Pliekšāne Aspazija Elza

Vaidelote

VAIDELOTE

Drāma no leišu pagātnes 5 cēlienos

Personas

0ļģerds — Lietavas karalis

U l j a n a — karaliene

Mirdza — karaļa meita

Laimons D a u m a n ts Varamunds Rūsiņš Drošprātis- galma kunigaikšti

Asja — Praurimas zinātāja svētnīcā

Jautrīte Maiga Baņuta Zvīģirda Jadviga vaidelotes

Svētnīcas kalpone

Karaļa vēstnieks

Svētnīcas kalpi, lietavieši un lietavietes

Skati notiek: Praurimas svētnīcā. —• Mildas dārzos. ~ Karaļa pili. Laikmets: 14. gadu simtenis.

PIRMAIS CĒLIENS

Praurimas svētnīca uz jūras krasta,

Apaļa, velvēta telpa ar vairāk durvīm. Vidū, drusku uz kreiso pusi, Praurinias statuja ar svēto ugunskuru. Gar sienām gari soli dibenam aizklats biezs segs, aiz kura izskats uz Juru, Kreisajā pusē logā iesprausta deglāpa. Pusnakts pāri.

1. S K A T S

Asja

(viena).

Drīz gaismas stari svīdis austrumos,

Jo gaiju laiks jau pāri, vaidelotes No miega celties sāks, un atkal velti So nakti gaidīju uz Laimoņu.

Kas kunigaikšti beidzamajās dienās Tik bieži spēja kavēt, ka tas šurpu Pie savas Asjas nesteidzās, kas viņu Tik nepacietīgi, tik karsti gaida?

Te mūsu norunātā zīme, logā lāpa,

Tā vēsta: ceļš ir svabads un neviens Mūs netraucē. — Bet tagad jāsteidzas Man viņu izdzēst.

(Izdzēš lāpu.)

Kas gan noticis Ar Laimoņu? Man nemiers sirdi mocaj Nekādas ziņas nekļūst šurp pie manis.

Tur, ārpasaulē, kustas, nāk un iet,

Kā jūras bangas dzīves strāva vejas,

Bet še ir mūžīgs klusums — še kā dzīva Es kapā aprakta … Ko noziedzos,

Ka izpostīta mana dzīves laime?

Man lielu godu teica piešķirtu,

Kad izvēlēta es no visām citām

Par zinātāju tiku Praurimai;

Ar varu mani vilka, saistīja Pie dievu ziedokļiem, kad mana sirds Vairs nebij brīva. Manirn sargāt nolemts Sās bālās dieves uguni, kur liesma Jau manas pašas krūtīs deg.

(Pie svētnīcas durvīm klauvē.)

Kas tur?

Tas Laimons nevar būt?

(Ienāk karaļa vēstnieks ar diviem kareivjiem, kuri nes kādus saiņus.)

2. SKATS

Asja, karaļa vēstnieks.

Vēstnieks

Es sveicinu

No galma tevi, augstā priekšniece.

Asja

Tu nāc no karaļa?

Vēstnieks

Viņš sūtija Pats mani šurp pie tevis.

Asja

Kas tev sakāms?

Vēstnieks

Se, svētnīcā, zem tavas uzraudzības Mīt karaļmeita?

Asja

Tā tas tiešām ir.

Se pirmā karaliene mirstot viņu Kā mazu bērnu esot nodevusi —

Ar nolēmumu, ka līdz kādam laikam Tā taptu audzināta svētnīcā.

Bet ko tu gribi?

Vēstnieks

Tagad karaļmeita Būs uzaugusi jau, jo karaliene,

Tās pamāte, to izprecināt domā,

Tā sūta, lūk, še saiņos dažas lietas,

Ko viņai pūru darināt.

(Kareivji noliek saiņus.)

Asja

Vai tiesa.

Ko tu man saki? Izprecināt?

Vēstnieks

Galmā

šo lietu dzīvi pārspriež. Kamēr mēs Nu cīņu beiguši ar ordeni Un zemē miers sāk valdīt, karalim Laiks atliek lūkoties uz iekšieni.

Un, kur līdz šim tik dzirdēts kara troksnis Uti sāpju kliedzieni, nu atkal reiz Būs skanēt visur skaņām gavilēm,

Asja

Bet kam gan karaļmeita nospriesta Par līgavu?

Vēstnieks

Sī lieta vēl

Ir visiem noslēpums; es tikai zinu,

Ka drīzumā še galma kunigaikšti —

Varbūt vēl šodien — ieradīsies viņai To ziņot. Bet nu sveika, priekšniece,

Man jāsteidzas uz galmu atpakaļ,

(Noiet ar kareivjiem.)

3. SKATS

Asja

( viena),

Tad Mirdzu viņi domā aizvest projām No svētnīcas? Sī ziņa mani aizskar Tik sāpīgi, es jūtu, ka šis bērns Ne visai ilgā laikā, kamēr es Še esmu svētnīcā, man tapis mīļš,

Un man no viņas šķirties nāktos grūti —

Bet ko gan mazā sapņotāja pati Šai lietā teiks? Es tūdaļ steigšos viņai To paziņot.

(Aiz skatuves kokļu skaņas.)

Un, lūk, tur, kā arvienu,

Tā atkal saviem sapņiem nododas.

(Atvelk dibena aizsegu, mēness rifa pusē norietēdams apspid Mirdzu, kura sēž uz jūras krasta ar kokli rokā un dzied.)

Mēness starus stīgo Dzelmē dzidrajā,

It kā balsis mani Turpu aicina:

«Nāc jel līdzi, dodies Plašā tālumā,

Ļaujies sevi aizvest Burvju laiviņā —

Buras tīra zelta,

Irklis sudrabvīts,

Zvaigznes ceļu rāda,

Vada auseklīts. —

Nāc man līdz, es zinu Malu laimīgu,

Tur, kur mēness sastop Saules meitiņu, —

Tur, kur stars ar staru Liesmās vienojas,

Tur, kur gars ar garu Jūtās satiekas!

Zemes ilgošana Tur kā migla klīst… Mūžam nebeidzama Gaismas straume līst.»

Asja

(sauc lēni).

Nāc šurpu, Mirdza, noliec savu kokli.

4. SKATS

Asja, Mirdza.

Mirdza

Tu mani sauci, Asja?

Asja

Jau tik agri

Tu atkal kājās? Karaļmeita, saki —

Kas tevim miegu laupa? Tavi mati

No rasas slapji, rau, un acīs staro

Tev liesma tāda svešāda!

Mirdza

Kad man

Tas tevim jāteic, Asja, ai, es pati

To nezinu, tāds nemiers mani moka —

Viss manā būtē cenšas, steidz un trauc,

Un dīgst un briest man krūtīs jutekļi Kā pumpuri, kas silta lietus gaida,

Lai uzplauktu. —

Asja

Tu daudz no dzīves gaidi,

Jo maz vēl viņu pazīsti.

Mi r d z a

Tā sapņos

AAan simtējādos veidos priekšā stājas,

Es Laimu redzēju ar zelta spārniem Sev apkārt lidojam, bet tikko paguvu Tās vārdu minēt, kad tā — izgaisa…

Tad citi tēli vēl man tuvojās

Ar ugunīgiem skatiem trokšņodami

Ap mani viņi vijās kaislā dejā

Un ausīs čukstēja no dzīves priekiem

Un kāda būte manim māja pretī —

Tās izskats reizē atbaidošs un saistošs —

Ar burvju varu mani pievilka —

Kā sen jau pazīstama tā man likās,

Un tomēr — viņas vārdu nezinu

As j a

Vai to lai tevim saku? Viņu sauc Par — mīlestību.

Mirdza

Mīlestību?-

Asja

Tevim

Laiks pienācis — kā visām jaunavām.

Kur sirds cer, ilgojas un pukstēt nerimst —

Kā ieva, ziedus izkārusi, gaida Uz pilnu mēnesi, tā skuķe raugās,

Kad atjās bāleliņš. Teic, Mirdziņ, — vai Tev prātā neienāk, ka kādureiz Kāds aiznest var tev zīļu vainadziņu?

Mirdza

Es nezinu, vai mana dzīve taptu Reiz citāda kā mūsu svētnīcā,

Kur netraucēti manas dienas tek,

Lūk, kā še pērlīte pie pērles sienas!

(Laiž spēlēdamās savu pērļu rotu caur pirkstiem.)

Šai dzīvei tomēr jābeidzas; vai zini,

Ka karalis, tavs tēvs, un pamāte Grib tevi izprecināt?

Mirdza

Ko tu saki?

Tu mani izbiedē.

Asja

Tas tiesa ir Rati, karalienes sūtītus, šo rītu Priekš tevis lielus saiņus pienesa,

Kur iekšā sagšas, villaines, lūk, šādas. (Atdara saiņus.)

Ko domā, kādēļ tās tev sūtītas? Mirdza

(aplūkodama).

Cik košas, ail Nē, mīļā, nezinu ,..

Un spožais diadēmsf (Cilā to.)

Asja

Skat šurpu, lūk,

Te vēl ir zīds un blieķi, dzīpari Jo raibi, ko tev pašai izrakstīt;

Sīs villaines tev dotas paraugam. Mirdza

Lūk, kas še rakstīts stūrī palagam (lasa):

«Es ar savu bāleliņu Uz pusēm vien dzīvoju:

Pus gultiņas, pus sagšiņas, Pus baltā paladziņa.»

Un te uz sarkanbalta zīdautiņa Ar dzīpariņiem izmargots:

«Es savam tautu dēlam Rakstu raibu zīdautiņu:

Ap malām puķes liku,

Vidū savu mīļu sirdi.»

Teic, Asja, — ko tas viss gan nozīmē? Asj a

Tas nozīmē: ka tevim pūru dara,

Un, kur ir pūrs, tur arī bāleliņš.

Tas tevi drīzumā uz galmu vedīs,

Kur spoža dzīve tevim apkārt viļņos,

Mirdza

līs nezinu, vai priecāties vai noskumt,

Bet sirds man pukst tik bailīgi. —

(Spiež roku uz lirūtirn.)

Asja

Tu vari

Būt laimīga, ka netraucēti, brīvi Tu savām jūtām sekot, mīlēt vari.

Bet vai! kam laupīta šī tiesībal Tas sēž kā izslāpis pie avota,

Redz, kā tā dzidrie viļņi rit un veļas,

Bet nedrīkst dzesēt savas karstās slāpes!

Mirdza

Tu atkal teici «mīlēt»?

Asja

Ievēro,

Ko tevim teicu, izšķiršana drīzi Var klātu būt. Es tagad iešu Pie vaidelotēm.

(Noiet.)

5. SKATS

Mirdza

(viena).

Kas mani izbiedēja tā, Ka aprimt nevaru arvienu vēl?

Un krūtīs viļņot viļņo! Vai gan tādēļ,

Ka pirmreiz dzirdu vārdu «mīlestība»?

Svešs man šis vārds un tomēr — mīlēt — mīlēt. Tas ar tik mīkstām skaņām zogas ausīs,

It kā kad lēni kokles skandinātu —

Kā zvaniņš maigi, mīlīgi tas atskan,

Kad svētvakaru iezvana un sirds

Man krūtīs it kā plaša svētnīca,

Kur uguns paceļas uz ziedokļiem!

Kas gan ar mani notiks? Vai kāds brīnums?

Kāds spēks un kāda vara mani sagrābj!?

Ai, dieviete! Tu mani saproti.

(Pieglaužas dievei.)

Tu zini to, ko izteikt nespēju:

Man atstāt būs nu kluso miera vietu,

Uz tēva pili mani pārvedīs,

Tur dzīves burzmā jādodas man iekšā —

Jau dzirdu viņas bangas šņācam, dūcam,

Turp mani velk ar neredzamām rokām

Ai, sargā mani tu kā māte bērnu,

Lai pasaulei es sevi nenododu Un ceļu atpakaļ pie tevis rodu.

6. SKATS

Baņuta, Maiga (uznāk ātri, uzbudinātas).

Baņuta

Tas tiesa, priekšniece to sacīja,

Tur nav ko šaubīties, un vēstnesis,

Ko pirmīt satiku, to pašu teica.

Maiga

Un šodien pat vēl kunigaikšti Se sajāšot?

Baņuta

Tu pati dzirdēsi.

Mirdza

Kam jūs tā izbijušās, vaidelotes?

Cik bāla, Maiga, tu, un purpursārtums Tvīkst vaigā Baņutai?

Maiga

Tas nedzirdēts!

B a ņ u ta

Ai, karaļmeita, mūsu svētnīcā Ar varu ielauzties grib kunigaikšti No karaļpils! Tur nāk jau priekšniece,

Kas mums to stāstīja.

Mirdza

(pie sevis).

Tad šodien jau?

7. SKATS

Tās pašas un Asja, Zvlģirda, Jadviga, Jautrīte.

Jautrīte

(citām pa priekšu, plaukstas sizdama),

Nu taču reiz kas jaunsl

Jadviga

Sī varmācība!

Z v i ģ i r d a

Mums, šķīstām jaunavām!

Jadviga

Nav vīrietis

Neviens vēl pār šo slieksni kāju cēlis Kā vien tik krīvs. —

Jautrīte

Ak, kāds tas gadījums!

Sai garā mūžīgajā vientulībā,

Kur vai aiz garlaicības jābeidzas!

M a i g a

Tas taču tiesa, priekšniece?

Asja

Jā gan,

Tiem karaļmeitai vēstis nesamas No viņas tēva, karaļa.

(Pie sevis.)

Ai, kad

Jel viņu starpā arī Laimons būtu,

Kaut savu mīļāko jel satiktu!

Z v ī ģ i r d a

Pie visa vainīgs vien ir karalis,

Kas ieved jaunas ticībs ierašas!

Kā tagad postītas top svētnīcas,

Tā arī nesaudzē vairs jaunavas. Mirdza

Tas ir mans tēvs, no kā tu tagad runā, Un viņa meita tavā priekšā stāv!

Zvīģir d a

Ai, piedod, karaļmeita, tikai bailēs Es aizmirsos!

Maiga

Ak, kā tas beigsies!

Jadviga

Kad tik

Tie mūs vēl nelaupa un neaizved Ar varu sevim līdz…

Jautrīte

Ai, tad tik dzīve Mums būtu karaļpilī greznās dzīrēs, Kur kunigaikšti iet, ka pieši skan!

Es varu pateikt, kuram tur no viņiem

Visčaklāks kumeliņš, kurš pats visdižāksj Es pilī ziedojot to noskatījos,

Kaut gan man šķidrauts vaigu aizklāja.

Tev, mīlā Mirdziņ, jāredz būtu Laimons,

Kurš, itin kā no kāvu* kārtas cēlies,

Par visiem staltāks ir. Man, zināms, gan Vēl labāk patīk Daumants; bultas mest Tas pārāk prot par visiem, un nekad Tas mērķim nešauj garām, arī man Jau kāda bulta sirdi aizķērusi.

Asja

Klus’l Pārgalvīgais skuķi, vai tev klājas Ņemt mutē tādus vārdus?

