis slapju sausās lūpas …

Tu nepazīsti dzīves nolādētos,

Kas slāpstot dzer iz visiem avotiem Un veldzes vietā dzer sev tikai ģifti, —

Tu radi pasaules, tu viņas sagāz,

Tas tev viss viens — tu pati vari krist,

Bet krītot tu vēl paliec neaizsniegta.

Man nava dots ne krist, ne pacelties —

Un tomēr es ar savu tukšo «es»

Tev gribēju — ha-ha-ha! — līdzīgs būt —

Tev dzīvē iegriezties — tev darīt sāpes.

Lai mani sajustu. —

Guna

Tad tas bij naids?

Ko tu par mīlu sauci, bija naids No paša sākuma?

Normunds

Vai zini teiku,

Sen pazīstamo teiku, smagu, grūtu?

Kā vējš tā šalc caur pielijušiem kokiem,

Tā gauž par tiem, kas mīl un nīst viens otru,

Kas abi kopā dzīvē nesader Un tomēr nespēj viens bez otra dzīvot?

Ja tu šo teiki pazīsti, ja zini,

Cik viņā slēpjas moku un cik laimes,

Tad uzņem to, ko tevim sacīju,

Par mīlu vai par naidu — tas viss viens.

Guna

Es viņu uzņemu par likteni —

Tas neprasa pēc mīlas un pēc naida Un smagiem so|iem iet mums visiem pāri. Normunds

Tad dari liktens darbu: še es esmu,

Ņem mani nonāvē, ja tev ar to Ir gana darīts.

Guna

Nē, mans princi, ej!

Tu taču šurpu nenāci, lai mirtu,

Tu nāci svinēt kāzu mielastu.

(Nogriežas no viņa un iet atpakaļ pie staba, kur paliek sēžot kā agrāk, Šķidrautā ietinusies.) Normunds

Jā, kāzu mielastu es gribu svinēt!

Vai dzirdi, ziemelis kā skrien gar pakšķiem?.

Tas kauc un aurē manas kāzu dziesmas

Gar pili skraida apkārt dzelzu kraukļi,

Tie ari gaida mielastu — ha-ha ha!

(Dodas uz durvju pusi, kur patlaban nāk iekšā kāsu viesi.)

5. SKATS

Priekšējie. Karalis Targals n3k, vezdams pie rokas Dzelzs jaunavu. Viņiem pakaļ viesi,

Normunds

(ātri preti iedams).

Te tu jau nāc ar, mana līgava!

Nāc vien, nāc vieni Laiks ātri steidzas,

Mums prieki jāsatver, pirms kā tie projām,

Tiem žiglas kājas! Dzelzs jaunava

Kāds tu jautris, princi,

Tavs laipnums mani gluži apbur.

Targals

Nu vīna gars ir tavam garam atkal Liek atdzīvoties, tu kā agrāk esi,

Tavs drūmums sāka man jau nepatikt.

Normunds

Tad tas no tevis pielipis man būs.

Dzelzs jaunava

Viņš visus apbur mūs, vai ne, mans karal?

Ak, nāc pie manas krūts, mans saldais princi. Normunds

Nāc savā goda krēslā nosēdies!

(Ved viņu pie appušķotā atzveltņa galda stūri pie sienas.)

Tā labi atzvelies — ha-ha-ha!

Dzelzs jaunava

Kas tev tā atkal smieties liek, mans dārgais? Normunds

Man prātā nāk, kur pirmīt ieraudzīju,

Kā platas vardes saulē gozējas.

Dzelzs jaunava

Jā, manā zemē visiem labi klājas!

Bet tagad lūdzu viesus sēsfc pie galda

Un tukšot kausu mūsu labklājībai.

(Visi sasēž ap galdu: Targals galda galā. Normunds priekšā pa kreisi. Sulaiņi iel apkārt, liedami vīnu kausos.)

Viesi

Lai dzivo augsti mūsu karaliene!

Un jaunais karals līdzi, augsti! augsti!

Targals

(sviedrus noslaucīdams),

Uffl Tad nu beidzot miers! Mēs būsim droši.

(Atlaižas sēdekli.)

Raug! Nu var atlaisties kā dūņu gultā.

(Dzer vienmēr daudz.)

