Pliekšāne Elza

Velna nauda

VELNA NAUDA

Teiku komēdija

.

Personas

Labrencis — lielsaimnieks

Grieze Vaive -viņa meitas

Ašķis — Labrenča kaimiņš, lielsaimnieks

Onta — saimniece pie Labrenča

Erpus Griģis Andris — Labrenča puiši

I k v i l d a — kalpone

S t ī p i ņ a — vecenīte, iebūviete

A t l o c i ņ š — skroderis

Pēteris

Velns

Jups Zvups velna kalpi

Koris: puiši, meitas, elles rēvija, debesu rēvija.

Laiks: pasaka tuvu īstenībai un jaunlaikiem.

PIRMAIS CĒLIENS

.

Pirmā aina

Daugavas krasti ar augstu klinšu radzi. Romantiska apkārtne ar līčiem un ietekām. Vienā pusē redzamas lielsaimnieku mājas ar sarkaniem dakstiņu jumtiem.

Laiks: vasara, īsi priekš Jāņiem. Vasaras vakars. Saule vēl vienā debesmalā, bet otrā kāpj augšup bāls mēness, kurš, tumsai metoties, iesveļas arvien spožāk. Dzirdama varžu kurkšana un zemes vēzīša balss, arī cikādes čirkstina.

1. SKATS

Puiši E r p u s un G r i ģ i s nāk no lauka, ar darba rīkiem apkrāvušies.

E r p u s

Pagaid’, neskrej, piesēdīsim,

Ņemsim drusku iepīpot,

Gan jau laikus mājās tiksim,

Teiks vēl, ka par agru nākam.

G r i ģ i s

Aparts lauks, ko vairāk vēl!

E r p u s

Aparts gan viss vasarājs,

Bet nu sāksies siena laiks.

Kā nu veiksim lielos darbus,

Divi vien mēs palikuši!

Kājas stīvas, rokās tulznas,

Vilka kauls mugurāi.

G r i ģ i s

Tiesa gan, Andra trūks,

Būs nu gan ko saņemties.

E r p u s

Lai nāk pats nu palīgā,

Lai nāk drusku pabaudīt,

Cik iet viegli kalpiņam.

Nekaitētu tam nenieka Resno kuņģi palocīt.

G r i ģ i s

(smiedamies).

Nekaitētu? Kā nu nē!

Izskries laukā cā|i, pīles,

Kas tur iekšā ietilpuši,

Kā to laiku Noa šķirstā!

E r p u s

Kā tu vari smieties vēl!

Man aiz dusmām vārās žults: Pašā karstā darba laikā Ņem un puisi projām dzen!

Un tas Andris, kas par puisi! Darbā otris netiek līdzi:

Dzītin dzina savu vagu,

Arklā zemu noliecies,

Ka ne saules neredzēja.

Tev jau acis skrien kā spoles, Skatās, kur tik meitas redz.

G r i ģ i s

Man kā spoles acis skrej,

Viņš, ne acu nepaceldams, Ātrāk meitas saskatīja.

Zemu gāja noliecies,

Augstas domas domādams. Tikko nāca puiša gados,

Jau šis domās iecerējis Paša lielo saimniekmeitu!

E r p u s

Tiesa gan, par karstu strēbts, Circens lēca ugunī,

Nu tam kājas apdegušas.

Man tā Andra gaužām žēl. Grimis

Man tā Andra bikšu žēl,

Suns tās vidū pušu plēsa; Caurums biksās grūtāk dzīst Nekā caurums sēžamā.

Kur nu otras nopelnīs,

Kad vairs nebūs saimenieka.

E r p u s

Labrencis tas lielais saimnieks, Tas nav cilvēks, tas ir zvērs!

Kliedz kā traks, sit un sper, Padzīt puisi nav tam gana, Ņem vēl suņus virsū trenc.

G r i ģ i s

Diez kur nu tas nabags mīt? Kurp to kājas aiznesušas, Zaķa cilpas cilpodamas?

E r p u s

Nabags, būs viņš vēl šepat. Cik šis tāli aizskriet var — Veča duļķēs sadauzīts.

G r i ģ i s

Es nu gan tā nepieļautos,

Es tam ragus pretim grieztu. E r p u s

Jā, ar muti — to tu vari.

G r i ģ i s

Varu to ar nagu arī.

Vecim vēl ir otra meita.

Ko tu saki, ja es sāktu Ilksis griezt uz viņas pusi?

E r p u s

(smejas).

Vecim krūtīs atdursies! Grimis

Lai tā Vaive, kur tā Vaive! Grieze, tā tik ira meita!

Deg kā ogle, lec kā dzirkste!

E r p u s

Ej tad, ej nu dzirkstēs grāb! Lec no jumta ecēšās!

G r i ģ i s

Velni tai pa galvu danco, Visu māju izdancina.

E r p u s

Tu tai līdzi nedancosi. Diezgan nu tev klamžāties! Iesim labāk mājā gulēt,

Man jau pīpis izsmēķēts,

Un tev ar no tava pīpja Dūmi galvā sakāpuši.

Iesim liksimies uz ausi,

Nāks no rīta mājās prāts! (Abi noiet.)

2.skats

Velns, viņa kalpi: Jups un Zvups.

Velns

(iznāk no Daugavas un uzlec uz klinšu radzes, izplatīdams apkārt spožu loku. Viņš viscaur sarkani ģērbies, ar melniem ragiem. Staipās un žāvājas, un sāk šķaudīt).

Išķī! išķī! degons niez,

Ļaužu runas degonā.

(Spļaudas.)

Tfu tu! sliekas mutē tek:

Cepets liekas tuvumā!.

Kur tie kalpi, Jups un Zvups?

(Sasit plaukstas, atskrej Jups un Zvups, katrs no pretējās puses.)

Jups un Zvups.

Re, re, re! Mēs jau še.

Velns

Palaidņi jūs, elles rauši,

Kur tik ilgi palikāt?

Elles saime nebarota,

Ellenieši nedzēruši.

Jups

Nesu bļodu pilnu zirņu

No tām ļaužu asarām,

Dieva dēli vēršus dzina,

Melnus vēršus Daugavā,

Dzina ūdens padzerties,

Pēra zibens pātagām.

Sitiens man pa aci spēra,

Bļoda zemē noripoja.

No tās manas bļodas suķēm

Radzes cēlās Daugavā.

Un vairs savākt nepaspēju.

Zvups

Nesu krūzi pilnu misas,

Ļaužu sviedru sabrūvētu,

Saules meitas audus stiepa

Varavīksnes tītavās.

Skrēju, kājas sapinās,

Krūza krita, misa lija,

Ķur tā misa izlijusi,

Odens griežas virpuļos,

To ne velns vairs nesasmels.

Velns (pļaukā abus).

še nu, sasmel manas pļaukas,

Lai tev ģīmis plīst kā krūza,

Lai tev degons tūkst kā radze.

Ļekas vaļā! otrreiz skriet,

Kā lai saime neēdusi!

Man nu vienam jāpaliek,

Nav kas galvu izsukā,

Nav kas matus izieskā.

Dodat šurp man ecēšas,

Būs ko matus izsukāt,

Nolaužat man mieta galu,

Būs ko galvu izieskāt.

Kalpi prasīto padod.

Noliekat vēl divus maisus

Pilnus elles dālderiem

Un vēl divus tukšus klāt!

Būs jau gan ko pildīt pilnus,

Man tā galva niezēt niezē.

Kas man galvu izsukās,

Tam tas maiss ar dālderiem!

Kalpi noliek arī divus melnus maisus, divus pilnus un divus tukšus

blakām.

Un nu prom, ko ķepas nes,

Trīsreiz apkārt pasaulei!

Jups

Es kā vētra aizsteidzos.

Zvups

Es kā zibens aizšaujos.

(Abi prom.)

Velns

Es nu gribu palūkot,

Vai man palīgs nerāsies.

(Aiztupjas aiz akmeņa.)

3. SKATS

O n t a un S t ī p i ņ a nāk, ar sainīšiem apkrāvušās, Onta ar mazu sainīti pa priekšu, Stīpiņa, vārga vecīte, ar diviem lieliem saiņiem

nopakaļ.

Onta

(atgriežas).

Nepaliec nu pakaļā!

S t ī p i ņ a

(aizelsusies).

Vai man, saimniec, nav vairs spēka Nest to dieva dāvaniņu.

Ir nu gan tas Ašķis cilvēks:

Dod ar riekšu, ne ar sauju!

Onta

Nebūs vis jau dots par daudz:

Bij ko ņemties melnās miesās Mīstīt viņa pērnos linus,

Cietus tā kā miroņkaulus,

Rokās tulznas tā kā pupas. Vienumēr tik talkās lūdz!