Jautrīte

Jā, kādēļ

Lai neteicu, kurš manim labāk patīk?

Man Pērkons nepatīk, tam sarkans degunsl Tas tur tā vaigus piepūtis, un Potrimps ~

Tas izskatās, it kā kad medus kublā Nupat uz galvas būtu iekritis.

(Smejas.)

Asja

(bargi).

Par to tu atkal sodu dabūsi.

Jautrīte (pie sevis).

Par niekiem viņa mani sodīt gribi

Un pati?- Mm! Es daudz ko pateikt spētu,

Kas viss še klusām notiek. —

8. SKATS

Tās pašas un kāda kalpone.

Kalpone

Priekšniece,..

Asja

Kas tev ko vēstīt man — es nomanu,

Ka esi pārbijusies?

* Kad kāds bija īpaši ievērojams caur savu kārtu vai izskatu, tad tika teikts, ka tas esot itin kā no kāvu kārtas cēlies. (Aut.)

Kalpone

Pavēlnicce,

Ko redzēju!- Pulks lepnu jātnieku…

Ka pieši zib un mirdz, — tie taisni dodas Uz tnusu svētnīcu.

Maiga, Baņuta, Zviģirda Tad tie jau klāt!

Jadviga Tik drīz!

(Kalpone noiet.)

9. SKATS

Tās pašas bez kalpones.

Jautrīte

(logā iekāpusi).

Ai, kad tik garām nenojāj!

Nē, tie jau pagalmā — jau zirgus sien —

Nāk visi šurp — cik to? viens, divi pieci —

Un Daumants arī!

Asja

(pie loga).

Laimoņa tur nav. —

(Uz vaidelotēm.)

Tad priekšā šķidrautus un nosēžaties Pēc kārtas sēdekļos!

10. SKATS

Vaidelotes. Kunigaikšti Daumants, Rūsiņš, Drošprātis, Varamunds, Romāns brūk ar troksni iekšā dziedādami.

«Kam drebēji, apšu lapa,

Kad vējiņis vēdināja?

Kam bijies, līgaviņa,

Kad es tevi bildināju,

Kad es tevi bildināju!?

Gan no cieta akmentiņa Es izšķīlu uguntiņu —

Tā no bargas mātesmeitas Vai es mutes nedabūšu?

Vai es mutes nedabūšu?»

Daumants

Mēs lūdzam piedošanu, daiļās dieves,

Kad mēs kā zemes bērni, lūkodami No dieviem izlūgt žēlastību, pirms Pie jums kā vidutājām griežamies,

A s j a

Jums savāds ceļš pie žēlastības kļūt,

Kad mūsu vientulīgo, kluso mieru It kā ar kara troksni pārtraucat.

Rūsiņš

Ai, nesirdāties, skaistules, tā nav Vis kara gaita, kas mūs šurpu ved,

Bet tagad liepu lapu ceļu eimam:

Se, svētnīcā, lūk, daiļa roze zied, —

Mēs nākam aicināt jūs Mildas svētkos.

D a u m auts (uz Mirdzu).

Jel atļauji pie tavām skaistām kājām Daudz labdienu no tava tēva nolikt.

Tavs laipnais tēvs, lai jaunie satiktos,

Grib šogad atkal svinēt Mildas svētkus. Mirdza

Mans tēvs jūs sūtijs? Sveiki, kunigaikšti! Kunigaikšti

Lai slava mūsu daiļai karaļmeitai! Jautrīte

Vai tiesa, Mildas svētkus izrīkos?

Šos līksmos svētkus, kurus nespēj aizmirst Neviena jaunavai Rūsiņš

Tos karalis Ir visai tautai svinēt atvēlējis.

Mirdza

(priecīgi).

Vai dzirdat, Asja, Maiga, Baņuta?

Tad svinēti tiks atkal tautas svētki!

Mans mīļais, labais tēvs! Es zināju,

Ka tās tik pasakas, no skauģiem melstas, Tu tautu nemīlot, nedz mūsu dievus. Kunigaikšti

Lai slava karalim!

Daumants

Vai drīkstam cerēt,

Ka, līdzi piedaloties, svētkus celsat

Par īstiem daiļuma un mīlas svētkiem? (Vaidelotes saslejas.)

Z v I ģ i r d a Ko?

Jadviga

Mildas dārzos mums būs iet?

Maiga

Un tikties Ar maistuļām vēl?

Jautrīte

Mēs gan iesim, iesim!

Asja

Tas, kunigaikšti, vēl līdz šim nav dzirdēts, Ka vaidelotes prieku vietās iet,

Jo Milda draudzene nav Praurimai.

Daumants

Mēs būsim jums par sargiem. —

Mirdza

Man, kunigaikšti, bail… es neesmu Vēl pār šo slieksni kāju spērusi. —

Jūs teicat — milas svētkus?

Daumants

Karaļmeita,

Vēl svarīgākais man tev jāziņo,

Kādēļ mēs īsti šurpu atjājuši,

No tava tēva sūtīti: vai redzi,

Mums cepures ar puķēm pušķotas?

Mēs esam nākuši tev precinieki,

Lai bildinātu tevi līgavainim,

Ko karalis, tavs tēvs, tev izredzējis.

Mirdza

Jūs — mani bildināt?

Jautrīte

Ak, Mirdziņ, mīļā!

Tu būsi līgava!

Vaidelotes

(apstāj Mirdzu).

Mirdza

Es — nezinu —

Sī vēsts tik negaidīta nāk.

Daumants

Tev nav ko bīties, augstais karalis Visstaltāko priekš tevis izredzējis,

Kas ir tik slavens, cik tu pati daiļa.

Asja

Vai līgavaiņa vārds vēl noslēpums? Daumants

Ja būtu noslēpums, tad tas tik atklāts, Ka katram tas jo viegli uzminams. — Kas cienīgākais tagad visā valsti?

Kā vārds gan visu mutē atrodas?

Vai man vēl sacīt?

Jautrīte

Dzirdi, Mirdzu,i, dzirdi,

Vai gribi, tad es tūdaļ uzminēšu? Mirdza Ak, laid!

(Izraujas un dodas uz otru pusi.) Kunigaikšti

Mēs atvadāmies, skaistules, * Un ceram ar jums tikties Mildas svētkos. Da umants (uz Jautrīti).

Tad sveika paliec, mazā dzirkstelīt! (Noiet.)

Asja

(drebēdama aiztur Daumantu).

Ha, pirms vēl aizej, saki viņa vārdu! Daumants

Kā, tu vēl nezini? Tas taču Laimons.

As j a

Tas- Laimons- ā!!

Priekškars.

OTRAIS CELIENS

Mildas dārzi.

Mildas statuja ar altāri, uz kura deg liesmaina sirds, viss cits

ierīkots tik fantastiski, kā to Mirdza izsaka šā cēliena sestajā skatā.

Starp kokiem vēl raibas lāpas un nostāditi daži ziedojamie trauki;

aiz skatuves mūzika un jautras balsis. Priekškaram ceļoties, meitenes iet dziedādamas pāri skatuvei un ziedo Mildai savus vaiņagus.

Meiteņu koris

Raudādama es nolieku Savu puķu vaiņadziņu,

Milda, tevim ziedam dodu Meitu dienu gājuiniņu.

Ne man apkopt, ne vairs stādīt Rozes savā dārziņā,

Tautas mani projām veda,

Jāiziet pie bāliņa.

Milda zin, vai sagaidīšu Laimi tautu paspārnē Vai kā baltais griķu ziediņš Novītīšu saulītē. —

(Noiet.)

1. SKATS

Varamunds, Romāns, Drošprātis, Rūsiņš uznāk trokšņodami, ar pilniem kausiem.

Rūsiņš

Tie tik ir svētki, brāļi, kādi sen Nav pieredzēti visā Lietavā!

Pa visām malām gavilē un dej!

Šurp dodas visi: lieli, mazi, veci,

It visi, visi Mildas svētkos trauc!

Romāns

Par to šie svētki ari tautas svētki,

Ko mēs par godu svinam lielai uzvarai Pār ordeni.

Drošprātis

Tā tik bij kaušanās Ar pelēksvārčiem!

Varamunds

Uzvaru mēs guvām Caur Laimoņu.

Drošprātis

Hē! Tas tik varonis,

Kā tas mūs vadīja, tik viņam Par visu jāpateicas ir. —

Romāns

Tādēļ

Sos kausus viņa godam tukšosim.

Visi

(kausus piesizdami).

Lai dzīvo mūsu varonis!

Rūsiņš

Viņš tiešām

Tā lielā goda cienīgs, ka tam karals Grib savu meitu piešķirt.

Varamu n d s

Klusi jel!

Par to vēl nedrīkst runāt, jūs jau zināt,

Ko karals pieteicis, viņš Laimoņu Grib pārsteigt, tas nekā no tā vēl nezin, Pat tas tam noslēpums, ka līgaviņu Tam bijām bildināt. Tik šodien karals Uzreiz tam piešķirs lielo dāvanu. Romāns

Nu viņam sāksies īstas laimes dienas!

Es ari labprāt dotos Mildas saitēs, Vislabāk vēl ar kādu vaideloti,

Bet viņas mani bēg kā nelabo.

Sasodīts, ka tās mūžam saistījušās Ar saviem dieviem!

Varamunds

Jātriec tik šie dievi No pasaules! Kam mums to vajag? Galmā Tikpat neviens tiem netic vairs.

R ū s i ņ š

Ha-ha!

Prom ar šiem veciem biedēkļiem, kas laupa Mums skaistās līgavas!

Varamunds

Prom visus viņusl Drošprātis

Tik neaizdzenat līdzi Raguti. —

Visi

(smiedamies).

Ha-ha-hat

Romāns

Nē, tas no visiem lai vēl paliek pāri;

Mēs vīna dievu projām nedzīsim.

Varamunds

Tad labāk iesim viņam ziedot vēl,

Mums kausi tukši jau,

Visi

(kausus piesizdami).

Tad Ragutis Lai dzīvo augsti, iesim viņam ziedot!

(Noiet visi, skaļi smiedamies.)

2. SKATS

Jautrīte, Daumants

Jautrīte

(bēgdama no Daumanta).

Kauns, kunigaikšti, mani sagūstīt Tu nespēj! Vilku, lāci vari mākt Un nieka skuķi vien tik ne!

Daum a n t s (aizelsies).

Pag, pag,

Tu mazā sprigacīt, gan beidzot nāksi Man rokā!

(Slapstās ap kokiem tā, ka, kad Daumants skrej uz vienu pusi, Jautrīte atkal uz otru.)

Jautrīte

Rau, kāds neveiklis! Es varu Pat dziesmu pa to starpu izdziedāti (Kairinoši.)

Dūc ap rozi, sila bite,

Salda medus tīkojot,

Lenc ap mani, tautu dēlis,

Mīļus vārdus runājot.

(Otrā pusē aizbēgusi.)

Vai rozīte nezināja,

Bitīt, tavu dzeloniņ, —

Vai, tautieti, nepazinu Tavu viltus valodiņ!

(Daumants, aiz muguras aizlīdis, grib viņu turēt, Jautrīte iekliegdamās aizmūk.)

Jautrīte

Par vēlul — Nu sev vari pirkstos kost,

Tu Jautrīti vis nedabūji!

(Aizbēg, Daumants tai pakaļ.)

3. SKATS

Mūzika. Uznāk karalis ar karalieni, pavadīdi no Romana, Vara- munda, Drošprāta, Rnsiņa, kuram pieslienas Daumants. Tauta nāk pakaļ.

Ļaudis

Sveiks, mūsu karali Sveika, karaliene!

0ļģe r d s

Un sveikt, lietavieši! Diezgan nu Mēs cīnījušies, nojožat no sāniem Sev zobenu, lai svinam priecas svētkus Par godu mūsu uzvarai.

ļaudis

Slava!

Lai slava mūsu karalim!

Karaliene

Es bīstos tik,

Ka tu par tālu gāji, atļaudams Sos pagānsvētkus svinēt, viņi gribēs,

Lai tu to vecos dievus atkal turi Tāpat kā senāk godā.

0ļģ e r d s

Es ar tagad

Tos nenicinu. Vai viens dievs vai vairāk,

Tur nava starpības. Tik kāpiens viens Uz augšu. Jo, kā vairāk locekļu Tik kopā rada vienu ķermeni

Un it kā zari beidzas galotnē,

Tāpat šie dievi kopā ir tik viens.

Pie šādas atzīšanas tauta nāks,

Kad es to vadīšu pa kāpienam Uz viņu virsotni, kur liesmās staro Pats gaismas, gara, patiesības dievs!

Karaliene

Labs laika sprīdis vēl var aiziet, kamēr Šie tumsoņi pie gaismas nāk, un vēl Dažs upuris var krist to mežonībai.

Es nekā laba neparedzu. —

0 ļģ e r d s

Kādēļ

Ar tumšiem baigiem pīties, Ulijana?

Cik spoža, lūk, mums staro tagadne,

Un vai mums aizliegt bija svinēt svētkus Un goda dienu Laimonam!?

(Uz tautu.)

Es tautu

Uz svētku mielastu pie sevis saucu,

Priekš visiem galds ir klāts, lai ubags blaku Sēž augstmanim, mēs kopā dzersim No viena kausa.

Ļaudis

Slava karalim!

Oļ ģ e r d s

Bet pirms lai atminam, kam jāpateicas,

Ka mēs tik līksmi tagad varam būt,

Kas atpestījis mums ir Lietavu No naidnieka. Šurp, kunigaikšti Laimon, Mēs tevim pateicību parādā.

Ļaudis

Lai dzīvo augsti kunigaikštis Laimons!

L a i m o n s

Par daudz, ak, augstais karal, vērtību Tu maniem darbiem piešķir, ne es vairāk Kā katris lietavietis darījis, kad cēlu Priekš tēvu zemes savu zobenu,

0 ļ ģ e r d s

Tik mazi šķiet tev tavi nopelni?

Vai nevedi kā ērglis tu šos pulkus,

Vai neiedvesi savu liesmu garu,

Kad tie jau cīņā pagurt taisījās?

Caur tavu izveicību, gara spēju

Tik uzvarēja mūsu mazais pulks

Pār ordens spēku, kurš bij trīskārt lielāks.

Ļaudis

Lai slava mūsu vadonim!

Laimons

Kad arī

Es tiešām kaut ko darījis, labs darbs Pats sev ir algojums, par citu maksu Es nenododu savas asinis!

Karalis

Tādēļ tev arī mantu nesolu,

Ne zemes, pilsētas, ne zelta kaudzes,

Bet citu dāvanu tev izredzējos…

Tā nāk no jūtu pilnas tēva sirds —

Un, ko es šodien tevim rokā dodu,

Tas ir mans dārgums, rau, Lietavas zvaigzne,

Es tevim, Laimon, savu bērnu dodu Par līgavu.

(Laimons izbijies atsprāgst atpakaļ, bridis klusuma.) Tu, kunigaikšti, klusi?

L aimons

Ak, piedod, karal, ka neatrodu Uzreiz vārdus… tik daudz goda, nē.

Es nepelnu. —

O ļģ e r d s

Tu manas meitas cienīgs.