Viesi

Lai dzīvo karals Targals! Saticība Un miers lai abas valstis savieno!

Normunds

Šurp vairāk vīna! kūtrie kalpa gari,

Vai prieku ir tik mazi Šurp visas baudas,

Tās vienā lielā sārtā kopā kraujat,

Lai līdz pat padebešiem liesmas ceļas,

(Uz Dzelzs jaunavu.)

Dod skūpstus, mana dzelzu līgava,

Tev lūpas plānas it kā naža asmins,

Tik tikko pārstieptas pār lieliem zobiem.

Tās sievas skūpstīt prot, kam pilnas lūpas Kā sulīgs auglis, — ek! šurp manim vinu!

Man auksti, it kā drudzis mani krata. —

Vai vīnā nav vairs uguns iekšā? — he!

Un kur ir mūzika? Kur dejotājas?

t a r g a ls

Jā, mūziku! Kas te tik baigi?

Kā glūņu gari ēnas lien gar sienām. —•

6. SKATS

Tie paši un dejotājas sanāk. Priekšgalā nāk Nora, Ģlta, Edmila, savijušas ar puķu vītēm, katra nes rokā vanagu, kurus vēlāk uzliek Normundam, Dzelzs jaunavai un Targalam.

Normunds

Surp, jautrais bars, ar saviem smuidriem

stāviem,

Kā baltas puķes vējā līgojatl

Lai augšā negaiss briest, lai tumsa tumst, Mēs gribam līksmoties! Tik jautri, jautri! Liec galvā vaiņagu man, Edmila,

Iz rozēm, sarkanām kā asinīm,

Kā karstiem, kvēlojošiem dzīves priekiem, Es gribu dziedāt dziesmu, dzīves dziesmu.

Normunds

(ar vaiņagu galvā un kausu pacēlis).

Vij rozes ap galvu,

Lai valda prieksl Viss iznīkst un zūd,

Viss dzīvē ir nieks.

Lai mūzika skan Un dimd, un rūc Un kokles saldi Kā dūjas dūc.

Skrien lapas vējā

Veldamies,

Mēs dejas viesulī

Griežamies.

Ņem kausu un sarkano

Sulu sūc

Kā asins saites

Iz caurdurtas krūts.

Un baudu virpulis Putojošs, balts Kā strūklu aka Lai gaisā šalc.

Tikai baudi šodien,

Lai arī rit Kā pelnu guba Viss kopā krīt.

Viss iznīkst, viss zūd,

Viss dzīvē ir nieks —

Lai deg, lai kvēlo Tik dzirkstošais prieksl

Vij rozes ap galvu Un aizmirsti,

Vai esi, vai būsi,

Vai dzīvojil

Un smejies un smejies,

Un aiznesties jauj,

Kur straume tevi Uz atvaru rauj.,.

Viesi

(kori piebalso).

Tik smejies un smejies,

Un aiznesties jauj,

Kur straume tevi Uz atvaru rauj!.,.

Dzelzs jaunava (baletam beidzoties).

Tas jautri gan, bet pārāk strauji.

Kā purva liesmas sīc un trīc priekš acīm.

Lai labāk tagad sākam citu ko.

(Dejotājas paliek visas zālē un apsēžas uz kapenēm gar dibens logiem.)

Dzelzs jaunava

(uz Gunu pagriezusies).

Nu, burve, nāc nu tu mūs pajautrini,

Sauc savus garus šurp, liec viņiem diet.

Es jauju vaju, rīkojies, kā tik.

Guna

(paceļas no savas vietas un smagiem, lēniem soļiem nāk uz priekšu, šķidrautu atšķirdama vaļā).

Dzelzs jaunava

Bet cik tu bāla savā uguns ģērbāl Lai sulaiņi tev kausu vīna sniedz,

Dzer kādu malku.

Targals

(pieceļas, streipuļodams skurbā).

Vīnu būs tai dzert!

Sie bālie spoki, es tos pazīstu,

Dzer, apskurbsti un dej mums priekšā …

Un kāds tev atkal šķidrauts.,, asins! — asins!

Dzer, es tev saku!

(Grib viņai uzspiest kausu.)