Var jau kaimiņš kaimiņam Savu reizi palīdzēt,

Kad tie darbi sakrājas,

Bet kad viņš mums atdarīs?

S t ī p i ņ a

(noliek saiņus, apmetas zemē). Nāks jau, nāks tā viņa reize,

Kas par visām reizēm būs:

Kad tie ceļi satecēs,

Kad tie lauki kopā plūdīs, Grāvjiem, kupcēm nešķirami.

Onta

Lai nu mīļais dieviņš dodf Tā jau vien tik vajadzētu.

Velns

(neredzams ierūcas).

S t ī p i ņ a

Klau! Kas tur? Kāds ierūcas! Onta

Kas nu cits kā kaimiņsuns.

Būs pa taku līdzi skrējis.

Es jau saku, labi, labi,

Kad tie kopā sadotos —

Ašķis un tā mūsu Vaive —,

Tad tam brēkām būtu gals.

S t ī p i ņ a

Ko tu saki? mūsu Vaive!

Nē, tie abi neder kopā.

Onta

Kāpēc neder? Kas tam vainas?

Ašķis liels un bagāts saimnieks, Daudz par labu vēl priekš VaivesS S t i p i ņ a

Lai par labu vai par ļaunu,

Kopā neder, to es saku:

Bagāts viņš, bet rupjš kā maiss, Vaivulīte tam par smalku,

Sabirzīs kā ziediņš pirkstos. Onta

Branga tava Vaivulīte,

Kaunu maizē apēdusi:

Kalpa puisis, tas tai der!

Lai nu lūdzas, ceļos krītot,

Ka vēl Ašķis viņu ņem.

S t ī p i ņ a

Ko nu, saimniec, bērnu peli!

Nebij jau tai vieglas dienas Barga tēva pajumtē.

Viņš tāpat bij bārenītis,

Tēva, mātes nepazina,

Smagās kalpu gaitās gāja.

Vaivei viņa iežēlojās,

Abi kopā savaidēja,

Kā tie sila balodīši Salstot slapjā paspārnē.

Onta

Branga esi žēlotāja!

Tava vaina arī klāt,

Ka tas lērums noticies,

Uguns deg, šī biksta vēl!

Sāksi nu vēl Ašķi nopelt,

Tad gan varam piedzīvot,

Ka gar pašu degongalu Aiziet garām precinieks.

S t ī p i ņ a

Lai tad ņem viņš labāk Griezi.

Onta

Gudrā tu! Kad izies Grieze,

Kas vairs tavu Vaivi ņems, Ļaunā slavā iestigušu Tā kā mušu putriņā,

Nevilks i ne kaķēns ārā!

S t ī p i ņ a

Ak tu dieviņ, tavu bēdu!

Onta

Sunim jāsmej tavu bēdu:

Kurš vēl gauž, kad izprec meitas! Labāk starpā nejaucies!

Sēdi savā aizkrāsnē:

Svinēsim mēs vienai kāzas,

Tad ir otra pakaļ nāks,

Kad vairs nebūs žoga priekšā, Ābeļdārzā katris nāks.

Būs no rokas meitas nost, Saimnieks pats vēl pajauns vīrs, Var vēl otrreiz precēties,

Mājās vajag saimenieces.

S t ī p i ņ a

Tu tam brangi noderētu,

Tagad kop jau saimniecību, Trūkst tik vēl tās laulu saites.

Onta

Viss jau vēl var gadīties,

Tu tik nemaisies pa starpu.

S t ī p i ņ a

Ko nu es tāds cilvēciņš, Aizkrāsnītes iebūviete,

Savā klusā kaktiņā Nokunkstos kā circenītis.

Kas uz mani klausīsies!

Onta

Ritens, kurš visvairāk čīkst,

Ar visvairāk sadzirdams.

Runā tik, kā pienākas.

S t ī p i ņ a

Ko lai zinu vairāk teikt Kā to dieva taisnībiņu.

Dievu minot, velns ierūcas.

Onta

Ak tu muļķe, suns pat rūc!

Ja uz pūra neliek sveci,

Nespīd i tā taisnībiņa!

Klausies gudru padomiņu:

Ņem tai Vaivei slavēt Ašķi,

Kāds tas liels un bagāts vīrs.

S t ī n i ņ a

To neviens tam nenoliegs.

Onta

Neliegs! šī tā neliedzēja!

Visā apkārtnē to ciena,

Katrs viņā uzklausās.

S t ī p i ņ a

Gailis dzied uz mēslu čupas, Viņš uz savas naudas kaudzes.

Onta

Cik tam plašs un vērīgs skats! S t ī p i ņ a

Saliecies uz priekšu iet,

It kā naudu meklēdams,

Vai nav kādam izkritusi.

Onta

Dižens gaitā, dižens vaigā. —

S t ī p i ņ a

Dižens vaigā! baku rētains.

Onta

Klausies, muti nepalaid Goda vīru niecināt.

Nauda aizsedz visas rētas, Visus trumus apzeltī.

Ja tu Ašķi neslavēsi,

Piedzīvosi ļaunu dienu.

S t ī p i ņ a

Vai manu dieniņu, saimniecīt! Ko es varu ieslavēt!

Vaivulīte redzēs pati,

Kas tai tīkams, netīkams.

Onta

Ko tā redzēs — aizmigule! Staigā apkārt platām acīm,

Iet kā zvaigznes skaitīdama. Vai tā redz ko, vai tā dzird! Vajag viņai iestāstīt,

Pieņems tad i neskatoties.

S t i p i ņ a

Liec, ko gribi, saimniecīt,

Tik to vien es nedarīšu, Vanagam es neatdošu Savu balto balodīti!

Onta

Ko ar tevi, tādu muļķi!

Diez kam tev tā mēle mutē?

Ko der zvans, kas klusu stāv! Nu, lai paliek, dari citu,

Es to Ašķi uzņemšos.

Kā ar saldu cukuriņu Es to kaisīt apkaisīšu,

Vaivei priekšā nolikdama Kā to ciema kukulīti.

Bet tu, Stīpiņ, ja tev gadās Runāties ar saimenieku ...

S t ī p i ņ a

Vai nu iešu acīs līst.

Onta

Nelien acīs, ausīs lien:

Iebilsti par mani vārdu, Ņemies drusku paslavēt,

Ka es krietna saiminiece,

Visu saimi turu, valdu,

Ka bez manas gudras ziņas Nekrīt zemē putraimiņš.

Manā galvā cāļi, pīles,

Prātā bērni, sivēniņi.

Augu dienu apkārt eju, Atslēdziņu čingstinot.

S t ī p i ņ a

Labprāt, labprāt, saimniecīt. Tur es mēli ritināšu,

Tā jau tīra taisnībiņa,

Nav nekas tur pieliekams. Onta

Lai cik laba tā pirtiņa,

Krāsni vajag kurināt.

Būs i tev savs labumiņš: Došu podus izkasīt,

Pīles kāju pasūkāt.

Pag, tepat no ciemkukuļa Došu tevim nogaršot.

Diezgan smagi saiņus stiepi, Būs gan iekšā cāļi, pīles,

Būs i sviestiņš, rnedutiņš.

S t ī p i ņ a

Ko nu, mīļā saimniecīte,

Vai nu tūdaļ jācienā!

Onta

Ritens skries, ja iesmērēs.

Dod man šurpu tavus saiņus,

Varam zālē apmesties,

Vakariņas iebaudīt.

(Atsēžas zemē, atraisa maisus. Onta bāž roku saiņos vienā, otrā un velk tukšu ārā.)

Ak tu brīnums, kas tad tas!

Ķer ko ķerdams, grāb ko grābdams,

Visur tikai rācenīši!

Skat! un vēl no pērnā gada,

Daži pusē ietrunuši!

Ak tu tādu mānīšanu!

Stīpiņa

Te nu ir tas labais Ašķis!

Onta

Velns lai tādu skopli rauj!

Gan es viņam atmaksāšu,

Kad tas manos rados nāks.

Kur lai tādu dosmi liek!

Upē mest, lai velns to rauj!

(Paķer saiņus un tupeņus laiž ar sviedienu prom.)

Velns

(uzlec uz akmeņa).

Labvakaru! sievas mātes,

Pateicos par dāvājumu,

Es jūs pretī pacienāšu Ar tiem elles pīrāgiem.

Onta, Stīpiņa (abas pārbijušās iekliedzas un nokrīt gar zeini, uz vēdera palikdamas guļot).

Onta

čukstot pēc brīža).

Stīpiņ, vai vēl esi dzīva?

Stīpiņa

(tāpat čukstot).

Dzīva, dzīva, saimniecīt!

Onta

Ver tu pirmā acis vaļā,

Bail man velnu ieraudzīt.

