Pliekšāne Elza

Torņa cēlējs

TORŅA CĒLĒJS

Drāma no viduslaikiem 5 cēlienos ar epilogu

Personas

M a d I e n a — atradnīte

Krodznieks — viņas audžutēvs

Grāfs Vilhelms v. Kreicingens

Helijante — komtese, viņa meita

Pils kaplāns

Birģermeistars Emerencijs

Ruperts Blazijs Josts Linhards rātskungi

Skrīveris Teofrasts

Mārtiņš — baznīcas zvaniķis

Kuprainis K o k a k ā j a

Aklā vecene baznīcas ubagi

Salašņa

Spitālis

Pils sulainis

Anete Zuzanna pils Jaunavas

Nerrs

Velns — kā melnais kungs

Stiepējs uztupiņš Grautiņš velna kalpi

Vīri, sievas, bērni, sargi, lāpu nesēji, bende, kaprači, bendes kalpi. Notiek nepilnu pusgadu starp vēlo rudeni un agro pavasari. Laikmets: viduslaiki.

PIRMAIS CĒLIENS

Lauku krogs. Ieeja ar platu lieveni mājas priekšpusē, skatuves kreisajā stūri trulā leņķī. Labajā stūrī tāpat vārti ar veclaiku loku pāri. Pa tiem ved ārā lielceļš uz netālo baznīcu, kura paceļas uz pakalna gleznieciskas ainavas vidū. Tagad to aizsedz migla un mākoņi, velak to ierauga sagāzušos. Dibenā dārzs ar augļu un citiem kokiem. Gar žogu augstas kāršu rozes, gaiļa piešu vijumi un lielas saulespuķes. Visu skatuves vidu ieņem apaļš laukums ar paretiem kokiem. Zem tiem gari soli un galdiņi viesiem. Pašā vidū kupla pīlādze, pilna sarkanu ogu ķekaru. Ap to lokā apaļš galds, apklāts priekš cienīgākiem viesiem. Labajā pusē vēl saredzamas citas saimniecības ēkas ar augstiem, smailiem jumtiem, pavāliem un pieliktām zirgu galvām.

Miglains septembra rīts. Redzamas jau nobirušas sarkandzeltenas kļavu un apšu lapas. Svētdiena.

1. skats

made, mārtiņš.

Made

(pelēkā, vienkāršā uzvalkā ar priekšautiņu. Rīkojas* ap galdiem: noslauka putekļus, sakārto traukus, piebīda solus. Mārtiņš guļ izstiepies uz kāda sola un, cieti aizmidzis, allaž krāc. Made, iedama gar žogu, apstājas, noliec pie sevis vienu saulgriezi un pie- glauž pie vaiga).

Tu, saulgriezī! mana, tev prāts tik uz sauli,

Cik maz mums daļas gar šopasauli!

(Noliecas un paņem gailapiešu vītni.)

Un žogarāpli, tu, gaiļapiesi,

Tu gan nu tāli vis neaiziesi!

Nāc, pacelšu augstāk, man tevis žēl…

(Uzmet vilni ap pleciem un kaklu, tad iet tālāk rīkodamās un ierauga Mārtiņu.)

Vai, Mārtiņ! vai tu guli vēl?

Mārtiņš

(rūc pa miegiem).

Vai vēls jau vakars? Vai saule riet?

Made

Kur vakars! Rīts! Sen gaiļi jau dzied! Mārtiņš

Laid mani mierā, skuķe, ko melsies!

Nupat bij vakars, bet šai jau rīts!

M a d e

Vai, Mārtiņ! Ko sāksi tiepties! Vai celsies! Ir laiks, tavs darbs vēl nedarīts,

Un saulīte, skat, jau labā gabalā.

M ā r t i ņ š

(spārdīdamies).

Lai skrien! Vai man viņa jānogana?

Neba es kāds gans!

M a d e

Tev jāzin baznīcas zvans:

Šodien tev svētdiena jāiezvana.

Mārtiņš

(uzšaujas sēdu).

Ko necēli agrāk! Vai nebīsties grēka!

(Grib celties, bet atšļūk.)

Vai! Neklausa kājas, nemaz nav spēka.

Ej atnes ko iedzert, es pagaidīšu.

(Atlaižas atpakaļ un iemieg.)

Made

Vai, Mārtiņ, nu tu necelies tīšu!

Ko iesākt? (Sauc.) Nāc, tētiņ, palīgā, nāc! Es nevaru uzcelt, viņš gu] un krāc.

2. SKATS

Tie paši, krodznieks.

Krodznieks

(Mades audžutēvs, vecigs virs, padrukns, ar labsirdīgu izskatu. Viena kāja tam stiva, viņš pienāk klibodams un purina Mārtiņu).

Vai celsies, pagāns, tik cieti viņš guļ,

Ka tam vai lai zirņus uz muguras kul!

Par daudz būs atkal vakar dzēris.

Vai viņš zin mēru vai saturu!

Teic, Madīt, — cik liels bij viņa tēriņš?

Mārtiņš

(pamodies).

Ko Made! Pats zinu: bij mazs, mazs mēriņš! Kā notika, vai es atminu!

Pats velns būs mani gar zemi spēris.

Dod vienu, lai spētu piecelties! Krodznieks

Vai nauda, ko maksāt?

Mārtiņš

Ņem pievelc uz krītu.

Man šodien nav naudas, es maksāšu rītu. Krodznieks

Un rītu līdz pātariem sagaidīšu!

M ā r t i ņ š

Tu netici? Pag, kad celšos, tad iešu:

Šodien es ērģelēm pamīšas mīšu Un rītu svētās sveces liešu,

Tad nezin, kur naudu sabāzīšu!

Tu zini, lai kāds tas arnatiņš,

Ikvienam savs zelta pamatiņš:

Ne zvaniķis vien es un baznīcslauķis,

Es nagu cirtējs un vēderbrauķis Un arī pa reizēm kāršu licējs … Krodznieks

(atmet ar roku).

E, blēņas! Es, nelga, lai būtu tev ticēj’s! Nav vaļas klausīties, celies nu reiz!

(Ieiet iekšā.)

Mārtiņš

(ceļas stenēdams).

Ak vai! Sai pasaulē viss iet greizi!

Diez kur nu mana cepure?

M a d e

Tepat vien būs, tik pameklē.

Mārtiņš

Nav ne uz galda, ne pagaldē.

Nu būšu, bez cepures staigādams,

Kā mūsu bez torņa dievanams!

(Čamdās pa kabatām.)

Un kur mans mutautiņš? Arī pa lauku!

Vai nu es savu degunu Kā baznīcas durvis ar slotu lai slauku? Made

Es iešu, tev savu padošu.

Mārtiņš

Nav deguns vien, ir asaras ari,,,

M a d e

(dod viņam baltu mutautiņu).

Se, te tu viņas noslaucīt varil Mārtiņš

Ak dievs, es nedrīkstu piedurt tam pirkstu, Tik tīrs un balts!… Ak, meitenīte,

Kā pati tava dvēselīte!

Tas būtu uz mana deguna Kā balta maija migliņa Kūtsdurvju priekšā uz mēslāja.

Es grēku skrīnī līdz kaklam mirkstu,

Ko līdz man nožēlot, asaras Tāpat ir līdzi netīras.

Kad dieviņš tētiņš tās saodīs,

Tas mani dzīšus no debesīm ārā dzīs;

Tad labāk, grēkam par spīti,

Tec, Madīt, atnes man kortelīti!

Made

(atrod cepuri, nopurina no putekļiem un iedod viņam).

Se cepure tava, bet tagad nu ej!

Mārtiņš

Nu, nu! Tas dievvārds nekur jau neaizskrej. (Saposies pieiet pie vārtiem un lūkojas.)

Vai dieviņ! skat, baznīca pazudusi.

M a d e

(jokodama).

Būs tā kā cepure pagaldē nokritusi? Mārtiņš

Es saku, nava! Vai migla tik bieza ir,

Ka vairs ne ēkas neizšķir!

M a d e

Tā migla tev pašam gan acīs būs.

Iznāk atkal krodznieks.

Mārtiņš

Nu, nāciet, gudrie, un skatiet jūs! Krodznieks

(pieklibo pie vārtiem).

Es arī neredzu; Madīt, nāc, skaties tu! Made

Es arī ne, ak tavu brīnumul

Mārtiņš

Kam acīs nu migla — vai man, vai jums?

Es iešu skatīt to lērumu.

(Noiet.)

3. SKATS

Krodznieks, Made.

Krodznieks. Savādi gan! Cik reižu jau nav baznīca sagāzusies, tikko tā bij pa pusei uzcelta. Šoreiz tā bij gandrīz gatava, tik torņa trūka.

Made. Varbūt cēlāji nebija sava amata lāga pratēji.

Krodznieks. Taisnība gan. Mūsu pagasta vīri negrib maksāt un pieņem, kāds nāk. Bet ļaudis vēl ko citu runā: tie saka redzējuši velnus pa nakti baznīcu sagāžam. Un ātrāk nevarēšot baznīcu uzcelt, kamēr tur nebūšot iemūrēta kāda jaunava dzīva, tad velniem vairs nebūšot pir baznīcu varas. Un atslēgas līdzi jāiemūrējot.

Made. Nav jau, tēvoci, ikreiz ļaužu balss — dieva balss un ļaužu tenkas — velna tenkas.

Krodznieks. Tu jau nu arī piederi pie tiem mācītiem, kas neierauga ne dieva, ne velna.

Made. Es tiešām neviena neesmu redzējusi.

Krodznieks. Bet ko tu saki par mūsu kunga meitu? Vai tā neizskatās, it kā būtu sakarā ar pašu nelabo? Man ikreiz auksts pārskrej, kad viņa te, garām ejot, iegriežas krogā.

Made. Es saku tikai, ka viņa ir ļoti skaista, kaut gan pārāk lepna.

Krodznieks. Cel degunu, it kā dievs viņu būtu radījis astotā dienā. Bet par tevi viņa skaistāka nav.

Made (apskauj viņu). Tēvocīt, tu nu gan visur redzi to, kā nemaz nav. Te velnus, te manu skaistumu.

Troksnis tuvojas.

4.  SKATS

Trokšņodami sanāk baznīcas ubagi: cits ar kupri mugurā, cits ar koka kāju. Aklā vecene, Salašņa un Spitālīgais, visi apkārušies ar kulēm un ar nūjām rokā.

Kuprainis. Laid! Man pieder pirmā vieta pie kroga vārtiem tāpat kā pie baznīcas durvīm. Vai tu ar savu koka kāju gribi uzkāpt debesīs?

K o k a k ā j a. Vai tu man savu kupri dosi, kur pakāpties?

Kuprainis. Vai tu vēl mani apsmiesi, ka man savs krusts jānes!

Koka kā ja. Tu savu krustu vari panest, man mans jā- šjūc gar zemi.

Vecene (stenēdama nosēžas blakām). Ko nu, brālīši, lamājaties kā divi ēzeļi, mušu laikā viens otru astēm kuldami.

Koka kā ja. Ko tu te nāc, vecā, sarūsējusē nagla!

Vecene. Vai jūs te vieni paši gribat sēdēt kā zvirbuļi graudos!

Kuprainis. Sadod, svaine, viņam labāk! Viņš ubagoja, kamēr es biju iesnaudies.

Koka kā ja. Un tu grābi naudu riekšām, kamēr es biju savās padarīšanās, tad taisni baznīcēni gāja garām.

Kuprainis. Bet tu man vienmēr stiepi roku pār kupri — kā vārna uz cūkas muguras, kas uzlasa tārpus, ko pēdējā sarok.

Koka kāja. Es tev došu pa tavu kupri, ka tu varēsi savām ribām skatīties cauri kā zaglis caur cietuma treliņiem!

Kuprainis. Bet es tev došu, ka tu paliksi guļot ar pīpi zobos un ar dunci krūtīs!

Salašņa. Bāliņi, zeltainīši, ko nu naudas dēļ strīdaties! Kur to glabāsim? Vai kapā? Še, grēku pasaulē, to var peles ievilkt pūznī vai blusas apēst, vai pērkons nospert!

Koka kā ja. Un tu te arī esi atvilcies līdzi, utainā dvēsele!

Salašņa. Kur tauki, tur putas peld pa virsu.

Kuprainis. Vai dzird, kāda mute! Es tevi līdzi apsitīšu ar visām tavām utīm!

Vecene. Vai manu dieniņu, nu cits citu apsitīs! Vai dieviņš tādas lamas nedzirdēs? Vai domājat, ka tam kā biklam zirgam klapes uz ausīm? (Raud.)

Spitālis (ari notupjas). Ko raudi! Taupi asaras, ari tur sāls iekšā! Izlamāsies, aizsmaks, nevarēs dāvanas lūgl

Koka kāja. Pielūko, ka tava mēle paprickšu neiekrīt zābakos.

Salašņa. Bāliņi, bālenīši! Priekš kā tad ubadziņam tā mēle ir, ja ne priekš lamāšanās un pātaru skaitīšanas, kā zvanam priekš zvanīšanas.

Koka kā ja. Es lamāties negribu, lai velns jūs visus parauj!

Kuprainis. Ak tā! Vai tu domā, ka tu velnam no ķerras nolēksi?

Vecene. Vai dieviņ! Nu jau atkal! Kā nevar rimties, tā nevar. Būtu labāk pātarus skaitījuši, drīz nāks jaudis. Gan jūs visus velns ellē ceps, uzdūris uz vienas iesmas kā paipalas!

Kuprainis. Mēs te esam par daudz! Nav vietas! Lai citi iet pa pagastu apkārt ubagot. Ej tu, Salašņa, pirmais. Tu to proti: tev jau viena biksas kāja no viena pagasta, otra no otra!

Salašņa. Vai manu! Kundziņi! Ļaujiet man palikt! Ari gailīts dzied vislabāk uz savu māju mēslu čupas.

Vecene. Lai iet labāk Kokakāja, tas ir tik redzīgs, ka prot nozagt garāmgājējam zoli no zābaka apakšas.

Kokakāja. Es tev došu, treknā muša, ka tu trīs reizes apvelsies! Ej tu!

Vecene. Vai! Vai! Sitīs aklu cilvēciņu! Kur nu es? Kā kaķīts pa slapju grīdu!

Spitālis. Mieru, es saku! Skaitīsim labāk pātarus!

Kuprainis. Miera apustulis! Tev tāds aitas klepus, ka aizklepo visus pātarus. Tu arī vari iet, nosmērējies zils un brūns kā kāpostu galva! Grib, lai uz šo vien skatās.

Spitālis (paceļ bozi). Neaiztiec tu mani! Še tev miers!

Kuprainis (ari bozi celdams). Še tev pātari!

Kokakāja (ar bozi visiem pa virsu). Prom! Visi! Visi!

Visi sāk kauties, izņemot veceni, kura pa pulku spiedz.

Vecene. Mierā! Dieva dēļ, tur nāk ļaudis. Un visi pie pātariem!

Sāk visi mierīgi bubināt un klanīties lūgdami. Aiz skatuves troksnis.

5.  SKATS

Ieskrien baznīcēni, sievas un vīri, lielā uztraukumā, ar dziesmu grāmatām rokā.

Pirmais v īrs (sviedrus slaucīdams un spļaudīdams) Uf, uf! Es vairs nevaru! Būtu gandrīz pats līdzi beigts zem baznīcas drupām!

Otrais vīrs. Nē! Tas tik sprādziens! Visi putni izskrēja no ligzdām! Sienas atvērās kā velna lūpas, un akmeņi ņirdza pretī dzeltenbāli kā nāves zobi. Logi tukši kā acu dobumi, un vējš pūš iekšā un ārā, ka atlikušās spāres vien čīkst ka klaboši miroņkauli. (Lūko nosēsties gar galdiem.)

Pirmā sieva. Es jau teicu, es jau paredzēju. Lai ceļ, cik grib, gan jau atkal sagāzīsies! Kur pats nelabais klāt-

Otrā sieva (krustu mezdama). Kuš! Nepiemini! Labi, ka mums virsū neuzgāzās, ka dieviņš mūs paglāba īsi priekš dievvārda sākšanas.

Pirmā sieva. To jau tāpat varēja redzēt. Kādi tur mākoņi vilkās apkārt, kā suņa astes! Un mācītājs arī runāja par kādām nelabām astes zvaigznēm.

Otrā sieva. Vai nu zvaigznēm astes kā govīm! Kad jau tā nelaime nāk, tad tu neizbēgsi, tad tu i biezputra pirkstu nolauzīsi.

Trešā sieva. Vai dieviņ! Kas nu būs! Kas būs! Kas nu mūsu dvēseles ganīs! Kur nu vakarēdiens, kur bikts! Visa dievmaize ar gružiem piebirusi.

Ceturtā sieva. Lai nu bikts kur bikts! Bet kur nu kristīs, kur laulās!

Ceturtā sieva (raudādama). Bet kur nu aizlūgs, kad krusa apsit laukus, kad govīm nepadodas teliņi!

Otrais vīrs. Kuš, sievas! Ko raudat? Ja krogs būtu sagāzies, tad jūs būtu priecājušās, ka kroga rēķins sagāzies līdzi, bet, kad baznīca sagāžas, tad sagāžas arī līdzi visi grēki un bikts.

Piektā sieva. Priecājies viens pats! Tu jau ar grēkiem pilns kā suns ar blusām, bet mums vajaga sava dieva vārda.

Trešais vīrs. Dieva vārdu var noturēt arī zem klajas debess, tur dievam vistuvāk.

Ceturtā sieva. Bet, kad mēs dziedāsim svētas dziesmas, tad gaiļi dziedās līdzi un suņi ries, un jēri bļaus.

Trešā sieva. Un kanceles arī nebūs, nevarēs kap- lāna saredzēt, viņam jau tik liels kruzuļots krāgs un maza galviņa, ka tā kā pelīte lūkojas ārā no siera.

Otrā sieva. Un vēders arī stāv priekšā — liels kā Noasa šķirsts, kur sagāja iekšā visādi putni un lopiņi.

Otrais vīrs. Jā, bet tikai cepti un vārīti.

Pirmā sieva. Cik labi citiem novadiem! Tiem sava baznīca, savs riktīgs mācītājs! Mūsējais jau tik kaplāns vien! Dzīvo pie kunga muižā vienā labumā kā trusītis kāpostos.

Otrais virs. Nu, kad mums nebūs ne kunga, ne baznīcas, mums paliks baznīcas nodevas. Grēku parādus gan atlaiž, bet naudas parādus nekad!

Trešais vīrs. Un debesu valstība arī mums paliek; to sola kaplāns.

Otrais zemnieks. Jā, tāpat kā lapsa vilkam pasakā sola mēnesi akā par sieru.

Trešais vīrs. Ak tu grēka gabals! Domā, ka tev būs Jārnirst.

Otrais vīrs. Domāju gan. Bet mirt es miršu tikai vienreiz, bet dzīvot man jādzīvo katru dienu.

Krodznieks (pienāk lidz ar Madi, nesdams alus kannas, kuras piedāvā visapkārt). Še nu, dzeriet! Kad nav baznīcas, labi, ka vēl atlicis krogs, kur dvēseles mielot. Tagad es būšu jūsu gans. Kad zirga nav, jājāj ēzelis.

Sievas (cita caur citu). Man ar! Man ar! Man jau dvēsele pakārusies kā odiņš zirnekļa tīklā!

Vīri sasēž ap galdiem gar skatuves malām, sievas tiem piebiedrojas.

Krodznieks nes apkārt dzērienu.

6.  SKATS

Tie paši, p u i k a s, I ļ ģ i s.

Aiz skatuves kņada. Puikas kliedz: urrā! urrā!

Iļģis, ceļojošs amatnieks namdaris, stipri nonēsātās un apputējušās coļa drēbēs. Pēc rakstura nevarīgs sapņotājs, pusģēnijs, pusjokupēteris, lieto sarkasmu, it kā no citiem vairīdamies un gainīdamies.

Puikas (viņam pakal kliedz un rausta aiz svārkiem). Dod mums vēl paskatīties! Dod! Dod!

Pirmā sieva (lidz ar citām). Ko kliedzat, puikas? Ko no viņa gribat? Kas tas par svešo tāds, ko esat apstājuši kā dunduri zirga asti?

Pirmais puika. Māt, kad tu zinātu! Viņš ir burvis, brīnumdaris, un viņam tāds daikts kabatā ar stikla acīm, kad tu to pieliksi pie savām acīm, tad visas ēkas, koki, cilvēki paliek lieli, lieli un no tālienes nāk tev klāt.

Pirmā sieva. Ko nu melsies, puika, es nu gan tādu velna daiktu pie savām acīm nelikšu.

Otrā sieva (uz Iļģi). Dod man paskatīties, kas tas tāds īsti ir?

Iļģis (dod viņai rupji konstruētu, pirmatnēju talskali). Še, skaties, simttūkstošgadējā Ieva.

Otrā sieva (paņem tālskati, skatās un iekliedzas).