L a i mo n s

Nē, karali, par mazvērtīgu jūtos.

Ka spētu pieņemt lavas meitas roku.

O I ģe r d s

Vai domā, ka to vien tik cienīt var,

Kā šūpols karaļpilī karājas?

Ne valdniekam es savu bērnu dodu,

Bet tam, kā tronis viņa slavas darbi Un kas ar savu sirdību un šķēpu Spēj iegūt valstības, — un, ka par tevi Man šaubas nebij, to es pierādu,

Ka precniekus jau viņai nosūtīju.

To tavā vārdā likdams bildināt.

Laimons

(tikko valdīdamies).

Tu piedosi man, karali, bet vīrs,

Kas visu ieguvis tik pats caur sevi,

Pats bildina ar līgavu un viņu,

Ja vajadzīgs, ar šķēpu iekaro!

0ļģ e r d s

(smaidīdams).

Ai, tas man patīk, tas ir varonīgi!

Bet bažu nav, ka es tev darbu ņēmis:

Vēl viņas sirds tev jāiegūst, tad tikai Tev dosim savu svētību. Tādēļ Ej viņai tuvojies, mēs tamēr iesim Uz mielastu; kad atkal nāksim, ceram,

Ka pārspēts arī būs šis cietoksnis.

(Visi noiet pr mūziku, Laimons ar Daumantu paliek atpakaļ.)

4. SKATS

Laimons, Daumants.

Daumants.

(Laimoņam pieiedams, uzliek roku uz pleca).

E, palūk, draugs, kas tevim noticis?

Tu izskaties tik drūms kā melna nakts.

Es visu laiku tevi aplūkoju,

Man šķiet, ka gods, ko tevim parādīja,

Tev prieku nedara?

Laimons

Laid mani — laid!

Daumants

Bet saki jel-

Laimons

Sīs prieku balsis skan Kā izsmieklis, tās manim riebj — ai, prom! Daumants

Tā runā tu, šīs dienas varonis?!

Laimons

(rūgti).

Ha-ha-ha!

Daumants

Kur ar slavu tiki apbērts?

Laimons

Cits vārds ir tagad nelaimei, tā saucas Par slavu, godu, laimi!

Daumants

Nelaimei? < .

Teic — kāda liksta tevi spiež, vai tu

Vairs esi varonis, kad gļēvulīgi

Tā skumjām noļaujies?

Laimons

Es — gļēvulis?

Kad darīšana ar šo šķēpu še,

Tad uzņēmos ar katru biedēkli!

Bet te vis nelīdz vīra spēks un dūša,

Vai varu karalim gan pretim stāties? — Daumants

Ā, ko tu domā?

Laimons

Vai tam sacīt varu,

Ka viņa meitu negribu?

Daumants

Bet tu

Nemaz to nepazīsti, var jau būt,

Ka redzēdams tu viņā iemīlies,

Jo daiļa viņa, to tev sacīt varu.

Es svētnīcā to kļuvu redzējis,

Kā kāda teiku būte tā man šķita.

Laimons

Un, kad tā arī pati Milda būtu,

Tu zini, man ir cita saderēta,

Kas man ar varu tika atrauta.

Daumants

Vai neesi vēl beidzis viņu mīlēt?

Tu zini gan, ka vaidelote nevar Nekad vairs tava sieva tapt.

Laimons (pie sevis).

Ai, Asja

Būs drīz še klāt.

Daumants

Tev cits gan neatliek kā viņu aizmirst Un precēt karaļmeitu.'

Asja

(aiz skatuves, paklusu).

Laimoni

Laimons (pie sevis).

Viņa Jau šc.

(Dikti.)

Draugs, ludzu, atstāj mani vienu. Daumants

Met tikai skumjas!

(Noiet.)

5. SKATS

Laimons, Asja.

Asja

(izmisusi).

Nu pagalam vissl Es dzirdēju, kā karals tautas priekšā Par znotu tevi izvēlēja.

Laimons

TU

Jau dzirdēji par to? Sis spēriens nāca Tik negaidīts, tas mani satrieca,

Ka visas manas domas klīst, kā vētras trenkti Pa gaisu jaucas mākoņi, — un es Vēl nezinu, ko darīt un ko iesākt.

Asja

Ai, es jau paredzēju kaut ko ļaunu,

Kad nevarēju tevi sagaidīt Pie sevis svētnīcā.

Laimons

Kamēr no katljas Es atpakaļ, tie mani šinī laikā Tā apbēra ar simtām laipnībām Un aplenca ikkatru acumirkli,

Ka nespēju ne brīdi atrauties,

Kaut iekšā sirds man it kā degtin dega Pie tevis nokļūt, mana mīļākā.

Asja

Vai zināji, kāds nolūks karalim Ar tevi bij?

Laimons

Gan ne, bet tumšas baumas Jau gāja apkārt, ka ko īpašu

Priekš manis gatavojot; karals stingri Bij noliedzis ko tuvāk izsacīt.

Ja es to būtu iepriekš zinājis,

Tik tiešām, es tam pašam sacījs būtu,

Ka mana sirds vairs brīva nav un tādēļ Es nevaru tā gribai padoties.

Bet tagad, kur tas visu ļaužu priekšā Par līgavu man savu meitu devis,

Es nespēju tam pretoties. Tu zini,

Cik labs un liels ar Olģerds ir, tas tomēr Bezgala patmīlīgs, un šinī lietā Tas taisni nespriestu, man būtu jāteic, Kāds iemeslis man karaļmeitu atstumt, Tad mūsu noslēpums var gaismā nākt,

Ai, Asja, tad tu esi pazudusi!

Asja

Es esmu arī tagad pazudusi,

Jo atstātai no tevis kļūt — šās sāpes Nekad es nepārciestu!

Laimons

Tevi atstāt, Asja?

Nekad!

(Viņu apkampdams.)

Jo kaislāk vēl, jo ciešāk Tev pieķeros, kad tie mūs izšķirt draud.

Asja

Ai, nožēlojamie mēs upuri!

Jau mana dzīve izpostīta tika,

Kad manim nācās briesmu pilnais Iiktens Par vaideloti izvēlētai kļūt.

Un tomēr — īsie laimes brītiņi —

Kā sēru drēbē zelta pavedieni —

Kad slepeni mēs kopā tikāmies…

Ai, dievi, vai par to man dusmot gribat? Jūs paši radījāt še sirdī jūtas!

Vai gribat laupīt katru gaismas staru, Kas atspīd manā tumšā naktī,

Un nogrūst mani posta bezgalā?

Laimons

Nē, nē, tas nedrīkst būt!

Asja

Bet ko mums iesākt?

Laimons

Es iešu karaļmeitai klaji teikšu,

Ka viņu nemīlu.

Asja

Ai, pārdrošais!

Laimons

Var būt, ka tēva griha arī viņai Ar varu uzspiež nemīļotu viru?

Asja

Bet ja tā mierā būtu? Nē, man padoms Cils prātā nāk, es runāšu ar krīvu,

Priekš svētnīcas bij Mirdza novēlēta,

Tur viņai jāpaliek.

Laimons

Varbūt ar tā;

Viss labi būs, bet nu vairs ilgāk mēs Se palikt nedrīkstam, ka karalis Mūs nepārsteidz; bet tur vēl, kokos slēpti, Mēs kādu acumirkli kopā būsim,

Lai, mīlestībā spēku smeldamies,

Mēs spētu cīnīties ar likteni.

(Abi noiet.)

6. SKATS

Mirdza

(viena, bailīgi apkārt skatīdamās).

Vai še reiz klusums, miera vieta, kurā Uz acumirkli spētu izbēgt troksnim,

Kas it kā maldu tēli, sapņi, murgi Man garām slīd? — Še dzirdu sēru dziesmu, Tur atbild skaļi smiekli, raibas dainas, Pastarpām atskan zvaniņš, rožu ziedi Tiek svaidīti šurp turp; še gaiša liesma Uz ziedokļiem, tur noslēpumains klusums — Tur atkal jaunekļi ar jaunavām Viens otru apkampj, runā vārdus, kādus Nekad vēl dzirdējusi neesmu.

Par lūgšanām tos dēvēt varētu,

Bet tādu glāstu, tādu mīļu smaidu Nav dievietei… Vai kādā burvju valstī Es atrodos? Un kas ar mani notiek?

Ai, zvaigznes, manas klusās biedrenes,

Uz kurām katrreiz acis paceļot,

Es saldu, šķīstu mieru sirdī smēlos,

Kur esat jūs? Kam slēpjat savu-vaigu?

Ai, debess klusu cieš — tik zeme atbild

Šis gaiss tik smaršas pilns man apņem prātus

Man elpas pietrūkst — it kā liesmas šaudās Visapkārt man no zemes. … drebēdams,

Pie zieda ziediņš ciešāk slejas.:.., Dūkņas Čukst koku zaros — māj ar baltām rokām Un sauc, un vilina, un smej, un tērzē,..

Man prāti saldā nesamaņā slīkst —

Es esmu piekususi. —

(Noslīgst uz sēdekļa blakām Mildas altārim. Ragut- tiicu* bars, visas tērptas vieglos, sarkanos uzvalkos, greznojušās ar rožu un apiņu vitēm, citas nes rokā kausus, apvītus ar apiņiem, citas degošas lāpas, gāžas ar joni iekšā, trakodamas apgāž svētos ziedojamos traukus, tad iesāk ap Mirdzu kaislu deju, saista to ar rožu vitēm pie Mildas altāra un tad aizbēg.)

7. SKATS

Laimons, Mirdza.

Laimons

Ņem un sarauj Sās saites, karaļmeitai Lai tās būtu ' No rozēm arī, brīva cilvēka Tās nava cienīgas!

Mirdza

(kura atmodusies, ar aizgrābtības pilniem skatieniem uzlūkojusi Laimoņu, iesaucas).

Tas viņš!

(Tad dodas uz skatuves otru pusi, kur aizliek rokas kaunigi priekš acim.)

Laimons (pie sevis).

Tā mani

Gan nicina, bet kā lai citādi Tā izturētos pret šo uzbāzību?

(Dikti.)

Jel dzirdi, karaļmeita, ko tev teikšu. —

* Ragutnīcas — bakhantes. (Aut.)

Mirdza

(sevi).

Kur bēgt — kur paslēpties! Es savas acis Uz augšu pacelt nevaru. —

Laimons

Es zinu,

Tu mani ienīsti, es mācos virsū Tev kā jau nepatīkams precinieks. Mirdza (sevi).

Ai, kā viņš runā! Kad tas zinātu,

Ko iekšā jūtu, — kā sirds draudē pat Vai pušu trūkt. —

Laimons

Bet tici manim, tiešām Es vainīgs neesmu, man nebij spējas Tev aiztaupīt šo rūgto acumirkli.

Ko man pret augsto spēka vārdu iesākt? Vai dumpīgi lai viņam pretim ceļos Un godu atraidu, kad karalis Man savu meitu dod par līgavu? Mirdza (sevi).

Ai, kaut tam sacīt varētu… bet vārdi Pār lūpām manim negrib nākt. — Laimons

Bet tu,

Tev varā ir šīs saites saraustīt,

Jo valdinieku asins tevim dzīslās Tāpat kā tēvam rit, tās varu necieš.

Kā karaļmeita tādēļ uzstājies! — Mirdza (sevi).

Cik zema, niecīga pret viņu jūtos. —

Laimons

Teic, ka pret pašas gribu neatļausi,

Ka tevi saista, un ka līgavaini,

Ko viņi tev ar varu nosprieduši,

Tu negribi. —

.Mirdza

(kādus soļus uz priekšu iedama).

To paciest nespēju!

Laimons

Teic, ka viņš tevim nicināms un riebīgs. —

Mirdza

(ar paceltām rokām tuvojos arvienu vairāk Lainio- nam).

Apžēlojies! —

Laimons

Ka jūtas tevim nebūs

Nekad priekš viņa!

Mirdza

Beidz, ai, beidz!

Laimons

Tad vēl —

Ja tiktu spiesta tu man roku sniegt,

Tad atklāti tu mani projām raidi,

Par bezgodīgu sauc, ka es ar varu Tev uzbāžos. —

Mirdza

Ai, tādus vārdus neteic!

Tie mani satriec — tevi projām raidīt?

Un ienīst? Nē, ak nē! — Kad vārdus atrast Uzreiz neiespēju, ai, tad piedod,

Es pati nezinu, kas notika

Ar mani, rau, uzreiz kā liesmu strāva

Pār mani izgāzās. —

Laimons

Ai, ko es dzirdu? ;

Kas tā par valodu? —

Mirdza

Ko lai tev saku?

Man krūtīs viļņo vesels bezdibens ..,

Es nezinu, vai raudu jeb vai smejos,

Vai skaitu lūgšanas, vai gavilēju —

Jeb vai viss kopā — smaidi, asras, vārdi Kā daiņu meldijas ap mani vijasl Laimons

Beidz, karaļmeita, citu — cienīgāku i

Ar savu mīlestību apbalvo. —

Mirdza

Var būt, ka arī daru neprātīgi,

Kad atklāju tev visu, ko es jūtu?

Vai neslēpties man kādā kaktiņā

Un tik no tālienes uz tevi lūkot?

Teic pats, ko darīt man, kā mātei bērns Es tevim paklausu. Liec manirn mirt Sai acumirklī, ak, tad smaidīdama Es savas acis aizslēgšu, kā putniņš Uz zara nolaiž galviņu. —

Laimons

(sevi).

Ak vail Es nelaimīgais. —

8. SKATS

Tie paši un karalis ar karalieni, pavadīti no Romana, Vara m unda, Drošprāta, Rūsiņa, Daumanta.

Karalis

(kurš Mirdzas pēdējos vārdus noklausījies).

Paskat, tas ir brangi!

Tik tālu ticis viņš, ka mazā pati Tam savu mīlestību piesola.

Kā visur, tā arī še viņš uzvarētājs,

Un laime laimīgajam pakaļ iet.

Ko mums nu tagad vairāk citu darīt Kā jaunam pārim laimi novēlēti

Mirdza

(karalim piesteigdamās).

Ai, tēvs, mans mīļais tētiņi

Karalis

Esi sveika,

Sirdsmīļā meitiņ! Rau, cik stalta, liela Tu izaugusi mums un kāda daiļa,

Lūk, it kā ievas ziedu baltumiņu Un liepas kuplumiņu — saki, Laimon, —

Vai nav tev prieks par tādu līgavu?

Karaliene (uz Mirdzu).

Tāpat no manis mātes tiesu saņem,

Kaut arī tevi klēpī neauklēju,

Ne tavus soļus vadīju, tad tomēr,

Kas man par visu dzīvi nebij nolemts,

To tagad šinī brīdi savienoju

Es savā svētībā.

(Uz Laimonu.)

Tu, kunigaikšti,

Par dēlu tevi apsveicu.

Laimons

(sevi).

Kas gan

Ar mani notiek? Kā pa sapņiem klausos To valodās — par manu dzīves laimi Tiek mesti kauliņi, un es — es stāvu It kā pie zemes pieaudzis. —

Karalis

Vai redzat

Te kunigaikštis, pavisam apmulsis No laimes, stāv kā mēms, un tāpat ari Tā mazā līgava vien projām skatās.