Stīpiņa

Lūk, kāds bii tas kaimiņsuns!

Onta

Klus! Tik skaļi nerunā!

Skat, vai nav viņš vēl šepat?

Stīpiņa

Bail man arī galvu celt —

Liekas, viņa nav vairs še.

Onta

Kas var zināt, velns jau tāds:

Te viņš nav, te atkal klāt!

Ņemsim stipri krustus mest.

S tī p i ņ a

Un tad prom, ko kājas nes!

Onta

Pag jel! neskrej viena tu,

Es tev klātu pieķeršos.

Labāk rāpus rāposim,

Kamēr krūmos biezni tiekam.

Šķiet, šī vieta nolādēta.

(Abas rāpus projām.)

Velns

(nosauc pakaļ).

Paga, paga, sievas mātes,

Nākat znotu apkopjat,

Nākat izsukāt tam galvu.

(Abas iekliedzas un veldamās aizveļas krūmos. Velns atkal pazūd.)

4. SKATS

Andris, Vaive iznāk no krūmiem, Vaive Andrim pieķērusies, gribēdama viņu atturēt.

Vaive

Andriņ, Andriņ, kurp tu iesi?

Es vis tevis nelaidīšu!

Andris

Dieva pasaulīte plata,

Māte Daugaviņa dziļa.

Vaive

Vai man dieniņ! vai man dieniņ!

Neteic neminamus vārdus.

Andris

Palsā zirgā atjājusi Mūsu mīlas nāves stunda, šausmas aizslēdz vārdu durvis!

Melna rasa uz mums krita.

Sirdis koda pumpurā.

Vaive

Mīla, mīla, kā tā nāca,

Kā tā auga, kā tā kļuva,

Prāta žogus pārlidoja Tā kā zelta taurenīts.

Andris

Nāc vēl, mīļā, apsēdies,

Kur mēs senāk sēdējām. Asaras tev karas plaukstā Tā kā rasa pūpoliņā.

Nāc vēl mīļi runāties, Lakstīgalas šķiroties Trejdeviņas dziesmas dzied.

Vaive

Kur mēs abi tikāmies,

Plauka rozes, magonītes,

Kur mēs abi šķiramies,

Tur asaru upe tecēs. Pašķiries tu, zemīt,

Paņem manu augumiņu! Andris

Vēl tev lūpās rožu elpa,

Acīs tava dvēselīte Tā kā saule ezerā.

Gan ar laiku aizmirsīs.

Zāle celsies, kur es iešu, Krūmi slēgsies aizejot.

Vaive

Andriņ, Andriņ, nebēdini!

Tu man biji pusnakts rasa, Tu man debess lietutiņš. Sirds bez tevis mūžam sēros Aizslāpusi vālodzīte,

Vienmēr lietus prasīdama.

Andris

Nu man jāiet! Nu ir laiks!

Vaive

Es tev līdzi, kur vien iesi!

Andris

Mani ceļi tāli ved —

Tev pie tēva jāpaliek.

Tu man teici--

Vaive

Ak tu dieviņ!

Man zem krūtīm iezvanīja It kā zella pulkstentiņš Maza, mīļa dzīvībiņa. —

Andris

Mūsu bērniņš, mūsu prieks!

Mūsu sapnis miesa kļuvis.

Audzin’ viņu lielu, staltu.

Tēvs tev piedos, žēlos tevi,

Kad no ceļa nost es būšu.

Vaive

Melna dusmu vētra celsies —

Tēvam vēl to nesacīšu.

Tā jau tenku pievazātas Visas ļaužu vācelītes.

Andris

Mātes mīla bērna labā Sagāž visus ļaužu žogus,

Pārlec visas debess sētas.

Dieviņš tevi ņems pie rokas,

Vedīs atkal kalniņā.

Tā, nu tagad paliec sveika!

Dod vēl skūpstam vienu malku Lūpu rožu biķerīti!

Vaive

Vai man! Vai man! neej! neej!

Andris

Neraud’, neraud’, mīļsirsniņa!

Ncdar’ smagas ceļa kājas.

Vējš tev žaudēs asariņas Savā zīda nēzdodziņā.

Sveika! sveika! var jau būt,

Ka vēl reizi tiekamies.

(Izraujas viņai no rokām un aiziet uz Daugavas pusi. Vaive šņukstēdama griežas atpakaļ.)

5. SKATS Andris, velns.

Andris ar stingriem smaidieni sejā skatās apkārt, it kā vēl pārlikdams kādu nodomu vai ari kā atvadoties, un tad izvelk no kabatas resnu šņoru un lūkojas tuvākā koka zaros.

Velns (iznāk ar cilindri galvā). Jūs laikam gribējāt novilkt kreklu mazgāties?

Andris (dusmigi). Sava paša ādu, ja gribat zināt. Pat ne godīgi pakārties nevar, kur nemaisās kāds starpāl

Velns. Lūdzu, lūdzu, neliekaties traucēties. Es var būt varētu jums piepalīdzēt, es to protu tik viegli izdarīt, ka drīz šūposaties kā čiekurs egles zarā.

Andris. Man tā lieta nav tik steidzama.

Velns. Bet man gan, mīļo Andri.

Andris. Kā? Jūs zināt, ka mani sauc par Andri? Kas jūs tāds esat?

Velns (noņem cilindri, tā ka nāk redzami velna ragi). Ar atļauju stādos priekšā: elles neaprobežotais patvaldnieks. Mans tronis tagad jo stiprāk nostādīts, kur visus konkurentus esmu dabūjis pie malas.

Andris. Un ko tad jūs no manis gribat, sarkanā majestāte?

Velns. Tā jau ir mana priekšrocība, ka cstnu visur klāt, kur vajadzīgs, un neievēroju nekādas šķiru preteš-ķības. Tādēļ vajadzības bridi esmu ari pie jums un ceru, ka kļūsim vēl draugos. Sauksimies labak tūlīt par «tu». Es varētu tev arī piedāvāt ērtu vietu savā pili.

Andris. Pateicos. Man nav ne mazākās patikas nokļūt ellē.

Velns. Nu, tad tu elli atradīsi zemes virsū. Savu tiesu jau esi baudījis.

Andris. Kā tu to zini?

Velns. Ak, es zinu vēl daudz vairāk! Zinu, ka saimnieks gribēja tevi vai pasist un aizdzina tevi prom, suņus virsū rīdīdams, tādēļ ka tu tā drusciņ par tuvu biji sakaros ar viņa meitu. Zināju jau tūlīt, ka gribēji durties vai kārties, vai slīcināties, un tādēļ es esmu še un gaidu!

Andris. Uz ko tad tu gaidi?

Velns. Kā tu nu vēl prasi! Uz tavu dvēseli.

Andris. Uz manu dvēseli! Ak tu dievs!

Velns (nošķaudās). Nepiemini to veci! Tu jau zini, ka viņa vara, ja ne beigusies, tomēr stipri aprobežota. Esot nodibinājušās zināmas biedrības ...

Andris. Laid! Kas man vairs daļas gar zemes lietām. Esmu nabaga kalpiņš, kam nav ne ko teikt, ne būt. Neko darīt, ne gūt!

Velns. Nu! Nu! Nu! Tu vēl daudz ko varētu gūt, ja būtu prātīgs. Pašu saimnieka meitu tu vēl dabūtu, ja gribētu.

Andris. Ko nu runā tukšus vārdus!

Velns. Pie rnanitn nekas nav tukšs! Ne iekšā, ne ārā! (Rāda uz galvu un sāk kasīties.) Vai zini, zēn, tu man patīc, un es tev varu visu dot, ko vēlies, par sīkiem pakalpojumiem.

Andris. Kas tad jādara, un ko tu vari manim dot?

Velns. Vairāk neko kā ņem izsukā man galvu, man tā varen niez.

Andris. Ērmota lieta! Kā to lai izdaru? Un tev ragi arī vel galvā!

Velns. Tos es varu noņemt, tas tik pēc vecas parašas. Es bieži mainu tualetes, kā nu kur ierodos: vai salonos, vai kafejnīcās, vai birojos, īsi sakot, visur esmu citāds.

Andris. Bet es?

V e l n s. Arī tevi es apgriezīšu kā cimdu un no kalpa iztaisīšu par kungu, un tad tu redzēsi, kā noveiksi lielo Labrenci.

Andris. Ko nu es, vājais, varu pret stipro!

V e l n s. Muša arvien stiprāka par vērsi. Dari tik, ko lieku. Lūk, šos tukšos maisus! Ja tos piesukāsi pilnus, tie visi pārvērtīsies par zelta naudu, un tu būsi liels bagātnieks.

Andris. Labi. Labi, ja nu tā ir.