Trešā sieva (nospļaujas). Tfu! Kā sabaidīji! Ko tu ieraudzīji?

Otrā sieva. Viss tik liels un nāk man virsū, domāju, ka viss krogs man uzkritīs; un manas pašas vīrs tik liels, tāds! Un nāk taisni klāt.

Iļģis. Jo labāk! Vai tu gribētu, lai viņš no tevis iet prom? Apgriez skatāmo un skaties no otra gala!

Otrā sieva. Še! Še! Es to vairs rokā neņemšu! Apburs mūsu vīrus, apburs mūs pašus.

Pirmais puika (nomalis, mātei stāstīdams). Dzi! Viņš sakās varot pašu velnu aiz astes izvilkt no elles laukā. Viņš'dzirdot arī, kā zāle augot un kā odi šķaudot, un stiklu viņš varot sakost ar zobiem kā cukuru.

Ceturtā sieva. Lai dieviņš tētiņš mūs pasargā! Diezin vai tāds maz ir kristīts un dievmaizi ēdis!

Iļģis. Esmu daudzreiz kristīts, kaut arī ne taisni uz galvas un ar ūdeni, bet uz pretējo galu ar cietāku priekšmetu, un dievmaizi esmu ēdis vairāk un labāku nekā jūs.

Puika (iekāries viņam svārkos). Saki, saki — ar ko dievs tevi ēdināja?

Iļģis. Tu, puika, to arī vari pamēģināt, jaunība var visu! Lietus bij manas zupas, krusa — zirņi iekšā un sniegs kā salāti klāt.

Puikas. Murrā! To mēs gribam pamēģināt!

Kuprainis ubags (kurš lidz ar citiem ubagiem vērīgi klausās). Mēs arī tādas zupas pazīstam. Bet pēdējā maltīte būs tomēr vislabākā, kad ēdīsim kapsētas mēslāju un dzersim ūdeni no kapa dibena.

Vīri pienāk ari klāt.

Pirmais vīrs. Kas tad šis te tāds? Stāv starp sievām kā ezis starp pelēm!

Otrais vīrs. Viņas to tā apstājušas kā Ēģiptes sievas Jāzepu, un viņam tikai viens pats mētelis ir, ko atstāt vienai rokā. Saki, draugs, — kā tu šurp atnāci un kas tu esi?

Iļģis. Tu prasi visu uzreiz? Kā lai citādi būtu atnācis, ja ne pats ar savām kājām.

Trešais vīrs. Viņš ir burvis. Nobaidījis visas sievas, lai viņš iet pie velna!

Iļģis. Tur jau būs vieta aizņemta no tevis.

Krodznieks (pienes viņam kausu). Bet pirms došu tev apslapināt lūpas, jo tur ellē būs karsti. Bet, ja tu tur nonāc, tad sveicini to melno lielkungu un saki, ka viņa aste nebūs garāka par manu dēli, kurā parādi iezīmēti. Ari tavu vārdu es varētu pievilkt pašā astes galā, ja tu man to gribētu sacīt. (Uz Madi.) Tec, meitiņ, atnes viņam no mūsu labākā.

Iļģis. Varu tev arī savu vārdu pasacīt, lai pats savu atmiņu vingrinātu. Domāju, mani sauc Iļģi.

Krodznieks. Iļģis! Iļģis! Tas atgādina it kā vecu vijoli, kas gadiem aizslēgta gulējusi kastē ar sarūsējušām stīgām un apputējusi.

Made pienes dzērienu.

Krodznieks. Dzer nu, varbūt vairāk ieskanēsies, kad mēle kļūs svabadāka.

Iļģis. Ak, tev gan nebūs tāda dzēriena, kas atraisītu manī to, kas sarūsējis, lai atkal spīdētu, un, kas smags, lai vairs nebūtu smags.

Made. Cik tu bēdīgi runā!

Iļģis. Ak, meitenīt, smaga ir zeme virs tā, kas dzīvs aprakts.

Trešais zemnieks (uz citiem). Dzirdiet, ko tāds vēl dižojas ar savu lielo muti, spico mēli un tukšo vēderu! Iet sarāvies kā repis.

Iļģis. Vai tu no sveces prasi taukus un ne gaismu?

Trešais zemnieks. Taisies labāk prom ar visām savām nesaprotamām valodām, citādi tu pats caur savu burvja stiklu varēsi ieraudzīt savas karātavas.

Puikas (priecīgi lēkā). Nu viņš visus apburs: vīrus par teļiem un sievas par vistām.

Krodznieks. Rimstieties jel, vai tad jūs neredzat, ka viņš tikai jokojas. Viņam tāda gaiša balss, un tas smejas kā strazdiņš martā. Manā krogā var katrs nākt un iet, kā viņam tīk. Sēdi vien, draugs, te zem liepas un atspirdzinies. Made, atnes vēl!

Iļģis (apsēžas, Made ielej). Apsēdies tu man līdzās, bērns, tu man palīdzēsi atminēt, kas es esmu.

Made. Saki man — kas tavs tēvs, kas māmiņa?

Iļģis. Tēvs — to neviens īsti nezin, jo to nevar ar lieciniekiem pierādīt.

Ļaudis smejas.

Made (sadusmota ceļas un grib aiziet). Kad tu tā runā, tad iešu prom.

Iļģis. Paliec vien, manu balto balodīt, esmu diezgan dzirdējis kraukļu ķērkšanu.

Ma d e(atsēžas atkal). Nu, tad stāsti man par māmiņu. Nav taču nekā patiesāka pasaulē par mātes mīlu un nekā skaistāka, kā kad māte ar roku mīļi apglauda galvu. (Nopūšas.) Es diemžēl to nepazīstu.

Iļģis. Manas mātes glāsti nav visai patīkami, kaut gan viņa mani bieži klēpī auklējusi, jo viņas cieto roku var sajust caur septiņiem cimdiem. Pati tā ir liela, lepna kundze, tūkstoši pie viņas iet un nāk, un no viņas uzvalka put ārā neskaitāmi dzirkstoši dimanti.

Made. Ak, cik skaisti!

Pirmā sieva. Tad jau tā kāda muižniece un dzīvo pilī kā mūsu kungs ar savu komtesi!

Iļģis. Manai mātei ir tūkstoš pilis ar zaļām sienām, velvētiem ziliem jumtiem, kuri mainās visās krāsās, un viņos atmirdz saule, mēness un zvaigznes, un tie visi ir tik augsti, ka no viņiem var ar dievu rokās sadoties.

Kuprainais ubags. Vai nu dievs tev roku dos!

Made. Kļūsiet jel, ļaujiet viņam stāstīt!

Iļģis. Man ir tādi zirgi, kas apskrien ap visu pasauli un zem kuru pakaviem šķīst zibens un negaiss.

Pirmais vīrs. Nu, kad tev tik labi, ko tad tu nāci Šurpu?

Iļģis. Nu, kā vāks pie poda! Es jums arī gribu uzcelt tādas ēkas ar torņiem, dzirdu, ka jūsu baznīca vienmēr plīstot kopā kā ola.

Kuprainis. Ņem mūs arī pie sevis, tad es savu kupri vairs nenēsāšu.

Kokakāja. Un es savu kāju noraisīšu.

Vecene. Un es savu smēri no acīm izslaucīšu.

Spitālis. Pag, pag, ne tik ātri, nogaidīsim vēl!

Ceturtais zemnieks (galvu kratīdams). Te tu gan, draudziņ, nekā neizdarīsi, cik te nav izpūlējušies slaveni un veci meistari.

Iļģis. Vai jūs domājat, ka svētais gars nolaižas tikai uz plikām paurēm?

Otrais vīrs. Iesim labāk mājā! Ko mēs ilgāk klausīsimies uz tādu vēja grābsli un nagu krimtēju, viņš mus tik izmuļķo! Metas jau tumšs, iesim, sievas.

Visi pieceļas un aiziet.

7.  SKATS

Kunga meita Helijante un kaplans, pavadīti no sulaiņiem

un nerra.

Sākumā redzams pie vārtiem tikai kaplāns, kurš, rokas izpletis, grūž aizejošos ļaudis atpakaļ.

Kaplāns

(tievā sprediķa balsī).

Ak, te es jūs beidzot atrodu kopā!

Kā slīkstošas peles degvīna stopā!

Es gribu jūs, kaut gan man nākas grūti,

Kā avis dzīt atpakaļ dieva kūtī.

Kas rādīs jums ceļu uz debesu mājām?

Jūs klupsiet kā kumeļš pa savām kājām Un dzīvosiet tikmēr zaļi un zili,

Līdz velns jums neuzliks īsto brilli.

Šodien jūs vīna glāzīte silda,

Bet rīts jums mucu ar asarām pilda.

Kas laime? tā saiet caurā zobā,

Bet nelaimei telpas nav ozola dobā.

Vai kreklis nav katram tuvāk par svārku?

Vai zelta krēsls var atturēt zārku?

Gan beidzot velns jūsu dvēseles ganīs,

Kad tas ar asti jums kapsētā zvanīs Un, apkārt svaidīdams it kā bumbas,

Jūs sviedīs iekš elles uguns rumbas.

(Slauka sviedrus, aizelsies. Pa tam vīri tam spraucas garām un prom.)

Pirmais vīrs

(atmezdams ar roku). Ko es no viņa lāstiem baidīšos, tie ir kā vējš bez lietus!

Trešais vīrs. Kur nu pret tādu mēslu vezumu var atsmirdēt pretim! (Aiziet.)

Kaplāns

(satur vēl bēgošās sievas aiz brunčiem).

Jums, sievām, brunčos gan daudz to kroku,

Bet maz jūsu galvās smadzeņu loku!

Jūs visas mīlat tās velna modes Un esat it kā kažokā kodes!

Kā pirmais ļaunums nāca no Ievas,

Tā visas jūs pavedat, resnas vai tievas.

Sievas raudādamas aizbēg.

Pirmā sieva. Laidiet, cienīgs tēvs, mājā bērni raud, vīrs baras.

Helijante ienāk). Laid, lai iet, būs tīrāks gaiss! Ej labāk atspirdzinies ar to, kas tev garšo labāk par debess rasu. Es arī apskatīšos sev vietu, kur atpūsties. Bet kas te par mūdžiem pa kājām vandās? (Pasper ubagiem.)

Sulainis. Nost, skrandaiņi, vai neesat pie baznīcas diezgan saubagojuši!

Nerrs

(gaudigi, parodēdams).

Kundziņ, neesi jau par skarbu,

Še, skati manu ubagu tarbu:

Salīkuši vērdiņi,

Sapuvuši graši,

Ne mārku, ne svārku.

Un ortas tik liesas,

Nav maizītes tiesas!

Nu sakiet paši,

Kurp iesim mēs, tādi lupatlaši!

Sulainis

Bet kas tev tur azotē zeltā mirdz?

Kuprainis

Ak, kundziņ, tā mana zelta sirds.

Sulainis

Nu projām visi, ko runāt tik daudz!

Kokakāja

Mans vēders kā suns pie ķēdes kauc.

Helijante (nosviež viņiem naudu). Gādā man tos riebekļus no acīm prom! Lai tie iet un grauž katrs savā kaktā kā suņi kaulu.

Ubagi ccļas augšā stenēdami un vaidēdami un grūstīdamies dalās naudu savā starpā.

Vecene. Lai nu dieviņš mums ļauj pie debesu durvīm sēdēt, kad tu pa viņām ieiesi, lielkundzīt. (Visi prom.)

Kaplāns (nosēdies pie galda, un krodznieks viņu apkalpo) .

Helijante (staigā lokā apkārt, kamēr pienāk pie fļģa). Ā! Tad tāds tu esi! Tas burvis, par kuru puikas tur ārā klaigā. Tas tūkstoš piļu īpašnieks. Tas princis, pārģērbies ubaga tērpā! Ha-ha-ha!

Iļģis (uzlec kājās). Cienīgā …

Helijante. Nerunā, nerunā! Ļauj man pirms tevi a pskatīt.

Iļģis (dusmās, bet aizrauts no viņas). Cienīgā, es neesmu nekāds nedzīvs priekšmets aplūkošanai.

H e l i j a n t e. Ka tava mēle var dzelt, to jau zinu, bet rādi nu arī, ka tā var laipna būt. Katrai lietai taču savas divas puses.

Iļģis (tāpat). Es neesmu ne lieta, ne nedzīvs, pat ķieģelim ir sešas puses.

hel i j a n t e. Jā, tu esi dzīvs! Tu dzīvo tūkstoš dzīves! Iļģis. Mana dzīve tek kā straume. Es dzīvoju ātrāk kā citi un aiziešu ātrāk.

Helijante. Ko runā par aiziešanu, tu dzeltenais vītols upes malā rīta saulē.

Iļģis. Dzeltenais vītols upes malā vītīs bez sarkanās priedes saules svelmē …

Helijante. Tad ļauj man savas liesmas dzesēt tavu zilo acu ezeros. Bet kādas smalkas līnijas tev vijas ap muti kā kapa ornamentā.

Iļģis. Pareizi, cienījamā, glaimi arī noder tik uzrakstam uz kapa akmens.

Helijante. Ha-ha-ha! Mēs te runājam, it kā mēs stāvētu pie atvērta kapa! Un patiesi te smaržo it kā pēc vīstošas rozes.

Iļģis. Tā būs kāda vīstoša sirds.

M a d e (piesteidzas viņai). Vai drīkstu apkalpot cienījamo lielkundzi?

Helijante. Arī tu te esi, mazais, pelēkais māju zvirbulēn!

Kaplāns (pieceļas un pieiet Madei). Rau nu, kāda liela izaugusi! Un tika pacelta kā mazs tārpiņš ceļa malā! (Uz krodznieku.) Tu gan viņu miesīgi esi audzinājis, bet es viņu iesvētīju un ieliku tai dievvārdu sirdī kā baloža olu vārnas perēklī. Nu tik, bērns, sargā savu tikumu kā dārgu rotu (kniebj viņai vaigos) un piekar manas mācības pie krūts kā balzama bundžiņu zelta ķēdē! (Taustās viņai ap krūtīm.)

he li j a n t e. Ej, Made, — tā tevi laikam sauca — salasi priekš mums pušķīti lauku puķu, tādas pašas kā tu, es tās mīlu.

Made aiziet.

Krodznieks (uz Helijanti). Cienījamā komtese, jūs jau pati redzat, ka šis jauneklis prot vairāk neka zābakus plēst, kā būtu, kad jūs pierunātu savu cienījamo tēva kungu un godātos valdes vīrus, lai tie viņam uzticētu jaunas baznīcas celšanu? Viņš teicas esot ceļojošs namdaris un sevišķi baznīcu cēlējs.

M e l i j a n te. Tā, tā, mans princi, cēlējs tu esi, bet ar to baznīcu vēl kaut cik iet, to jau citi priekš tevis pa pusei ari uzcēluši, tikai torni neviens nav paspējis uzcelt. Vai tu paspētu to, ko neviens nespēj?

Iļģis. Es to paspētu tādēj, ka es to gribu, ko neviens negrib. Es gribētu to celt tik augstu, ka lai citi mani redz, tikai es neviena neredzu.

Helijante. Tas ir augstas domas, tādas pat kā tavs tornis, bet — tev būs izslavēti un bagāti līdzcensoņi, kas jau pieteikušies. Arī naudas daudz vajadzēs drošības dēļ ieguldīt, jo pēc tik daudz neizdevībām mūsu valde vairs nevienam neuzticas. Tev, kā redzams, viņas nav.

Iļģis (smiedamies). Nē! No tādām lietām esmu gluži brīvs. Es piederu pie tās cunftes, par kuru nupat dziedāja: «ne mārku, ne svārku». Visa mana bagātība ir mani sapņi.

Krodznieks. Cienītā lielkundzene, ne ikreiz tas gars piemīt pie tiem bagātiem un augstiem. Ja citreiz Jēkabs nebūtu dusējis klajā laukā ar cietu akmeni pagalvī, tad nekad nebūtu redzējis trepes uz debesīm.

H e l i j a n t e. Labi. Vai tu gribi man uzticēties?

Iļģis. Kā jūra vētrai.

Helijante. Tad atnāc rīt agri uz pili. Dodies ceļā, pirms vēl gaiļi dzied. (Uz kaplānu.) Tagad iesim, metas jau tumšs, un no debesu rasas tev nu būs gan. Sveiks, krodzniek! Sveiks, torņa cēlējs! (Noiet, ari krodznieks ieiet iekšā.)

8.SKATS

Iļģis un Made vieni.

Made (atnāk ar puķu pušķīti). Visi jau prom. Kam nu lai es savas puķes dodu?

Iļģis. Dod tās man.

Made. Tu jau dzirdēji, tās ir neievērojamas — kā es pati. (Nomet puķes zemē.)

Iļģis. Tu nebūt neesi tik maza, kā tevi uzskata. Daža lielums nāk tikai vēlāk redzams.

M a d e. Varbūt tad, kad tas ir miris.

Iļģis. Nē. Ir zvaigznes, kuras izliekas tumšas tikai tādēļ, ka viņu stari vēl nav pie mums nonākuši.

Made. Ko nu par mani runāt! Es neesmu nekāda spīdētāja, es tikai esmu izpildītāja, kur manis vajaga.

Iļģis. Tu, man šķiet, varētu daudz, varbūt vairāk nekā es.

Made. Ko nu! Visi nevar būt radītāji, vajaga arī tādu, kas radītāja darbu uztur. Un mana spēja jeb mans lielums — ka tu to sauc — varētu būt, ka es priekš kaut kā liela spētu upurēties.

Iļģis. Bet es arī neesmu nekāds radītājs, neko es neesmu radījis, nekas es pats neesmu un neko arī nespēju. Tikai rūgstošs nemiers plēš pušu manas krūšu sienas un drudzis deg manās acīs.

Made. Tie, kurus ģēnijs izraudzījis, dus ilgi kā pamiruši un sapņo ar vaļējām acīm. Bet viņu dusa un viņu sapņi nav velti, tie ir priekšteči viņu darbam.

Iļģis. Vai nepietiek ar sapņiem vien? Sapnis ir liela pasaule, bet īstā pasaule ir maza. Es gribētu būt pasaule par sevi, ārpus pasaules.

Made. Ne tev, bet tavam darbam jābūt ārpus tevis un par sevi kā gatavam auglim, kas atšķiras no koka un nokrīt priekš citiem. Citādi tu neesi piepildījies un nerāsi miera.

Iļģis. Kādus brīnišķus vārdus tu runā, mazā meitenīt, tu pēkšņi izaudz man priekš acīm no mazas smildziņas gāršas malā par ciedru kalnā.

Made. Tu daudz brīnišķākus vārdus runāji ļaužu priekšā.

Iļģis. Es jau tikai sameloju, jo man tā patīk. Meli pušķo valodu. Es bieži savos melos šūpojos kā šūpotnēs.

Made. Kas tā prot melot, tā meli ir patiesība un vairāk nekā patiesība, jo patiesība mainās virs zemes, bet mūžīga paliek iedvesma uz radītāja lūpām. Tu arī nešūpojies šūpotnēs, bet laidies ar spārniem.

Iļģis. Kā tu man tici, kur es pats sev neticu!

Made. Tev jātic pašam sev, kad vēl neviens tev netic un arī kad vairs neviens tev netic.

Iļģis. Tu esi pirmā, kas man tic. Tava ticība mani svaida kā ar svēto eļļu. Un es kā ceļinieks, kas ilgi maldījies pa tuksnesi un aizslāpis ierauga dzīvības avotu, tavā klēpī kā palmu ēnā gribētu mirt.

Made. Ne mirt, bet augšāmcelties. Nu ir pienācis brīdis, kur darbs tevi sauc. Tev jāceļ baznīca ar augsto torni.

Iļģis. Sapnī es jau esmu uzcēlis svētnīcu ar visaugstāko torni, bet, ja man īstenībā būtu jāaizskar vismazākais akmentiņš, tad man rokas dreb.

Made. Darbs audzina dvēseli un modina nezināmus spēkus. Rīt agri tu celsies un iesi uz pili, kurp tevi aicina. Tagad atdusies šepat uz sola īsu brīdi. Nakts ir tumša, bet silta, un mēness aug. Tā ir zirne visa darba sākumam.

Iļģis. Dod man tavas puķes pagalvī.

Made. Es tās esmu aizmetusi prom.

Iļģis. Tad noliec man pati savu galviņu blakām kā maija puķītes zvaniņu.

M a d e. Es neesmu puķe; tu pats mani citādi dēvēji.

Iļģis. Nē, tu neesi puķe, tu esi zvaigzne — mana laimes zvaigzne.

Made. Arī tā es neesmu. Es gribētu būt tava ceļvede zvaigzne.

Ijģis atliekas uz sola, Made taisās iet iekšā.

9.  SKATS

Tie paši, Melnais kungs.

Iļģis (Madei pakaļ nosaukdams). Es gribu sekot tev tin tavai zvaigznei, kas pirmo reizi atspīd manā tumšā

dzīvē.