Te redzam, ka par vidutājiem jāiet Mums.

(Mirdzu pie Laimoņa pievezdams.)

Te tev stāvēt, mazā nebēdniecel (Abēju rokas savienodams.)

Tu, Laimon, turi viņu labi cieti.

Un tagad viņu laimi slavēsim!

Visi

Lai augsta laime tiem!

Daumants

(Laimonam roku kratidams).

No visas sirds

Tev laimi vēlu, draugs, — šis daiļais bērns — Tu tiešām vari mierā būt.

Romāns

(smiedamies).

Tad beidzot Nu uzvarētājs pats ir uzvarētsl

Drošprātis

Lai jupis rauj, pie sievas tikt ir vairāk Kā iekarot uz reizi desmit valstis!

(Aiz skatuves dziedāšana.)

Karalis

Lūk, tur nāk krīvs, lai mūsu pārim viņš Dod savu svētību.

9.skats

Tie paši un krīvs, pavadīts no līgusoņiem, kuri nāk, trejdekšņus un vara Šķīvjus skandinādami. Asja ar vaidelotēm otrā pusē krīvam nāk, nesdamas rokā degošus ziedojamos traukus.

Līgusoņi

(ar trejdekšņiem).

Lai cilājam Lietavas vairogus,

Lai pušķojam tēvijas ziedokļus Uz svētkiem lieliem un svinīgiem Par godu dieviem un cilvēkieinl Uz klintīm Pērkona tronis kalts!

Tas vētrās un zibeņos parādās staltsl Vēl Potrimpam zelta vārpas briest Un Mildas uguns neapdziest!

Vēl Lietavas dēli zobenus trin,

Ar asinīm pirkto uzvaru svin —

Lai cilājam Lietavas vairogus,

Lai pušķojam tēvijas ziedokļus!

Laimons

(sevi).

Tur Asja nāk,

Man asins atkal aumaļām sāk riņķot,

Es saraut gribētu ar milzu spēkiem šīs saitēs!

Karalis

(krīvam iedams pretī).

Augstais krīv, nāc ari tu Mums savu tiesu laimes novēlēt.

Krīvs

Kas tie par varas darbiem? Jaunavas No svētnīcas te laupa, neprasot,

Vai svētais likums atvēl to vai nef (Uz Asju.)

Tu taču teici, priekšniece, ka viņa Ir piederīga tavai svētnīcai?

Karalis

Bet mana meita jau nav vaidelote,

Tai liegts nav precēties.

Asja

Tā stāv zem manis,

No manas rokas tik to prasīt var.

Karalis

Nu labi, ved tad pati līgavu Pie laulībām.

Asja

Tā pieder svētnīcai Kur augstā nelaiķe to nodeva Ar noteikumu, ka līdz kādam laikam Tai svētnīcā ir slēptai jāpaliek.

Karalis

Es zinu gan, līdz septiņpadsmit gadi Tai pilni aiztecēs, līdz kuram laikam Tik pusgads trūkst.

Asja

Kad arī viena diena Tik trūktu, likums tomēr jāievēro. Karalis

Ha-ha-ha! Mīlestības likums ir

Tas visaugstākais! Kad viņi mīl viens otru,

Tad viņiem tavu dievu nevajag,

Krīvs

Vai gribi zaimot mūsu svētumus?!

Vai viss tiek postīts un zem kājām samīts Un Lietava jau stāv pie bezdibeņa?

Bet — viņai nebūs vis tur iekšā gāzties — Se stāvu es un simtiem vēl aiz manis,

Kas izšķirošā brīdī zinās gan,

Ka dievi augstāki par karali!

Ļaudis

Vēl dievi lieli, tos mums godāt būs!

Krīvs

(uz Mirdzu).

Un tu tur, apmānītā meitene,

Se tava vieta ir,

(Satver Mirdzu un pieved pie vaidelolēm.) No kuras tikai Es tevi atlaist varu.

Ļaudis

Klausīt krīvul

Citi

Prom, prom uz svētnīcu!

Karaliene (uz karali).

.Vai dzirdi nu?

Vai tevim neteicu, ka tu par daudz Tiem vaļu nojāvis?

Asja

(klusām uz Laimoņu),

Ai, ceri, ceri,

Sirdsmījākaisl

Karalis

(dusmās, cēli).

Nu redzams, ka par ilgu Es bijis cilvēks, tagad jāmācās Tiem pazīt valdnieku. Vai domājat,

Ka gulošs lauva nava lauva vairs?

Jūs nelgas, vai ar viņu spēlējaties?

(Šķēpu uz zemi sviezdams.)

Še stāvu es, šās zemes karalis!

Kas drīkst ko runāt? Vai ko domāt, gribēt? (Mirdzu no vaidelotēm atraudams.)

Se atpaka| — un ne vārda vairsl (Uz Laimoņu.)

Un tu — vai aizstāvēt vis nemāki Pats savu līgavu?

Laimons

Es, karali,

Tik esmu nožēlojams vergs, kam pašam Ko gribēt nav un viss par žēlastību,

Ko vieri ar viņu dara, jāatzist. Drošprātis

(zobenu izvilkdams).

Kas drikst tik karaļmeitai roku pielikt? Romāns (tāpat).

Ar manu zobenu tam darišana!

Kunigai k.š.t.i

(visi zobenus vicinādami).

Ar saviem zobeniem to sargāsim!

Asja

(izmisusi uz Mirdzu).

Un tu — vai tu nemaz vairs nezini,

Kas tevim jādara? Vai visu godu Un pienākumu esi aizmirsuši?

Rau, karaļmeita it kā aušas skuķe Skrej iemīlējsies pakaļ vīrietim!

Jūs, vaidelotes, vaigu novēršat Un viņas vietā nosarkstat aiz kauna —

Neviens lai nemin, ka tā audzināta Ir mūsu svētnīcā.

Mirdza

(lepni).

Gan, diezgan nul Es iešu atpakaļ uz svētnīcu.

Karalis

Tu nāksi mums uz pili līdz.

Mirdza

Nē, tēvs,

Neviens lai nerāda uz tavu meitu Ar pirkstiem, ka tā būtu aizmirsusies;

Es iešu līdz, es gribu tā.

(Noiet pie vaidelotēm, kuras to ieslēdz savā vidū.) Krīvs ar līgusoņiem (noiet dziedādami).

Uz klintīm Pērkoņa tronis kalts,

Tas vētrās un zibeņos parādās stalts,

Vēl Potrimpam zelta vārpas briest,

Un Mildas uguns vēl neapdziest-

Karalis

(dusmās).

Ha! Ilgi

Tā vis tur nepaliks, kaut arī būtu Man drupās jāsadauza svētnīca Kā rieksta čaumalai

Priekškars,

TRESAIS CĒLIENS

Svētnīca.

Viss tāpat kā pirmajā cēlienā.

I. SKATS

Krīvs, Asja.

Krīvs

Gandrīz par tālu esam gājuši,

Jo sadursme starp mums un karali Tik kaili izrādīja mūsu naidu,

Ka, ja tik vienu soli tālāk speram,

Tad cits nekas vairs neatliek kā tvert Pēc ieročiem uz savstarpīgu karu.

Bet kas lai samulsušos kopā pulcē?

Kas vadīs izkliedētos ļaužu barus Pret labi iekārtotiem karaļpulkiem?

Sīs manas vecās miesas priekš šīs gaitas Par vājām jūtas. Pērkons zinās pats,

Vai senču svētumiem būs bojā iet Vai pastāvēt. Es kļuvu aizrādījis Jau diezgan karalim, ka ļaudis kurn Un mierā nav ar jauniem likumiem,

Kā stīga, kas, par cieši vilkta, beidzot Var trūkt, — un viņš to arī sapratīs.

Bet nieka skuķa dēļ vēl tālāk iet Nav tiešām vērts. Vai drusku ātrāk Vai vēlāk viņa atstāj svētnīcu,

Kas mums par to!

Asja

Kas tad gan vēl ir vērts,

Ja vairs ne dievei dotais solījums?

Un, kā tu zini, tā no karalienes

Līdz kādam laikam dievei nosolīta.

Sis likums man ir svēts, ; es .turēšos Pie tā ar vaidelotes tiesībām. .

Krīvs

Ja tagad skuķi attur, ko tas līdz?

Pēc pusgada ir viņa tomēr brīva,

Un samīlējšos šķirt tad grūti — viņi Viens otram tomēr tuvosies,

Kā vilnis vilnī plūst, cs kunigaikštim Tikpat maz varu liegt to bildināt Kā vējam rožu krūmu vēdināt. —

Asja

(sevi).

Sirds manim draud vai pušu plīst! (Dikti.)

Ai, krīv,

Sirds meitenei tik nevainīga, šķīsta Sai svēti klusā mierā uzturēta,

Vai dzīves trokšņa burzmai nu tai krist Par laupījumu? Pasauls tvaika gaisu Vai viņai ieelpot?… Nē, nē, tai palikt Būs še vēl turpmāk — karaļmeitai jātop Par vaideloti.

Krīvs

Ko tu sacīji?

Par vaideloti! Tas ir tiešām brangi!

Man būtu atspaids liels pret karali,

Ja viņa paša meita vaidelote.

Bet tomēr uz to piespiest skuķi Es nevaru, ja viņa pati negrib.

Asja

Tavs uzdevums ir viņas prātu locīt.

Jel rādi, ka tev dievu dota vara Pār cilvēkiem, ka bargais Pērkons runā Caur tavu muti, ka tev viņa zibens Vēl rokā ir, ko neklausīgos sodīt!

Krīvs

Kur karaļmeita ir?

Asja

Tā vientulībā Sēd, kur es viņu apcietina,! liku.

Krīvs

Vai viņa arī kunigaikšti piemin?

Asja

No viņa vien tā sapņo, domā, runā —

Kā sila bite, medus piesūkusies.

Krīvs

Liec atsaukt to.

(Asja klauvē, ienāk kalpone.)

Ej ieved karaļmeitu.

(Kalpone noiet.)

Krīvs

Es gan dzišos Ar visiem līdzekļiem to piedabūt Par vaideloti tapt. bet, ja tā tomēr Man nepaklausa, tad ar ilgāk palikt Tā nedrīkst še un savām grēku domām Sās dieves svēto māju sagānīt.

2. SKATS

Asja, k rīv s un Mirdza.

Mirdza

(ienākdama papriekšu apkampj dievi).

Tu, svētais tēvs, man licis šurpu nākt? Krīvs

Es tevi aicināju, karaļmeita,

Man visai svarīgs kās tev jāsaka.

Asja

Vai tu man dusmo, Mirdza?

M i r d za

Dusmot, es?

Ai, Asja, nēl — Kā tas gan dusmot var,

Kas tik bezgala laimīgs? Manās krūtīs Sārn jūtām telpas nav — tur atrodas Tik svētas, līksmas saskaņas, kas izplūst Kā liesmu strāva, visu pārmākdamas,

Kas ļauns un nelabs, — jā, pat tumsas gari, Kad tie man tuvu nāktu, pārvērstos Par gaismas tēliem!

Asja

Es gan domāju,

Tu ļaunosies, ka apcietināt liku Es tevi, kaut ar labā ziņā vien,

Lai tu pie atzīšanas spētu nākt.

Mirdza . . .

Cik labi, ka es biju vientule, —.

Jo lielo laimi viņam tuvu būt Es nepanestu — vēl daudz dziļāki No visa apslēptos — bet kur gan izbēgt?

To visur redzu — katris saules stariņš,

Kas pieri aizskar man, kā vēstnesis No viņa nāk; pat putniņi, kās garām Gar manu logu skrej, man mīļus vārdus Nes spārnu galiņos — un pati es Kā dziesmu pilna lakstīgala esmu,

Kam spārni pil no zelta lāsītēm…

Par daudz, par daudzi Man jālūdz mana dieve, Lai panest iespētu šo lielo laimi. —

Asja

(sevi).

Kā dūriens sāp man katris viņas vārds!

Krīvs

Pareizi sacīji, tev jālūdz dieve,

Lai tevi atpestī, tu nabags bērns.

Par daudz jau posta uguns tevī trako,

Nav cita glābiņa priekš tevis vairāk

Kā vien tik- dzirdi, ko tev sacīšu:

No mazām dienām tu jau dievei mīļa. —

Mirdza

(starpā).

To zinu, tādēļ viņa piepildīja Visjaukākos no maniem sapņiem.

Krīvs

Tādēļ

Tai arī esi pateicīga, topi

Par viņas kalponi, par t— vaideloti.

Asja

Par vaideloti, jā, tas vienīgi opēj tevi glābt no kauna, negoda,

Tu nevainībā dieviem ziedētu Kā pirmos ziedos baltā ieviņa.

Mirdza

Ar savu dievieti un viņu kopā.,,

Tad vairāk nevēlos.

Krīvs

Tu teici «viņu»?

Starp dievieti un tevi nedrīkst stāties

Neviens, netik vēl vīrietis! Tādēļ Ne vārda vairs par viņu nemini Jeb dievu dusmas sacelsi!

Mirdza

Ai, krīv,

Tu nesaproti manu dievieti,

Tu nepazīsti dievību — tā pastāv No mīlestības tikai; arī es Līdz šim vēl domāju, ka taisnība Un patiesība satur pasauli,

Ka dievi labos algo, ļaunos soda,

Bet nē, tie mīl it — visus! — mīlestība Ir zelta tilts starp debesi un zemi!

Pa viņu dievi, zemē nonākdami,

Top lidzi cilvēkiem — un cilvēki Uz augšu dodas, dieviem līdzi topot.

Krīvs

Beidz, neprātīgā, dievu soda dienu Uz savu galvu zemē nosauksi!

Tu drīksti savas sagānītās jūtas Ar viņa svēto prātu sajaukt? Bīsties No manis, krīva, dievu vietnieka,

Man arī vara sodīt: likšu tevi Ar ķēdēm saistīt, tumšā cietumā Tev jāsmok būs!

Mirdza

Jūs varat māni siet Ar visiem dzelžu valgiem, tomēr reizi Viņš nāks, mans glābējs un mans izpestītājs! Tas visas manas saites saraustīs!

Un es no laimes, priekā diedama,

Kā saulīte tam pretī vizēšu,

Kā lapiņa tam drebot piesliešos.

Krīvs

(lielās dusmās).

Nu diezgan! Vairāk dzirdēt negribu!

Bet esi gatava, pēc kāda brīža Par vaideloti tevi ieģērbs, tagad Nāc atpakaļ vēl cietumā.

(Mirdzu vezdams, noiet.)

Asja

(viena).

Man žēl

Gan Mirdzas, bet vai atpakaļu ņemt,

Kas iesākts? Nē, to vairs es nevaru.