Velns. Nemeklē nu pa kabatām. Tavas sukas man neder. Se, ņem ecēšas, es turēšu maisus. Tos tu vēlāk pa-glabā mežā, lai nauda kaltējas.

Andris. Vai es tās ecēšas pacelšu?

V e l n s. Ar manu palīdzību viss iet viegli. Bet pag, vēl viena 1 ieta. Tā gan arī veca paraša no manu tēvu tēvu laikiem, bet es veikala darīšanās mīlu kārtību. Tev man jādod maza pilīte tavu asiņu.

Andris (izbīstas).

Velns. Ko nu baidies par mazu pilīti! Es teicu, tikai ''ecas parašas dēļ. Nav jau tev arī jāgriež krūtīs vai pirksta, bet kadā mazāk vērtīgā miesas daļā.

Andris (izvelk nazi no kabatas un apjucis skalās).

Velns. Zēl, ka dievs — tfu! — visus nav radījis no priekšas...

Andris. Ko tu saki?

Velns. Es teicu, ka vecais neprot savu amatu. (Andris iedur sev pirkstā, velns kāri uzlaiza.) Nu sāc nu darbu!

Andris (paņem ecēšas, kas pavisam vieglas).

Velns. A ta ta ta ta ta (mīli klakstinādams). Tā, tā, tā! Stiprāki! Stiprāki! Būs man labi, būs tev arī!

(Andrim sukājot un velnam maisu turot, ripo zelta dālderi pa gaisu.)

Pirmā cēliena beigas.

OTRAIS CĒLIENS

.

Otra aina

Lielā jeb viesu istaba pie Labrenča. Skroderis Atlociņš ar šujmašīnu pie galda šuj un dzied. Pavelk atvilktni un apskata dažādas atliekas un lupatas, kas nozagtas slēpu glabājas.

1. SKATS

Atlociņš

(dzied).

Sarkans, zils un zaļš,

Tam bij vēders ieapaļš!

Šķēres klātu: šniks!

Zils un zaļš, un raibs,

Tam bij kasē traips —

Šniks! tad abiem tiks!

Raibs un zils, un strīpots,

Kas būs dzīvē slīpots,

Tas uz priekšu tiks!

Tiks! tiks! tiks!

Šniks! šniks! šniks!

Degons šņabī svils!

Ienāk kalpone I k v i l d a, saukļa Ikve.

Ikve. Tev tagad jāpošas no istabas laukā. Saimnieks gaida viesus, jāuzpošas.

Atlociņš. Kas tie par viesiem būs?

Ikve. Ko es zinu! Varbūt precenieki, tas pats kaimiņ-saimnieks, es dzirdēju kaut ko čukstam un viņa vārdu minam.

Atlociņš. Oi! Oi! Oi! Visi precas! Vis? precas! Tad jau man būs jātura atkal kāzu runa un jāsadzejo atkal dzeja.

Ikve. Ko tu arī visu neproti!

Atlociņš. Mana galva gudra galva! Man ir visjaunākās dzejas un visjaunākās dejas. Es diriģēju korus, un man olekts un takts zizlis reizē; lūk, tā! (Uzkāpj uz krēsla un diriģē.)

Ikve. Ūja! Ūja! Neizsit acis saviem koriem. Atlociņš (aizsmacis, kāsēdams). Lai dzīvo! Lai dzīvo!

Ikve. Labāk būtu, ja tu piekoptu savu amatu un šūtu, citādi pašam nebūs ko dzīvot.

Atlociņš. Ak, to tu nesaproti! Mana sirds pukst kā šujmašīna. Es esmu uztraukts, atnes man sviestu, ko iesmērēt!

Ikve. Ko tad? Vai to sirdi vai šujmašīnu?

Atlociņš. Nē, lūpas, lai varētu tevi labāk noskūpstīt.

Ikve. Ak tu pagāns! Vai to tu arī proti? Es tev došu

ar tava paša olekti!

2. SKATS

Onta, Atlociņš.

Onta (nāk ar baki drēbes). Te būs tev vēl darbs. (Uz meitu.) Ko tu te slaisties? Vai darba nav?

Ikve. Saimnieks lika istabu uzkopt, bet skroderis neiet laukā.

Onta. Nu labi, labi, ej mēz pagalmu! (Ikve noiet.) Cik tālu nu esi, Atlociņ? Nemaz netiec uz priekšu. Atlociņš. Saimniec, es skrēju kā ar spārniem! Onta. Kad tu labāk skrietu ar šujmašīnu! (Cilā drēbes un skatās.) Kā tev tik maz iznācis no tā baķa? Atlociņš. Ļaudis top arvien resnāki.

Onta. Kad tu tikai nezodz?

Atlociņš. Es! Zagt! Es citu neko nezogu kā no meitām skūpstus. Tos arī labāk ņemu.

Onta. Vai tās bikses diezgan platas?

Atlociņš. Priekš tavas ziņkārības vēl par platu. Onta. Un kad tās bikses būs pašūtas?

Atlociņš. Kad tu, saimniec, kļūsi mazāk ziņkārīga. Onta. Ko nu niekojies! Ja tu citu nezodz, tu laiku zodz. Tagad tev jāsteidzas. Lūk, še būs drēbe priekš paša, varbūt iznāks kāzas.

Atlociņš skata drēbi un pēti un tad nogriež gabalu un met pa logu laukā.

Onta. Vai dieviņ! Ko tu dari!

Atlociņš. Tas gabals nekur neder!

Onta. Es tev rādīšu — tādu drēbi! (Metas pa durvīm laukā pakaļ drēbei.)

Atlociņš pa tam nogriež gabalu drēbes un iebāž savā azotē.

Onta (ienāk, drēbi putinādama). Skat nu, tādu iz-šķērdoni! Tik laba drēbe! Nebūtu tās kāzas, tad gan būtu jāmeklē cits skroderis.

Atlociņš. Nedusmojies, saimniecīt, gan es šūšu uz tavām kāzām arī.

Onta. Ej nu, ko melsies! Nāc tagad blakus istabā, te būs ciemiņi. (Iet abi, Atlociņam birst raibie gabali zemē, kurus viņš ātri paķer.)

Onta. Kas tad tie tādi?

Atlociņš. Nekas, nekas! Visi priekš kāzām!

Onta. Tu zodz, citādi tu godīgs cilvēks. (Noiet.)

3. SKATS

Vaive, Stīpiņa.

Vaive

Vai man dieniņ, kur es iešu?

Kā no tēva paslēpšos! Stīpiņa

Neraud’, mana mīlmeitiņa.

Tēvu labi pielūdzies.

Gan ar laiku aprimsies.

Vaive

Māmīt, ļaudis mani ēd,

Grieze griež, tētiņš cērt,

Auksti vēji ļaužu sirdīs,

Nav man savas māmuliņas,

Tu tik viena mani žēlo. Stīpiņa

Mīlā meitiņ, ko es varu!

Manas rokas izkaltušas,

Salīcis mans augumiņš.

Esmu tikai nabadzīte!

Vaive

Sirdī tava bagātība!

Tev rociņas zaļi zari,

Kad man vaigu noglaudīji,

Tavās acis rīta saule,

Zeltā mirgo asariņas.

Stīpiņa

Nāci, meitiņ, pagulies Manā šaurā gultiņā,

Manā tumšā kaktiņā.

Kamēr pāries bargi vēji,

Siržu ledu atkausēs.

Vaive

Bail man tēvam acīs skatīt,

Tu man dosi padomiņa.

(Abas noiet.)

4. SKATS

Labrencis, Grieze (viņa meitā).

Labrencis. Nebrauc! Nu ko tu saki par to Ašķi, viņš šodien solījies piebraukt, precētājs jau būs. Vai esi Viņā ieskatījusies?

Grieze

Ģīmis plats kā jāņu siers,

Ķimenītēm apkaisīts,

Mute plata kā krāsnes caurums,

Rokas garas nokaras,

Nezin, ar tām ko grābt, ko darīt.

Labrencis. Zin gan — naudu grābt.

Grieze. Skopums tam skatās ārā pa visiem pogu caurumiem. Vai tāds sievai ko dos?

Labrencis. Kas viņa, būs arī tavs. Sieva pieder pie vīra klāt kā papēdis pie zābaka.

Grieze. Lai to mūžīgi min zem kājām?

Labrencis. Sievai vīram jāklausa. Visi viņam klanās, visi dod godu.

Grieze

(smiedamās).

Pat kreklis tam aiz vēdera lokās Septiņās krokās.

Labrencis. Kad tu muti palaid, es tevi stingri turēšu.

Grieze. Liec vien suni pie ķēdes, rāmāks netaps, bet kodīgāks.