Melnais kungs (pēkšņi kā no zemes izaudzis). Ila-ha-ha! Skaties vien zvaigznēs, tad tu neredzēsi bedres, kurās tu iekritīsi, un akmeņus, pa kuriem tu klupsi.

Made izbīstas.

Iļģis (uzlec slāvu). Kur tu gadījies, melnais kraukli? Ko tu izbiedēji manu balto dūjiņu?

Melnais. Katrs gadās caur gadījumu, to tu zini pats. Iļģis. Ko tu gribi?

Melnais. To pašu, ko tu.

Iļģis. Tu arī cēlējs?

Melnais. Cēlējs vai gāzējs — tas ir tas pats.

Iļģis. Ko tu runā no gāšanas?

Melnais. Bieži apņemšanās iet pa labi, izdarīšana pa kreisi. Cilvēks tik maz var savu likteni redzēt kā savu pakausi. Bet dosimies ceļā, lai laikā tiekam tur.

Iļģis. Es varu iet ar tevi, ja tu droši zini ceļu. Melnai s. Droši iet ceļš tik uz kapu.

Iļģis. He-he! Nav laika iet uz kapu, pirms jādara darbs dzīvajiem. Sveika, mana Made! Es eju tavā iezīmē!

Melnais. Dažs labs tiktu tālāk, ja tam tie sieviešu brunči nekultos pa kājām. (Satver viņu zem rokas.) Iesim. (Ugunsslripa viņiem noviļņo pakaļ.)

Made (iekliedzas). Vai! Vai! Tas nebij labais!

Pirmā cēliena beigas.

OTRAIS CĒLIENS

Lielkunga pilī.

Senā bruņinieku pils Madlienā. Plaša zāle ar izejām uz blakus telpām. Pie sienām karājas kara trofejas, ģerboņi, karodziņu šķēpi un daži medību rīki, un lāču galvas. Zāles stūros varā un bronzā bruņinieku stāvleli. Vidū redzama plaša galerija uz āru.

1.   SKATS

Lielkungs Vilhelms v. Kreicingensun nerrs.

Nerrs (tup uz staba kungam priekšā un dzied). Cik labi ir dzimušam būt jau par kungu!

Hei! diridei!

Cits strādā ar sviedriem, bet viņš ar rungu.

Juhei diridiridei!

Viņš taisnību ņem un saloka tā! ila-ha!

Un iebāž kā lakatu kabatā!

Trallalā!

Tam vērsis dod pienu un aita sieru:

Bē! bē! mū! mūt Un naktis blaktis un blusas dod mieru:

Šū! Šū! Pū! pū!

Un tomēr es neģērbtos kunga svārkā,

Juhe! nē, nē!

Jūs mucā mani bāžat kā zārkā — ITe-hehe-he!

Ne svinību rāžus, ne godību māžus Es neciešu: tfu!

Par r.esējiem dodiet man četrus āžus Uz kap-sē-tu.

2.   SKATS

Helijante un viņas tēvs, grāfs Vilhelms v. Kreicingens. Tēvs

(atzveltnes krēslā, pušķotā ar ģerboni).

Bērns, es tevi saucu uz nopietnu sarunu. Helijante

Tu zini, tētiņ, es vienmēr tev paklausu.

Tēvs

(apglaudņ viņu).

Jā, jā, mana zelta, mana dārgākā manta. Helijante

Par to jau es saucos ar Helijante.

Tēvs

( nopūzdamies).

Tā gribēja māte, man tikās gan Marija.

Helijante

Ak, mīļā māte gan labāk darīja.

Tēvs

Lai kā nu, meitiņ, tu pat ne kristīta lāga!

Kā bērns tu izspēri kristību ūdeni Un svētajam priesterim ķēries aiz krāga,

Diez vai kādu lāsīti dabūji!

Kā nelaiķe māte, tu tāda pat aušiņa.

H e l i j a n t e

Vai nemīļa tev es? vai nepaklaušiņa?

(Glaužas ap tēvu.)

Ko tu tā domīgi galvu grozi?

Tēvs

Es atminu māti, to skaisto rozi.

Helijante

Tu teici, par viņu es skaistāka,

Man šķiet, tev, tētiņ, es līdzīga.

Tēvs

Ak, bērns, kā tu manu sirdi skāri,

Un īsti es atsaucu tevi rāt.

Helijante

Tu vari to vēlāk dot piedevām klāt,

Pirms pastāsti, kādi bij krusta kari,

Kad pirmo reizi tu zobenu jozi?

Man neapnīk klausīties taviem stāstiem.

Tēvs

Ak! Tu man visu izjauc ar glāstiem!

Helijante

Nu labi, tad ņem še rokā bozi Un sit mani kā kādu kalponi.

Nupat tu mani gan sauci par rozi.

Tēvs

Ak dievs, kā tev to lai pasaku! Helijante

Ja roze es, kam tu man pieliki klātu To resno ērkšķi, to kaplānu?

Tēvs

Lai māca tev, kā pie ticības jāpieturas. Helijante

Kā roze var smaršot, kad ērkšķis duras! Tēvs

Kā roze tu gribi smaršot un spīdēt,

Bet Jaudis jau iesāk tevi nīdēt Un saka: ar velnu tu sakarā .,. Helijante

Lai saka! pat velnam kungs jāklausa. Vai līdzās tiem skaitīt rožu kroni?

Un pātarus bubināt viņiem blaku?

Es nevaru paciest zemnieku smaku!

Man labāk sēst zirgā un laisties ar joni, Ka mati plīvo un acis mirdz!

Es dzīvoju tik pa vētru un brīvi!

Tēvs

Jā, tevī mīt mana vētras sirds.

Kaut gan man locekļi tagad stīvi,

Kā karazirgs slejos, kas sadzird tauri. Helijante

Teic, tētiņ, — cik īsti bij saracēņu,

Kam tu, kā mēdz sacīt, skaldīji pauri? Tēvs

Tev galviņa vienmēr pilna blēņu,

Tu slīdi kā ūdens caur pirkstiem cauri! Helijante

Un kājas man pilnas ar mūziku,

Ja gribi, es varu tev priekšā dejot! Tēvs

Ej! Es vairs negribu atmiņās klejot,

Bet nopietni runāt: tu zini, es vecs .. . Helijante

Es zinu, cik jauna vēl sirds tev lec!

Tēvs

Kaut tu jel prātīgāka kļūtu!

Tu zini, tev vienīgai paliek mans krājums, Viss mana sūra mūža gājums.

Helijante

Uz tukšas mucas būs sēdēt par grūtu.

Tēvs

Ko joko! Vai karā gan vieglas dienas?

Vai zobens un krusts nav nesams grūts? Helijante ( starpā).

Un klāt vēl, kas karā laupīts un gūts,

Bet tagad zobens dus makstīs pie sienas.

Un krusts tev zelta ķēdē pie krūts!

Tēvs

Drīz beigsies nu manas dzīves sekas,

Tev tālāk nu jāmin būs manas tekas —

Tur vajag prāta un nopietnas gribas,

Tie ļaudis vēl pilni pagānības!

Ak, kaut jel tā baznīca vienmēr nesagrūtu! Helijante

Nē, šoreiz, es saku, nebūs par velti vis,

Nu īstais meistars mums atnācis.

Tēvs

Ko velti runāt! Būt atkal nieki!

Man grūti krātie graši nav lieki!

Kad pagasti grib, lai ceļ to paši. Helijante

Ak, ko nu, tētīt, tie nesapraši!

Tev jāsaka tik tavs piekrītošs «jā»,

Kas noskan kā atslēga durvju caurumā. Tēvs

To varu, tik tev man jāsola,

Ne turpmāk vairs tā ar kaplānu karot. Helijante

Jā, tētiņ, es solos vēl vairāk to barot,

Ka vēders būs priekšā un pakaļā.

Tēvs

Ko vēders! Ņem labāk tā ticību! Helijante

Bet, tētīt, ņem tu to meistaru!

Tēvs

Lai nāk, kas grib, es cietīšu klusu.

Gan to jau turpmāk redzēsim.

Bet tagad, mans bērns, es eju uz dusu. H e l i j a n t e

Es lūkošu iztikt ar visiem trim.

(Tēvs noiet, viņa pavada lidz durvīm.)

3.SKATS

Helijante un kaplāns.

Helijante (pieiet pie kādām durvīm, kuras ved uz virtuvi, un sauc). Pavāri, gādājiet, ka zālē ienāk visgaršīgākās smaržas no cepešiem un vircēm! Es atstāšu durvis pusviru. (Viņa pati apņemas kādu garu, pelēku apsegu vai mēteli un apjož ap viduci mūķeņu balto šņori, un nometas ceļos pie kāda atzveltnes krēsla, galvu paslēpdama it kā grēciniece Magdalēna.)

Kaplāns

(nāk, šļūkdams soļus).

Lai dievs ar tevi, mans bērns, — kur esi?

(Skalās apkārt.)

Dievs slavēts! mans pūliņ, tu augļus nesi!

Mans bērns, tu, atstāta gluži viena,

Še dauzi galvu uz cieta pliena?

Šī mocība man pie tevis neparasta.

Helijante

(sagrauztā balsī).

Tēvs svētais, mani spiež mana grēku nasta.

Man netīk vairs šīs pasaules prieki.

Kaplāns

(acis pārgriezis).

Mēs visi esam grēcinieki!

(Sāk ostīt cepešu smaku.)

Helijante

Es gribu pēc tava piemēra gavēt,

Ne ēst, ne dzert, tik dievu slavēt.

Kaplāns

Jā, bērns! caur ērkšķiem iet debesu taka!

Bet kur še ožas tik garšīga smaka?

Helijante

Gards mielasts tiek šodien rīkots, tā saka,

Un dzīrēs būšot uzdzīve zaļa,

Bet kāda gar to mums abiem daļa!

Man galva pilna citādu domu.

Kaplāns

Kas pēkšņi tā pārvērtis tavu omu?

Tev cēlās vien kājas pa dejas takti?

Helijante

Es gribētu vēl šo pašu nakti Likt kopā savu ceļa somu Un svētā ceļā doties uz Romu.

Kaplāns

Tu tiešām uzņemies lielu lomu!

Bet kā tu ceļu turp atradīsi?

Helijante

Tu, svētais tēvs, mani pavadīsi.

Mēs abi divi kailām kājām

Vēl šonakt dosimies prom no mājām.

Pavārs izskrej cauri ar smaržīgu cepeti.

Kaplāns

Ko es? man Roma vairs nava svešā!

Helijante

Kā atstāsi avi bez gana bešā?

Kaplāns

Bērns, apdomā labi, pirms tu ko dari,

Un tēvs tavs augstais ko sacīs ari?

Helijante

Mums jānes ar viņa grēku svari.

Kaplāns

Tavs sievietes prāts par ātru šaudās.

Helijante

Un cepet’s bez tevis, viens atstāts, raudās.

Nu labi! Lai paliekam vēl, kas esam,

Un savu krustu lai šepat nesam:

Tu nesīsi resnu, es nesīšu tievu Un nesmiešos vairs, bet, asaras lejot,

Es atminēšu pirmināti Ievu.

Kaplāns

No dieva nāk asaras, smiekli no velna;

Ikviens jau saņem sodu, ko pelna.

Helijante

Kā būtu, kad pamēģinām mēs dejot?

(Aši nomet mūķenes tērpa un stāv greznā uzvalkā. Saķer kaptānu un rauj dejā pa zāli apkārt.) Kaplāns

(aizelsies spiedz).

Vai! vai! vai! vai! Mēs krītam grēkā!

Helijante

Tu, tētiņ, par resnu, tev jāpalēkāl

Aiz durvīm dobji smiekli.

Kaplāns

Se visos kaktos tik grēki vien valda. Es iešu skatīt, kas nāks uz galda! (Noiet virtuvē.)

4.  skats

helijante, velns.

Velns

(melnā bruņinieka tērpā).

He-he! Es klausījos aiz durvīm tavā jokā,

Kā tu ar abiem večiem spēji galā tikt,

Kā mīkstus veģus saspiezdama rokā. Helijante

Es lūdzu, nerunā no grāfa, mana tēva!

Velns

Nu! nu! kopš kura laika tu tik gļēva?

Es taču atnācu tev izpatikt.

Tu zini, es tavs mūžīgs bruņinieks.

Helijante

Nu, tad lai šoreiz man no tevis tiek kāds prieks. Velns

(paklanās).

Tavs kalps! bet tik nu neprasi par daudz. Helijante

Es gribu, baznīcu lai atkal nenojauc,

Bet drīzāk, lai tu palīdz’ uzcelt to.

Kāds meistars jauns …

Velns

(starpā).

He-he! Es labi zinu to!

Tavs meistars pats gan tevi meistaro. Helijante

Ko maisies blakus lietās! darbu dari!

Velns

Es zinu vēl ko: tu to mīli arī,

Un, lai tu arī turi to cik slēpu,

Teic ļaudis: mīlu nevar slēpt tāpat kā klepu. Helijante

Kas mīla! īsa brīža atpūta

Uz pasauls zaļā puķu mauriņa!

Tad atkal svilšu tavā pekles svelmē.

Velns

Vai tā šis puisis tev ir iepaticis?

So plūksnu, staiguli tu izredzēji! Helijante

Nu, tu jau kungā viņu pārvērst spēji.

V e l n s

Ja velns es nebūtu, es teiktu: velns lai rauj! Tu zini, kas tev manim jāatļauj:

Mums kāzu gulta karstā pekles svelmē…

H e l i j a n t e

Es gribu šodienu, cits paliks rītam,

Pirms mēs kā bezdibens viens otrā krītam, Es gribu ieelpot šo saldo garu,

No dzīves koka atlauzt zaļo zaru,

Kad stunda sitīs, es tev būšu klātu ..,

V e l n s

Tu pašu velnu noliec nelgas lomā:

Kad roze nobirs, tu man dosi kailu kātu. Caur miesas šķidrautu es redzu tavu prātu. Helijante

Nu neprāto! liec aši rokas klātu!

Pēc stundas ietērp viņu meistarlomā Un tad ar zeltu pildi viņa ķešas,

Bez tā, tu zini, visas pūles bēšas.

Velns

He! tavas prasības kā spārni plešas!

Ko vēl tu gribi?

Helijante

Teicu jau: to baznīcu.

V e l n s

Lai tā kā sēne nakti uzaugtu!

He-hc-he! Tavu nedzirdētu joku:

Velns dieva amatā lai izmēģina roku!

Bet, daiļā, saki — ko tu manim pretim dosi? Es arī vēlos kedu kukulīti.

Helijante

Nu, kas tas būs, ko tu sev iekārosi?

Velns

Kas pašai tev vismazāk tik .,,

Hēlija n t e

Kā tu to zir.i?

Velns

Par to es velns. Tu arī viegli mini:

Es gribu mazu, baltu dvēselīti,

To Madīti, to kroga meitenīti, —

Tu redzi, man ar uznāk sava tīksme,

Kaut tavās skavās man visvairāk līksme. Helijante

Kas tev to liedz! tik dari manu darbu.

V e l n s

Nu, tādēļ neesi tūlīt par skarbu.

Tev arī uzdevums nav vieglais vis,

Tik aši sprikstīs nelēks circenis!

Tavs meistars jau kaut kā pie viņas sējies:

To ļaudis vienkārši sauc «iemīlējies».

H e l i j a n t e

Ila! Es šīs saites pušu raušu!

Velns

Jā,

Šis mazais kopdarbiņš tev jadara.

Es laivu airēšu, tu viņu stūrē.

Mums dzīva baznīcā tā jāiemūrē,

Un tavam meistaram tas pašam jāizdara,

Nu lūko, vai tev pierunāt to vara.

Helijante

Es tikai gaidu to.

Velns

Viņš atnācis.

Es pats to esmu šurpu atvedis.

Viņš nesaprazdams blakus telpā mīt.

Helijante

Nu, tad pie viņa steidz tūlīt!

Velns

Es eju, bet pirms noskūpstīt man tevi jāpieļaujas. Helijante

Vai divas liesmas viena otru skaujas?

Vai divi pērkoni viens otrā graujas?

Ej! steidz un veic!

(Aši dodas prom.)

5.  SKATS

Velns, viņa kalpi: Stiepējs, Rāvējs, Uztupiņš, Grautiņ

Velns

(sasit plaukstas).

Šurp, kalpi, kas visur un nekur!

Kalpi

(saskrien lēkdami un visādi kviekdami. Viņi no priekšas melni, bet muguras sarkanas).

VI! vī! kvī! kvī! ur! ur!

Velns

Jūs ložņas, lišķi, laišķi, kas tas?

Par ko jums tik sarkanas muguras?

Kalpi

Mēs sildījām tās pret pekles krāsnil Velns

Nu neļaušu tālāk jums noslinkot Un došu atkal jums darbu dāsni,

Lai katrs pierāda, ko viņš prot.

Tāpat kā no lupatām iztaisa papīri,

Jūs vērtīsiet kungā man kādu klaidoni!

Kalpi

Sur! šurl Kur? kur?

Velns ( rāda).

Viņš blakus istabā tur!

Jūs samtā un zīdā kā kungu to ietērpiet Un kules pilnas ar zeltu pieberiet.

Bet, pirms jūs pārvēršaties paši,

Tad nāciet man pakaļ godīgi, lēni Kā iesvētāmie no baznīcas zēni,

Bet visam jānotiek ir aši!

Visi prom.

6. SKATS

Mārtiņš

(pie galerijas durvīm pūš ragā, visus kopā saukdams).

Lielkungi, kundziņi,

Cienīti, godāti,

Dievam ceļ ēku!

Meistari, kleistari,

Sāciet nu vitēt,

Smitēt un ķitēt,

Ķīlēt un vīlēt Ar roku un spēku!

Un jūs, ļautiņi,

Visi, kas kristīti,

Katrs, kam grēciņi,

Vien’ pašu grasīti Ja vien tik dotu,

Sanāktu bariņi,

Itin kā zariņi,

Kūlītī sasieti,

Iztaisa slotu!

(Pūš skaļi. Ļaudis steidzas šurpu.)

7.  SKATS

Nāk lēnā zosu gaitā svinīgi: birģermeistars Emerencijs un rātskungi: Josts, Blazijs, Ru pērts, Linhards. Tiem pakaļ ar biezu grāmatu padusē un lielu spalvu aiz auss skrīveris Teofrasts. Viņi ieņem vietas zāles vidū pie paaugstināta un apžogota galda, kuram vienā galā sēdeklis birģermeistaram, bet otrā galā lielāks atzveltnes krēsls ar ģerboni atstāts tukšs lielkungam. Gar abām malām ieņem vielas četri rātskungi. Skrīverim vieta uz kāda zemāka blakus galdiņa. Uz galda liels sudraba krucifikss, statūtu grāmatas ar sudraba stūriem un zīmogiem, koka kapseles un dažādi pergamenti. Mārtiņš ar bozi rokā paliek pie durvīm kā sargs. Durvis tiek aizdarītas. Sadzird tik šad un tad ļaužu kņadu, kuri lasās kopā.

Birģermeistars

(paceļas svinīgi, resns uzdzīvotāja tips).

Jūs, godātie rātskungi..,

(Klepo.)

S krīveris (starpā).

Vīri nobilissimi!

Birģermeistars

(dusmīgi).

Kam velti man piekar to latiņu asti!

Skrīveris

Tā būs jums pušķis, bez tās viss prasti,

Es zinu, es esmu studējis Padujā.

Birģermeistars

Nu labi! Tik netraucē mani uzrunā.

(Sāk no jauna.)

Jūs, kungi, kas ieņemat goda vietas,

Mums jāapspriež šodien nopietnas lietas,

Uz to lai tas dievs kungs mums palīdz:

āmen!

Visi

(cits pēc cita dažādā skaņkārtā).

Āmen! āmen! āmen! āmen!

(Apsēžas.)

Birģermeistars

Jūs zināt, pa gadiem sakrātie parādi,

Tie nedilst kā sniegi aprīlī;

Un tad vēl to vispēdējo postu:

Velns nogrāvis šonakt atkal baznīcu nostu, Kas bija, tā sakot, gandrīz jau gatava.

B l a z i j s

(saņēmis rokas).

Ak dieviņ! cikreiz tā jau celta un nojaukta.

L i n h a r d s

(sit ar dūri uz galda).

Vai velnu nekad mēs nenoķersim?

Cikreiz kā zuti aiz astes to tversim!

J o s t s

Un kur vēl tie lielie zaudējumi:

Tās zeltotās altāra kanniņas!

Un sudraba vīraka panniņas!

Un kora un altāra greznojumi!

Un svēto stāstu gleznojumi!

Viss beigts! zem drupām aprakts viss! Skrīveris

O esca vermium! o massa pulveris!

Mārtiņš piesteidzas klāt.

8. SKATS

Tie paši, Mārtiņš.

M ā r t i ņ š

Cicnžēlīgi kungi, beigts gluži nav viss:

Te nagla, kā redzat, no svētā Hironīma zārka, Te stūrītis, atrauts no baznickungsvārka,

Te sainītī šķīstās Zuzannas atliekas.