Normunds

(izsit viņam kausu no rokām, tā ka Targals streipuļo atpakaļ un atkrīt savā lēnkrēslā).

(Uz Gunu.)

Vai gribi projām iet?.

Ne ātrāk iešu,

Pirms izpildu, kas manim jādara.

(Iet uz durvju pusi.)

Normunds

(it kā viņu sargādams, iel nopakaļ, kamēr citi palirk ap galdu sēžam).

Guna

(atgriezdamās pret Normundu).

Teic — vai tev mī|a dzīvība?

Normunds

Es mīlu Tik to, kas neiespējams.

Guna

Es prasu vēlreiz, vai tu dzīvi mīli?

Normunds

Es mīlu to, kas nav vairs sasniedzams. —

Guna

Vēl laiks. Tev nāve draud. — Ja mīli dzīvi. — Normunds

Es tevi mīlu. —

Guna

Krīti līdzi tad!

(Iet pie durvim, aizslēdz tās no Iekšpuses, paņem atslēgu un pieiet pie loga.)

Targals

Kas tas? Vai viņa durvis noslēdza?

Guna

(uz Dzelzs jaunavu).

Tu, karaliene, atļāvi man vaļu,

Man mani gari iekšā jāieslēdz.

(Atver logu un nomet atslēgu lejā upē.)

Dzelzs jaunava

Ja viņi projām bēg, ņem vien tos ieslēdz,

Tie tev gan negrib klausīt vairs — ha-ha-ba!

Guna

(šķidrautu paceldama).

Ak, nākat, pestīšanas gari! Nākat,

Jūs vaļā pakļuvušie spēka gari,

Kas piekalti pie šaurās būtes sienām,

Nu savas mūža važas pārrāvuši!

Ak, nākat, trakie nāves bakhanti,

Pa kaklu galvu melnos mutuļos,

Iz tumsas vālu vālēm veldamies,

Un savus uguns kroņus gaisā metat.

Surp! visus graujat, visus zemē minat —

Ak, nākat! iznīcības svētkus svinat!

(Iet ar šķidrautu un sit gar sienām un stabiem, kur sit, tur izšaujas uguns. Zāle pildās ar dūmiem un uguns atspīdumu.)

Targals

(iekliedzas).

Pils deg! Mēs esam ieslodzīti! Nāve!

Edmila

Tā lejā upē meta atslēgu!

Viesi

(uzlec, apsviezdami krēslus un solus, troksnis, izbailes, visi skrej cits caur citu),

Deg! Deg! Deg!! Glābjaties!

Guna

(stāv zālei vidū, šķidrautu izpletusi kā sarkanus spārnus, kamēr liesmas arvien pieaug).

Dzelzs jaunava

Tad tādas tavas mākslas, pekles būte?

Guna

Man rādīt bij, ko spēju. — Nenāc tuvul

(Sit ar šķidrautu, kurš met ugunis, Dzelzs jaunava

streipuļo atpakaļ.)

Viesi

(citi sakāpuši pie logiem, citi rausta durvis). Pagalam mēs! Nav durvis atlaužamasl Citi

Un lejā bezdibens! PagalamI

(Nāves bailes un kliedzieni lidz ar liesmām pieņemas ) Targals

(zobenu izrāvis, uzbrūk Gunai).

Ha! Spoki! — nāve! — atriebšanās — tu —

Tad mirsti!

Guna

(tur šķidrautu priekšā, tā ka viņš atlec atpakaļ), Targals

(gāžas viņai vēlreiz virsū).

Normunds

(kurš, troksnim un ugunij izceļoties, acumirkli apjūk, bet tad uzreiz visu noskārst, stāv mierīgi, nostājies pie kāda staba, rokas uz krūtīm sakrustojis. Tikai kad Targals uzbrūk Gunai, viņš izrauj zobenu un metas Targalam virsū, kuru pēc īsas cīņas nodur),

Ņem savu algu, ļaundari!

(Uz Gunu.)

Vai tagad Es izcīnīju vietu būt tev tuvu?

Ak, teic — vai tie, kas kopā nevar dzīvot.

Var kopā mirt?

Guna

Tad es un tu, un nāve —

Nav vairāk vairs nekā!

Normunds

Ir vairāk vēl! Tu — es un — laime!

Guna

Laime!