Labrencis. Nu, nu, palaidnis skuķis. Viena meita man jau aizgāja skadiņu cejā, un tu arī tik klenderē vien, nekāda darba tu neproti, nezin, ko tu īsti cauru dienu dari, pa žogiem lēkādama!

Grieze (trallina un tēvu saķērusi griež riņķi).

Māku diet, māku skriet!

Māku danci ritināt!

Kad iekāpu audekli,

Dzijas vilkās čokurā!

Pa trim gadiem vienu cimdu Kā margot nomargoju!

Labrencis. Nu jā, ja! Ar tavu medu jau var pat lāci pielabināt. Bet kā nu paliks ar to Ašķi? Viņš lepns un bagāts saimnieks. Padomā, viņam tambora rati!

Grieze. Lai brauc ar tiem uz elli! Es tam blakām nesēdēšu.

Labrencis. Rudenī seši barokļi kaujami.

Grieze. Viņš pats septītais!

Labrencis. Kad tu tā runā, kas no tā var iznākt?

Grieze. Kas var iznākt? No barokļa var iznākt gaļa un tauki, kas no šī?

Labrencis. Un tu tiešām negribi ņemt to Ašķi?

Grieze. Labāk kašķi nekā Ašķi!

Labrencis (nopūšas). Ak tu balamute! Ar tavu mēli tu proti reizē kost un laizīt.

Grieze. Viņu jau es nelaizīšu, to es tev saku.

Labrencis. Tādu labu precinieku laist garam!

Grieze. Lai ņem Vaivi!

Labrencis. Viegli tev to pasacīt. Viņa jau visu suņu aprieta, tikums pa lauku!

Grieze. Kāda sievietei vajag tikuma!

Labrencis. Ko gan tad?

Grieze. Sievietei tik vajag laba skrodera!

Labrencis. Tu domā, ka iztaisās kā lelle, tad jau nu bus.

Grieze. Viņa jau domājas esam skaista, un tu ari to agrāk lutināji, dēvēdams par puķi.

Labrencis. Tagad es saku, labāk puķu kāposts.

Grieze. Nu tad vāri drīz tos kāpostus un taisi, ka iznāk kāzas. Man papēži niez uz dejošanu.

Labrencis. Un tu tiešām neņemsi Ašķi? Vai tas ir tavs pēdējais vārds?

Grieze. Mans pēdējais vārds ir, ka man vajag jaunas kleitas uz kāzām. Velc vien to maku laukā!

Labrencis (galvu saņēmis). Ak tu dieviņ! Ak tu dieviņ! Tu man plēs matus no galvas nost!

Grieze. Nē jel, tētucīt, es negribu tavus matus, bet labāk naudu.

Labrencis. Ak vai! Jūs abas mani kapā iegrūdīsatl

Grieze. Es tev noslaucīšu asariņas!

Labrencis. Pag, nebāz man roku kulē! Ko tu tur

izvilki?

Grieze. Tavu nēzdodziņu.

Labrencis. Tas jau mans naudas maks! Dod atpakaļ!

Grieze. Tu jau vairs neraudi, tad nēzdodziņa nevajag. Es paņemšu, cik man vajag, un tad došu tev maku atpakaļ.

Labrencis. Jā, tukšu! Tā man iet! Izkūp manas meitas! Izkūp mana nauda! Gan tu arī aizskriesi diezin kur. Labāk nosargāt maisu pilnu ar blusām nekā meitu tēvam meitas.

Grieze smiedamās un trallinādama pa durvīm laukā.

5. SKATS

Labrencis. Onta! Onta! Kur tu esi? Nāc ašāk! Onta! (Sabrūk krēslā.)

Onta (ieskrej no blakus istabas). Ko tik nelabi bļauj kā aizkauts teļš? Kas nu atkal? Vai vēdera graiži? Es atnesīšu drapēs.

Labrencis. Neskrej, paliec! Ne vēdergraiži, bet sirdsgraiži. Palīdz, dod padomu. Ko tu saki par to Ašķi? Viņš solījies šodien atbraukt.

Onta. Ko man tur sacīt? Es jau viņu neprecēšu.

Labrencis. Par to taču nemaz nevar būt runa.

Onta. Ak tā! Par manim nevar būt runa! Vai tu domā, ka es jau metama pie veciem dzelžiem? Ka uz mani neviens neskatās? Es visu laiku esmu vedusi tavu saimniecību!

Labrencis. Labi jau, labi, mīļā Onta!

Onta. Es tev esmu bijusi labā un kreisā roka,

Labrencis. Labi, labi, dārgā Onta, bet par to citā reizē.

Onta. Bez manis tu būtu kā vēders bez galvas.

Labrencis. Taisnība, sirdsmīļā Onta, taisnība, es būtu kā galva bez vēdera.

Onta. Tu jau nezini, ko tu runā.

Labrencis. Tas tādēļ, ka es tev skatos acīs! Bet es jau negribu tagad runāt par sevi, es gribēju tev prasīt, kā būtu, ja Ašķis precētu to Vaivi?

Onta. Ja viņš viņu-ņem, lai notiek dieva prāts!

Labrencis. Un kāds tavs prāts?

Onta. Tas būtu visgudrāk. Kad tā viena būs nost, tad jau otrai radīsies drīz precinieks. Grieze jau lec kā blusa, tā drīz vien ielēks vīram klēpī.

Labrencis. Jā, un, kad meitas būs apgādātas, es varēšu sēdēt un reiz atpūsties.

Onta. Un taukus audzināt.

Labrencis. Ko tad? Vai dancot?

Onta. Kādēļ nē? Pats savās kāzās!

Labrencis. Kas nu mani vairs ņems, vecu vīru!

Onta. Oja! Oja! Kas tālu skatās, tuvu neredz. Virs esi vēl kā senču ozols, ar naudu pilns kā zīlēm. Un, kas to tev palīdzēja sakrāt, tu arī zini. Vai gaidi, lai tev klēpī sēžas?

L a b r e n c i s. To jau zinu, tu, tu tā biji.

Onta. Nu, redzi nu! Kas tālāk jādara, tev ari jāzin.

Dzirdama ārā ratu rīboņa.

Labrencis (uzlec). Vai dieviņ, Ašķis jau klāt! Ka tik man tās zīles nav par daudz jāpurina nost!

Onta. Muļķi! Solīšana nav vēl došana! To jūs, vīrieši, nekad neprotat. (Skatās pa logu.) Ir gan vareni uzpucējies: cepure galvā kā skurstenis, un pogu caurumā liela, plata saulgrieze.

Labrencis. Tas nozīmē, ka viņš vēl var uz visām pusēm griezties ...

Onta. Turi viņu cieti, es tev saku! Kam pīrāgs zobos, tas to nelaidīs no mutes laukā.

6. SKATS

Labrencis, Onta, Grieze, Vaive, Stīpiņa.

Grieze (rauj Vaivi aiz rokas, kura pretojas. Stīpiņa. rokas lauzīdama, nopakaļ). Te jau viņa ir, slēpjas pa kaktiem, nedrīkst tēvam acīs skatīties.

Labrencis. Ak tā! Man tu nedrīksti acīs skatīties, bet puišiem gan! Par daudz jau esi saskatījusies.

Vaive (nokrīt ceļos, viņu apkampdama). Tētiņ, tētiņ, apžēlojies par savu nabaga bērnu.

Stīpiņa. Saimniek, saimniek, viņa taču ir jūsu miesīgs bērns, jūsu miesa un asinis, neaizslēdziet savu tēva sirdi, paceļat viņu un piedodat.

Labrencis. Ko tu te maisies pa pulku, vecā nagla! Pats zinu, kas jādara!

Onta. Vai dieviņ! Precinieki jau nāk pa durvīm iekšā, un šis te bļauj kā kaujamie jēri, uz tirgu vedami!

Grieze. Kāda viņa izskatās, noraudājusies, visi vaigi pil vēl no asarām, kad tādu Ašķis ieraudzīs, viņš aizies, krusta nemetis!

Labrencis (uz Vaivi). Saņemies! Citādi es tevi pu rināšu kā slapju bērza zaru!

Stīpiņa. Ak vai! Ak vai!

Onta. Viņa jāgrūž pirms ūdens toveri, lai nomazgā muti. Nāc tūlīt, lai neierauga.

Grieze. Un es uzkaisīšu krītu uz ģīmja un drusku ar sarkano bieti uz vaiga.

Onta. Vajag, vajag! Bāla kā biezputra! Aši! Asi!

Aši prom, raudamas Vaivi līdz. Paliek tikai Labrencis. Ak durvīm

Ašķis klapē zābakus un šķaudās, un ar troksni šņauc degunu.

Labrencis. Tas nu ar nevar ienākt, kasās kā suns aiz durvīm! Kaut tik tā visa šļura ašāk pāriet! Tfu!