L i n h a r d s (attin vaļā).

Tās zosu pūkas, papīrā ietītas!

Mēs liksim, Mārtiņ, tev ādu ģērēt!

Mārtiņš

Nē, cienīgie kungi, es varu jums zvērēt,

Tik tiešām, kā es uz abām kājām stāvu,

(paceļ slēpu vienu kāju gaisā)

Es tos no krītošas baznīcas ārā rāvu.

Nav Mārtiņš ne krāpnieks bijis, ne melis,

Un vēl te, kungi, mazs parādelis.

(Izvelk garu listi.)

Birģermeistars

Ko nelaikā nāc vēl virsū ar savu spaidu!

Mārtiņš

Es še kopš trim tēva reizēm jau gaidu,

Jūs varētu aizmirst to, kungi, līdz rītam,

Es uzticu to jūsu godam un krītam. Birģermeistars

Tad steidzies ar savu lietu aši,

Mēs nevaram pārrunāt visu tik plaši!

M ā r t i ņ Š

Jūs atminat, kungi, vēl suņu dienās

Jūs likāt man gleznas pārkrāsot baznīcas sienās,

Te būs nu:

( Lasa.)[1]

Es pabālo Ēģiptes tumsību Trīs reizes ar pernicu pārvilku.

Un Jāzepam, bēgot uz Ēģipti,

Bij jālāpa cauri zābaki.

Un trepēm, ko Jēkabs bij sapnī redzējis,

Man arī bij jāpieliek tureklis.

Tāpat, lai ļaudis šausminātu,

Vienu nāves grēku vēl pieliku klātu.

Es Lācarum uzliku jaunu kapa vāku Un Jūdasa bārdu taisīju sarkanāku.

No jauna es Dāvida kokli apstīgoju Un Pētera debesu atslēgu izlaboju.

Es Ievai šo vīģes lapiņu-

Birģermeistars

Nu diezgan, mēs zinām tos traipekļus!

M ā r t i ņ š

(noiet, ņurdēdams un galvu kasīdams).

Vai tādēļ man mēle dota, lai klus’?

Kur visu savu parādu Lai nu es tagad iebāžu?

Birģermeistars

Mums, kungi, nu vajaga iztirzāt,

Kā tiekam ārā no sava posta.

R u p e r t s

Mums vairāk būs jāliek galva klāt Un ciešāk jāsavelk vēdera josta. Skrīveris

Jā, jā, šo laikmetu pārvalda galva,

Ne zobens pie sāniem, aiz auss nu spalvai

R u p e r t s

Vai tas nav kauns, visapkārt pa kaimiņiem Tie zvana ar saviem pulksteņiem Gandrīz ik rītu un vakaru,

It kā tie ūtrupi izsauktu.

Un zvanu mēlēm mūs mēda un nievā! Llnhards

Bez baznīcas esam tikpat kā bez dieva!

BI a z i j s

Un ko vēl mājā teiks mana sieva! Birģermeistars

Tā, kungi, tā lieta nu izšķirta;

Mums jāceļ no jauna baznīca Ar torni un zvanu, es saku jums,

Kas pārzvana visus: bim! bam! bums! —

Un ļaudis visapkārt kopā sauc.

Bla z i j s

Kad velns tik atkal to nenojauc! Birģermeistars

Vispirms mums būtu tas iemesls jāizpētī… L i n h a r d s

Man šķiet, tas neizdosies tik lēti.

J o s t s

Vai nebūtu, kungi, mums jāizmeklē,

Kur baznīcu pārcelt uz citu vietu?

B l a z i j s

Jūs domājat, velns mūs tur neuzietu?

Viņš taču nevar norimt peklē Un staigā apkārt, vai diena, vai nakts,

Un ielien katrā šķirbā kā blakts.

L i n h a r d s

Ja baznīcu vienu kur citur ceļ,

Tad līdzi tai kapsēta jāaizveļ!

Ja velnam vairs baznīcas nebūs, ko ārdīt, Viņš sāks no kapiem miroņus spārdīt.

R u p e r t s

Nē, cits gan šai mīklai būs minējums,

Par ko gan velns uzplijies taisni mums!

Birģermeistars

Var būt, ka tie cēlāji meistari Bij netikļi vai pat ne kristīti.

Ruperts

Pirms meklējam grēkus pa citu mājām,

Kā stāv mūsu pašu tikums uz kājām?

(Uz birģermeistaru.)

Es redzu, uz svārkiem jums pagarš sieviešu mats, Kaut sievas jums nava, ko neliegsiet pats. Birģermeistars

Jums arī, kā redzu, īsts vanaga skats,

Kas zālē pat tārpiņu ierauga.

J o s t s

Klau, kungi! man vaina šķiet atrasta:

Mēs sātanam iedzīsim varenu baili,

Kad liksim uz torņa ne krustu, bet gaili,

Jo gailis, kā zināt, ir putns priekš gaismas,

Kas tiek no tumsas un velna nīsts.

B la z i j s

Nē, kungi, te veras mums uzskatu plaismas,

Jo gailis nav putns visai šķīsts Un noder vairāk priekš vistu vaisles. Birģermeistars

Tā, kungi, strīdam nav paredzams gals,

Un, vairāk lai neiedegtos še kaisles,

Lai izšķir caur balsošanu balss.

Visi

(balso viens caur otru).

Krusts! gailis! gailis! Nē, gaili! nē, krustu! Birģermeistars

Tā neiet! Mums labāk būtu, ja klustu Un, izšķirot lietu, paceltu rokas,

Kas grib par gaili balsot, un to, kas Par krustu!

Visi

(uzlec kājās un ceļ rokas cits par citu augstāk). Še roka! še mana! še es! še es! Birģermeistars

Tā, kungi, no vietas mēs nepakustam!

Par velti mēs balsojam gailim vai krustam. Mums jāiesāk lieta no otra gala Un ne pie asmeņa jātver, bet spala:

Vispirms, kad jaunai baznīcai pamatu liekam, Mums jālūko, kā mēs pie naudas tiekam:

Vai šoreiz atkal lai maksā valsts?

Nē, šķiet man, mums citur jāmeklē balsts.

J o s t s

Ja ļaudis baznīcu grib, lai maksā paši!

Lai velns tad grābj atkal tos pagānus Un mētā kā puvušus ābolus,

Tad zinās, kā ticība jātur un graši.

Bl a z i j s

Tā gan, tad mēs nebūsim atbildīgi. Birģermeistars

Nē, kungi, tā lieta vis neiet tā, nē!

Par ko tad mēs sēžam pārvaldē Kā izvēlēti pie goda galda?

Mums tumšais pūlis ir jāpārvalda,

Bet naudu gan lasīt no viņiem mēs varam. (Uz Mārtiņu.)

Nu, Mārtiņ, ej nu savā amatā:

Še tevim divi tukši maki,

Ej ārā pie ļaudīm un viņiem saki,

Lai samet naudu pret sātanu karam.

Pa tam lai nāk iekšā tie meistari,

Kas šodien uz izvēli šurpu atsaukti.

L i n h a r d s

Tā būs visgudrāk, paties’, paties’!

Mārtiņš

(iet uz durvīm murminādams).

Tos makus gan ņemšu un meistarus saukšu, Tik nezinu, kā tas man izdosies,

Vai es no vēršiem pienu slaukšu.

(Atver durvis un ielaiž Iļģi.)

9. SKATS

Tie paši un Iļģis.

Iļģis

(paklanas un pieiet pie galda).

Jums, kungi, priekš baznīcas uzbūves Ir vajadzīgs meistars, tāds esmu es. Birģermeistars

Tu, draugs, še nāc kā vispirmākais? Iļģis

Es neesmu draugs jums ne pēdējais, Es neapzinos, kad draudzību slēdzām.

Birģermeistars

Tā, tā! mēs labi apskatīt mēdzam,

Pirms darbu dodam; tu izskaties vēl tik jauns.

B l a z i j s

Dažs smalks gan ģērbies kā īstais kungs,

Bet, tuvāk ja skatās, tas — utubungs.

Iļģis

Ja liekat, kungi, uz manu izskatu svaru,

Tad es kā skriemelis apgriezties varu.

(Apgriežas un paliek ar mugurpusi pret galdu.) Skrīveris

Tev jāzin, ka runā ar augsto membrum consilii. Iļģis

Es zinu, ka ne ar zemāko, tevi, skrīveri. Birģermeistars

Šurp, rādi, kur tava meistara grāmata!

Iļģis

(rada uz savu pretgalu).

Te nē! Tā galvā man rakstīta.

(Apgriežas.)

Birģermeistars

Tad tev nav gluži nekādu apliecību?

Iļģis

Man pietiek ar manu mākslu un gribu. Birģermeistars

Vismaz tad pateic — cik tu vecs?

Iļģis

Tik gadu skaitu, cik saule griežas un lec. Birģermeistars

Tu gluži svešs mums; līdz šim kur tu dzīvoji?

Iļģis

Savās bijušas drebēs, tur citi ar dzīvnieki. Birģermeistars

Vai zini ar, cikreiz te jau baznīcas celtas?

Iļģis

Es zinu, cikreiz jusu pulēs bij veltas* Birģermeistars

Tev jāzin tad, cik te bij slavenu meistaru.

I  ļ ģis

Jus vairāk, šķiet, cienāt sauso, ne zaļo zaru. Ruperts

Es tomēr cienu šo jauno sparu,

Kaut gan tas tik drošs un pārgalvīgs.

L i n h a r d s

Viņš, pareizāk sakot, ir nekaunīgs.

B l a z i j s

Viņš domā, ka viņš tas būs, kas še plauks.

J o s t s

Neviens ar četrjūgu debesīs neuzbrauks.

L i n h a r d s

Nē, kundziņ, labāk jau rokas pie laika nost! Tie rieksti par cietu tev!

Iiģis

Dodiet man kost!

J o s t s

Vai tev arī ir vismazākās jaudas,

Cik gan priekš tādas uzbūves vajag naudas? Vai paši birs akmeņi — tikai jānošķaudas? Iļģis

Ja ta, tad varu klusināt jusu gaudas.

Te atbilde: ne ar vārdiem, bet zeltu.

(Uzsviež vairāk maku ar zeltu.)

To ķīlās lieku, man neatliek cits,

Ja ne vairs darbam, tad zeltam tic. Mārtiņš

(atkal ienāk).

Tā domāju jau, tie maki tukši gluži,

Jo nauda vis nebirst kā baznīcas gruži. Birģermeistars

Ko vairāk sacīt, kā ir, tā nu ir,

Te lielkungam pašam tā lieta jāizšķir.

Ej atver tam durvis!

10.  SKATS

Tie paši. Lielskungs nāk, uz H e 1 i j a n t i atspiedies. Visi pieceļas, arī I|ģis zemu palokās.

Lielskung s_

Nu jā! nu jā! kad tā, tad tā!

he l i j a n t e

Viens vārds, tavs paraksts tik, tētiņ, jāraksta. Lielskungs

(smagi nolaižas atzveltnes krēslā).

Es pieradis zobenu lietot, ne spalvu Un lauzīt ne savu, bet saracēņgalvu.

Skrīveris sniedz pazemīgi viņam lielo grāmatu ar spalvu un tinti.

Helijante ( norāda).

Še parakstu dod, kas meistaru apstiprina. Lielskungs

Cik stiprs viņš būs, to dievs vien zina.

(Raksta, pie kam izplūst liels tintes traips.)

Rauj piķis! Man tinte tāpat kā asins līst. Birģermeistars

Cien. lielskungs, šīs brūces visātrāk dzīst. Lielskungs

Vienmēr nāk liktens ar savu spēli!

Skrīveris

Es traipu uzlaizīšu ar mēli.

(Dara.)

Lūk, iznāca lielkunga ģerbonis!

Ir tinte jums klausa — kā jau viss!

Lielskungs

Tā, nu mans uzdevums ir beigts,

Lai tālākais darbs no jums tiek veikts!

Helijante

(pabalsta atkal tēvu).

Es tevi, tētīt, atkal aizvedu,

Tev jāatpūšas no lielā pūliņa.

(Uz Uģi.)

Jūs, meistar, palieciet, man ar jums jarunā. Birģermeistars

Arī mūsu sēde nu pabeigta ir,

Lai tālāk dievs nu uz labu šķir!

Visi

(pieceļas, tapat kā pirmak).

Arnen! āmen! āmen! āmen! āmen!

Skrīveris (zeltu un grāmatu rūpīgi ieslēdz).

Tad Mārtiņš atver durvis un visi svinīgi lēnā zosu gājienā iziet laukā. Aiz durvīm ļaužu saucieni, kuriem, kā nojaušams, tiek pasludināts, ka baznīca tiks celta un ka meistars izvēlēts.

11. SKATS

Iļģis, vēlāk Helijante.

Iļģis (aplūko bruņinieku tēlus, tad atgriežas un ierauga Helijanti, kura smaidīdama stāv viņam priekšā). Helijante! (Izstiepj rokas it kā pielūgdams.)

Helijante. Es esmu še. Es gribētu zināt, vai jūs tagad esat ar mani mierā.

Iļģis. Jūs esat mani no jauna radījusi! Tādu laimi varēja sajust tikai Ādams paradīzē, kad tas acis atvēra gaismai.

Helijante. Var arī laime būt ārpus paradīzes.

Iļģis. Visu manu iekšējo cilvēku tu esi paņēmusi rokā un pārradījusi par gluži kaut ko citu. Pat manu ārējo tērpu tu esi man devusi un no ubaga staiguļa iztaisījusi cilvēku, kuru citi uzskata par sevim līdzīgu.

Helijante. Tātad tu redzi, ka ne vien laimīgs var būt ārpus paradīzes, bet arī radīt. Tagad nu ir pienākusi tava reize darīt savu radīšanas darbu.

Iļģis. Bet pirms ļauj man tevi pielūgt kā dievību, ļauj man tevim altāri celt.

H e l i j a n t e. Tas būs tavs darbs.

Iļģis. Kādu uguni lai es uz viņa kuru? Kādas liesmas lai iededzinu?

lieli j ante (smaidīdama). Ja jau tu mani par kādu dievību atzīsti, kā jau teicu, ārpus paradīzes, tad iededz priekš manis liesmas savā sirdī.

Iļģis. Helijante, kas var tavā tuvumā būt un ne- sakvēlot pelnos! Ņem visu mani, manu dzīvību sev upurim.

Helijante. Ja tu man upuri gribi nest, tad ne tevi es prasu upurim, bet kādu citu.

Iļģis. Es nesaprotu.

Helij ante. Ja tu atzīsti, ka es tevi esmu radījusi, lai tu pats varētu radīt savu darbu, tad taču tevi pašu es nevaru gribēt upurim.

Iļģis. Kas vēl būtu, kas es pats neesmu ārpus tevis! Tu man katru nervu šūniņu esi pielējusi ar tavu būtību kā ar saldu vīnu. Ko es tev varu dot pretim?

Helijante. Es neprasīšu daudz …

Iļģis. Ko tad? Ko?

Helijante. Tu jūti spēju un gribu savu darbu veikt?

Iļģis. Tu man esi spārnus devusi.

Helijante. Tad tas, ko es prasīšu, nebūs upuris priekš manis, bet priekš tava darba paša.

Iļģis. Nu, saki, saki! Es darīšu visu, ko tu liksi.

Helijante. Tu zini, ka pastāv vecs likums: lai baznīca atkal nesagrūtu, tad viņā jāiemūrē dzīvs cilvēks, kāda jaunava.

Iļģis. ITa! Šausmas! Vai tā tiešām taisnība?

Helijante. Tā visapkārt noticis; to prasa slepenie spēki, kuriem mums jāpaklausa.

Iļģis. Briesmīgi! Kura jaunava būtu ar mieru mirt tādā šausmu nāvē?

Helijante. Saprotams, labprātīgi neviena. Tā ar varu vai ar viltu jāpiedabon.

Iļģis. Es neesmu spējīgs šo šausmu darbu izdarīt.

Helijante. Tad tu arī neesi spējīgs savu lielo darbu veikt, tad es tevī esmu maldījusies.

Iļģis. Helijante, Helijante, nenovērsies no manis, es darīšu, es visu darīšu!

Helijante. Kas lielu mērķi grib, tam jāgrib arī sīkie līdzekļi. Tu tūkstošas dvēseles celsi augšup, vienu sīku dzīvību upurēdams. Un es arī nedomāju tādu lielāku, redzamāku meitu no mūsu novada, bet to vismazāko, to visneievērojamāko.

Iļģis (baigās nojautās). Nu, kuru? Kuru?

Helijante. To pašu mazo kroga Madi.

Iļģis (iekliedzas gainīdamies). Nē, nē, nē! To tik nē! Prasi citu!

Helijante. Kādēļ taisni to ne? Kas viņa tev ir? Tu taču teici, ka tu viss mans esi?

Iļģis (stenēdams). Visu, visu, tikai ne Madi, šo tīro bērna dvēseli.

Helijante (dēmoniski smiedamās). Taisni tādas mums vajag.

I ļ ģis. Helijante, kā tu to vari gribēt!

Helijante. Nerunā! katrs vārds ir izvairīšanāsl Te tik viena izvēle: viņa — vai es?

Iļģis. Helijante, sagriez mani gabalos, es nokrītu pie tavām kājām .. .

Helijante. Tu esi gļēvulis! Tu apkauno ne vien mani, bet arī pats sevi. Es prasu pēdējoreiz: viņa vai es?

Iļģis. Ļauj man atģisties, ļauj man spēkus saņemt kopā — tevi! tevi! — es nesīšu tev šo briesmīgo upuri.

Helijante (aiziedama). Ha-ha-ha! Es tev priekš tam dodu daudz laika, jo nu es redzu, cik viņa tev vērta! (Aiziet.)

I ļ ģ i s (sabrūk). Vai man! Vai!

Otrā cēliena beigas.

TREŠAIS CĒLIENS

.

Pirmā aina

Kroga iekšpusē. Mades istabiņā.

Maza, bet ļoti spodra istabiņa. Balti berzta grīda, balts apklāts galdiņš un balti logu aizkari. Uz loga podos puķes un arī uz galdiņa trauciņā puķes. Pa logu redzams lielceļš, pa kuru ļaužu bari iet garām, un iztālēm skaista, mežaina ainava ar lielkungu pili uz pakalna.

1. SKATS

M a d e un krodznieks, viņas audžutēvs.

Made sēd savā gultiņā, viņai blakām mandolīne, bet roka guļ klusi uz stīgām, viņa sērīgi skatās pa logu laukā, kur ļaudis gavilēdami

iet garām.

Krodznieks (ieklibo). Ko tu, meitiņ, tik sērīgi lūkojies ārā? Visi taču ir tik priecīgi un bariem dodas turp uz spāru svētkiem, jo nu beidzot ir tik tālu, ka baznīcas lielākā puse uzcelta; trūkst tikai vēl torņa, līdz šim neviens meistars to nav paspējis.

M a d e. Jā, tētīt, lai nu kā, šis meistars ir ticis tālāk.

Krodznieks. Es jau tūlīt no viņa cerēju lielas lietas! Un, ja nu vien turpmāk tā veiksies, tad viņš baznīcu pabeigs arī.

M a d e. Varbūt.

Krodznieks. Kā tu to tā vilcinādamies saki! Tu jau arī biji no viņa sākot sajūsmināta. Protams, viņš arī riav tik ilgi pie mums bijis, ka ne tik viņš vien mūs, bet mēs arī viņu varētu aizmirst.

Made. Viņam, tētiņ, ir daudz darba, nav bijis vaļas.

Krodznieks. Bet tagad nu viņš gan būtu varējis at- nakt. Es taču pats viņu kunga meitai ieteicu, tā sakot, ceļu viņam pašķīru.

Made. Nu, tad viņš ar! tur pieder klāt un iet savu ceļu tālāk, mēs taču nevaram gribēt, lai viņš atgrieztos atkal atpakaļ pie ceļa sākuma.

Krodznieks. Man tomēr nepatīk, ka viņš tik cieši saistījies pie pils un pie tās kunga meitas. Viņa jau uz pirmo skatienu viņu uzskatīja kā lapsa gaili. Kad tik viņa tam nenodara ko ļaunu.

Made. Viņa taču viņam ir devusi slavenu darbu un viņu pašu pacēlusi kunga kārtā — vai tas ir kas ļauns?

Krodznieks. Un tomēr, es saku, viņam nevajadzēja mūs aizmirst.

M a d e. Ak, tētiņ! Upe, tālāk tecēdama, aizmirst avotu, no kura viņa iztecējusi. Un tāda jau ir vīriešu būtība — traukties uz nākotni. Tikai mēs, sievietes, stāvam kā piesalušas pie pagātnes. Mēs dzīvojam otru dzīvi jūtās un atmiņās.

Krodznieks. Kas nu tev ko atminēt! Tu vēl tik jauna.