Kam arī viņai bij tai būt, kas stājās Starp mani un starp Laimoņu! Nevienam Ar mani nebij žēlastības, kādēļ Man žēlot to! Jūs neklausījāt, dievi,

Kad reiz es izmisumā uz jums brēcu,

Tad arī tagad neraugaties šurpu —

Jeb vai jūs gribat sodīt slīkstošu,

Kas grimstot meklē kaut kur pietverties? Tad grūžat viņu dzelmē atpakaļ —

Bet kas gan tur?

(Laimons ienāk.)

4. SKATS

Laimons, Asja.

Asja

Tu, Laimon?

Laimons

Klusāk, klusāki Asja

(viņu apkampdama).

Bet ko tu iedrošinājies? Ai, dievil Prieks, bailes, sāpes, līksmas mani pārņem Teic, mīļākais, — kā drīkstēji tik agri Nākt šurp, kur vēl visi nomodā? Laimons

Vai tad arvienu manim mierā stāvēt,

Lai notiktos ar mums kas notikdamies?

Nē, arī es ko tagad iesākt gribu —

Es tevi, mana dārgā, gribu aizvest No svētnīcas.

Asja

Ai, ko tu saki! Aizvest Tu mani gribētu? Vai tas patiesi Tavs nodoms, jeb ar jaukām cerībām Tu mani maldini?

Patiesi, mīļā,

Sis vien ir ceļš, pa kuru glābties spējam.

Man galma glaumā dzīve apnikusi,

Tur ārīgs spožums apslēpj dziļas brūces.

Ar tevim, Asja, svešā tālumā,

No varmācības rokas neaizsniegti,

No trokšņa slēpti, klusā būdiņā Mēs mīlestības laimi baudīsim.

Asja

Man galva reibst — ai, plašā brīvība!

To ieelpot ar tevi, Laimon, kopā!

Nē, nē, tas sapnis — sapnis tikai jauks,

Kas mūžam nevar piepildīties.

Laimons

Cerit

Viss jau ir sarīkots uz bēgšanu:

Tur mežā gaida zirgi apsegloti,

Tiklīdz kā viss būs klusu svētnīcā,

Es atkal būšu še vest tevi projām.

Asja

Tik drīz? Vai šodien jau? Man spēku pietrūkst, Kā drudzis mani krata. —

Laimons

Es stipra!

Mēs kavēties ne drusku nedrīkstam,

Jo karalis drīz uzbruks svētnīcai,

Lai savu meitu pārvestu, un tad Par vēlu viss.

Asja

(drudžaini).

' Ai, tad jel drīz — tūliņ

Ņem mani līdz!

Laimons

Ne tūliņ, mana dārgā,

Man vienam tikai bija iespējams Pa slepus ce|u nokļūt šurp pie tevis.

Bet, kad mēs abi kopā izejam,

Tie varētu mūs viegli pamanīt.

Nakts jānogaida.

Asja

Izsamist un gaidīt —

Un atkal izsamist?!

(Jautrīte parādās, kura visu noklausījusies.)

Ai, nebaiļojies,

Viss labi izdosies — un sveika nu,

Es ilgāk palikt nedrīkstu, jo mums Ikkatru acumirkli briesmas draudē.

Tik esi gatava. — Uz redzēšanos

Asja

Es gribu tevi pavadit un redzēt,

Ka neaizkavēts projām aiztieci.

(Abi noiet.)

5. SKATS

Jautrīte

(viena).

Nu, mūsu labā priekšniece, vai tevi Reiz tavās slepus gaitās noķēru?

Ne vien tā mani vienmēr ķircināja,

Bet arī manu mīļo draudzeni Ar varu ieģērbt grib par vaideloti.

Lai pati dabūtu tad Laimoņu.

Bet tas tik viegli viņai neizdosies,

Par to ir Jautrīte, tai viņi abi Nu tagad rokā; to tu nedomāji,

Ka nieka skuķe tev var atriebties.

Bet maziņš cinīts lielu vezmu gāž,

Un krivam viņu bēgšanu būs zināt.

Tad redzēs gan, cik viņi tālu tiks.

Tur nāk jau krīvs.

(Krīvs uznāk.)

Bet man tik ļoti bail,

Ka pati līdzi likstā nekritu.

6. SKATS

Jautrīte, krīvs.

Krīvs

Lai svētais ugunskurs tiek gaiši sakurts, Lai visu sarīko, kas vajadzīgs Priekš jaunas vaidelotes uzņemšanas. Jautrīte

(krivam bailīgi tuvodamās).

Ak, svētais tēv, es tev ko sacīt gribu. — Krīvs

Nu, ko tad?.

Jautrīte

(sevi).

Kā man iesākt?

Krīvs

Saki drīzil Jautrīte

Ai, vēsts tik briesmīga, ka tā pār lūpām Man negrib nākt. —

Krīvs

Kas tās par briesmām!

Vai iesnaudies varbūt pie ugunskura Un svētā uguns tevim izdzisusi? Jautrīte

Es nesnaudu un vairāk dzirdēju,

Kā vajadzīgs. —

Krīvs Tad teici Jautrīte

Ak, augstais tēvs,

Kāds vīrietis bij mūsu svētnīcā. — Krīvs

Kāds vīriets! Ko tu saki?

Jautrīte

Slēpu tas

Ar kādu vaideloti sarunājās,

Tie abi kopā nolēma šonakt

Krīvs

Vai zini ar, ko runā, un ka vārdi,

Kas viegli tev pār lūpām nāk, priekš cita Ir briesmīgs spriedums? Ja tas patiesība, Ko tu man sacīji, tad vaidelotei,

Kas lauza zvērastu un apgānījās,

Līdz ar tās pavedēju — nāves sods! Jautrīte (sevi).

Ai, cik man bail!

Krīvs

Un kuru vaideloti Tu gribi apvainot? Bet sargies pati,

Ja tikai ļaunu mēlnesību kop!

Jautrīte

(sevi).

Vai drīkstu teikt uz priekšnieci? Ai nēl

Kad neizdodas, tad es pati briesmās.

(Dikti.)

Ak, svētais tēv, tev īsti pateikt, kura No vaidelotēm bij, es nevaru!

Aiz durvīm dzirdēju tik klusi čukstam.

Ka viena balss bij vīrieša, to spēju It skaidri izšķirt.

Krīvs

Nu, tad labi, likšu So nakti apsargāt it visas durvis Un izejas; ja vien kāds būs, tas droši Man neizbēgs. Ej tu pie vaidelotēm.

(Jautrīte noiet.)

7. SKATS

Krīvs

(viens).

Kad es še atnācis, tad arī gribu Sās dieves svēto vietu izšķistīt Un miera mājoklī to atkal pārvērst.

8. SKATS

Krīvs, Zvīģirda, Baņuta, Maiga, Jautrīte, Jadviga nāk, vezdamas M i r d z 11, kura izskatās ļoti satriekta. Zvīģirda nes uz rokas vaidelotes šķidrautu, Maiga nes baltu rožu vaiņagu un Baņuta zelta jostu ar dunci. Asja uznāk no otras puses.

Vaidelotes

(dziedādamas ap Mirdzu).

Kam, vējiņi, nāci lauzi Ziedu pilnu ābelīti!

Kam, dieviņi, izredzēji Sevim daiļu zeltainīti? —

Kā ābeli ziedēdamu Dieviņš ņēma līgaviņu,

Lai tai tautas nelaupītu Viņas zīļu vainadziņu —

Savu jaunu meitas mūžu Lai tā beigtu ziedēdama,

To kā baltu villainīti Uzsegdama, nosegdama.

Krīvs

Nu ņemat tai no galvas vaiņagu,

Tā vietā dieves rotu uzlikdamas!

(Maiga noņem Mirdzai diadēmu un uzliek baltu rožu vaiņagu, Mirdza izrāda pretošanos.)

Un apjožat tai jostu ar šo dunci,

Kas katrai vaidelotei ierocis Pret pasauls uzbrukumiem.

(Baņuta grib apjozt jostu.)

Mirdza

Nē, nē — esat Jel žēlīgi!

Krīvs

Nu vairāk nepretojies Mums, kara]meita, teviin žēlastība Kā reti kādai nolemta, tu topi Par dieves zinātāju izredzēta.

Cik liels šis gods, to vēlāk atzīsi Ar pateicību. Un nu apliekat Tai arī šķidrautu.

(Zviģirda apliek šķidrautu.)

Mirdza

Kā mūžīgs sniegons Tas manim uzveļas, man elpa sastingst..,

Prom! Nost- Es gribu dzīvot!

Jautrīte

(sevī).

Ai, cik tic

Ir nežēlīgi!

Asja

(sevī).

Manis dēļ tai vairs ,

Par vaideloti jātop nav.

Krīvs

(pie ugunskura).

Nu nāc,

Dod, karaļmeita, dievei zvērastu.

M i r d z a

Ko gan lai zvēru?

Krīvs

Zvēri atsacīties No pasaules un visiem dzīves priekiem Un, augstai dievei mūžam kalpodama,

Kopt svēto uguni — un zvēri arī,

Ka vairs nekāda mīlestība nedrīkst Tev sirdī iemājot, —

Mirdza

Lai atsakos?

Nekādi

Asja

Kad viņa negrib, svētais tēvs,

Lai paliek, nemoci vairs ilgāk viņu. Jautrīte

Ak, augstais krīv, apžēlojies!

Krīvs

Vai atstāt

Man paklīdušo dvēseli, kas pati Uz īsta ceļa nezin tikt!

Asja

Lai paliek, kamēr Tā pati apdomājas, mācās atzīt. (Sevi.)

Kamēr es aizbēgu ar Laimoņu. Mirdza

Nekāda vara mani nepiespiedīs No viņa atteikties!

Krīvs

Ai, pasauls bērns, Es dodu laiku tevim vēl līdz rītam; Met visas noziedzīgās domas ārā No savas sirds. So nakti tevim palikt Se dieves tuvumā — un lūdz tu viņu, Lai tā tev prātu apskaidro, ka vari Pie atzīšanas nākt.

Asja

(izbijusies).

Vai viņai palikt Pa nakti še?

Krīvs

Tai jābūt vienatnē Ar dievi, viņas svētums jāsajūt Tai dziļi sirdī.

Asja

(sevī).

Ak, ko man iesākt?

Krīvs

Un tagad iesim, atstāsim to vienu.

Asja

(sevi).

Ta nedrīkst kavēt musu bēgšanu,

Man viņa projām jādabū. —

(Wsi noiet, Asja nopakaļ.)

9. SKATS

Mirdza

(viena nošļūk uz sēdekļa, vaigu aizklādama).

Ai, dievi, vai pavisam Es atstāta? Vai manim vairs nekur Nav glābšanas? Ak, tēvs mans, kādēļ nenāc Vest mani prom, un tu, mans varoni,

Kur esi tu? Es sāpēs smoku, nāc Kā stiprais ērglis mani projām nes No bezdibeņa — rau, es tevi gaidu,

Jau mani spēki pagurt taisās — nāc,

Ak, nāci

(Laimons uznāk.)

10. SKATS

Mirdza, Laimons.

Mirdza

(uzraujas ar apspiestu gaviļu kliedzienu). Viņš nāk! Viņš pats!

Laimons

(sevi).

Kas tas! Kur Asja?

Un atkal karaļmeita? —

Mirdza

(līksmi).

Ne par velti Bij manas cerības, tu tomēr nāc!

Tu zināji, ka es pēc tevis saucu,

Tu juti manas ciešanas — un1 , rau,

Liels kā kāds dievs, no debess nokāpis,

Tu steidzies mani pestīt. —

Laimons

(sevi).

Ko tu runā?

Tu zināji par to, ka atnākšu?

Viss top arvienu vairāk noslēpumains,

Un Asjas vēl arvienu navl Mirdza

Bet nu

Vairs nekavējies un steigsim ātrāk projām No šejienes; man uznāk šaušalas,

Ja tikai acumirklis būtu vēl Se jāpaliek — tad viņi atkal nāktu,

Man uzmāktos… Ak, projāinl (Asja ieskrej izbijusies.)

11. SKATS

Tie paši, Asja.

Asja

Laimon,

Tu še! Ak, dievi, nu pagalam vissl Laimons

Kam tu tā pārbijusies esi, saki —

Kas noticis?

Asja

Tie mums uz pēdām Ir. —

Viss nācis zināms!

(Rokas lauzīdama.)

Ko nu iesāksim!

Mirdza ( bailīgi).

Vai krlvs zin, ka mēs gribam projām doties? Laimons

Tad bēgsim, steigsim prom, cik ātri spējams! Mirdza

Jā, bēgsim, bēgsiml Asja

Ak, par vēlu jaul Viss apsēsts — visas durvis — visi kājās, Pa pagalmu tie meklēdami skrej Ar piķa lāpām, kliedz un brēc!

Laimons

Kas mūs

Ir nodevis?

Asja

Klau — klau — tie šurpu nākl (Aiz durvim troksnis.)

Laimons .. r

Kur glābties?

(Steidzas, Asju lidzi raudams, uz durvim, kuras no otras puses tiek atgrūstas.)

12. SKATS

Tie paši, krīvs, visas vaidelotes. Svētnīcas kalpi un kalpones pienāk pilna skatuve ar lāpām rokā.

Ļaudis

(trokšņodami).

Še viņš būs!

Krīvs

Kur ir

Tas bezgodīgais, kurš tik pārdroši Se ielauzies? Nu tas vairs neizbēgs!

Asja

Ai, dievi! Nāve — nāve — tic mūs nokaus!

Mirdza

(pietverdamās Laimonam).

Lai nāk tik šurpu vien tie varmākas,

Man nav vairs bail!

Krīvs

Surp, negantniek, vēlreiz Es tevi saucu, nāc pie gaismas šurpu,

Lai tu par saviem darbiem atbildētu!

Un kur tā noziedzniece atrodas,

Kas lauza-savu zvērastu?

Asja

(sevi).

Ak vai!

Nu viņi mani grābs. —

Laimons

Še esmu es. -

Krīvs

Ko redzu! Tu tas, kunigaikšti Laimon?

Ko tu še meklē svētnīcā?

Asja

Ak šausmas —

Man tumšs priekš acīm metas

Laimons

(klusām uz Asju).

Saņem spēkus,

Lai uztraukums tavs tevi nenodod.

Krīvs

Kamdēļ tu neatbildi, kad tev prasu,

Kas tev še meklējams?

Laimons

(ar piepešu nodomu).

Es esmu nācis,

Lai- karaļmeitu aizvestu.

Visi

(brīnīdamies).

Ai

As j a

Ko

Viņš teica!?

Jautrīte

(sevi).

Tad es būtu maldījusies,

Un Mirdza tā, par ko tie runāja?

Krīvs

Un ko še dara priekšniece?

Laimons

Tā metās

Mums starpā, aizkavēt mūs gribēdama.

Krīvs

(uz Mirdzu).

Tu bezgode, vai tad patiesi nav Nekas ar tevi izdarāms un dziļāk Arvienu slīdi grēkos?

Mirdza

Nākat tikai

Un bruņojaties vien pret mani visi,

Es nebīstost Jo tagad spēju Es pretim stāties pat vai pekles spēkiem! Nekāda vara mani nepiespiedīs Par vaideloti tapt. —

Krīvs

(lielās dusmās).