Atlociņš (pabāzis galvu pa durvīm no blakus īsta-bas). Pst! Saimniek, ja vajag manas palīdzības pie kopā savešanas, es tepat esmu, es protu, kā šūtin sašūšu!

Labrencis. Ej nu ej! Brūtgāns ar brūti nav kā bikšu gali, ko var sašūt kopā!

Atlociņš. Bez manis nekas neiznāks, to es saku! (Piever durvis, bet atstāj mazu škirbiņu, lai varētu noklausīties.)

7. SKATS

Labrencis, Ašķis.

Ašķis (smaida un gorās, un šņauc degunu, bet nevar sākt runāt).

Atlociņš, pabāzis galvu, met ar olekti kā ar takts zizli.

Nu! Nu!

Labrencis. Tad nu esat atbraukuši?

Ašķis. Vai ta nu pa gaisu atskrēju.

Labrencis. Ko tik reti?

Ašķis. Daudz tā darba. (Atkal klusums, rausta zābakus.)

Atlociņš atkal māj.

Vajadzētu ,,. vajadzētu .,.

Labrencis. Runājat skaidri un gaiši! Ko slapināt

mēli, it kā tā būtu aiz zobiem aizķērusies.

A š ķ i s. Vajadzētu — saimnieces mājā.

Labrencis. Paldies dievam! Tad jūs gribētu precēties?

Ašķis. Uz to modi jau būtu.

Labrencis. Un esat šurpu atbraukuši?

Ašķis. Jāiet apskatīties, vai zirgs nav atraisījies. Labrencis. Būs jau labi. Puiši zirgu uzskata un būs tam iebēruši arī auzas.

Atlociņš (atkal pabāzis galvu). Vīrs bez sievas ir tikpat kā zirgs bez auzām.

Labrencis. Vai tu klusēsi, šķirbu ložņa! Prātīgiem vīriem jāapdomā, pirms runā, jāiedzer. Un tad teikšu es to vārdu: jūs esat atbraukuši lūkot manas meitas? Ašķis. Es gribētu tik vienu.

Labrencis. Saprotams, kurš tad nu divas precēs! Tā jaunākā, Grieze, vēl ir aušīgs skuķis, arvien tik pa skursteni laukā! Jūs gribat manu vecāko meitu, Vaivi?

Ašķis (kasās). Gribu? Hm! Meita kas meita, bet tās ļaužu valodas ...

Labrencis

Meža putni gaisā skrien,

Vējā ļaužu valodas.

A šķ i s. Tas nu tā! Tā nu būtu! Bet manā ģimenē sep tiņi ķesteri.

Labrencis. Tiem jau mana meita nav jāprec. Ašķis. Hm! Es viņai arī neesmu tas pirmais. Labrencis. Nebijāt pirmais, būsat pēdējais. Ašķis. Vai pēdējais muļķis?

Labrencis. Nu, nu, pamazām! Muļķis nav, kas naudu ņem!

Ašķi s. Meita — nauda — hm! Jaucas pa galvu kā putras katlā.

Labrencis. Meita arī nav zemē metama, prot putru vārīt.

Ašķi s. Labu putru ievārījusi.

Labrencis. Vai tev nav acu pierē? Paskaties, kāda .mana meita no vaiga!

Ašķis. Ģīmi nevar sviestā cept.

Labrencis. Nemaz tev tā sviesta tik daudz nav; tev vairāk tik to tauku, kas uz vēdera.

Ašķis. Kad jūs tā, tad es atkal tā! Tie ķesteri arī

ieica. Ja es jums tukšs, tad arī es negribu jūsu tukšo podu vēl izkaisīt. Es raisu zirgu vaļā ...

Atlociņš (metas starpā). Tā nevar! Tā nevar! Kur nu? Paliekat.

Ašķis (dusmīgs un paliek runīgāks). Es arī negribu aklajās vistiņās iet!

Atlociņš (paķer Ašķi aiz pogas un Labrenci aiz rokas, abus kopā turēdams). Pielaižaties!

Labrencis. Es jau teicu, ka solīju ...

Ašķis. Jā, solījums pa labi un nauda pa kreisi.

Labrencis. Nu labi, tad es tev to tukšo podu piebēršu.

Atlociņš. Teikts un darīts. Es par liecinieku. Pa labi, pa kreisi, un meita vidū!

Ašķis. Ja jūs vārdu neturēsat, es došu jūsu meitu atpakaļ.

Labrencis. Labi, labi, tad es arī ņemšu savu naudu atpakaļ.

Ašķis. Nu jā, tad nu gan. Esmu ar mieru precēties, kā dievs licis. Nu tad, ja jau tā jaunkundze... Cūku jau ari nevar maisā pirkt, papriekš jāredz.

Labrencis. Lūk, tas bij prātīgs vārds. Iešu. Viņu lūdaļ atvedīšu. (Noiet.)

8. SKATS

Ašķis, Atlociņš.

Ašķis. Skroder, paskaties, vai man viss kārtībā!

Atlociņš (apskata viņu no augšas lidz apakšai). Tām biksām nav šuva pareizi iepletēta. (Groza bikses no vienas uz otru pusi.)

Ašķis. Nerausti tā, izrausi visas pogas, vai nokritīs!

Atlociņš. Biksas var krist, kad tik precība nekrīt.

Ašķis. Un te man žaketam arī trūkst pogas, to tu man izgriezi raustīdams.

Atlociņš. Iespraud puķi vietā. Tā!

Ašķis. Apskaties to šlipsi, vai pareizi sasieta.

Atlociņš. Ui, ui! Pavisam greizi. Tā jau ir, kad bez manis grib iztikt. Visam vajag štimmēt, citādi nedrīkst jaunkundzēm tuvoties.

Ašķis. Saki — vai es esmu smuks?

Atlociņš. Tīri kā bilde uz krāmu tirdziņa.

Ašķis. Tā es pats arī domāju. Bet nu vēl tāda lieta: ko es īsti lai ar viņu runāju?

Atlociņš. Jā, jā, to es zinu. Viss sākums ir grūts. Bet nostājaties te pie durvju šķirbas gluži tuvu, un es jums suflēšu. Un feini to vajag iesākt, to es saku: papriekš runājiet par dabu, par laiku un tad tā pamazām.

Ašķis. Vai dieviņ! Tur jau viņi nāk, kaut tik es zinātu pirmo vārdiņu, rīkle kā aizžņaugta...

Atlociņš (aši prom, atstāj durvju šķirbu). Nāc tuvāk, aši, aši!

Ašķis (nostājas kā pielipis pie durvim).

9. SKATS

Ašķis, Vaive.

Labrencis (iebīda Vaivi pa durvīm, pats pazūd). Ej vien! Mūsu kaimiņš grib ar tevi parunāties, kā jau nu jauni cilvēki.

Vaive (lepni, spītīgi, gandrīz mehāniski). Ko jūs gribējāt sacīt?

A š ķ i s. Labs laiks šodien.

Vaive. To jau es arī zinu.

Ašķis. Jums te dārzā aug diži koki.

Vaive. Ko lai viņi citu dara!

Ašķi s. Upe arī tek strauji garām.

Vaive. Viņa dod piemēru ari nevēlamiem viesiem tik strauji aiztecēt garām.

Ašķis (kraukājas). Ko es gribēju sacīt...

Vaive. Tas jums pašiem jāzin.

Ašķis (allaž klausīdamies Atlociņā). Es bieži par jums sapņoju.

Vaive (ar rūgtu ironiju). Es par jums arī.

Ašķis. Ak, cik skaisti! Pasakāt — ko?

Vaive. Jūs bijāt pārvērties.

Ašķis. Brīnišķi! Vai ne par jūsu līgavaini?

V a i v e. Nē. Par to gan nē, bet par vērsi ar ragiem.

Ašķis. Nu, nu, nu! Nebaidies! Nāc tuvāk, es jau tevi nenobadīšu.

Vaive

Kaķīts bēg, kad suni redz,

Cik nav kaķu saplosītu Sunim vien aiz asinskāres.

(Grib aizbēgt.)

Ašķis (pēkšņi atraujas no durvīm un viņu saķer). Vai tu re, kā ērkšķīts dur!

Vaive. Nevajaga ērkšķos grābt.

Ašķis. Bet kad rozi grib. Meiten, meiten, tu man patīc!

10. SKATS

Brūk no visām pusēm iekšā: Labrencis, Onta, Grieze,

Atlociņš.

Labrencis. Urā! Nu ir labi!

Ašķis. Patīk gan.

A 11 o c iņ š. Redz, ko teicu! Kas tad bij tas kopā vedējs?

Onta. Jāsadzer tik magaričas.

Vaive. Tēvs, ak, tēvs! Es labāk mirtu ...