Made (pieceļas un apskauj tēvu). Sevišķi šodien man visas atmiņas iet garām, kā mīļas māsiņas vēdinādamas ar baltiem lakatiņiem. Un viss, ko es labu no dzīves esmu saņēmusi, man nāk no tevis, mīļo zelta tētiņ. Tu mani kā mazu, no ligzdas izkritušu un nosalušu putniņu pacēlis un sildījis un audzējis savā azotē.

Krodznieks. Nerunā nu tā, citādi arī man spiežas asaras acīs. Vai tad tu neesi arī man laba bijusi un ap mani vidžinājusi kā pavasara putniņš? Kas tad es bez tevis dzīvē esmu! Ne man rada, ne drauga, neviena tuvinieka! Es esmu kā vecs stumbenis, kam visi zari apkapāti! Bet ko nu mēs taisni šodien par tādām lietām runājam, it kā tā būtu mūsu pēdējā diena un mums būtu jāizlīdzinās, cik viens otram esam parādā!

Made. Taisnība gan, bet man tāda sajūta, it kā mana dzīve, ilga vai īsa, būtu vēlreiz jāliek uz svariem un jāpārdzīvo.

Krodznieks. Vai tad nu taisni šodien, kur visi tik priecīgi taisās uz dzīrām un dejām jaunceltā baznīcā!

Made. Tu taču zini, tētīt, ka es tad esmu visvairāk bēdīga, kad citi priecājas. Es jūtu, ka es pie citiem nepiederu klāt.

Krodznieks. Bet tu taču arī vari turpu iet kā visi.

Made. Nē, tēt, es palikšu mājās. Man šis un tas jāapkopj; gan jau, ļaudīm nākot atpakaļ, viens otrs pie mums pienāks.

Aiz durvīm klauvē.

2.  SKATS

Divas pils jumpravas, Anete un Zuzanna, ar saiņiem ienāk kniksēdamas.

Anete. Labdien, labdien, kroga papa! Kā'klājas? Vai jūsu vīns un alutiņš tek ašāk par jūsu kājām?

Krodznieks. Vai esat nākušas to izmēģināt, pils mamzelītes?

Anete. Hi-hi-hi! Kroga papu, tavs alutiņš mums par sirmu, tavs vīns par skābu un tu pats par stīvu! Ar tevi mēs negribam šodien dejot.

Zuzanna (uz Aneti). Ko nu tik daudz gražojies! Izdarīsim, kas jādara, un iesim atpakaļ. (Uz saiņiem rādīdama.) Te tev, A\ade, no pašas cienīgās komteses atsūtītas drēbes, un tu tiec ielūgta šodien uz baznīcas svētkiem.

Made (izbrīnījusies). Man drēbes? Kādēļ tad man?

Anete. Raisi vien vaļā, mēs arī gribam paskatīties, kaut gan mums pieteikts neokšķerēt, bet grēks tas taču nekāds nav. Pag, es pati atraisīšu. (Izņem dārgu kleiii rožu krāsā, ar zeltu izšūtu, un sasit rokas.) Ak tu dieviņ, tavu skaistumu! Acis apžilbst!

Z ti z a n n a. Kur tad šī nu ar tādām drēbēm ies, kā pati komtese!

Made (pamet skatienu, novēršas). Ko lai es ar viņām daru! Izsakiet lielkundzei manu pateicību un nesiet viņai tās atpakaļ. Priekš manis tās par greznu.

Krodznieks. Ir jau nu gan zīds, rožains kā debess mākoņi no rīta! Man šķiet, Madīt, ja nu viņas reiz tev dāvātas, tad tu tās nedrīksti it kā nicinādama atraidīt.

Made. Lai nu, tētīt! Es jau nedomāju tās nicināt.

Anete. No dieva puses! Mēs tās nedrīkstam nest atpakaļ. Es gribētu redzēt, kā man tās piestāv, bet te jau nav ne spogulīša, jāatver loga rūts. (Viņai ņemot kteiti, no saiņa izkrīt ari zelta kurpītes un zīda zeķes.)

Zuzanna. Tas nu gan ir par daudz! Kas mūsu liel- kundzei tik neienāk prātā!

Anete. Ak, kad man tādas lietas būtu! Kad es vien- vienīgu reizīti viņās varētu padejot. Tā! Tā! (Dejo.)

M a d e. Es jau tev labprāt viņas dotu, bet es tās nemaz neieskatu par savu īpašumu. Nes atpakaļ un lūdz, lai komtese tas tev dod.

Zuzanna. To tagad nevar. Jāgaida, kamēr viņas untumi pāries. Viņai aiz garlaika arvien kaut kas iekrīt prātā, tāpat kā tagad ar to meistaru.

Made (izbijusies). Kas ir ar meistaru?

Zuzanna. Nu, kas tad! Kādēļ tad taisni šis bij viņai jāizvēl par torņa cēlēju? Toreiz bij tik daudz meistaru sanākušu kā varžu pēc lietus; man viņš nepatīk.

Anete. Bet man gan! Kaut viņš ar mani šodien apgrieztu vienu deju, tad es būtu kā debesīs. Bet ko es aizmirsu sacīt. Viņš tev, Made, atbraukšot pats pakaļ aizvest tevi uz svētkiem. Nu tik ģērbies vien aši!

M a d e (dziļi tiosnrkst un aizgriežas).

Anete. Bet nu mums pašām arī jāsteidzas. Baznīca vē! jāpušķo ar puķu vītēm, un mums pašām ar kaut cik jāuzpošas, kaut gan mums tādu rotu nav kā tev. Tralla!a! Trallala! (Noiet dejodama un rauj Zuzannu aiz rokas lidz.)

Zuzanna. Pagaid jel, nerauj tā! Būs jau vē! priekš visa laika.

3. SKATS

Krodznieks. M a d e.

Krodznieks. Aušas tādas! Skrci kā atspoles! Ko tur sacīt! Tāda nu reiz tā jaunība ir. Bet tu, bērns, varētu tagad arī papriecāties. Lūk, viņi tevi nav aizmirsuši, kā domājām. Meistars Iļģis pats tev atnākšot pakaļ, un komtese tev ir atsūtījusi tik greznas drēbes. Es par viņu gan esmu bijis nepareizās domās.

Made (bēdigi). Jā. jā. Man nevajag ne greznu drēbju, ne meistara īļļģa. Ko viņi pie mums meklē!

Krodznieks. Nu, nu, neņem jau visu ļaunā. Tu taču pati teici, ka viņš bijis aizņemts ar darbu. Iešu ārā paskatīties, vai viņš jau nenāk, bet tu sāc posties. (Iziet.)

4.  SKATS

Made (viena, sāk mandollni skaņot lēnos akordos, vairāk runādama nekā dziedādama).

Ver ziedus pašā agrienā no rīta Mazs tītenītis,

Bet, pirms kā saule riet,

Viņš būs jau vītis.

Šis greznais rožu zīds, šīs zelta rotas,

Cik tās man svešas!

Kā mākons negaisā Ap mani plešas ..,

5. SKATS

Made, krodznieks, Iļģis.

Krodznieks. Te nu ir mūsu izbēgušais putns! Atlaidies atkal būrītī.

I ] ģ i s. Sveika, mana mīļā, mazā Madīte!

Made (pieceļas, lepni). Sveiki, meistara kungsl

Iļģis. Ujā! Kopš kura laika tad tu esi kļuvusi tik lepna?

Made. Man nav ar ko lepoties.

Iļģis. Nu, teiksim — sveša.

Made. To pašu es varētu jautāt arī jums.

Iļģis. Madīt, esi taču laba! Ko tu tā no manis novērsies? Tev senāk staroja laipnība no acīm kā nakti gaisma no logiem.

Krodznieks. Bērni, neķildojieties taču! Jūs, meistar, esat vrņu sāpinājuši; viņai ir tik laba sirsniņa! Un tu, meitiņ, nedusmo nu vairs. Es atstāšu jūs vienus, varbūt tad ātrāk salīgsiet. (Ieiet blakus telpā.)

6. SKATS

Made, Iļģis.

Iļģis. Made, lai nu arī kas būtu mūsu starpā ieviesies, ko mēs paši nezinām ar vārdiem apzīmēt, bet kaut kas negrozāms starp mums paliek, un tas ir vairāk nekā laipnība un draudzība, naids un mīla, dusmas un sāpes: tas ir pirmais sapnis, ko mēs abi kopā sapņojām, sapnis par manu darbu. Vai tu zini par to kādu ciešāku saiti, kas mūs vienotu?

Made (atgriežas pret viņu, dziļi nopietni). Nē, Iļģi, par to nav nekā ciešāka, ne lielāka. Es šo sapni arī loloju kā bērnu atmiņu šūpolī. Es no viņa dzīvoju arī bez tevis paša. Un, ja mūsu starpā ieviesies svešums, tad ne tādēļ, ka tu pats no manis aizgājis, bet ka tavs darbs ņēmis citu virzienu, nekā mēs abi to bijām sapņojuši.

I ļ ģis. Kā tu to saproti, Made?

Made. Es domāju, ka tu šo darbu izvedīsi pats ar saviem spēkiem, ka tu akmeņus lauzīsi no savas dvēseles iekšējām marmora lauztuvēm un strādāsi pie tā ar saviem dienas sviedriem un nakts sapņiem, bet tu liec citiem priekš sevis strādāt un pats guli mīkstā gultā un liecies sevi apģērbt kā kungs.

Iļģis. Meistaram taču vajag savu kalpu.

Made. Bet ne pavēlnieku.

Iļģis. Tu laikam esi greizsirdīga uz komtesi ITelijanti? Vai tu tici baumām, ko par viņu ļaunas mēles melš?

Made. Es nepavisam par viņu nedomāju.

Iļģis. Tas ir cēli no tevis — ļaunam neticēt, bet vēl cēlāk būtu, ja tu domātu par viņu labu. Redzi, kā tu biji man pirmā iedvesmas devēja manam darbam, tā viņa man ir palīdzējusi to izvest tālāk, jo viņa ir liela un bagāta kundze un viņai ir daudz līdzekļu pie rokas.

M a d e. Lai tad vien tavs darbs sokas tālāk; es priecāšos, nomalē stāvēdama.

Iļģis. Ar to vien nepietiek, mana mīļā, zelta Madīt, es tevi gribu ciešāk saistīt mūsu vidū; mēs trīs saderam kopā. Es viņai tik daudz laba esmu par tevi stāstījis, ka viņa tevi taisni ir iemīlējusi. Un, raugi, viņa tev tik skaistas drēbes atsūtījusi uz šīs dienas svētkiem.

M a d e. Vai es nevarētu palikt mājās? Man tur nav nekāda prieka.

Iļģis. Ja arī tev pašai liekas, ka nebūs prieka, bet tu mūs abus skumdināsi, ja tu neierodies. Un var būt, ka arī tev kāda actiņa pazibēs? Kāds lūpu kaktiņš pasmaidīs? Un tad mēs visi būsim tik laimīgi, saki «jā», manu balodīt!

Made. Ak, Iļģi, vai tev tiešām manis vajag? Un, ja tā ir, vai tad es neesmu laba, kāda es esmu?

Iļģis. Jā, jā, tu man esi laba, pārāk laba. Ar tavu matu zelta vaiņagu tu man esi kā dieva māte. Viens pats zelta matiņš no tevis man pietiktu! Bet redzi, komtese varētu dusmoties, ka tu viņas dāvanu atraidi, un viņa tad arī varētu man atraut savu labvēlību, un mans darbs man būtu jāatstāj pa pusei darīts.

Made. Nu labi, ja citādi nevar būt, es greznošos. (Pieiet pie durvīm un sauc.) Tēt, nāc parunā ar meistaru, kamēr es eju ģērbties.

Krodznieks ienāk. Made paņem drēbes un ieiet blakus telpās.

7.  SKATS

Krodznieks, Ijģis.

Krodznieks. Nu labi, ka tā! Ka esat atkal salīguši mierus! Jūsu darbs arī iet uz priekšu, meistar: no mazas zīlītes jau ir izaudzis prāvs ozols.

Iļģis. Jā, jūs arī pirmais mani sapratāt savā vienkāršībā! Jūs sapratīsat arī, ka darbs vienīgi ir skaists šinī nejaukajā pasaulē un ka tas mūs spēj atpestīt no visām ciešanām.

Krodznieks. Mans darbs, lūk, ir mana Madīte, kuru es esmu uzaudzinājis lielu. Kad es viņu uzskatu, tad es aizmirstu, ka esmu tāds vecs, stīvs kraķis, un, kad viņa ienāk manā mazā istabiņā, man ir, it kā uzreiz iedegtos svece.

Ienāk M a d e.

fļ&is, kurš satriekts bij novērsies, tagad aizraujas no viņas skaistuma.

M a d e. Še es esmu, kādu tu mani gribi.

Iļģis. Tu esi skaista … skaista …

Made. Ved nu mani, kurp tev vajadzīgs. Paliec tu vesels, tētiņ, mīļo, zelta tētiņ. (Apkampj viņu.)

Krodznieks. Meitiņ, meitiņ! Ko iai es saku! Tagad man arī labāk patiktu, ja tu nebūtu tik grezna un — un — ka tu neietu turpu, — man tā nelabi ap sirdi …

Made. Tagad par vēlu, tēt! Nekavējies, Iļģi, tava iiel- kundze varētu ļaunoties.

Iļģis (it kā kaunēdamies un vairidamies). Sveiki!… Krodzniek … Tēvs …

Pirmās ainas beigas.

Otrā aina

PĀRVĒRŠANĀS.

Jaunceļamā baznīca, kas grezni izrotāta spāru svētkiem un reizē ari vastlāvim (fašingam).

Jaunceltā baznīca pusgatava. Izrotāta ar zaļiem staipekņiem un puķu vītnēm. Grīda apkaisīta ar smiltīm un skujām. Uzcelti arī altāris 1111 kancele. Altāra priekšā noklāta plata, balta āda. Baznīcas galvenai telpai lokā apkārt blakus telpas. Kādā iedobumā lielkunga dzimtai ierīkota sevišķa, paaugstināta vieta. Tagad tur galdiņš nolikts ar trim krēsliem. Uz galdiņa daudz puķu un starp tām pudeles ar smalkiem dzērieniem un kausiem. Visapkārt kvēpināmie trauki ar smaržīgām zālēm. Iztālēm dzirdami priecīgi un izlaisti ļaužu kliedzieni, kuri tuvojas baznīcai.

I.  SKATS

Raganas

(beidz vēl pušķot baznicu dziedādamas).

Mēs laužam, mēs aužam, mēs spraužam

Rozes šur tur!

Dievs audzējis rozes, velns ērkšķus Klāt licis, lai dur.

Dievs pārklājis zaļas lapas,

Kas kautri tās sedz!

Bet sarkano rožu kausā Velns uguni dedz.

Mēs pinam, mēs zinām, mēs svinam še kāzas, ak, joks!

Būs altāris kārtavu kalnā

Melns, nokaltis koks-

( Nozūd.)

2. SKATS

Iļģis, Made, H e I i j a n t e.

Iļģis (ieved pie rokas Madi, kura drusku dreb un skatās ar platām acīm visapkārt). Vai redzi nu, kā viss izrotāts! Ar spāru svētkiem mēs svinam reizē fasingu, kā jau tas ap ziemsvētkiem parasts, kaut gan ne tādā mērā kā pie lieliem kungiem un pāvesta Romā, bet būs jau diezgan, ko redzēt. Un, lūk, te arī galds ierīkots mums.

Helijante (pēkšņi izlec no blakus telpām viņiem pretim. Viņa grezni apkārusies dārgakmeņiem un — puskaila — apvijusies tikai ar sarkanām rožu vitēm. Melnajos, vaļējos matos sarkanas lentas, kuras nokarājas līdz zemei, un galvā sarkana, augsta cepure, visapkārt ar sudraba zvārguļiem, kuri pakustoties skan. Arī kājās viņai sarkanas kurpes, ar tādiem pat pulkstenīšiem, un vēl uz katras kurpes sarkana roze). Ha-ha! Sagaidu jūs, manus cienīgākos viesus! Sevišķi tevi es gaidīju, mazā Madīt, tu man esi iepatikusies.

Made (dziļi palokās). Pateicos, cienījamā komtese, bet man nav bijusi līdz šim izdevība jūsu laipnību iemantot. Nezinu arī, kādā veidā es būtu izpelnījusi šīs dārgās drēbes un greznumus, kuros jūs man esat likusi ietērpties.

Helijante. Es tev viņas devu tādēļ, ka tu savā vienkāršā apģērbā te nebūtu piederējusi klāt, jo šodien visi izgreznojušies.

Made. Tad es pēc svētkiem jums tās sūtīšu atpakaļ, cienījamā komtese.

Helijante (ar nozīmīgu skatu uz Iļģi). Ak, man viņu nav vajadzīgs, varbūt tev viņas noderēs paturēt pavisam ,,,

Made. Man ir mana baltā iesvētāmā kleitiņa, ko tētiņš man dāvināja. Ar to man pietiek. Es jau nekādos godos neeju.

H e l i j a n t e. Bet vai zini, cik tu šinīs drēbēs izskaties skaista? Tīri kā kāda svētā! Un par Magdalēnu tevi jau arī sauc. Kad baznīca būs gatava, es likšu tevi gleznot kā svēto jaunavu.

Made. Es tāda goda nevēlos, cienījamā komtese.

Helijante. Var būt, ka vēl baznīcu iesaucam tavā vārdā par Madlienas baznīcu. Bet nu sēdīsim pie galdat Tev rokas tik aukstas un vaidziņi tik bāli zem taviem zelta matiem kā sniegs zem ziemas saules, kura to nespēj izkausēt. Ņemsim, meistar, viņu savā vidū sasildīt.

(Apsēžas cieši katrā pusē Madei. Viņa arvien Madei pāri. met izaicinošus skatus uz Iļģi un ver lūpas ka uz skūpstu.)

Iļģis. Viņa tāda drusku bailīga, nerunāja ceļā ar mani neviena vārda. Tikai allaž iedrebējās, it kā zem viņas būtu slepena zemes trīce.

Made (uz Iļģi). Es nerunāju, negribēdama piepūlēt jūsu atmiņu, jo citādi jums nāktos visu atstāstīt.

H e l i j ante. Kam tad, Made?

M a d e. Jums, cienījamā komtese.

H e l i j a n te. Ei, kāda tu esi, mans bērns, kā balta ķir- zaciņa ar asiem zobiņiem! Bet es neko neņemu ļaunā, šodien ne! Mēs taču abas mūsu meistaru mīlam un viņā dalāmies.

Made (grib piecelties). Es jūsu meistaru nemīlu un negribu ari nekādas daļas no viņa.

Iļģis (nospiež viņu atpakaļ). Paliec, Made, neņem visu tik nopietni, komtese joko. Šodien vispār ir liela joku diena, tu to vēl nesaproti, bet drīz jau redzēsi.

H e l i j a n t e. Jā, šodien mums tāda diena, kuru mēs kā degošu ogli turam kailā rokā. Dzersim! Lai asins kūso un vārās un nervi skan kā mūzikas stīgas. Mēs svinam nerru svētkus! Arī ļaudīm es esmu likusi atvelt vīna mucas. Sveiki! (Piesit savu glāzi Iļģa un Mades glāzei.) Heijā! Būsim vai dievi vai velni! Lai debess iebrūk ellē, un elle lai kūsodama puto līdz debesim. (Izdzer visu lielo kausu un tāpat ari Iļģis. Uz Madi.) Bet tu jau ne lāsītes neesi dzērusi, svētā jaunava? Tu sēdi kā ledus starp divām ugunīm!

M a d e. Pateicos, es vēl nekad neesmu dzērusi.

Helijante. He-he-he! Kroga meita — un vēl nekad nav dzērusi! Tas ir pirmais joks Šinī joku dienā, kur viss iet ačgārni. Palīdzi taču, Iļģi! Vienīgi dzīvas šķiet viņas sarkanās lūpiņas, kuras zied kā ziemsvētku rozītes; tās jāaplaista ar rasu.

Iļģis. Pieliec, Made, vismaz glāzīti pie lūpārn, lūk, es tevi pamācīšu. (Satver viņas galvu un pieliek tai glāzi, ar varu mēģinādams to mutē ieliet.)

M a d e. Vai! Es negribu — riebums!

Iļģis (grib viņu gandrīz atlaist, bet Helijante to uzskata ar hipnotizējošu skalu un gandriz tam pieslej savu galvu. Viņš atkal satver Madi). Vismaz, Madīt, tev jāizdzer šī glāzīte uz mana darba izdošanos.

M a d e. Bet tur ir iekritušas manas asaras.

Iļģis. Tad apmainīsim glāzes! Dzer tu no manas! Es dzeršu tavu un Helijantes reizē. Tavas asaras un viņas smieklus. Lai tie atskan mana torņa zvanā. Tam jātop manam lielākajam dzīves darbam.

Helijante. Dzersim, dzersim! It kā šī diena būtu augstākā visā mūžā! Lai nākošā rīta zvaigzne izkūst kā pērle šās nakts kausā. Lai ziedojam reizē debesīm un peklei! Bet nu mūziku, he! (Sasit plaukstas.) Lai sākas ļaužu svētki; mēs, te sēžot, baudīsim tos līdzi.