Normunds

Mūsu laime!

Guna

Tad, nāves biedri, nāc, lai tevi skauju

Un, dzelmē kritot, tevi līdzi rauju!

Normunds

(nokrīt pie viņas ceļos un apķer viņas viduci).

Guna

(to pārsedz ar savu šķidrautu).

(Kliedzieni, liesmas uzšaujas, griesti sāk krist.)

Priekškars.

«SIDRABA SĶIDRAUTS»

Kā stāsta pati dzejniece, «Sidraba šķidrauts» rakstīts 1901. un 1902. gadā Slobodskā un jau 1903. gada beigās nodots iestudēšanai Rīgas Latviešu teātri. Taču «māmuļnieki» lugu noraida, baidīdamies iekļūt nepatikšanās darba asā sociālā skanējuma dēļ. Norādījumi par lugas sacerēšanas laiku atrodami ari Jāņa Asara priekšvārdā Aspazijas rakstu pirmajam izdevumam 1904. gadā un kādā Rūdolfa Blaumaņa vēstulē Leontīnei Veserei 1904. gada sākumā, kad viņš apciemo Aspaziju un Raini Jelgavā:

«Viņas vīrs un viņa apdzīvoja divas istabas. Viņa lasīja man savu jaunāko lugu. Kad man, tikai trīs cēlienus dzirdējušam, bij jādodas prom un es stāvēju uz ielas, man bij tā, it kā es būtu nokritis no debesīm.» (R. Blaumanis. Kopoti raksti, 8. sēj. R., I960, 153. lpp.)

Kaut ari luga sacerēta vairākus gadus pirms revolūcijas, tā ir tuvo vētras nojautu pilna. Vēl vairāk — spēcīgais kara nosodījums, Dzelzs jaunavas pils dedzināšana, sarkanais šķidrauts pār skatuvi — tie visi ir tādi drāmas elementi, kas daudziem pēc pirmizrādes 1905. gada 27. janvārī liek domāt, ka darbs radies vistiešākajā vēsturisko notikumu iespaidā. Jaunais Latviešu teātris ar lugas uzvedumu gūst pārsteidzošus panākumus. Kā redzams no recenzijām, tad teātris nespēj dot lugai ne piemērotu skatuves ietērpu, ne arī attiecīgu lomu izpildījumu. Vienīgi Gunas tēlotāja Otilija Muceniece pārliecinoši veic savu uzdevumu. Un tomēr panākumi ir nepieredzēti. Gada laikā lugu uzved divdesmit piecas reizes. Izrādes ikreiz ir izpārdotas, un «Dienas Lapa» dod padomu lauciniekiem, kas lielā skaitā ierodas uz izrādēm, biļetes iegādāties jau iepriekš, lai, tālo ceļu mērojušiem, nebūtu jāpaliek aiz durvīm. Visi lielie latviešu laikraksti uzmanīgi seko izrādēm un komentē ari atkārtotos uzvedumus.

Kritiķis (Jankavs) «Dienas Lapā» norāda: «Taisni tās vietas, kurās skan aicinājums iet no mājas uz māju, no loga pie loga un modināt tos, kas snauž, sludināt ziedoņa vēstis tiem, kas vēl salst ziemas salā, lai tie atmostos, sāktu slāpt pēc patiesības, sāktu plest vaļā savus spārnus; cilvēces lielāko fantastu un sapņotāju garīgie mantinieki, lai tie augtu lieli un gūtu sev spēkus piepildīt šo sapņotāju jaukos un sensenos sapņus — taisni tās vietas tiek saņemtas no publikas ar vislielāko sajūsmību, taisni tās visvairāk modina snaudošos spēkus un jūtas. Domu un spēku ierosināšana un uzmudināšana, tas ir tas noslēpums, kurā meklējami Aspazijas lielais iespaids un nozīme. Tā uguns, kuru rakstniece ielējusi savā jaunākajā darbā, tā atron ari labi sagatavotu degošu materiālu skatītāju sirdis, iededzina to, modina viņu apziņu, ceļ un audzē viņu spēkus.» (1905, 4. febr.)