Labrencis. Bēres, kāzas, viss ir viens! Jauns skuķis, visi grib mirt, kad grib precēties! Ha-ha-ha!

Onta. Te nu kopā sadzersim. Ikve, nes tik glāzes šurp!

Kalpone ienes, viņa katram ielej.

Grieze. Tad tik nu būs dejošana! (Viņa, drapējusies ar kadu negatavu drēbes gabalu, sāk dejot.) Trallalā! Trallalā!

Onta. Lūkosim mēs abi arī!

Skroderis ar olekti sit takti. Vaive novērsusies raud. Grieze priekšā dejo, tāpat Labrencis ar Ontu. Ašķis plātās ar rokām un grozās.

Otrā cēliena beigas.

TREŠAIS CĒLIENS

.

Trešā aina

Labrenča mājas pagalmā. Vidū klajums jeb sētas vidus, kuru ieslēdz kupli koki un ziedu krūmi. Zem tiem gari galdi ar saliktiem traukiem priekš kāzu viesiem. Kādā stūrī paaugstinājums muzikantiem. Laiks — kāzu priekšvakars.

1. SKATS

Jups un Zvups paslēpušies koku zaros za]os tērpos, tikko atšķirami no lapām, acis vien tik gailē kā lampiņas.

.Jups

(iesvilpjas).

Vai tu še? Kā smaka klāt,

It kā sodrēji no elles?

Zvups

Klau, vai mani nepazīsti?

Jups

Kad tie pilni piesūksies,

Tad tā lieta vaļā ies!

Zvups

Būs nu gan mums diezgan darba,

Man ir pilna pekles tarba!

(Apklusi, soļus sadzirduši.)

2. SKATS

lkvilda (kalpone), Labrencis.

Ikvilda ķer vēl traukus un kārto uz galdiem.

Labrencis

(no otras puses, liekas aplūkojam galdus, bet spiežas arvien ciešāk lkvildai klāt).

Vai viss ir kārtībā?

Vai katram nazim blakus dakšiņa Kā puisim meitiņa?

Lūk, tā!

I k v i l d a

(vairīdamās).

Vai, saimniek, vai nu viss tā jātulko! Labrencis

Es jaunu teicis neesmu neko,

Es drīzāk sacīt gribēju tev to:

Tev kakliņš balts un salds kā krējumiņš, Man tīri būtu jānoskūpsta viņš.

1 k v i l d a

Jums labāk jānogaršo dzīru kauss.

Man rīkle aizsmakusi, klepus sauss. Labrencis

Bet tavas lūpiņas tik sārtas, raug!

I k v i l d a

Tām virsū tagad nikna ēde aug —

Kas viņas skar, tas sevi saindētu. Labrencis

Vai velnu, kaut tu izčibētu!

Un tomēr, meita, izskaties kā roze!

I k v i l d a

Man vaigus dedzina tuberkuloze. — Labrencis

Un roka arī tev tik asa — skarba!

! k v i l d a

Tas, saimniek, nāk no tava sūrā darba. Labrencis

Teic, kādā kalpu kaktā tad tu dzimi,

Kur pieķer, visi locekļi tev slimi!

Teic — kas tad īsti ir no tevis?

1 k v i l d a

Kam lai nu būt, ko dievs nav devis,

Man vienīgais tik ir — mans tikums. Labrencis

Man labāk patiktos gan drusku plikums.

I k v i l d a

Man vaigi sarkst, es tālāk neklausos. Labrencis

Nu, nu, es vairāk virsū neplīšos.

Bet nogaršo tik cukurriekstiņus!

(Sniedz viņai tos galanti.)

I k v i l d a

(nikni, zobgalīgi).

Es lūgtu pretī manus saldumus!

Labrencis

Man viss ir salds, ko sniedz ar savu roku.

(Viņa tam ieber piparus mutē. Labrencis skraida spļaudīdams.)

Ak vai, ak vai, to tādu joku!

I k v i l d a

Tad ņemat virsū to, kas sūro dzēš.

(Iedod viņam mutē sinepes.)

Labrencis

(skrej vēl vairāk un spļauj.)

Ak vai! Tas mani tīri pušu plēš!

Pirms piparus, tad virsū sinepes.

Kas to būt’ domājis no tās meitenes!

Pag, es tev tavas lūpas pārkodīšu,

Tad citiem nevarēsi skūpstīt ļaut!

i k v i l d a

Es atkal degunu jums nokodīšu,

Lai nevar cits vairs virsū spļaut.

Labrencis

Ak, meiten, cik tu esi neganta!

Bet diemžēl tu tik pilna, apaļa,

Man liekas, tu vēl esi glābjama.

(Skauj viņu. Ikvilda kliedz.)

3. SKATS

Tie paši, Onta.

Onta (pēdējo redzējusi). Dieviņ augstais! Kas tas par traci! Ko tu, veci, tā ļogies kā apgāzts toveris?

Labrencis. Ūja! Oja! Kopš kura laika es tik vecs palicis!?

Onta. Kopš tu ar jaunām meitām knaksties! (Uz Ik-vildu.) Un ko tev acis spīd kā spīķera žurkai?

Ikvilda (dusmīgi). Lai saimnieks pats saka! (Aši ārā.)

Onta. Nu, runā! Vai gribēsi vēl liegties?

Labrencis. Es tikai viņu pārmācīju.

Onta. Ak tikai pārmācīji! Nu es tevi pārmācīšu! Izpurināšu tevi kā vecu paltraku, ka spalvas vien putēs gaisā!

Labrencis. Ak tu dieviņ! Papriekšu viena, tad otra!

Onta. Un ko tu vēl gribēji izdarīt: tu tain Ašķim gribēji atdot labāko govi no staļļa. Viņa ļaudis jau atnāca pakaļ. Par laimi, es tur gadījos, citādi būtu beigas.

Labrencis (raudulīgi). Es to Vaivei apsolīju dot pūrā.

Onta. Ak tu, nejēga! Dos pirms govi, tad meitu. Es tev saku, pirms meitu, tad govi! Citādi neiet! Es aizslēdzu visus staļļus, un te man atslēgas. Tās es nedošu no rokām laukā, kad arī zārkā gulēšu.

Labrencis. Bet, kad solīts, kāds lopa gabals tad jādod.

Onta. Pats tu lopa gabals!

Labrencis. Rimsties, sieva, to man vēl neviens nav teicis.

Onta. Nu, tad tu tagad to zini.

4. SKATS

Tie paši, Atlociņš.

Atlociņš (skrej caur istabu, pūš uz nagiem, sit gar sāniem). Deg! Deg! Kādu spoguli! Kur ir kāds spogulis? Man matu šķēres nokaitušas un spogulis nokrita un saplīsa.

Onta. Kas par šķērēm, kas par spoguli?

Atlociņš. Nu jel! Matus ko ieviļņot! Tikko iededzināju cirtas, tā nokrīt spogulis, es sagrābu karstas šķēres, sadedzināju nagus, un nu kūp visi mati!

Onta. Ak tu mīļais dieviņ! Ko tu citu gribi no saviem matiņiem iztaisīt, nekā dievs devis?

Atlociņš. Kā tu nesaproti! Meitas man glaudīs galvu un teiks: zīda cirtas!

Onta. Tu jau nu gan izskaties kā glazierēts pods! Acis tā vien spīd kā pogu caurumi!

Atlociņš. Jā jel, es apvilku melnu stīpu, un tad taisni tas spogulis izkrita no rokām. Bet, dieva dēļ, dod kādu spoguli, man katra minūte dārga, man vaigi kaist kā gludeklim.

Onta. Ej ārā! Spoguļojies kādā peļķē!

Atlociņš. Ak dieviņ! Par vēlu iedomājos, ka mari svārkā būtu jāieliek kāda jauka smarža.

Onta. Virtuvē ir petrolejas kanna, lej, cik gribi!

Atlociņš. Tu nesaproti! Tu nekā no modes nesaproti! Kaut jel būtu tie paši baltie ceriņi!

Onta. Sētas malā aug nātru diezgan.

Atlociņš (atmet ar roku). Ko nu ar muļķi runāt, ko ar pliku plūkties.

Onta (sadusmota). Ko tu saki! Es tev plika? Kad tu mani esi redzējis pliku? Es tev rādīšu! Drīzāk es tevi nolobīšu pliku kā sīpolu! (Paķer kādu koku un dzenas tam pakal, tad bēg pa durvīm laukā. Uz Labrenci). Un ko tu te stāvi, it kā tev būtu ķieģelis uzkritis uz galvas?

Labrencis. Es skaitu buteles uz galda.

Onta. Jāredz man arī, tev acis pakausī. Skat nu! To vieglo vīnu tu esi uzlicis un to stipro atstājis pagrabā.