3.  SKATS

[2]

Uz kora sanāk nerru muzikanti kā skeleti un rībina gan bungas, gan sit uz veciem trumuļiem, gan klabina miroņkaulus, neģēlīgi čīgādami

un svilpdami.

Uznāk nerru svētku gājiens. Vispirms tiek nests nerrs kā pāvests (Papa fatuorum) zem baldahīna, no kura stūriem nokarājas ēzeļa astes. Viņam galvā mitra, kurai visapkārt nerru pulkstenīši, vaigi izkrāsoti ar sarkaniem raibumiem. Arī katra kurpe citāda. Viņš allaž kustina žvadzinādams galvu. Viņš sēd iebāzts caurā mucā, kurai abi gali izsisti. Nesēji tāpat nerru uzvalkos nes baldahīnu, iedami ačgārni.

Seko pavadoņi, ačgārni apvilkuši kora mēteļus un sejas apsmērējuši ar vīna raugu, un degunus iebāzuši brillēs bez acu. Neīsti kanoniķi dzied no ačgārni apgrieztām grāmatām mēdošas mišas. Vīraka kvēpinātāji met vīraka kausos desas un vecas tupeles un pūš cits citam pelnus acīs.

Beidzot nāk septiņas negudrās jaunavas ar pusdzisušārn eļļas lampām. Ar kailām mugurām tās uzved nekautrīgas dejas. Pēc tam vēl ļaužu pūlis.

Kad procesija beigusies, nerru pāvests kāpj appušķotā kancelē un sāk sprediķot:

Divus kurvjus ar zīmēm jums nometu, [3]

Kas atlaiž grēku parādu,

Es arī nevaru solīt jums maizes,

Bet toties jo stiprākas vēdergraizes!

Un, lai jūs aizmirstu badu un slāpes,

Jums uznāks negantas zobu sāpes!

Un visiem, kas mīlē to degvīna blašķi,

Lai dievs vai velns tiem uzsūta kašķi Vai divu pat pirkstu biezumā,

Tā es jūs svētu (kliedz kā ēzelis) ia! ia!

Visi (kliedz kori).

Ia! ia! ia! ņau! ņau! vau! vau!

Pāvests nokāp] no kanceles, un visi trokšņodami aiziet pa blakus telpām.

Helijante. Nu, Madīt, kā tev šis uzvedums patiki

Made sed apreibusi, stingām, platām acīm un neatbild

Helijante. Un tu, meistar mans, tagad mūsu reize priecāties. Se tev manas rozes (rauj rozes sev no krūts un sviež viņam). Bet dzersim! Dzersim!

Iļģis. Ak! Es nekā vairs nesajēdzu. Tavs dzēriens kā pekles darināts. Un tu pati skaistāka par skaistumu, velnišķāka par velnu!

Helijante. Laid! Pirms parūpēsimies par mūsu Madi. Dzer. Madonna, dzer! (Lej Madei vīnu mutē, kuru pēdējā nesamaņā dzer.) Un tagad palūko, vai kājiņas klausa. (Uzcel viņu aiz rokas no krēsla.)

Made (streipuļo uz priekšu). Kas ar mani noticis? Es stāvu kā uz slidena ledus, bail kustēties — ausīs zvingst — skan tāli zvani — dzimtene — māmiņa — es viņu nekad neesmu redzējusi, viņa nāk mani saturēt — es krītu — krītu!

Helijante (māj īļģim, kurš gan skurbā, bet vēl kautrējas). Nu ir īstais brīdis — vai tev žēl? Kas vētrā stāv, neliecas plūkt puķes.

Iļģis. Tava mute verd kā uguns avots — tu ar kaislību mani aizmiglo kā migla bezdibeni.

Made. Māmiņ — māmiņ — turi!

Helijante (spiež Iļģi). Nu! Tavs dzīves augstākais acumirklis ir klāt.

Iļģis (satver Madi).

M a d e. Iļģi!… Tu mani glābsi!

Iļģis (atkal grib atrauties, Helijante grūž viņu).

Iļģi s. Made, dejosim — arī mēs.

Made (pieglaužas viņam). Dejosim kā lapas vētrā.

Helijante māj, atskan miroņu mūzika.

Iļģis, Madei nemanot, virza to uz bedres pusi.

Helijante ātri norauj no bedres segu.

Iļģis iesviež Madi bedrē, un Helijante pārsedz segu. Atskan no dziļuma Mades gari stiepts izmisuma kliedziens.

Mģis, galvu saņēmis, grib doties prom, bet Helijante satver viņu.

Helijante. Kurp? Visi ceļi nogriezti! Viens ceļš tev tik: pie manis!

Iļģis. Vai man! … Made, esmu kļuvis noziedznieks — beigts mans darbs.

Helijante. Tagad tikai tavs darbs augs. Tu viņam esi nesis upurus. Ko tu ar Madi būtu darījis laulības sprostā? Tu, teiku putnis, tev dzīvot ir laisties!

Iļģis. Mani spārni — sadeguši.

Helijante. Katram jāsadeg, kas grib tapt jauns. Es tevi apvīšu ar savām sarkanām lentēm kā ar liesmu mēlēm, lai tu sadegtu. (Apvij viņu, cieši sev klāt spiezdama.)

Iļģis. Es neizšķiru vairs, kas es, kas tu …

Helijante. Tu dedzināmais — es liesma. Ejam svinēt šonakt kāzas! (Māj.) Mūziku! (Mūzika pārkliedz Mades vaimanas, kuras top arvien klusākas. Viņa aizrauj I(ģi projām, mūzika apklust, tāpat ari vaimanas top itin klusas.)

4.  SKATS

Brīdis klusuma, tad velna kalpi no visiem stūriem pabāž galvas; mūzika pēkšņi nozūd; pirmie uznāk: Stiepējs, Rāvējs, Uztu* p i ņ š, Grautiņš. Tiem seko vēl citi.

Grautiņš

Šonakt mums atkal jāpasteidz:

Līdz pamatam baznīca nograut jā pabeidz.

Rāvējs

(mīņājas nepacietīgi).

Dod, tik dod! es to prot!

Stiepējs

(brauka atpakaļ piedurknes).

Laid tik, laid! Es ari gaid'l

Uztupiņš

Ja kāds tuvumā skraid’,

Es kaktā sēd’ un bald’l Stiepējs

Tad visi tupu!

Un prom krišu klupu!

Grautiņš

Bet nu iesāksim plēst!

Bērt nostu kaļķus!

Lauzt krakšķot baļķus!

Un ar elles slotām projām mēzt!

U z t u p i ņ š

(degunu sacēlis, ož).

Bet kas te tā pēc svētuma ož?

Mums pirms visapkārt jāapjož.

(Visi rindā apskraida lēkādami baznicu.)

R ā v ē j s

Viss ir tik svēts!

Kā ar svētumu piesmērēts!

Stiepējs

Uz grīdas pat svēti putekļi klājas.

U z t u p i ņ š

Vai! vai! kur ķer —

Zibens pretim sper!

Stiepējs

Nu tik laidīsim vaļā kājas!

Grautiņš

(ieklausās).

Klau, kas tur klusi vaimanā?

Rāvējs

Pie altāra bedrē iemesta jaunava.

Grautiņš

Tad tie mums ceļu aizšķērso tā!

U z t u p i ņ š

Ai, ai! kur mīda — zem kājām deg grīda!

Kur lielais pats? kur saimnieka acs?

(Visi kviekdami prom.)

5.   SKATS

Bridis klusuma, tad vecais Mārtiņš ienāk ar slotu rokā un apjozies ar striķi; sāk slaucīt baznīcu.

Mārtiņš

Tad tā nu beidzās tā godība.

Pēc vastalāja nāk pelnu diena!

Gan mēslaina grīda, gan apspļauta siena,

Par ko taisni man tā jāslauka!

(Ieklausās.)

Kas tas? — Šķiet, dziļi zemē kāds vaid? —

Vai nelabais? Mārtiņ, kājas vaļā laid!

(Atmet ar roku.)

Nē! labāk, kad es sev pārmetu krustu Un ne no vietas nepakustu.

Ar krustu pie rokas un mutē ar pīpi Nekad nevar, Mārtiņ, tev iziet slīpi!

Made

Vai! vai! glāb! — es smoku nost-

Mārtiņš

Aha, i nelabo blusas sāk kost.

Pag’ vien, tu vaidētājs, kas tur vaida.

Lai nu kas būdams — tev jāpagaida.

Pirms jāpiebāž pīpis pilns tabakas,

Tad gribu paskatīties, tu — kas?

Made

Vai — vai — es beidzos-

Mārtiņš

Nu pagaidM drusku! Es arī steidzos;

Vēl tikai krams un šķiltavas.

Nemaz tas pīpis nekuras!

(Beidzot atvelk āda no bedres.)

Nu lien vien ārā, ko iekšā perē;

Es pakaļ vis nelienu — velti tu cerē.

Made

(pavisam vājā balsī).

Dievs- žēlo-

Mārtiņš

Kad dievi tevi žēlo, kam manis vajga?

Bet gribu redzēt, kāds tu izskaties vaigā;

Tie vaidi atskan kā sievietes balss —

Kas gan te noticis īsti pa stiķi?

Nu, ķeries klāt, es nolaižu striķi.

(Nojož sev aptīto striķi un nolaiž bedrē. Izvelk Madi, kura gan pieķērusies, bet tūdaļ zaudē samaņu. Tuvāk ieskatīdamies.)

Dievs! visi svētie! stāviet man klātu …

Tā ira … ir … Made! Es zaudēšu prātu!

Nekust — stinga — pagalam! Vai, ak vai! (Pieliek galvu pie krūtīm.) Vēl tomēr drusku elpo ,.. Te noticis briesmīgs grēks — bedrē iemesta — nu zinu — tas velna meistars un visi! Kauca kā vilki, kamēr aprija balto jēriņu… (Nokrīt ceļos.) Dievs, dievs, ja tu esi taisns, sodi viņus, sodi!! Un viņu še, ja tu esi žēlīgs tēvs, glāb! Glāb viņu! Es tevi neprotu lūgt, es, tāds nabaga žūpa, ļaužu mēsls, neesmu nekad to pratis — bet tu, dievs, pats esi viņu radījis tik tīru, tik daiļu un labu, ak, par daudz labu — neatstāj tu viņu! Dievs! Dievs! (Klausās atkal, galvu, pielicis.) Dzīva, vē! dzīva! Nu, Mārtiņ, tava reize palīdzēt. Bet kā? Nav neka pie rokas, it nekā! — Un viņa salst — apvilkuši tādu plānu plunduru! Bet, pag, iešāvās labs padoms gnlvā* ietīšu viņu tanī pašā ādā, ko tie bedrei pārklājuši. Aši! Aši! Kad tik nenolaužu kādu pirkstiņu vai neizrauju kādu viņas zelta matiņu — vai nu es protu ar tādu rotaļiņu apieties! Tā! — Tu satīta kā bērns autiņos. Pārnesīšu nu mājā. Izrāvu gan tiem vilkiem no rīkles! Taču tu, vecais Mārtiņ, neesi par velti dzīvojis! Nu tu vari mirt, tu vecais grēku prapi! (Raud.)

Made (sasilusi nāk drusku pie samaņas, bet murgo). Māmiņ — šūpo mani — dziedi.

Mārtiņš. Jā, jā, manu bērniņ, manu prieciņ, kaut jel mana balss nebūtu tik nodzerta un aizsmakusi kā ve cam krauklim. (Paņem viņu uz rokam šūpodams.)

Aijā! aijā! dusi! dusi!

Zvaigznīte bij nokritusi —

Aijā! aijā!

Nu tā atkal uzlēkusi —

Aijā! aijā!

(Aiznes viņu prom šūpodams.)

6.  SKATS

Velni (redzējuši Madi aiznesam, saskrien pulks baznīcā un uzlec cits uz soliem, cits uz kanceles, cits uz altāra).

Ukš! rukš! čukš! tukš! tukš! tukš!

Lūk, bedre tukša kā ubaga tarba,

Nu, zēni, atkal visi pie darba!

Uzliesmo sarkana gaisma. Visi sāk plēst un graut. Kad priekškars krīt, dzird lielu troksni un baznīcas sagāšanos.

Trešā cēliena beigas.

CETURTAIS CĒLIENS

Pirmā aina Krogā Mades istabā.

1.SKATS

Krodznieks, Made, Mārtiņš.

Mārtiņš (ienes Madi, ādā ietitu).

Krodznieks (nāk. no blakus istabas viņam pretim. iekliedzas). Žēlīgais dievs, Made! Pagalam!

Mārtiņš (ieliek Madi viņas gultā). Dievs nu gan ir žēlīgs, bet viņam vajadzēja ašāk izslaucīt brilli un redzēt, kas notiek. Cik te vairs tās dzīvībiņas iekšā! Kā tukšā pudelē pāra lāsītes.

Krodznieks (nokrit pie Mades gultas un glāsta viņas roku). Madīt, manu Madīt!

Mārtiņš. Tā vairs nav nekāda tava Madīte, kad tu viņu devi tiem neliešiem rokā.

Krodznieks. Mans dievs, kas tad ir noticis?

Mārtiņš. Vēl šis prasal Pats ļāvi izrotāt kā upura jēru, lai tad to grūž bedrē. Tiem taču vajadzēja upura baznīcas celšanai.

Krodznieks. Ak dievs, mans dievs, vai es to varēju iedomāties!

Mārtiņš. Steni nu kā veca sieva, baznīcā aptupusies.

Krodznieks. Bet — bet — kā tad viņa tika atkal laukā un tā bez samaņas?

Mārtiņš. Vai tu domā, ka viņa pati ar saviem spēkiem izķepurojās laukā kā pusdzīva muša no ķērnes piena kubla?

Krodznieks. Slavēts dievs! Tad taču viņš tam nav ļāvis notikt!

Mārtiņš. Neslavē vis dievu, bet Mārtiņu. Dievs varbūt būtu Jāvis tam notikt, bet Mārtiņš ne! Es Madīti izvilku no bedres.

Krodznieks. Ak tu labais, mīļais Mārtiņ!

Mārtiņš. Redzi nu! Ne ikreiz tas labais gans uzmeklē paklīdušu aitiņu, bet paklīdušais gans var pārnest labo aitiņu,

Krodznieks (krīt viņam ap kaklu). Lai dievs tev to atmaksā!

Mārtiņš. Neprasīsim nu maksu no tā vecā skopuļa un neskūpstīsimies kā brūtes pāris, bet gādāsim labāk par Madi.

Krodznieks (uzlec). Jā, jā, nesamanu vairs, ko ķert. ko darīt; esmu apdullis.

Mārtiņš. Varbūt viņai derētu kāda lāsīte no manas pudeles?

Krodznieks (atvaira). Ko nu! Viņa i degvīna smakas nevar panest.

Mārtiņš. Varbūt šņaucamo tabaku pielikt pie degun- tiņa? Kas šķauda, nav mirējs.

Krodznieks. Nē, nē! Labāk tīru ūdeni. (Ielej glāzē.)

Mārtiņš. Kas nu ūdens vien! Būtu piebēris cukuru. Sievietes mīl saldu.

Krodznieks. Pareiz’, skriešu pameklēt.

M ā r t i ņ š. Kur nu tu aizskriesi ar savu klibo kāju! Labāk iešu pameklēt es. (Iziet blakus istabā.)

Krodznieks (glāsta viņas vaigu). Meitiņ, mana zelta meitiņ!

Mārtiņš (ienāk ar kādu. kārbiņu un grib bērt ūdeni).

Krodznieks. Pagaidi! Neber! Tas jau nav nemaz cukurs, ko tu esi sameklējis, — tas ir blusu pulveris!

Mārtiņš (nospļaujas). Tfu! Kad tevi! Maldīties ir cilvēcīgi!

Krodznieks (slapina Madei lūpas un liek slapju lupatu uz pieres). Lūpiņas sausas! Pierīte deg! (Notupjas blakām.)

Mārtiņš (notupjas ari). Nu tad kopsim abi. Tupi tu pie kājām, es pie galvas.

Krodznieks. Kā tā? Vai es neesmu viņas tēvs? Vai es neesmu viņu kā mazu kukainīti pacēlis no grāvja malas, kur kaut kura kāja to būtu saminusi?

Mārtiņš. Un vai es to neesmu no bedres izvilcis, kur tā droši būtu nobeigusies? Kas tad es esmu?

Made (pa murgiem). Māmiņ ..,

Mārtiņš. Dzirdi, dzirdi, ko viņa nupat saka!

Krodznieks. Viņa pa murgiem sauc māti. Dievs zin kss tā par māti bijusi un kur tā palikusi!

Mārtiņš. Nu tad paskaties: es tā māte esmu —*> es!

Krodznieks. Ko nu tik muļķīgi joko! Netīk ne klausīties!

Mārtiņš. Bet man tīk.

Made (murgo). Ak, cik labi man, cik jauki! Pļava tik zaļa un zālīte tik mīksta! Zied visapkārt sarkanas magones un narcises, un tu arī, mīļā māmiņ, šūpo mani.,,

Mārtiņ š. Ko nu tu saki?

Krodznieks. Bērniņ, bērniņ, atmosties! Tu murgo.

Made (uzšaujas sēdu ar platām acArn). Kur es esmu? Man liekas, ka es kur tāli būtu bijusi prom, bet te taču tā pati mana istabiņa, un tu, mīļo tētiņ, arī te un vecais Mārtiņš.

Mārtiņš (ieraujas sevi un atvirzās). Jā, tikai vecais Mārtiņš un vairāk nekas! Kā veca, izšauta šautene.

Krodznieks. Mārtiņš tev daudz laba darījis, mīļo, mīļo meitiņ! Ak, kāds prieks, ka tu atkal dzīva un man atdota.

Made (pieķer tēvam). Ak, tētiņ, es sāku atcerēties — šausmas mani grābj — ak, cik briesmīgi — viņi mani

Krodznieks. Ļauni cilvēki, kurus mēs ieskatījām par labiem, gribēja tevi nogalināt, un Mārtiņš tevi izglāba.

Made. Tad tu tas biji, mīļais, labais Mārtiņ! Tu mani izvilki no briesmu bedres, kura bij tik nejauka, tumša un auksta un kur mūdži jau ap mani lodāja, — a! (Iekliedzas.)

Krodznieks. Meitiņ, meitiņ! Nekrīti atpakaj murgos! Te mēs abi esam tavi sargi, un mīļā, baltā gaismiņa arī spīd pa logu iekšā.

Made (stiepj abiem rokas). Jā — jūs abi! Un pēc tam mans jaukais sapnis: mīļā māte, kas mani šūpoja un auklēja, biji tu — AAārtiņ?

Mārtiņš. Ak, neskaties jau nu manā nejaukā, vecā sejā, es aizgriezīšos prom; es labāk iziešu pavisam laukā.

Made. Nē, Mārtiņ, ļauj man tavā sejā lūkoties — es viņu redzu kā apskaidrotu. Paturēsim viņu pavisam pie mums, tētiņ!

Mārtiņš. Nē! nē! Es te nevaru dzīvot. Kad mēslu vaboli ieliek rožu lapās, tā nobeidzas un atdzīvojas tikai, kur bijusi. Manai dzīvei pietiek tā laimes brīža, kad es tevi nēsāju uz rokām.

Made. Ņem vismaz krēslu un apsēdies man blakām.

Marti ņ š. Ļauj man labāk tupēt tev pie kājām, turpat, kur tupēja tavs vecais runcis, kuru suņi saplosīja. Pienāks jau arī man tāda pat reize.

Iztālēm troksnis un kņada.

Krodznieks. Paliec, Mārtiņ, kādu brīdi, es iešu palūkot, ko tie Jaudis kliedz. Bet nevērties tā uz plikas grīdas. Ņem kādu sedzeni un apgulsties uz tās.

Mārtiņš. Gan jau iztikšu: uz vienas auss apgulšos, ar otru ausi apsegšos.

2.  SKATS

Made, Mārtiņš.

Gar logu skrej garām ļaudis kliegdami.

1« balss. Pagalam! pagalam! Viss beigts!

2.     balss. Nu ir atkal velns kājās.

3.         balss. Ķeriet viņu, ķeriet! To neģēli, to velna draugu!

Made (uzraujas gultā). Mīļo Mārtiņ, celies, paskaties pie loga, kas tur notiek!

Mārtiņš (pieceļas gorīdamies un skatās). Kas tur nu notiek! Cik varu noprast, jaunceltā baznīca atkal sagāzusies. Velni būs to atkal sagāzuši. Ļaudis skrien kā traki. Ko šie kliedz! Vai nu šoreiz citādi! Labi, ka es tevi izrāvu no bedres.

Made. Paskaties vēl, Mārtiņ, es lāgā nevaru saprast, ko viņi kliedz.