Tad arī ilgāk Se tevi nepaturu, noziedzniece!

Tu vērta neesi vairs ieelpot

So svēto gaisu, ej un smoksti tālāk Tur savos grēkos. — Se tev vietas navl (Atrauj durvis.)

Kaut arī esi karaļmeita, tevi Es izdzenu kā kādu vazaņķi Prom naktī, vētrā! Projām abi jūs!

Mirdza

Kaut naktī, vētrā — kaut ar pašā peklē!

Ar viņu kopā tā man pārvēršas Par dangusu!

(Mirdza ar Laimoņu aiziet, visi drūzmējas pakaļ.) Asja

(streipuļodama).

Un viņš ar viņu kopā!

Par daudz! Par daudz!… Tad labāk

Man nāvi-

(Saļimst pie dievietes kājām.)

Priekškars.

CETURTAIS CĒLIENS

Karaļa pili.

Kāda blakus telpa, kura atdalīta no cilām caur starpprlekškaru. Labajā pusē logs, kuram garām ved trepes uz augšu. Viss- svinīgi pušķots ar puķu vītnēm,

Laimons ( viens ).

Jau viss uz kāzām sarīkots, un klātu Tas brīdis, kur ar karaļmeitu manim Būs doties laulībā, — un es? Man spēkā Nav novērst to, un it kā spostos zvērs Es plosos viens un savu galvu triecu Pret būra dzelzīm, nespēcīgs tās salauzt..,

Man tagad aizšķēršļoti visi ceļi.

Es nespēju vairs nokļūt svētnīcā Un Asju otrreiz aizvest mēģināt,

Tur tagad cieši visu apsargā.

Tāpat es karaļmeitai nevaru

Teikt taisnību, es pats to aizvedu,

Un, ja nu atraujos, tās gods tad aizskarts —

Pie tam man arī jādod izskaidrojums,

Kas Asju līdzi iegāž pazušanā,

Nē, nē, man atliek tikai padoties,

No dusmām zobus griezt — un tomēr Jautles Kā jēram saistīties, ko ziedot ved.

2. SKATS

Laimons, karalis ar kunigalkštiem.

Karalis

Kur nozudis tu, kunigaikšti, mums? . s.

Mēs tevi visur meklējam — kas gan >

Par kāzām tās, kur paša galvenākā —

Trūkst brūtgāna? Ne viesiem joki veicas,

Ne valodas, un pats, kā noredzams,

Nemaz pie laba prāta neesi;

No tava vaiga nevar lāgā noģist,

Ka tevīm kāzu diena. —

Laimons

Piedod, karal,

Ka, vētrās, cīņās audzis, nespēju Uzreizi ierast Laimas mīkstā klēpī,

Kā naksputnis, kas atskrej piepeši Pie gaismas, aklis top. —

Karalis

Gandrīz man būtu Vai jādomā, ka karaļmeita tevim Nav diezgan laba vēl, ja vien tu pats Tik karsti pēc tās centies nebūtu,

To aizvezdams no svētnīcas.

Drošprātis

Pie joda!

Mēs arī ielauztos tur svētnīcā. —

Romāns

Un vaidelotes laupītu. —

Citi

Mēs arī!

Karalis

Nē, pārgalvji, tik karsti nedrīkstam Mēs krīvam bārdā grābt, bet vienumēr jūs skaistulēm gan drīkstat tuvoties.

Jo arī vaidelotes aicinātas Uz manas meitas kāzām, viņas jau Se atrodas; bet tagad iesim,

Mums jāsteidzas viss sarīkot, jo drīzi Būs laulības.

(Visi aiziet.)

3. SKATS

Karaliene nāk no otras puses, vezdama Mirdz u. J a u t r i t e. Maiga, Baņuta, Jadviga, Z v ī g i r d a, apkrāvušās ar puķēm.

Karaliene

Nu, Mirdziņ, arī tevim uzaususi Tā diena, kura sievietēm, mums, mūžā Tā svarīgākā ir, kur jāšķiras

No zīļu vainadziņa — labi mums,

Ja līksmas darām to un ne ar raudām. Mirdza

Ai, cik es laimīgai Uz rokām mani nes Tik cilvēki, kā dievi — kā lai visiem,

Kā tev un tēvam pateikties?

Karaliene

Cik labi,

Ka tu no svētnīcas reiz atpestīta.

Es bijos jau, ka labi nebeigsies,

Kad gāji toreiz turpu atpakaļ.

Bet nu viss labi. Vaidelotes, jūs To gribējāt gan dieves drēbēs tērpt,

Nu tagad līgava jums jāpušķo.

Ar rozēm viņu greznojat, es nākšu Drīz viņu vest pie altāra.

4. SKATS

Tās pašas bez karalienes.

Jautrīte

Nu, Mirdziņ,

Mēs atkal visas kopāl

Mirdza

Kāds man prieks Būt atkal jūsu vidū! Lūk, mans tēvs — Lai mana laime būtu pilnīga —

Jūs arī ielūdzis. Bet sakiet jel —

Kā krīvs jūs laida šurpu?

Zv īģ i r d a

Vai tu domā,

Ka viņš to darīja no laba prāta?

Tik, kad tam karals bargi uzgāja Un draudēja pat postīt svētnīcu Par to, ka viņš pret tevi bijis bargs, Tad tam ar visu bija mierā jābūt,

Ko karals sacīja, un arī jālaiž Uz tavām kāzām mūs.

Mirdza

Tik Asjas nav?

Kādēļ tā līdzi nenāca?

M a i g a

Tai jāpaliek Pie svētās uguns bij.

Jadviga

Bet sakāt jel —

Kas noticis ar mūsu priekšnieci?

Kā viņa pārvērtusies no tās reizes,

Kad noģība,

Baņuta

Jā, toreiz svētnīcā.

Pavisam viņa tagad citāda —

Kā sastingusi, it kā nedzīva Tā brīžiem stāv uz vietas un tad pēkšņi Skrien apkārt tādā kaislā uztraukumā Un runā vārdus nesaprotamus,

Ka tīri bail. —

Mirdza

Ak, kas gan Asjai Būs noticis? Sī vēsts kā piliens rūgts Krīt manā prieku kausā. —

Jautrīte

Kas nu dotnās Pie priekšnieces! Var būt, ka viņai notiek Pēc taisnības. Tev tikai domas jāvērš Uz savu mīļāko.

(Uz vaidelotēm.)

Lai sākam pušķot

Nu līgavu.

(Visas pušķo Mirdzu.)

Z v ī ģ i r d a

Sos ziedus tevim matos.

Baņuta

So rožu vainadziņu pati es Priekš tevis noviju.

Maiga

Vēl labāk pieder Pie sārtām drēbēm baltas magones. Jautrīte

So kuplo rozi vēl pie pašas sirds.

Tā — nu tu pušķota. Mēs varam iet,

Lai nāk tas laimīgais un tevi saņem. Rau, kas par dievieti, kam tagad tevi Mēs pušķojam! Ha-ha-lia! Kunigaikštis Ar ūsām — tāda dieviete!

Mirdza

No sirds

Jums pateicos, ka manus priekus dalāt. Jautrīte

Un tagad sāksim tikai troksni taisīt!

Un dejot arī maniin iabāk veicas Kā dievus lūgt. .

(Noiet dejodama ar vaidelotēm.)

5. SKATS

Mirdza

(viena).

Es it kā apreibusi No laimes — kā pa sapņiem kustos, eimu. Nu tuvu tas, kas citkārt tālumā Kā sapņu tēls man priekšā lidoja:

Kā zelta mākonits tas nolaizdamies Pār mani liecas zemāk — arvien zemāk — Jau dievu skūpsti aizskar manu pieri — Un Laimas ābols gatavs nokarājas,

Man tikai viņu plūkt… un tomēr Sirds man tik baigi saraujas — vai kāds To manim atraut gribētu?… Nē, nē,

Viņš nāks, mans Laimons, tikai brīdis vēl, Tad tas man mūžam piederēs!

6. SKATS

Mirdza, Asja.

Mirdza

(Asjai pretim steigdamās).

Tu, Asja!

Ak, tu tik trūki vēl; nu mana laime Ir pilnīga!

Asja

(dobji).

Ko tu par laimi sauc,

Ai, karaļmeita, ir tik ārīgs spīdums,

Kas pārklāts ir ar plānu zeita čaulu,

Bet iekšā drupas — kad tu zinātu,

Cik citu vaidu, asaru tai pielīp,

Tu neņemtu šo laimi,

(Piepeši Mirdzai pie kājām nokrizdama.)

Apžēlojies,

Jel nelaupi man viņul Mirdza

(izbijusies).

Kas tev, Asja?

Jel celies augšā, ko tu mani lūdz?

Asja

Ak, tevim va]ā visa pasaulei

Viss spožums, dārgums tavs, no simtiem pati

Tu iekārota, paši karaJi

Pēc tavas rokas centīsies, ak, daudzkārt

Par viņu labāku sev vari izvēlēt;

Man viņš ir viens, tas vienīgais… ak, atstāj Man viņul Mirdza

Ko tu teic? Es nesaprotu,

Ko lai tev atstāju?

Asja

Ak, Laimoņu —

Ak, neņem viņu! Teic — kā laimīga Tu vari būt, kad citam sirdi lauz?

Starp tevi un starp viņu būs mans kaps. — Mirdza

Bet ko tu gribi gan no Laimoņa,

No mana līgavaiņa?

Asja

Piedod, ak,

Ja tapi maldināta, nevis mēs Se vainīgi, bet tikai ļaunais liktens.

Mirdza

Arvienu mazāk tevi saprotu —

Es maldināta?… Laimons.,,

Asja

Tev nav zināms,

Ka es ar varu tapu spiesta reiz

Par vaideloti tapt, ka mana sirds

Tad citam piederēja. — Tas bij — Laimons.

Es viņu mīlēju jau, pirms kā tu

Par līgavu tam tiki saderēta.

Mirdza

Tu — mīli- Laimoņu?

(Laimons gāžas iekšā.)

7. SKATS

Mirdza, Asja, Laimons,

Laimons

(rauj Asju nost).

Vai tu bez prāta?

Ne vārda vairsl Asja

Laid mani, laid, es ilgāk To izciest nespēju! Man sirds grib liist.

Lai nāk kas nākdams, man viss viena alga! Bet vienai būt tur iekšā svētnīcā,

Kur visi pekles gari mani trenc —

Un viss kā ugunis priekš acīm vandās… Un garā dzirdēt kāzu zvanus zvanām —

Tas iet pār maniem spēkiem.

Laimons

Apžēlojies!

Kad nu viss zināms nāk — par sevi maz Es bēdāju — bet tava nāve, Asja?

Asja

Ha! Kas gan nāve pret šīm pekles mokām! Lai viņi nāk, lai visa pasaule Mums virsū grūst,

(uz Mirdzu)

Tad viņai tomēr jāzin,

Ka mēs viens otru mīlam, ka neviens Nekad mūs neizšķirs!

Laimons

Ak, vairs nekas Nav glābjams. —

Mirdza

(drebēdama).

Laimon, Laimon, ko tā saka?

Tās vārdi manim ausīs dimd un dūc —

Mans prāts tiem neseko kā raibi ķēmi

Ap mani lēkā, ģīmjus šķiebdami.,.

Teic, teic — ak, runā…

La i mons

Mūsu liktenis Ir tavā rokā, karaļmeita,

Tu vien vēl vari glābt un žēlot mūs,

Ai, parādies jel tagad augstsirdīga!

Rau, karalis man tevi precēt spiež,

Bet es, es citu mīlēju — še Asja Ir mana nelaimīgā līgaviņa,

Kas reizi tika piespiesta ar varu

Par vaideloti tapt, — tā viņa manim

Bij atrauta, ka tik vēl slepeni

Mēs tikties varējām, — man nebij spējams

Tev agrāki to teikt.

M i r d z a

Bet tu — bet tu,

Tu mani aizvedi no svētnīcas,

Tu liki manim — ticēt… tu

Laimons

Ak, es

Pret tevi esmu smagi noziedzies;

Bet izmisumā, tikai Asju glābjot,

Es pārsteidzos. Man jāzin bij,

Ka tavu godu līdzi aizskaru.

Kad toreiz notverts tiku svētnīcā,

Es biju nācis Asju slēpu aizvest,

Bet krīvs mūs parsteidza. Tu zini visu,

Kas notikās; ja teicis nebūtu,

Ka es pēc tevis nācis, pazudusi Bija Asja tad.

Mirdza

Tu Asju nāci glābt —

Un es — un es?… Tu mani neesi

Nekad- ^

Laimons

Tas tiesa, tevi mīlējis

Nekad es neesmu.

(Mirdza iekliedzas un saļimsi uz kāda sēdekļa.) Asja

Ak, dievi!

Tā saļimst. Mirdza! Vai!

Laimons

Ak, piedod

Man, karaļmeita, ja es modinājis Varbūt tev veltas cerības, patiesi,

To negribēju.

Asja

Mirdza, klausies, runā!

Apžēlojies par mums Ak, viņa

Guļ kā bez samaņas ar stīvu skatu.

(Aiz skatuves mūzika, starppriekškars tiek uzvilki perspektivē apgaismota plaša stabu galerija. Karali karaliene, vaidelotes un citi viesi.)

8. SKATS

Karalis, karaliene, Jautrīte, Mirdza, Laimons, A s ja

Karalis

Nu svinīgais brīdis pienācis,

Ņem, Laimon, vedi savu līgavu Pie altāra, lai tiktu savienoti.

(Laimons atkāpjas, bridis paiet klusu.)

Ko nozīmē šis klusums?

(Ierauga Mirdzu.)

Ak, kas tur?

Tu? — Mirdza?

Karaliene

(Mirdzai piesteigdamās).

Viņa nekustas!

Karalis

Kas še

Ir noticis? Mans bērns, mans bērns, ak, dod Mums atbildi!

(Vaidelotes ap Mirdzu.)

Jautrīte

(ceļos pie viņas).

Sirdsmī|ā Mirdziņ, teic Jel kādu vārdu, paskaties uz mani,

Es tava Jautrīte!

(Raudādama.)

Tā nekustas —

Sis izdzisušais skats… kā akmens tēls Tā sēž — un vaigā, rau, tai dzi|as sāpes Kā mūžīgs sniegons iesalušas…

Karalis

Meitiņ,

Ak, dievi! Kādas briesmas notikušas?

Sis bālais nāves veids — priekš acumirkļa Tik daiļa, ziedoša un tagad, rau,

Kā puķe nopļauta. — Apžēlojies,

Ak, nelauz tēva sirdi, atbildi Jel kādu vārdu, attopies!

Ai, dievi,

Jel dzirdat, palīdzat!

Mirdza

(it kā no grūta sapņa atmozdamās, veik roku par pieri).

Kur gan es esmu?

Jautrīte

(priecīgi iekliegdamās).

Ai, viņa atkal dzīvo, skatāt šurp!

Karalis

Dievs, esi slavēts, mūsu bērns vēl dzīvs!

Sis pārsteigums, kā tas lai izskaidrojams?

Mans luteklīt, kas tevim pāri darījis?