«Sidraba šķidrauta» izrādes tuvina Jauno teātri tautas masām, tuvina revolūcijai. Vairākkārt uzvedumi izvēršas masu mītiņos. 16. oktobri, ģenerālstreikam sākoties, pēc pirmā cēliena uz skatuves parādās cilvēks melnā šķidrautā un teic dedzīgu revolucionāru runu.

30. oktobri uz skatuves uznāk Aspazija un aizrautīgā runā raksturo latviešu dzejas lomu cīņā par tautas brīvību.

Sākoties soda ekspedīciju teroram, Jauno teātri slēdz. Uz vairākiem gadiem izbeidzas ari «Sidraba šķidrauta» iestudējumi. 190G. gadā lugu vēl mēģina uzvest «Uļejā», bet izrādi aizliedz. 1910. gada toties to iestudē četri teātri — Apollo, Jaunais Rīgas, Liepājas tautas un Liepājas Latviešu teātris. Samērā daudz iestudējumu uz lie lākām latviešu skatuvēm «Sidraba šķidrauts» pieredz pasaules kara laikā un 20. gados, tad interese par lugu atslābst. 1973. gadā «Sidraba šķidrautu» iestudē Valsts Liepājas teātris. 1982. gadā lugu izrāda Oksfordas studentu grupa «1982. gada ansamblis» angļu valodā (A. Stānkes tulkojums) Anglijā, Zviedrijā u. c.

Pirmais «Sidraba šķidrauta» fragments publicēts «Saimnieču un zelteņu kalendārā 1904. gadam». Pirmais izdevums grāmatā iznāk Cēsīs J. Ozola apgādā 1905. gadā. Raiņa Literatūras un mākslas vēstures muzejā atrodas lugas melnraksta fragments (RLMVM, 30222) un fragments no tulkojuma vācu valodā (RLMVM, 73854)

Cik spriežams pēc lugas satura atreferējumiem laikrakstos, tās beigas pirmuzvedumā atšķīrušās no publicētā varianta: mirst tikai Guna, Normunds un Targals, bet Dzelzs jaunava ar pārējiem viesiem atlauž durvis un aizbēg. («Dienas Lapa», 1905, 25. janv.) Atkārtotajos grāmatas izdevumos salīdzinājumā ar pirmiespiedumu 1905. gadā arī izdarītas dažas izmaiņas tekstā. Smaidiņa pārdēvēta par Dzirkstīti, Manda — par Noru. īsināti daži Targala, Normunda un Gunas monologi. Pirmā cēliena 10. skatā Gunas dialogā ar Kargu svītrota šī daļa:

Guna

... Kaut dusmas manās krūtīs vārītos!

Ak, māte!

К a r g а

Ko? Tu raudi pat! Ak nē,

Tu smejies? Asaras ar Smaidiem?

Ko rokas izstiep? Ko tur gaisā veries?

Guna

Vai redzi, kāds tur spožums zib un mirdz!

К a r g а

Tie saules mākoņi pēc pērkoņa.

Guna

Ne saules mākoņi, bet laimes brauciens,

Tur laime garām auļo uguns raios

Un māj, un sauc, un māj---

К a r g а

Es nesaprotu —

Ko tu tur saki?

Guna

Tā jau garām, garām.,,

4, cēliena 7. skatā svītrota daļa no Normunda un Gunas dialoga pēc Gunas vārdiem «Es viņu dziesmas dziedāšu, es, es...». Normunds

Fui! Vai tik zemu krist var sieviete?

Guna

Ne sieviete — bet es, es augstāk biju,

Es zemāk kritu, nāc un nicini.

(Nokrīt ceļos.)

Ak, nedod mīlu, dod, kas mīlas nāve,

Kā hiēna es tik vēl līķus prasu.

Seit izmantots «Sidraba šķidrauta» publicējums Aspazijas Kopotu rakstu 8. sējumā 1924. gadā.

Mazāk pazīstami vārdi tekstā:

helebarde — āva, sens kaujas ierocis (no vācu vai. — die Hellebarde).

Content

Pliekšāne Aspazija Elza Sidraba šķidrauts

Personas

PIRMAIS CĒLIENS

OTRAIS CĒLIENS

TRESAIS CĒLIENS

CETURTAIS CELIENS

PIEKTAIS CĒLIENS

«SIDRABA SĶIDRAUTS»