Mārtiņš. Jā, jā! Viņi dzenas kaut kam pakaļ kā medību suņi. Lūk, lūk, tas jau tas pats izslavētais meistars! Nu viņi būs tam tūlīt klāt — ā-ā, viens jau uzmet cilpu — kur šis nu izbēgs! Viņi stiepj to šurp — vedīs tūlīt gar mūsu logu garām.

Made. Mārtiņ, palīdzi man drusku piecelties! Sniedz man roku, es gribētu no gultas kāpt laukā.

Mārtiņš. Vai tev prāts! To jau tu nemaz nespēj. Un l<o tad tēvs teiks, kad ienāks.

Made. Mārtiņ, tēvs mani mīl un grib, lai es daru tikai (o, ko es spēju, bet tu man mācīsi neiespējamo: tu mani auklēji kā bērnu un atnesi šurpu; tagad māci mani staigāt

Mārtiņš. Kam tev nu to vajag! Vari jau vēl pagaidīt.

Made. Nē, nē, Mārtiņ, es nevaru gaidīt, man jātop stiprai. (Izkāpj no gultas, pie Mārtiņa rokas grīļodamās.) Vai redzi nu: es jau staigāju, laid! Mēģināšu iet viena pati.

Gar logu dzen ļaudis sasieto Iļģi.

Iļģis. Glābiet! Glābiet, debesu vai pekles spēki! Tikai netikt saplosītam no šiem nezvēriem!

Made (atrauj logu). Glābšu! glābšu! Iļģi!

Tļģis (grib ar varu ļaudīm izrauties). Made! Made! Vai kapi atveras? Vai miroņi ceļas augšā? A! Sieniet, vediet mani, esmu gatavs savu sodu saņemt. (Projām.)

Mārtiņš. Neskaties nu vairs, paliksi atkal slima. Lai viņu tiesā! Pelnījis ir! Kas tevi bedrē gnīda, ja ne viņš. Bet tu nāc atkal gultiņā.

Made. Mārtiņ, vai zini, tu esi tik labs pret mani bijis. Se tev vīna pagraba atslēgas, ej atspirdzinies, es varu palikt viena.

Mārtiņš (saņem atslēgas). Ak tu dieviņ! Tās jau tīri kā Pētera debess valstības atslēgas, kaut arī tikai atslēdz apakšzemes debesis. Tu, cilvēks, aizmirsti, ka esi tāds nederīgs lupata, kas citiem pa kājām maisās.

Made. Ej, ej, Mārtiņ, citādi tēvs var ienākt.

Mārtiņš. Tas man nav divas reizes jāsaka! Bet tu, bērns, liecies vien gultā un izgulies. (Aiziet )

Made (nokrīt ceļos pie gultas). Dievs, mīļais tētiņ! Tu mani līdz šim neesi atstājis, dod man spēku veikt manu lielo uzdevumu. (Uzmet lakatu un iziet pa durvīm.)

Otrā aina Bruņinieku pils. Tāpat kā 2. cēlienā.

3. SKATS

Made, Helijante.

Made (laužas cauri durvju sargiem). Laidiet mani, laidiet! Man ar komtesi jārunā!

Helijante (iznāk pretim). Kas te par troksni? Kas mani meklē? Vai tas būtu viņš? Pats Lielais? Kādēļ jūs bruņinieku nelaižat iekšā?

Sargs. Nē, lielkundze, te kāda meita ar varu laužas iekšā un grib ar jums runāt.

Helijante. Lai viņa nāk!

Made (ienāk un noņem lakatu no galvas). Es tā esmu, cienījamā komtese.

Helijante (iekliedzas un atkāpjas). Spoks! Spoks! Kas man to uzlaidis?

Made. Es neesmu spoks; esmu dzīva.

Helijante. Nē, nē!… Tu — bedrē iemesta — pagalam — ko tu nāc! Par agru viņš man tevi uzsūtījis — paliec, kur esi gulējusi.

Made. Es nezinu, ko jūs, cienījamā komtese, runājat; es nācu jūs lūgt, lai jūs Iļģi glābtu, jūs vienīgā to tikai varat.

Helijante. Par ko tu runā, ja neesi spoks?

Made. Glābiet, glābiet! Baznīca atkal sagāzusies, un ļaudis dzen meistaru kā ļaundari un grib to notiesāt.

Helijante (iekliedzas nikni). Ak tad tā! Jūs abi esat kopā sazinājušies, un viņš tevi vēlāk no bedres izvilcis!

Made. Nē, nē, ne viņš, cits mani izglāba, bet jūs glābiet viņu, pirms nav par vēlu.

Helijante. Un tu domā, ka es būšu tā nelga tev ticēt? Un vēl lai eju palīgā tev vest rokās tavu meistaru?

Made. Ak dievs, ne jau manu! Glābiet tikai viņu un paturiet uz visu mūžu!

Helijante. Un tu domā, ka es to gribētu saņemt no tavas rokas.

Made. Ak, ja ne viņa paša, tad viņa darba dēļ!

Helijante. Nu tu īsto sacīji! Kāpēc tu nepaliki guļot, nejēga, kur tu biji meslam iemesta, tad viņa darbs arī būtu ticis galā? Bet tagad — prom no manām acīm!

Made. Ak dievs! Ko lai es saku? Jūs esat sieviete, jūs taču viņu mīlat.

Helijante. Es, augsti dzimusi muižniece, šo apkārt- staiguli!

Made. Priekš mīlas nav neviens ne augsts, ne zems.

Helijante. Bez mīlas vēl ir gods, un ar to jūs abi jokus dzināt.

Made. Nē, nē, nē! Gan jūs vēlāk redzēsiet, tikai tagad nāciet! Viens acumirklis var izšķirt par viņa dzīvību vai nāvi! Viens vārds no jums… (Nokrīt ceļos.)

Helijante, Tas notiks.

M a d e. Viņi bez jums to nedrīkstēs notiesāt: viens spalvas vilciens …

Helijante. To es parakstīšu zem viņa nāves sprieduma.

Made (uzraujas). Ha! Briesmīgā! Vai tāds nezvērs var būt sievietē? Jūs alkstat asiņu!

Helijante. Jā, kroga meita! Ej laisties ar degvīnu, man patīk labāk asinis. Ha! Dzīvas, karstas asinis! Viņa pukstošo sirdi sažņaugt savās rokās!

Made. Dievs, esi žēlīgs, apgaismo manu prātu cīņā pret šo velnu!

Helijante. Ārā! Prom! Citādi likšu sulaiņiem tevi izpērt.

made. Un tomēr es viņu glābšu! (Prom.)

Trešā aina

Karātavu kalns (ārpus pilsētas).

Uzkalnis, kuram apkārt nosprausti melni, darvoti stabi, uz kuriem di'g piķa lāpas. Pašā vidū galds ar soliem apkārt priekš tiesnešiem. Dibenā karātavas, kurām vēl aizsegs priekšā; tikai uz augšējā šķērskoka rindā satupis vārnu bars. Visapkārt mežains apgabals. Pakrēsla, kura vēlāk pāriet tumsā.

4.  SKATS

Ļaudis: viri, sievas, puikas, kuri saskrien, cits citu grūstīdami un laukumam tuvāk tiekdamies.

Puikas (lēkādami). Būs! Būs! Tūlīt būs klāt!

Pirmais puika. Es jau redzēju: galvā tāda savāda cepure, viņu velk šļūteniski šurp uz vērša ādas!

Otrais puika. Un uz tās cepures tāds sarkans velns uzkrāsots un pats sasiets!

Trešais vīrs. To viņam vajag! Bij skaidri redzams, ka viņš ar nelabo gāja roku rokā.

Ceturtais vīrs. Kam velns draugs, tam ellē dzīvoklis par velti!

Pirmā sieva. Laidiet jel! Nestāviet priekšā, mēs arī gribam redzēt.

Piektais vīrs. Klusu, ko čalojat kā zosis pērkoņ- laikā! Nevarēs nekā sadzirdēt!

Otrā sieva. Diezin kā nu viņu sodīs?

Otrais virs. Vajadzētu papēžus aplaistīt ar kausētu sāli un likt kazām nokutināt ar mēli.

Trešais vīrs. Nē! Labāk smalki sakapāt un sabāzt ēzeja zarnā, un nomest suņiem priekšā.

Ceturtais vīrs. Tādam cepetim suns ne ar asti neskatīsies virsū.

Puikas (sit plaukstas). Nāk! Nāk! Nāk!

5.  SKATS

Sargi apvelk melnajiem stabiem visapkārt sarkanu virvi un atbīda ļaudis attālāk. Tad nāk: birģermeistars, četri rātskungi un skrīveris un ieņem vietas.

Birģermeistars (taustīdams savu solu). Tie soli ne tik droši kā galva uz noziedznieka rumpja.

Ruperts. Jo bīstamāk, ja tāds ķermeņa apmērs kā jūsējais…

Birģermeistars. Jeb vai galdniekam bijusi tik asa ēvele kā jūsu mēle.

Skrīveris. Jā, slikti galdnieki arvien sabojā labu koku un sataisa daudz skaidu.

Ruperts. Un slikti skrīveri arvien sabojā labu papīru un sataisa daudz traipu.

Linhards. Ar kādu sodu lai nu viņu sodām? Vai vērsi lai tveram aiz ragiem vai aiz astes?

Skrīveris. Soda grāmatā stāv: «Supplicium in mem- bro quo peccavistis.»

Blazijs (rokas saņēmis). Ak tu dieviņ! Tik daudz to grēciņu pasaulē — un tik viena pati nāvīte! Pašķirstiet tanī grāmatā, vai nav vēl kāds lielāks sods.

Atskan nabaga grēcinieku zvans. Sievas sāk raudāt.

Pirmais vīrs. Klus, sievas! Sāk jau raudāt! Birst asaras no acīm kā zirni no pākstīm! Vai jums tā nelieša žēl?

Ceturtais vīrs. Laid viņām pīpja dūmus acīs, tie kā mākoņi aizmiglos lietu.

Otrais vīrs. Jums, sievām, labi: vienmēr šāds vai tāds slapjums pie rokas.

Skrīveris. Nav! Nav! Viena pati nāve, tikai daudzējāda miršana.

Zvans otrreiz.

6.  SKATS

Bendes kalpi aizsegtām sejām velk Uģi gar zemi uz vērša ādas atmuguriski. Galvā tam augsta, stīva četrstūraina cepure ar uzkrāsotām sarkanām velnu figūrām. Rokas uz muguras sasietas. Vir.iu uzvelk augšā tiesnešu priekšā. Pēdējie saņem rokas un noliec galvas, tēvureizi klusi skaitīdami.

Pirmais vīrs. Lūk, nu guļ nogāzts gar zemi kā sētas miets!

Trešais virs. Kur nu! Brauc jau! Kad mēsls top par mēslāju, tad tas brauc ratos.

Pirmā sieva (stiepj kaklu). Kādu ģīmi nu viņš taisīs?

Trešais vīrs. Kā nobeidzies suns, kas nedēļu sagulējis lietū.

Otrā sieva. Nē, nē! Vai redzat, viņam mirdz acis kā tērauds pret sauli.

Trešā sieva. Jā, jā! Tam acis zilas kā debess, bet mute kā pekles pagrabs.

Kad Ijģi uzvelk augšā, iznāk bende no aizkariem ar sarkanu lakatu aiztītu galvu.

7.SKATS

Tie paši, Iļģis.

Birģermeistars. Nu, lielo meistar, tev būs jāiet par mācekli pie lielāka meistara, kas prot māju uzcelt no sešiem dēliem.

Iļģis. Ila-ha-ha! Kas tas par meistaru, kam tādi palīgi kā jūs.

Birģermeistars. Vai tu arī nojaudi, kā priekšā tu stāvi un par ko nupat esam sprieduši?

Iļģis. Tas nav grūti atminams! Jūs kā ēzeļi cits citu esat sadūšinājuši, ka esat lauvas.

Linhards (uzlec un rāda uz grāmatu). Nedzirdēta bezkaunība! Vai redzi soda grāmatu? Trūkst tik vēl sprieduma paraksta.

Iļģis. Bez tā jūs esat kā ēzeļi bez astes.

B l a z i j s. Bet ko tu teiksi, kad tu ieraudzīsi tādu uguntiņu kā sārtu? (Smejas, pats priecādamies par savu joku.)

Iļģis. Es teikšu, ka liesma ir skaidrāka par jums.

Josts (nikni, pusmēdīdams). Un kad tu ieraudzīsi karātavas?

Iļģis. Tad es teikšu, ka es drīz sēdēšu augstāk par jums.

Birģermeistars (sit dusmās uz galda). Ko tu ar tādu izdarīsi! Drīzāk trūks karātavu striķis nekā viņam mutē atbildes.

Ruperts. Viņš dur kā ezis pretim, kad suņi to apstāj.

Iļģis. Kad suņi ezi grib nokost, lai pielūko, ka tiem pašiem nesāk asins no mutes tecēt.

Josts. Neuzpūties vis tik liels, it kā tu te būtu augstākā persona.

Iļģis. Kas gan cits, ja ne es! Piekāršanas taču pakārtais stāv augstāk par kārējiem.

8.  SKATS

Tie paši, Helijante ar pavadoņiem, kaplāns.

Helijante tiek nesta greznās, sarkanās nestāvās ar ģerboni, katrā pusē pa trim pavadoņiem ar aizdegtām lāpām. Viņa ģērbusies baltā lērpā ar garām, melnām piedurknēm. Uz klēpja tai melns spilventiņš ar baltu, apzīmogotu lapu, kura satur iļģa nāves spriedumu.

Priekšā iet kaplāns ar kvēpināmo trauku.

Kaplāns (murminādams). «In nomine domini Ješu Christi et Spiriti saneti: apage Satana.»

Iļģis (ieraudzījis Uelijanli). Helijante! Tu tomēr esi atnākusi.

Helijante. Tu to varēji sagaidīt.

Iļģis. Nu man kļūst viegli; viss smagums noveļas.

Helijante. Drīz tu tapsi vēl vieglāks.

Iļģis. Tu zini manu likteni.

Helijante. Es ne vien zinu, bet to lemju. Es zinu vairāk, nekā tu gribi, un lemju, kā tu negribi.

Iļģis. Ko tie man arī nebūtu nodarījuši ļauna, viss izgaist tavu acu priekšā, tu man esi viss!

Helijante. Ha-ha-ha! Jā, tagad es tevi visu aptveru.

Iļģis. Tu man no šīs pekles esi debesbrauciens!

Helijante. Drīz vien tu brauksi uz debesīm.

Iļģis. Ja tu man roku sniedz — es atkal celšos.

H e l i j a n t e (sniedz nāves spriedumu, sulainis to nodod birģermeistaram, kurš to paklusi pirms pārlasa pats). Te būs!

Skrīveris (paklusu uz citiem). Vai dzirdējāt, kā viņš visu laiku sarunājās ar augstdzimušo komtesi un vēl sauca to par «tu». Vai tas nebūtu viens punkts vairāk apsūdzības rakstā?

Birģermeistars (noliek cepuri un zobenu uz galda vn pārliek labo kāju pār kreiso par zirni, ka noziedznieks otrodas ceļā uz nāvi; lasa). «Mūsu pēdējais baznīcas cēlējs, saukts Iļģis, nezināms pat pēc īstā vārda, atmaldījies šurpu mūsu novadā un apbūris mūs ar savām velna mākslām. Mēs tam uzticējām svētāko darbu, mūsu baznīcas celšanu, un viņš to ar velna palīdzību tikpat aši uzcēlis, kā atkal nogrāvis, ar dievu spēlēdamies it kā ar kādu puiku un mūs visus piesmiedams. Par tādu briesmīgu noziegumu viņam tiek piespriests nāves sods pie karātavām. Mūsu cienžēlīgā pavēlniece, kura no sava cienīgā tēva iecelta pār mūsu novadu, to apstiprina ar savu parakstu un zīmogu. Āmen!»

Atskan trešo reizi zvans.

Iļģis (iekliedzas). Helijante! Tu — pati! Tagad man viss vienalga. (Atkrīt.)

Birģermeistars. Pēc likuma izdaru savu pēdējo pienākumu. (Viņam pasniedz baltu spieķi, kuru tas pārlauž Iļģim virs galvas.) Tagad, bende, sāc tu savu darbu! (Priekškars dibenā tiek atvilkts nost, redzamas karātavas, kurām katrā pusē nostājas Helijantes lāpu nesēji. Vārnu bari paceļas ķērkdami gaisā.)

Bendes kalpi sagrābj Iļģi un stiepj uz karātavu pusi. Te atskan no pūļa kliedziens: «Pagaidiet!» — un caur pūli izlaužas Made.

9. SKATS

Tie paši, Made.

Made (aizelsusies uzskrej augšā lokā un aizstājas bendēm priekšā). Pagaidiet! Uzklausiet! Visužēlīgā ķēniņa vārdā — viens likums dod iespēju glābt vislielāko noziedznieku (Nokrīt ceļos.) Ak, šķīstā jaunava, debess māte, atraisi manu mēli! (Pieceļas.) Uzklausiet mani, augstie kungi! Uzklausiet mani, mīļie ļautiņi! Es jūsu starpā esmu uzaugusi, un jūs mani pazīstat jau no bērnu kājām

Ļaudis. Pazīstam! Pazīstam!

Made. Lieciniet par mani, ja es būtu ko ļaunu darījusi.

Pirmā sieva. Nē, nē, nē! Viņa kopa mani, kad es biju ar mēri slima un neviens nenāca man tuvu.

Pirmais vīrs. Viņa auklēja manu slimo bērnu, kad māte bija nomirusi.

Otrā sieva. Viņa nepagāja garām nevienam uba- dziņam.

Trešā sieva. Viņa pacēla katru kritušo.

Ceturtā sieva. Viņa cieta līdzi ar katru cietēju.

Pirmā sieva. Viņas garās skropstas bij pilnas asaru kā smilgas bārkstis ar rīta rasu.

Otrā sieva. Viņas sirds bij pilna mīlas kā trauks ar dārgu svaidāmo eļļu, kuru tā par visiem izlēja!

Vī r! (visi). Madlena! Madlena, šķīstākā un labākā jaunava starp visām!

Birģermeistars. Mīlā jaunava, vis? par tevi labu vien liecina, un mēs tikai varam to pašu sacīt. Pēc tiesības un likuma tu vari tagad lemt par notiesāto: viņš tev nieder.

Made (aizgrābta, skaļi raudādama). Ļautiņi, mīļie, mīļie ļautiņi, par daudz jūs laba par mani sakāt! Jūs manu sīko dzīvi izklājat man priekšā kā platu, baltu audumu. Ļaujiet tad man arī žēlot to, ko vairs neviens nežēlo, un pacelt to, ko visi samin.

Birģermeistars. Raisiet vaļā noziedznieku. Viņš ir brīvs.

Helijante (kliedz aizsmakušā balsī). Nost! Nost! Nost! Neļaujiet to viņai!

Velns (pacēlies aiz Helijantes nestāvām). Tagad mēs neko pret viņu neiespējam. Pagaidi! Vēlāk nāks mūsu reize. ,

Helijante (izgrūž niknu, paklusu kliedzienu, tnāj nesējiem, kuri nes nestāvās prom. Viņai seko lāpu nesēji un kaplāns).

Birģermeistars (pieceļas). Tagad arī mums nav te vairs ko darīt.

Visi rātskungi līdz ar skrīveri pieceļas un sāk aiziet. Bende saliek rikus un seko. Tikai ļaudis vēl paliek, ziņkārīgi gaidīdami.

10. SKATS

Tie paši bez iepriekšējiem.

Iļģis (kaut gan atbrīvots, sten, nokrīt Madei pie kājām). Made, Made! Kā lai tev pateicos!?

Made. Ar vārdiem nē, Iļģi! Un arī es ar vārdiem neko nevarēšu tev atbildēt. Tās attiecības starp mums vairs nav. Bet ir vēl cita — augstāka izteiksme. Celies, Iļģi, pie manām kājām tev vietas nav.

Iļģis. Visi mani līdzšinējie dzīves mērogi ir kļuvuši neīsti, un viss manī jūk …

M a d e. Radi sev jaunus.

Iļģis. Nav man vairs spēka. Esmu kā salijis siens, no kura viss labums izgājis.

Made. Tas, kas tevi darīs stipru, būs —- darbs.

Iļģis. Darbs? Kas ir darbs?

Made. Pašattaisnošana.

Iļģis. Bet es ciešu …

Made. Darbs ir pašapžēlošana.

Iļģis. Bet es sevi nosodu …

Made. Darbs ir augstāks tiesnesis par tevi pašu. (Pagriežas uz ļaudīm.) Un jūs, mīļie ļautiņi, jūs mani apžēlojāt un caur mani žēlosiet arī viņu?

Ļaudis. Žēlosim! Žēlosim!

Made. Un ļausiet viņam izlīdzināt, ko viņš jums parādā?

Iļģis. Made, ko es vairs varu!

Made. Tev jāceļ viņiem no jauna baznīca.

Ļ audis. Jā, jā! Baznīcu lai viņš uzceļ!