Teic — kas še noticis?

Mirdza

(vājā balsi).

Vai tu, mans tēvs?,..

Ko grib šie Jaudis? — Un šī gaisma, ak,

Man sāp-

(Aizklāj acis ar roku.)

Karaliene

Ak, Mirdza, attopies, jo mūsu starpā Tu atrodies, rau, še mēs visi esam,

Tavs tēvs un es.

Karalis

Kas pašā laimes brīdī Tik briesmīgi gan tevi satrieca?

Kā līgava tu daiļi izgreznota Ar puķēm, un mēs nākam tevi vest Pie altāra.

Mirdza

Sīs rozes? … Nost! Ak, nost!

(Ar drudžainu ātrumu plēš sev puķes nost un min tās zem kājām.)

Karalis

Ko tas viss nozīmē?

Laimons

(ātri Mirdzas roku satverdams).

No tevis viss Sai brīdī atkarājas — taupi Asju,

Ak, apžēlojies!

Mirdza

(izraudamās).

Projām!… Glābiet mani!

Karalis

Ko tu tai dari, Laimon?

Jautrīte

Viņa dziras

Jau atkal ģībt.

Mirdza

(kaislīgi uzlēkdama).

Ha! Teic, mans tēvs, — vai esi Tu karalis Lietavā? Teic — vai tev spēks Un vara rokā? Vai tev šķēps un zobens? Teic, teic, vai vari satriekt, samalt, postīt!

Mal- Norauj zibeņus no mākoņiem!

No pekles sasauc pulkus ļauno garu,

Ko atriebt un ko sodīt bezdievību Tik lielu, negantu, kas pastrādāta Pie tavas meitas!!

Karalis

Vai! tam, kas drīkstēja tev aizskart Tik matiņu. — Teic — kur tas ira? Mirdza

(uz Laimoņu rādīdama).

Turi Tur viņš!

(Uz Asju.)

Un viņa tur — ak, atrieb, sodi, Kā pīšļus Iznīcini tos!

Laimons

Ak, tu,

Tu negants radījums! Kaut labāk būtu Es lūdzis akmeni, tam vairāk Ir līdzcietības.

Karalis

Ārprātīgais! Vēl Tu iedrošinies manu meitu nopelt?

Teic, ko tu viņai darīji un drebi!

Laimons

Es nedrebu un tevim sacīt varu To pašu, ko es tavai meitai teicu,

Ka es to nemīlu. Nāc sodi mani Par tol

Karalis

Ko dzirdu! Tad tu iedrīkstējies Ar karaļmeitu spēlēties? Tu nieks!

Ko es no pīšļiem pacēlis, tu drīksti Priekš visiem apsmieklā likt manu bērnu?

Tu pats to laupīji no svētnīcas,

Ar viņu gribēdams tik jokus dzīt?

Lai spētu lielīties, ka izdevies Tev karaļmeitai uzspiest kauna zīmi.

K a r a li e ne

Tas nāk no tā, ka zemas asinis Tu sajaukt gribēji ar mūsējām!

Vai redzi nu, ka tās tik piederas Tur viņā muklājā, kur netiklība Un visāds negods valda.

Laimons

Hal Tik zemu Lai mani nestāda, kaut arī dzimis Es neesmu kā valdinieks, tad tomēr Man arī ir savs gods, es negribēju Ne karaļmeitu smiet, ne kaunā likt,

Ne arī aizvest to no svētnīcas.

Bet gadījās, ka turpat līdzi smaka Tā meitene, ko mīlu es, pie kuras Sien mani svētāks pienākums, ar viņu Mēs aizbēgt gribējām no tavas varas.

Kad nu tas neizdevās un kad, pārsteigts No krīva, viņu glābdams, izdevos,

Ka tavu meitu aizvest nācis esmu,,,

Sis izmisuma solis… ja tu gribi To sodīt, nāc vien, raugi, še es esmul Karalis

Vai tu vēl stāsti savus kauna darbus Un visas neģēlības, kuras slepen Tev bija padomā! Surp važas nesat Un viņu tanīs ieslēdzat!

(Važas tiek atnestas un Laimons tanīs saslēgts.) Karaliene

Ak, sodi

So neganto, kas visu karaļģinti Ir apmetis ar bezgalīgu kaunul As j a

Ak, dievi, dievi, nu viss pār mums sagrūsti

Laimons

Tik tagad, važās saistīts, jūtos brīvs,

Un varoņgars man atkal krūtīs mostas — Nav spējas vairs pār mani varmācībai, Brīvs tevim pretim stājos, karali,

Tu mani apbēris ar godu, slavu Un augstu pacēlis — bet līdzi saistīt Tu gribēji šo brīvo dvēseli!

Nu važas krīt — ne tavai laipnībai,

Ne bardzībai pār mani nav vairs spējas. Brīvs jūtos es un brīvi elpot varu —

Brīvs naidā es un mīlestībā brīvs!

Un, ja še krūtīs tūkstoš bultas skrietu,

Pat nāvē brīvs, kā varonis es ietu!! Karalis

Un nedomā no viņas arī izbēgt,

Tik tava asins izlīdzināt spēj To apsmieklu, kas manai meitai darīts. Asja

(ceļos nokrizdama).

Apžēlojaties, atstājat to dzīvu!

Es, es pie visa vainīga! Ak, ņemat Un mani viņa vietā nokaujat.

Karalis

Vai tu tā bezgodīgā, kuras dēļ Tas manu bērnu postā iegrūdis? Laimons

Tā mana līgava, un lai neviens To gānīt neuzdrīkstas, lai tas ari Pat būtu karalis, mans valdnieks! Mirdza

Tam mirt, ha, mirt! Jo citādi aiz kauna Es acis pacelt nevaru, ka viņam Es savu mīlestību piedāvāju. —

9. SKATS

Tie paši, krivs ar Jaudīm.

Krīvs

Vai še nav priekšniece no svētnīcas?

Viens pats ir atstāts svētais ugunskurs Un svētā uguns viņā izdzisusi.

Ļaudis

Ai, grēks! Ai, dievu dusmas! Svētā uguns Ir izdzisusi!

(Pērkons rūc.)

Citi

Klau, kur Pērkons cejas Mūs sodīt — vai, ak vai!

Karalis

(krivam, uz Asju rādīdams, kura vēl guļ ceļos). Se viņa ir,

Tā noziedzniece, kura aizmirsusi lr visu kaunu, slepus zinādamās Ar galma kunigaikšti, branga viņa Par šķīstību ir tevim zinātājai Kr i v s

Ko dzirdul Vai tas tiesa, priekšniece?

(Asja novērš vaigu.)

Karalis

Tu manu meitu lamāji, kad būtu Tik labāk taujājis, tad zinātu,

Ka kunigaikštis nevis ar manu meitu,

Bet ar šo slepus aizbēgt gribēja.

Krīvs

Ha, nekrietnā! Nu, runā, attaisnojiesl — —

(Klusums, pērkons arvien stiprāks.)

Ļaudis

Vail vai! Jau Pērkons sodit nāk!

Karalis

Nu, rādi,

Vai tavi dievi dzīvi vēl, vai viņi Var panest šādu grēku. Raug, es dodu Tev pilnu va]u sodit noziedzniekus.

Krīvs

Tu nesaki ne vārda, bezgodīgā?

Tavs noziegums tev gaiši vaigā lasāms —

Nost ar šo rotu, tu vairs neesi Tās cienīgai

(Norauj Asjai šķidrautu.)

Sis goda nozinies Neviena tev vairs nepiederas!

(Norauj vaidelotes jostu.)

Taisies,

Tu nāves dievam tiksi ziedotai

Laimons

(ķēdes raustīdams).

Nost, nost no viņas! 1 la, vai nepietiek Ar manām asinīm jums, necilvēki? Karalis

Rau, tur tās pavedējs, tos abus kopā Būs vienās važās slēgt.

(Laimons un Asja tiek kopā saslēgti.) Ļaudis

Tiem nāvi! Nāvil (Pērkons ļoti stiprs.)

Krīvs

Tu nekrietnā, kam uzticēta bija Pār citām sardzība, tās šķīstas turēt,

Tu pati tagad vārties kauna dubļos —

Kā priekšniecei tev rokā bija vara Ar nāvi sodīt citas pārkāpējas,

Uri tagad — kas lai tevi pašu tiesā?

(Uz karali.)

Pēc svētā likuma mums, karali,

Ir jāizvēlē jauna priekšniece,

Kas izdarītu dievei ziedojumu Ar pārkāpējiem šiem.

Mirdza

Tad pieņem mani Kā tādu. Ļauj, lai dievu gribu Es izpildu, — man, tikai man pieder Ik pilīte no viņu asinīm!

Krīvs

Ir piepildīts, ko vēlies, karaļmeita,

Vai redzi nu, kā dievi tevi sauc.

Tev tagad svēta gaita viņiem ziedot,

Tik jāieģērbjas tev par vaideloti.

Mirdza

(drudžaini ātri).

Dod man šo šķidrautu. —

(Apliek Asjas šķidrautu un jostu.)

Krīvs

Un tevim vēl

Pie svētās uguns dieviem zvērasts jādod. Mirdza

Vai uguns svētāka vēl citur ronas Kā tā, kas, rau, tur gaišās liesmās šaudās Starp zem’ un debesi…

(Steidzas pa trepēm augšā pie loga, kur nostājas, dunci augsti pacēlusi, vienmēr no zibeņiem apgaismota.)

Pie tevis zvēru,

Tu atriebšanās, iznīcības dievs,

Kas tu pār visiem lielāks, spēcīgāks,

Kā straumi izlej spožus zibeņus,

Un viesuls krākdams tevim priekšā skrej,,.

Zern taviem soļiem klintis pušu šķeļas,

Un tava elpa nober visas zvaigznes.,.

Ak, nāc, ar spēka roku visu satriec,

Ko radījis, šo ļauno pasauli. —

Nāc, nāci Un atkal izpūt dzīvibs gaismu —

Lai bojā iet, kas zaļo, zied un elpol Lai viss, kas kustas, visa radība Tiek atkal nebūtības dzelmē gāzta!

Un zeme drupās krīt zem tava — lāstallt (Pērkona spēriens.)

Priekškars.

PIEKTAIS CĒLIENS

Svētnīca kādas dienas vēlāk.

Vēl bez Pratirlmas uzstādīts Pikola tēls, kuram aizvilkts priekšā melns aizsegs. Katrā pusē divi stabi un nolikts duncis.

1. SKATS

Zviģirda, Baņuta, Jadviga, Maiga, Jautrīte. Maiga

Sis nāves dievs kas mūsu svētnīcā

Tik īsā laikā viss nav noticis!

Kā pērkons pērieni nu viens pēc otra Nāk notikumi, briesmu skats jau gaimā —

Un šodien-

Jadviga

Šodien viņus sodīs Ar nāvi, Laimoņu un Asju kopā,

Nekas tos nespēj glābt.

Baņuta

Tie Mirdzas varā,

Kas atriebdamās un bez žēlastības Grib viņus ziedot.

Maiga

Ak, tu bezsirdīgāl

Jautrīte

Tu viņu pel, vai viņa jānožēlo Par visiem vairāk nav? Cik karsti viņa Bij mīlējusi Laimoņu — un viņš Cik briesmīgi bij viņu maldinājis!

Rau, kāda viņa tagad — it kā tēlsl Tā ieslēgusies nepielaiž pie sevis Neviena paša. Cik es klaudzināju Pie viņas durvīm arī, tā man nedod Nekādas atbildes.

Baņuta

Un vai gan Asja Vēl vairāk necieš? Rau, tur piesieta,

Ar Laimoņu tā stāv pie kauna staba.

Kā katris, garām iedams, viņu mēda,

Pat liek tai galvā salmu vaiņagu —

Ak, tur ir jāvēlas, lai vien jo drizāk Gals pieietul Maiga

Nu, drīz viss izšķirsies.

Jadviga

Un mums nu skatīt viņu nāves gaitul Jau tagad mani pārņem šaušalas. —

Zviģirda

Ko arī priekšniece ir noziegusies.—

Tās pārkāpumi, kad tie gaismā nāca,

Gan visus pārsteidza — bet tagad, redzot Tās ciešanas, es viņu atvainoju Un sirdi jūtu karstu līdzcietību.

Ak, iesim vēl no viņas atvadīties!

Baņuta

Ak, iesim, nekavēsimies.

(Kisas noiet.)

2. SKATS

Mirdza

(viena, dziļi ietinusies kādā melnā drānā, paliek nedroši pie svētnīcas durvīm).

Vai tās

Tās pašas vietas? Svētnīca tā pati?

Tur mana dieviete — un tur?… ko redzu —

Hal Nāves dievsl — un šodien, šodien manim Būs sagrābt nāves ieroci un — vadīt

Pret viņu krūtīm to ak, tad viss kauns

Ar viņa asinīm būs nomazgāts…

Bet kādēļ drebu es? Vai atstājuši

Ir Jaunie atriebšanas gari mani?

Ak, kāju ceļot pār šās telpas slieksni,

Kur saista mani bērnībs atmiņas,

Sirds atkal mīksta top es sajūtu,

It kā šīm bezgalīgām sāpēm rastos Pirmreizi asaras… Cik ilgi gan,

Kamēr še nebiju? Ak, dienas tikai,

Kas tomēr vairāk nekā mūžība —

Kur viss, kas sakustināt dvēseli Tās dziļākajos bezdibeņos spēj,

Kā bangas manim pāri gāzušās,..

Ak, toreiz še — cik jauki, saldi sapņi Man pirmreiz jaunās krūtīs pamodās —

Ar kādām cerībām un ilgošanām Es devos pasaulē! Un tagad? — ak,

Kā niedre, vētras salauzta, kā kociņš,

Kam auka ziedus noplēsusi visus,

Es griežos atpakaļ pie tevis, dieve.

Pie tavām kājām ļauj man raudāt — raudāt!

Ak, izstiep savas rokas, mani ņem,

Slēp sev pie krūts kā māte slimo bērnu…

Ak, ko pie manim darījuši!! Viņš,

Ak, viņš! Pat viņa nāve izlīdzināt

To nespēj Nāve? Ha! kādēļ tu skaties

Tik bargi manim virsū, dieviete?

Tu mani atstum? Ak, es nedrīkstu

Tev tuvoties Ha! vai tad manim atstāt

So bezgalīgo kaunu nesodītu??

Vai man nav spēks un vara doti rokā?

Vai varenā es nē’smu karaļmeita? …

Tu neaizsniedzamā tur dieviete,

Tik rāmi, ledaiņi tu lūkojies —

Tev kaislības nav krūtīs trakojušas.

Tev miesās caurspīdīgās vārījušies Nekad nav karsti asins mutuļi —

Tu nepazīsti kaunu, apsmieklu!

Tu nesajūti sāpes — sāpes — sāpes —

Es viņu mīlēju tik bezgalīgi!

(Sabrūk elsādama pie dieves kājām. Lielāka pauze. Kaisli uzlēkdama.)

Nē, nē, tam mirt! Kā tūkstoš balsis kliedz

Pēc atriebšanās!