M a d e. Jūs, mīļie ļautiņi, viņam palīdzēsiet.

Ļaudis (izstiepj rokas). Jā! jā! Mēs nesīsim akmeņus, ķieģeļus, lai viņš tikai rīko un vada!

Iļģis. Mana iekšējā baznīca sabrukusi — tur neviens man nevar palīdzēt.

M a d e. Un ja arī es — tev palīdzu?

Iļģis (uzskata viņu platām acīm). Kā tu to savādi saki f

Made. Uzklausiet mani vēl, ļautiņi: arī es darbā gribu būt klāt, Mūsu baznīcai jātop tik lielai un skaistai kā nevienai citai. Un jūs zināt, ka viss, kas pasaulē liels, prasa upurus. Es gribu būt šis upuris. Iemūrējiet mani baznīcā dzīvu, kā es še stāvu.

Iļģis (iekliedzas). Made, tas nedrīkst būt!

Made. Jā, Iļģi, tam jābūt. Tev bij jāmirst, lai celtos augšām manī, un es miršu, lai celtos augšām tevī. Tā slēdzas loks, kas mūs vieno.

Ļaudis (sievas sāk raudāt, viri aizsedz sejas). Made! Made! Madīte! Svētā!

Made. Un nav jau nemaz tik grūti mirt, mīļie, kad no brīvas gribas nokāpj tur apakšā. To tikai es vēl jums izlūdzos: kad baznīca jau būs tiktāl uzcelta, un tas būs ziedonī, kad pirmās puķītes nāks pēc sniega, tad nesiet man sniegzvanītes, debesatslēdziņas un vijolītes un pakaisiet tās man bedres dibenā. Sevišķi daudz vijolīšu, tās es mīlu par visām vairāk! Es tad aizmigšu saldi — saldi…

Iļģis (streipuļo). Made! Made!

Ceturtā cēliena beigas.

PIEKTAIS CĒLIENS

.

Pirmā aina

Plaši atvērtas baznīcas durvis; tā nupat uzcelta. Pie durvīm va|ēja bedre; tai katrā pusē smagi plieni, kuri tai uzvejami. Blakām nolikta krūze ūdens, maizes klaips un svece. Pati bedre appušķota ar

puķu vītni.

1. SKATS

Helijante, velns.

Helijante (sarkana, sarkanos plīvuros). Drīz nāks! Drīz nāks!

Velns. Zinu jau, zinu.

Helijante. Vai vari raut! Kaut! Žņaugt!

Velns. Pagaidi! pagaidi! Tu jau niknāka par mani. Nudien būs taisnība vecai pasakai, ka dievs — tfu! — pārmijis velna galvu ar sievas galvu.

Helijante. Nestāsti vecas pasakas, saplosīt es viņu gribu, to svēto meitu, saplosīt! Vai dzirdi?

Velns. Dzirdu gan, arī man tas būtu patīkami, bet mēs tūlīt neko pret viņu nespējam. Jaunava jau svēto zvērestu ir devusi, ka upurēsies. Baznīca ir uzcelta, un meistars šodien kāps un uznesīs krustu torņa galā.

H e l i j a n t e. Grūd viņu lejā, lai nedabū uznest.

Velns. Kad jaunava būs bedrē, tad es to nespēju.

Helijante (mēda). Tu nespēj! Tu nespēj! Baidi to meitu, lai nenokāpj. Met bedrē krupjus, zalkšus un čūskas, kas, dzeloņus izstiepušas, tai šņāc pretī.

Velns. Branga iedoma! To mēs varam! (Pieiet pie bedres un velk sev no azotes čūskas ārā un met tās bedrē.)

H e 1 i j ante. Un es metīšu nokarsētas adatas. (Velk sev no matiem adatas, kurām uzpūš dvašu, tā ka paliek sarkanas, un met tās bedrē.)

Velns. IJn ja viņa tomēr nokāpj? ,la viņa ir spēcīgāka par tevi?

Helijante. Nē! Nē! Nē! Tas nedrīkst notikt! Abiem jābeidzas! Un, ja tu viņus nerauj, es viņus raušu! Vai tev nekāda upura nevajag?

Velns. Vajag, Helijante, un es to arī dabūšu pēc savas patikas. Bet, pag, nāk jau ļaudis, paslēpsimies. (Aizrauj viņu prom.)

2. SKATS

Vīri, sievas, bērni, ubagi.

Pi r m ā sieva (rokas lauzīdama). Vai nu taisa! viņai jāaiziet! Vai nevarētu kaut kuru citu ziedot, kas dzīvei par nastu?!

Otrā sieva. Āre! To pašu ubadzi, kas citiem tikai pa kājām maisās un pusakla vien ir!

Ubadze. Vai dieniņ! Vai dieniņ! Mīļie ļautiņi, ļaujiet man vēl to dieva saulīti, lai nu cik vēl tā man pa tumšo acu šķirbiņām iespīd iekšā. Katram sava dzīvībiņa mija, lai arī tā spolīte būtu iztecējusi pašā galiņā.

Kuprainis. Kas nu tādu vecu tārpu beku ņems pretim.

Trešā s i e v a. Ak dievs! Tai jau vajag būt jaunavai — un tai labākai un daiļākai, kāda vien ir!

Visi. Tāda viņa ir! Tāda viņa ir!

Pirmā sieva (asaras slaucīdama). Nabaga bāra bērniņ! Nedabūja uzziedēt kā puķīte no rīta!

Kokakāja. Vāksimies labāk prom. Te jau birs vairāk asaru nekā grašu.

Ubadze. Iesim! Iesim! Bet es tai došu līdzi visu savu maizīti, kas manā ubagu kulītē atrodas! (Izkrata blakām kukulim.)

Ubagi (visi). Es ar! Es ar! Es ar! (Pēc tam aiziet.)

Ubadze. Taču kādu laiciņu pavilks ilgāk to mīļo dzī- vībiņu.

Pirmā sieva. Vai nu viņa ņems līdzi ubagu maizi! Viņa jau no tās pašas esot atsacījusies.

Trešā sieva. Iešu palūkoties, kā tanī bedrē izskatās, kurā viņa nokāps. (Pieiet pie bedres, iekliedzas un atlec atpakaļ.)

Visi. Kas tur? kas tur?

Trešā sieva, Vai manu dienul Vai manu dieniņul

Mūsu puķēm pa vidu, ko lur iemetām, vijas čūskas un nezvēri.

Pirmais vīrs. Var notikt, ka viņa izbīstas un nenokāpj.

Otrais vīrs. Tad arī baznīca no jauna var sagrūt un nav vairs cerību, ka mēs to jebkad dabūsim.

3.  SKATS

Tie paši un kaprači.

Pēdējie nostājas bedrei katrā pusē, tiem rokā aizdegtas lāpas. Balti ģērbti bērni nāk un kaisa pa ceļu puķes. Atskan zvans. Made un viņas audžutēvs.

Made (vienkāršā baltā apģērbā. Vijolīšu vaiņags galvā un tāds pat pušķis pie krūts). Tētīt, mīļo tētīt! Nenāc nu vairs tālāk.

Krodznieks (raudādams). Es taču gribu atvadīties!

Made. Mēs jau uz katra soļa atvadāmies.

Krodznieks. Vai tad nekas nevar tavu apņemšanos grozīt! Nekāda mana lūgšana?

Made. Nē, mīļo tētīt! Es jau vairs nepiederu sev, ne šai pasaulei.

Krodznieks. Tu gribi mani atstāt vienu manās vecuma dienās.

Made. Tētīt, nāvē mēs ejam katrs tikai viens.

Krodznieks. Vai tādēļ es tevi esmu audzinājis tik daiļu un lielu?

M a d e. Taisni tādēļ, tētiņ! Es gribu arī garīgi tapt liela. Vajag arī tādu, kas dzīvi ne vien turpina, bet to pacej.

Krodznieks. Es cerēju tevi redzēt miršu vainagā pie altāra …

Made. Vai mans vijolīšu vainadziņš nav skaistāks? Tas vīts no mūsu pašu dārziņa puķēm, kuras abi kopām. Un, lūk, tur baznīca — vai tā nav skaistākais altāris?

Krodznieks. Es aiz asarām nekā neredzu.

Made. Lai tavas asaras, tētīt, būtu kā eļļa, ielieta lampiņā, kas dara pasauli gaišāku. Bet nu mums jāšķiras! Nedari manu ceļu grūtu. Es tev pateicos, mīļo zelta tētīt, ka tu mani uzaudzēji tik lielam darbam. Mīļo, mīļo tētīt! Ņemiet viņu, ļautiņi, atbalstiet un aizvediet!

Ļaudis saņem pusģibušo krodznieku un noved prom.

4.  SKATS

Tie paši bez krodznieka.

Made (lēni soļo tālāk). Sveiki, mīļie ļautiņi! Es jums pateicos par katru mīļu vārdiņu, ko jūs man esat sacījuši, par katru laipnu skatienu, ko man esat uzmetuši! Visu, visu es ņemšu līdzi kā lielu gaismu tumšā nāves naktī!

Bērni (ieķeras viņai drēbēs). Ņem mūs līdzi, Madīt! Ņem mūs līdzi!

Made (apglauda un skūpsta viņus). Nē, mani mīlulīši! Palieciet jūs še un audziet saviem vecākiem par prieku, un dariet dzīvē daudz skaistu un labu darbu!

Bērni. Se, ņem manu pušķīti! Se mans! Se mans! Sievas raud, viri noņem cepures un aizsedz sejas.

5.  SKATS

Tie p a š i, un 11 ģ i s izstreipuļo no pūļa.

Iļģis. Vēl viens no tevis grib atvadīties, Made.

Made. Mēs jau nešķiramies, Iļģi.

Iļģis. Bet nāve mūs šķir.

M a d e. Ne ikreiz nāve ir šķiršanās, bet dažreiz šķiršanās ir nāve.

Iļģis. Es tevi esmu mūžam zaudējis, es tev par daudz esmu darījis pāri.

Made. Nerunā par to vairs, Iļģi. Mēs vairs nemērojamies ar zemes mērogu, bet esam jau iegājuši mūžības aplokos. Tur viss, kas izciests, zūd un, kas pārdzīvots, top citāds. Bet nu nekavēsimies. Kad tu tur uzkāpsi augšā un es nokāpšu lejā, tad būs mums abiem viena svētnīca, tikai katram uz to sava atslēga.

Iļģis. Mani pleci jau par daudz noliekti zem sāpju smaguma.

M a dc. Mums abiem jānes ne savs, bet citu smagums, tad kļūs viegli. Un nu sveiki, jūs visi, mīļie dzīvie; es vēl atvadīšos pati no sevis. (Nometas ceļos.) Acis, kas jūs mīļo sauli esat skatījušas, mirstiet! Lūpas, kas jūs nekad mīlā neesat skūpstījušas, mirstiet! Rokas, kas neesat nevienu apskāvušas, mirstiet! Un tu, māte zeme, jo citas mātes es neesmu pazinusi, uzņem mani savā klēpī!

Kaprači. Mēs nolaižam tev līdzi maizi, ūdeni un sveci.

Made. Nē, maizīte, paliec tu te un baro zemes bērnus.

Pirmā sieva (raudādama). Tur ubadziņi pielika ari klāt savu maizīti.

Made. Es apēdu no tās vienu drupatiņu, lai neviens virs zemes nebūtu ubags un lai tas, kam ir, dotu tam, kam nav.

Arī no tevis, ūdens, es nodzeros, tu tīrākais zemes elements, spirdzini visus iztvīkušos!

Un svece, es tevi augsti paceļu, spīdi kā liela gaisma pār visu zemi un dari visas sirdis un prātus gaišus. (Paceļ augsti sveci.) Un nu vis pēdējo — tev, Iļģi, še, ņem lakatiņu no manām krūtīm. (Noraisa savu krūšu lakatiņu.) Viņš sedza sirdi, kas priekš tevis tik karsti pukstēja. Noslauki ar to sviedrus, kad tev top smagi! Un, kad tu tur uzkāpsi augšā, pašā galā, tad vēdini man ar to, es to jutīšu caur biezākām kapa sienām! (Sāk nokāpt. Kapa zvans, visi metas ceļos.)

ī ļ ģ i s. Made! Made! (Aizsedz ar viņas lakatiņu seju un nobrūk pie baznīcas durvim.)

Pirmā sieva (raudādama). Viņa kāpj! Viņa nebaidās!

Otrā sieva. Pazuda jau viņas zelta galviņa kā norietoša saulīte.

Kaprači noliek lāpas un uzveļ bedrei plieņus, un uzliek tad virsū lāpas krusteniski.

Bērns. Lūk, kur viens zelta matiņš no viņas palicis uz celiņa!

Iļģis (uzceļas). Zelta matsļ Stars no austošās saules! Tagad es iešu savu ceļu!

Priekškars.

Otrā aina

Baznīca gatava k;i liels celtniecības mākslas darbs. Trūkst vierngi krusts torņa galā, un tādēļ pieslietas trepes, kas ved uz torņa galu. Vairāk dibenā tribīne priekš augstākiem skatītājiem.

1. SKATS

Priesteris iet, vīraka kausiņus kvēpinādams, pa priekšu, viņam seko divi nesēji, kuri nes zelta krustu, tālāk birģermeistars un rātskungi: Ruperts, B 1 a z i j s, L i n h a r d s, Josts un beidzot skrīveris. 'Ļaudis pulcējas visapkārt. Ubagi notupjas pie pašām trepēm.

B l a z i j s

Ar tādu baznīcu varam nu lepni būti

J o s t s

Nu nelabais nevarēs klāt murns kļūti Mūs jaunava sargā, kas tur iemūrēta. Birģermeistars

Lai tādēļ tā atzīta tiek kā svēta,

Un viņas vārdā lai nosauktu Mēs to par «Madlienas baznīcu».

Skrīveris

(murmina, protokoli rakstīdams).

Anno domini…

R u p e r t s

Kas viņai no tā! Tā kapā jau trūdi Lai atminam dzīvos, kas vēl jūt!

Birģermeistars

Jūs vienmēr esat mums pretinieks!

R u p e r t s.

Nē! Netaisnības liecinieks.

Kur meistars, kas baznīcu uzcēlis?

L i n h a r d s

Lab’, ka no karātavām izbēdzis.

R u p e r t s

Pēc jūsu domām, tas ir viss!

Birģermeistars

Mēs gredzenu pirkstā tam uzmauksim Un mielastu godam rīkosim,

Lai tad viņš ēd un dzer vai ciek!

R u p e r t s Un tad?

L i n h a r d s

Lai taisās, ka projām tiek!

2.   SKATS

Tie paši, I ] ģ i s (stipri sagrauzts, salicis).

Birģermeistars

Lai taisās, ka projām tiek.

Nu, meistar, esi sveikts!

Tavs darbs ir veikts.

Tik atliek vēl to galā nest.

Se krusts! Vai nebūs par smagu?

Iļģis

(čukstoši, trīsēdams).

Es gribu to nest.

Birģermeistars māj; nesēji piestiprina Iļģim krustu uz muguras.

Ubagi

Nes augšup, nes mūsu ciešanas!

Nes visu cietēju vaimanas!

Mums tikmēr dieviņš jāpielūdz,

Lai tu zem nastas nesabrūc.

Birģermeistars

Mēs, kungi, iesim ieņemsim goda vietas!

(Uzkāpj ar citiem uz tribīnes un apsēžas.)

3.      SKATS

Tie paši, Helijante, velns.

Kad Iļģis taisās likt kāju uz kāpiena, no pūļa izlec Helijante ar latiru vaiņagu, kuru tur paceltu rokā.

Helijante

Pirms nākas mums meistaram godu dot Un vinu uzkāpjam vainagot!

Uģis

(it kā atdzīvojas un saslejas veca sparā).

Prom! Man te pretīga katra lapa!

Ja spēj, ej liec to uz Mades kapa!

Helijante

Priekš tevis es liecos kā uzveicēja.

Ijģis

Te beidzas i mana, ik vienpaša spēja,

Lai paliek tik darbs — tas uzvarēja.

Helijante

Nu, nedusmo, lai izlīgt raugam,

Mēs taču senāk bijām pa draugam.

Ijģis

(ekstāzē).

Nost man no ceļa, kamēr es dzīvs,

Es ceļos atkal — liels un brīvs!

Helijante

Es eju. Tik vaiņagu vien ap galvu tev vīšu.

Iļģis

Es to zem kājām samīdīšu!

(Nosviež un samīda.)

Es nāku, Made, lai tevi un sauli sveiktu!

(Sāk kāpt.)

Ubagi

Viņš savu sāpju ceļu staigā,

Lai krītam, dievu lūdzot, uz vaiga.

Atskan drūms zvans.

Helijante

(rausta velnu).

Nelaid, nelaid to! bur! bur! tur!

Ar karstiem īleniem papēžos dur!

Iļģis kāpj lēni un smagi augstāk un augstāk, gandrīz zem nastas sabrukdams, apstājas ceļa vidū, izvelk Mades lakatiņu un slauka sev sviedrus.

H e l i j a n t e

He-he-he! he-he-he-! Krīt! krīt! krīt!

Tam nebūs sauli vairs ieraudzīt!

Uģis saņemas un kāpj atkal augstāk.

H e l i j a n t e

Viņš kāpj! Būs tūdaļ jau augšienā-

Viņš nebīstas pat no tevis, velna,

Tu neesi, kas sava vārda pelna!

Ha-ha-ha! ha-ha-ha! ha-ha-ha!

(Viņas smiekli jau pāriet krampjainā histērijā.)

Kur nu tavs kārotais upuris?

Velns

(sagrābj viņu aiz padusēm un aizrauj prom).

Es turu to rokās jau satvēris!

(Aiz skatuves viņa dobjā smiešanās.)

Hu! hu! hu!

Iļģis

(torņa galā, ņem uzsprauž krustu, tad izvelk Mades lakatiņu un vēdina to sveicinādams).

Darbs galā! — Svētvakars! — Es nāku, Made!

(Ar lēcienu metas pa otru pusi zemē.)

Visi

(iekliedzas).

Vai! vai! vai!

Iļģa līķis tiek uznests, visi apkārt, sievas ceļos raud, vīri noņem cepures.

R u p e r t s

Lai divkārt svēta mums šī vieta,

No divām sirdīm kopā lieta!

Mums vajag, kas sevi upurim nes,

Lai lielākas kļūtu paaudzes.

Priekškars.

EPILOGS

Simt gadu vēlāk pēc nolikuma. Pusnakts, pilns mēness apgaismo baznīcu. Ļaudis, ne visai daudz, pusslēpdamies paklusu runā.

Pirmā sieva. Kad es tev saku, tā ir. Taisni ap pusnakti viņa kā spoks parādoties un apstaigājot baznīcu.

Otrā sieva. Būs tikai pasakas vien! Ļaudis gan melš, ka tie, kas miruši tādā nāvē, nevarot atrast mieru kapā un staigājot vienmēr apkārt.

Trešā sieva. Ak, kāda šausmu nāve! Dzīva iemūrēta! Otrā sieva. Bet kas tas bijis, kas to baznīcu cēlis? Ceturtā sieva. Kur tie laiki! Kas to vairs atmin! Otrā sieva. Bet skaista tā gan ir, ļoti skaista! Tornis slejas kā balts uguns zilās debesīs.

Ceturtā sieva. Un mēle zvanā esot meistara sirds.

Sit divpadsmit.

Pirmā sieva. Pst, klus’! Nu viņa tūlīt nāks. — Viņa apstaigājot baznīcu, to sargādama.

Otrā sieva. Vai, kā man bail!…

Kad pulkstenis nositis, iesākas lēnas, trīcošas skaņas, iznāk Made; sievas pavisam saplok pie zemes.

Made

(galvu dziļi atpakaļ, rokas pret torni pacēlusi, iet lēni kā mēnessērdzīga).

No mēnesstariem vērpju Sev miroņkrekliņu —

Es to ap sevi tērpju Kā kāzu uzvalku —

Mans mīļais, skaidrots sejā,

Tur augsti tornī mīt —

Bet velvē dziļi lejā

Mans vaidziņš pelnos krīt —

Un, cikreiz mēness šķeļas Un četrās daļās irst,

Tikreiz man jāuzceļas Un atkal jānomirst.

Priekškars.

[1] sckošs rēķins izrakstīts no vecas baznīcas grāmatas. (Autores

piezīme.)

[2] tādi svētki viduslaikos, no 13.—16. gadusimtam, tika svinēti p>i baznīcām; pēc tiem nāca tūlīt liela šķīstīšanās diena. (Autores piezīme.)

[3] no vecām baznicas grāmatām. (Autores piezīme.)

Content

Pliekšāne Elza Torņa cēlējs

PIRMAIS CĒLIENS

OTRAIS CĒLIENS

TREŠAIS CĒLIENS

Pirmā aina

Otrā aina

CETURTAIS CĒLIENS

Trešā aina

PIEKTAIS CĒLIENS

Pirmā aina

Otrā aina

EPILOGS