(Klausīdamās.)

Ha, tur troksnis dzirdams,

Vai tie jau nāk? Prom! Ak, es nespēju

Tam vaigā skatīties

(Gāžas projām.)

Svētnīcas kalpi uzved Asju un Laimoņu sasietus, v a i d e l o t a s nāk pakaļ. Asja, nāves dievu ieraudzīdama, saraujas.

Pirmais vedējs (uz Asju).

Nu, ātrāk, ātrāki Ko stomies, ha-ha-hal Vai vecis tur

(uz Pikolu rādidums)

Tev nepatīk?

Otrais

Tā skūpsti laikam tai Tik gardi nav kā kunigaikšta skūpsti.

L a i m o n s

Ha! Vai jums kauna nav, jūs necilvēki!

Vai katra līdzcietības dzirkstele No krūtīm izdzisusi jums, ka pat Uz nāves ceļa netaupāt, kas bija Reiz jūsu priekšniece, kam godbijību Jūs parādā?

Pirmais

Tā branga priekšniece!

Kad darītu pēc viņas priekšzīmes,

Tad visas vaidelošu svētnīcas No kunigaikštiem pilnas būtu drīz.

Otrais

Tas pats gan labais! Slepus viņam zagties Pie svētām jaunavām!

Pirmais

Tie abi būtu Pa visām ielām apkārt vadājami!

Laimons

Ak, mana mīļā, kādēļ nespēju Pret pārestībām tevi aizsargāt!

Baņuta

( raudādama).

Ai, kas tev jācieš, mana mīļā Asja!

Asja

(vājā balsi).

Jūs sanākušas, manas biedrenes,

Lai mani apraudātu, šķiršanās Nu tuvu ir, mēs netiksimies vairs. —

Z v i ģ i r d a

Ak, briesmīgs liktenisl

Asja

Lai piedod dievi Un cilvēki, ja ko es noziegusies.

Ja mīlēt grēks, tad savu pārkāpumu Ar nāvi maksāju.

Baņuta

Ai, nerunā jel tāl Mēs labprāt tevim līdzi mirtu. —

Asja

Jums

Būs dzīvot, es no pasaules tik eimu,

Kur man vairs vietas nav, — nu sveikas jūs, Ar dievu, Baņuta, Zvīģirda, Maiga Un Jadvigai

Jadviga

(raudādama).

Ak, Asja, nešķiries

No mums!

Asja

Ar dievu, Jautrīte!

Ak, piedod, ja tev pāri darīju.

Jautrīte

(raudādama).

Ak, nedusmo man, priekšniece, pie visa Es vien tik vainīga.

Asja

Kas te lai prasa Pēc vainas, kur tik spējais liktens valda Un mēs tā rokā vāji spēles rīki,

Kas akli seko savām kaislībām.

4. SKATS

Fanfara, karalis ar kunigaikštiem uznāk.

Karalis

((oti nopietns).

Ko viņš ar noziedzies, man jāatzīst,

Kur pirmais dusmu karstums pārgājis,

Nav viegla lieta nāves tiesu spriest..,

Kas aizskart cilvēkam drīkst dzīvību,

Tas pašas dabas dzīvā kokļu spēlē

Ar nekaunīgu roku grābj un sarauj Tās zelta stīgas — jo ikkatris cilvēks,

Tas niecīgākais pat, ir — brīnumdarbs! Un tas tik drīkst šo darbu drupās graut, Kas viņu radījis. — Mums jāatzīstas,

Ka mūsu noziedznieks bij slavens gars, Bij zemes lepnums! — Viņa noziegums, Kad tas ar asinīm būs aizmaksāts,

Tad,

(uz kunigaikštiem)

Kunigaikšti, atminēsim vēl Tā darbus — un pēc viņa nāves pīsim Vēl laurus varonim.

Daumants

Ak, karali,

Ļauj tavu prātu locīt, piedod tam Un atcel nāves spriedumu.

Romāns

Mēs visi

Tev lūdzam žēlastību, sodi viņus,

Tik taupi dzīvību!

Karalis

Se neesmu

Vien karalis, kam spēja rotāties Ar dzīvībām, — man pašam jālokās Zem varas augstākas, un mani saista Svēts tēva pienākums pret savu bērnu.

Ne man, bet tikai manai meitai pieder To dzīvība.

Laimons

Lai nāve nāk, man nav No viņas jābīstas, jau daudzreiz vaigā Tai skatījos.

Drošprātis

Jā gan, mēs tramdījām To diezgan, bet nu, rau, tā pretim griežas Lai piķis sasper! Draugs, vai domājām, Kad mēs ar citu galvām ripas kāvām,

Ka nu mums kādam pienākt var tas pats? (Aiz skatuves bungu rībēšana.)

5. SKATS

Krīvs nes melnu Pikola karogu, uz kura miroņa galvas zīmētas, līgušo ņi nāk pakaļ, bungas rībinādami, un nostājas ap Pikolu. Melnais aizsegs top atvilkts nost un aizdegtas divas piķa lapas Pikojam priekšā.

L īg U S 0 ņ i

Ak, spēcīgais valdniek Pikoli,

Kam dota pār dzīvību vara,

Priekš tevis bērniņš šūpuli Un sirmgalvis — vienāda svara.

Kur tava varenā roka trauc,

Tā stiprāko ozolu skalda,

Un plītnieku piepeši projām sauc No līksmības trokšņainā galda.

Lai tavas dusmas remdētu,

Mēs kausus tev asinīm pildām —

Un tavu gultu ledainu Ar dzīvības dvašu mēs sildām. —

Ak, nesauci mūs, apžēlojies,

Uz tavu valstību baigu —

Ļauj ilgi virs zemes mums priecāties Un skatīt saulītes vaigu.

Krīvs

Nu steigsim tagad pildīt dievu prātu Un ziedot viņu dusmām pārkāpējus —

Jau Pikols gaida nepacietīgi Uz tiem — lai nāk nu augstā jaunava Un izved svēto darbu.

6. SKATS

Durvis tiek plaši atdarītas. Mirdza nāk pilnā vaidelotes rotā bāij un drebēdama.

Karalis

(Mirdzai iedams preti).

Nāc,

Mans bērns, mēs tevi gaidām jau, es zinu,

Tavs uzdevums ir grūts — šis piedzīvojums Viss it kā mūža salna uzkritis Uz tavu jauno galviņu. — Ak, sāpes Pat netaupa tos, kas uz troņiem sēž, —

Bet tikai kauns mums nedrikst tuvotiesl

Un majestātes svēto gloriju

Mums sargāt spožu, neaptraipītu. —

Krīvs

(Mirdzai dunci pienesdams).

Nu iesāc savu gaitu karaļmeita,

Tā augsta ir, tev vidutājai jābūt

Starp cilvēkiem un dieviem, un, kas grēkots

Pret pēdējiem, to atkal salīdzini,

Tiem ziedojot. Se, ņem šo ieroci.

(Dod Mirdzai dunci, kura, lo aizskarot, saraujas, tud pieiet pie saistītiem.)

Nu ceļos metaties, sāc ar šo (uz Laimoņu rādīdams)

Pirmo.

Asja

(uz Mirdzu).

Apžēlojies, vēl reizi tevi lūdzu,

Ak, uzklausi jel izmisuma balsi!

Tu esi sieviete — un, ja tik reizi

Tev viņš bij dārgs, tad tev to vajag just.

Ak, ne priekš sevis vairs es tevi lūdzu —

Es labprāt nāvē aizmigšu — bet viņš…

Ņem viņu tu! Lai Laimons tevim pieder…

Tev viņu atdodu-

Laimons

Beidz, Asja, tevim Priekš viņas nebūs pazemoties, kura Par mums tik daudzreiz zemāka — un kura Ir verdzene tik savām kaislībām!

Gan, uzskatot tās veidu ārīgo,

To domājos kā augstu, cēlu būti,

Kā sarga ģēniju to iztēloju,

Kas patvērumu piešķir nicinātiem Un savus spārnus sedz pār vajātiem,

Kam dvēsles tīrā, dzidrā kristālā

Tik mājo saldas, debešķīgas dvēsmas, —

Bet — rau — tur lodā čūskas nāvīgas,

Kas bezspēcīgi savu dzeloņu

Mums pretim stiepj… Nu, nāc un dzel! Tavs

asmins

Tik mūsu miesu šķeļ, bet dvēseles No viņa neaizskartas, tikai ciešāk Vēl vienojas.

Karalis

Mans bērns, ak, neļauj sevi

Vairs nievāt.

Krīvs

Nekavējies, karaļmeita,

Un ziedojumu sāc.

Laimons

Nu, vai tu dzirdi,

Mēs tevi gaidām jau! Sī miesa tikai Par šķērsli mums, no kuras drīzi vaļā Tikt vēlamies, — jeb vai tu gribi vēl Mūs’ mokas pagarināt, priecāties?

Ai, tad tu maldies, šinīs vaibstos nav Ne sāpju zīmes, tur tik lasāma Priekš tevis nicināšana!

(Mirdzai izkrit duncis.)

Jautrīte

Ak, Mirdziņ,

Sirdsmīļā draudzene, jel apžēlojiesl Ak, klausies, ko es tev tik gauži lūdzu,

Kas arī darīts tev, ak, piedod! Piedod!

Vaidelotes (ap Mirdzu).

Ak, žēlo, žēlo, ļaujies pielūgties!

Mirdza

(izraujas no viņām un dodas uz otru pusi, kur, ļimi ar roku aizsegusi, paliek nekustēdamās stāvam. Klusums.)

Laimons

Ak, nedrebi, sirdsmīļā, nebīsties, īss brītiņš tikai, tad viss pārciests būs!

Tad miesas smagums mūs vairs nesaistīs,

Bet augšā tur, virs zvaigznēm, lidosim Mēs gaismas gariem līdzīgi. —

Krīvs

Ja tu par vāju sevī jūties, karaļmeita,

Ar pašas roku vadīt ieroci,

Tad tavā vietā varu izdarīt Šo ziedojumu es!

(Sagrābj dunci un iet uz ziedokļa pusi, ligusoņi sāk bungas drūmi ribināt.)

Mirdza

(piepeši).

Nē! — Pagaidi!

Nost nāves ieroci!

(Izrauj krivam dunci un aizsviež to tālu projām.)

Tiem- dzīvot būs,

Eit, važas noņemat!

(Klusums.)

Es saku vēlreiz:

Tic brīvi — atraisāt to saites!

Karalis

Bērns,

Vai es pareizi dzirdu? Ko tu dari?

Mirdza

Kas karaļmeitai pienākas. — Tu devi Man rokā viņu dzīvību, es dodu To viņiem atpakaj. —

Karalis

Un, kas tev darīts,

Viss pazemojums, sāpes, kauns, — vai vari To paciest?

Mirdza

Tas viss mani nespēj aizskart,

Kad noziegdamās es caur pašas vainu To neuzkraujos sev. Ak, ne par to Man kaunēties, ka mīlēju, — ai nē!

Bet gan par to, ka sevim piesavināt Ar varu gribēju, kas nebij mans,

Un kaislības man prātus aptumšoja,,.

Ak, ko es noziedzos, to labprāt gribu Par labu griezt un atkal izlīdzināt —

Zelts rāda savu īsto vērtību,

Tik kausēts ugunī.

Romāns

Vai dzirdat viņu,

Cik augstsirdīga?

Vara mu n d s

Viņa laiž tos brīvus,

Ai, tas ir augsti, īsti karaliski!

Daumants

Lai steidzam viņus tūdaļ atpestīt.

(Ķunigaikšti noņem Laimonam un Asjai ķēdes, vai« detotes ap Asju.)

Asja

Vai patiesība tā jeb tikai sapnis?

Pie kapa malas atkal dzīvība

Kā spoža zvaigzne uzlec! Ak, par daudzi

Man prāti zūd-

(Noģībst un ieslid Laimoņa rokās.)

Jautrīte

(gavilēdama).

Ai, es jau zināju,

Ka viss tā nāks! Tu mana mīļā Mirdziņ,

Kā mākoņi gan tev aptumšoja,

Bet nu jo spožāk atspīd saulīte!

Mirdza

Jo liesmaināka tā ir noejot

Laimons

(uz Mirdzu).

Ak, piedod man, ko tevim pāri darijs,

Tik nu, kur ēnas zūd, kas apmigloja Man tavu tēlu, tagad ieraugu Es būti dievīgu!

Mirdza

Tur augšā dievi,

Tie nepārmainās, tie ir vienādi,

Bet cilvēkiem, pirms viņiem jātop līdzi,

Caur rūgtu, asu cīniņu ir jātop.

Krīvs

Ha! Vai tiem brīviem iet? Vai noziegumam Bez soda palikt? Vai lai dievu dusmas Pār mums kā straume izgāžas!?

Mirdza

Ļauj man,

Es zināšu gan viņus salīdzināt —

Prom tur ar viņu baigo nāves tēlu,

Mums dievi tikai gaismas dievi ir!

(Uguns Pikota priekšā top izdzēsta un aizsegs pār viņu nolaists.)

Tu, mana dieviete, man atkal smaidi Tik mīlīgi… es nāku, nāku jau!

Jūs visi atkāpjaties Vaidelote

Ies tagad ziedot

Jautrīte

Vai jūs viņu redzat?

Kāds burvīgs spožums viņai vaigā staro —

Vai tā vēl Mirdza? Es to nepazīstu!

Mirdza

(pie Praurimas).

Ak, mana mī|ā māte, nu tavs bērns

Pie tevis griežas atpakaļ ak, piedod,

Kad dzīves strāva savā burzmā mani Līdz aizrāva kad es kā skaņa, kurai

Bij skanēt tikai mūžībs kokļu spēlē,

No viņas raisīdamās, aizklīdu Pa pasauls neskaņāin.., Tu žēlīgi Man rādi ceļu atkal atpakaļ Un apkampdama savās rokās slēdz.

No taviem skūpstiem, ai, cik viegli nesāp

Vairs sirsniņa un sadzīst visas brūces —

Viss it kā sapnis baigs man garām slīd,

Un gars mans, saraudams šās zemes saites,

No saldām skaņām augšup celts, tas steidzas Uz savu tēvijul

(Iegrūž sev dunci krūtis un saļimst pie dieves kājām.) Karalis

Ai, ko tu dari?

Mans bērns! Ak, glabjat, palīdzat!

Jautrīte

(Mirdzas galvu turēdama).

Tā mirst,

Jau viņas acis slēdzas.

Mirdza

(mirdama).

Ai, cik — jauki,

Tur, kur stars ar — staru

Liesmās- vienojas,

Tur — kur gars ar — garu

Atkal- satiekas. —

(Mirst.)

Karalis

Mans bērns, mans bērns, ai, kam tu atstāj mūs! Krīvs

(rokas paceldams).

Nu dieviem ziedots, viss ir izlīdzināts.

Priekškars.

Content

Pliekšāne Aspazija Elza Vaidelote

Personas

PIRMAIS CĒLIENS

OTRAIS CELIENS

TRESAIS CĒLIENS

CETURTAIS CĒLIENS

PIEKTAIS CĒLIENS