Labrencis. Un kad nu piedzeras?

Onta. Vai tu nezini, kā bībelē notika pa kāzām Kā-naānā? Vai tur pestītājs nedeva papriekšu to stiprāko un tad to vājāko? Viņš zināja, ko darīja. Citādi no tām laulībām nekas nebūtu iznācis. Vai tu gribi būt gudrāks nekā pats pestītājs?

Labrencis. Bet ja nu brūtgāns nekā vairs nejēdz un nokrīt gar zemi kā baļķis?

Onta. Jo labāk: kā brūtgāns nokritis, kā vīrs uzcelsies. Bet nu vāc buteles kopā, un iesim apmainīt pret stiprāko.

5. SKATS

Sanāk dziedātāji un dziedātājas ar mūzika n tie m, arī G r i ģ i s un E r p u s.

1. puisis (kāpjot uz tribīnes). Jūs, meitas, nespiežaties vīriešiem priekšā!

1. meita. Bet mēs taču dziedam augstās balsis.

Resns puisis. Es stāvēšu priekšā. Es varu dziedāt i augstu, i zemu, kā vien patīk.

2. meita. Jā, jā, tu jau rūc kā dundurs un čīksti kā nekalts ritenis.

Puiši. Nost, nost, meitas, stāvat mums aiz muguras vai patrepē un iepīkstaties, kad vajadzīgs.

Meitas turas pretim.

Meitas. Muļķi tādi, neļauj stāvēt priekšā! Mēs, sievietes, taču dziedam soprānu!

Otrais. Kas par soprānu! Es zinu vairāk kā visi no dziedāšanas. Es karā biju par bungu sitēju.

Trešais. Nekā, brālīt, tu mani nesabaidīsi. Es esmu bijis par paminu minēju pie ērģelēm.

Ceturtais. Bet kur kora vadonis? Kur Atlociņš? Pamēģināsim balsis, kamēr šis nāk! (Sāk dažādos toņos pīkstēt un rūkt.)

Meitas (smejas). Nu jau iet kā pa varžu dīķi!

Muzikanti (sāk skaņot instrumentus maršam).

6. SKATS

Tie pasi, Atlociņš.

Atlociņš (elsdams pūzdams sviedrus slauka). Sasodīts! Nokavējos! Jā, tā māksla! Tā ir liela māksla! Tur vajaga lielas nogremdēšanās.

Meitas (smejas, Allociņu ieraudzījušas). Skat, skat! Kādi šim tie mati sacēlušies gaisā! It kā vārnas būtu tur taisījušas perēkli!

Atlociņš. Nu, vai stāvat sava uzdevuma augstumos?

1. meita (pusraudu). Viņi mūs grūž pa trepēm zemē.

Atlociņš. Klusu, meitas! Ko čalojat kā zosis pēc pērkona! Vai tik nopietnā brīdī jāsmejas!

Viena meita. Tu jau izskaties kā eņģelis Gabriēls no mugurpuses! Hi, hi, hi!

7. SKATS

Nāk Labrencis, Onta, Grieze.

Labrencis (skatās apkārt). Kur ta šie paliek? Vajadzēja jau būt klāt!

Onta. Kad tik vēl neiznāk smuki salāti!

Grieze. Vai tu nezini, ka brūtēm jāpucējas un jāraud?

Labrencis. Kad tik tas Andris te nepabāztu savu degungalu, tad viņš gan redzēs. Man tāda nelaba dūša, jāiedzer viens malciņš. (Iedzer, nokrata kājas.)

Onta. Nesadzeries par daudz, ka vari godīgi saņemt viesus.

Labrencis. Paturi savus desmit baušļus priekš sevis.

Atlociņš. Man arī tādas vēdergraizes.

Onta. Iemet nu tu arī, tikai ne par daudz.

Atlociņš. Par daudz esmu vienmēr dzēris, bet nekad neesmu diezgan dzēris.

Labrencis. Še. Tu, skroder, esi pasaulē daudz apgrozījies, tu dod mājienus, ja kur noiet šķībi.

Onta. Ko šis! Tev pašam nošuvis bikses šķībi un ga* lus par īsiem. Ja nu trūkst kāda poga, ko tad?

Atlociņš. Lai trūkst pogas, kad tik netrūkst naudas!

Grieze. Kad es precētos, es gan ņemtu labi vecu un bagātu un tūlīt tam iedotu indi.

Labrencis. Skuķi, tu esi velnēns!

Grieze. Tad jau labi, tad man vairs par tādu nav jātop!

Onta. Priekš tava jaunuma tev par daudz liela mute.

Grieze. Vai nu man jāgaida, lai tik veca taptu kā tu!

Labrencis. Beidzat nu kašķēties. Uzklausies, skroder, tev dziesmas arī jādzied un kāzu runa jātur.

Atlociņš. Man ir visādas dziesmas: sirds dziesmas priekš iemīlējušiem, dzīru dziesmas, paģiru dziesmas. Uzklausāt vienu:

Vasarā jādzer, kad rīkle kalst,

Ziemā jādzer, kad salst.

Rudenī jādzer, kad kvieši briest,

Vispār jā iedzer,

Kamēr velns zem galda sper.

Labrencis. Ir jau labi! Izdari tik visu laikā un vietā un to runu noturi, man pašam uznāk mēles krampis, kad runāju.

Onta. Saki labāk, tev trūkst zobu.

Grieze [uz Atlociņu). Vai tu proti tādas labas mīlestības dziesmas?

Atlociņš (iedzēries, spiež roku sirds vietā pin vēdera). Es pats esmu applucinājies no karstas mīlestības uz jums, jaunkundz. Man ir sirds brūču drudzis, jūs esat man sirdi lauzuši.

Grieze. Kas liels, ja vīrietim sirds lauž! Nosper kā piepi ar kāju, aug atkal jauna vietā.

Atlociņš. Vai drīkstu jums piedāvāt savu roku?

Grieze. Bāžat to labāk kabatā un piedāvājat man savu kāju uz dejošanu vēlāk.

Labrencis. Skat nu to skuķi! No vienas nerātnības viņa atlaižas, kad tai divas jaunas prātā.

Aiz durvīm troksnis.

Onta (sasit rokas). Nāk! Nāk! Nāk!

8. SKATS

Ašķis nāk ar četriem ķesteriem, divi to ved aiz rokas katrs vienā puse. Viens iet pa priekšu ar atšķirtu dziesmu grāmatu. Atlociņš aši uz tribīnes diriģē.

Atlociņš (diriģē).

Kur dziesmas skan,

Tur ļaunais bēg,

Tā dziesmu vara Mūs glābj no kara ...

Ķesteris

(dieva dziesmām grib pārdziedāt).

Es esmu nu to grunt’ atradis,

Kur turēšos pastāvīgi.

Tā tukša tenka nava vis,

Kas solīts, paliek mūžīgi.

(Meldiņas grib viena otru pārdziedāt.)

Labrencis (izmisis plāta rokas). Klus\ klus\ muzikanti, ļaujiet tiem goda vīriem apsveikties. Lūdzu, lūdzu, ieņemiet pie galda goda vietas. Līgavainis te, appušķotā vietā, blakām līgavas krēslam.

Meitas zem trepēm sarunājas, kamēr ķesteri sēstas.

Viena meita. Skat, skat, tas ar to dziesmu grāmatu ir tik garš un kalsns kā pulksteņa ķēde!

Otra meita. Tam pa kreisi ģīmis uztūcis vairāk no alus nekā no bībeles lasīšanas.

Citi ķesteri nāk pakaļ, bet daži iztrūkst.

Labrencis. Nu, sasēstiet visi ap mielastu. Muzikanti arī! (Uz ķesteriem.) Jums, godātie viesi, pirmās vietas. Bet, kā redzu, visi no jums nav atnākuši? Vai tie negribēja mums parādīt godu?

Ķesteris. Tam vienam tās nolādētās varžu acis sāp, otrs sabāries ar sievu, un vēl tam trešajam jākauj cūka.

Visi sēžas ap galdu.

Labrencis. Lai nu dieviņš tiem palīdz visās vietās! Bet tad nu iebaudāt pa glāzītei un uzkožat!

Erpus (iemet). Degvīns ir cilvēkam tikpat kā silts kažoks!

G r i ģ i s. Nevajaga tikai par daudz kažokus savilkt mugurā.

Atlociņš. Droši vien, jo tukšāka butele, jo pilnāka sirds un žiglas kājas arī. Vēlāk nāks deja.

Ašķis. Jā, iekost vajag, no vēdera nāk deja.

Ķesteris. Visu ar mēru, visu ar prātu.

Erpus (piegrūž Griģim). Es gan nekad nezinu, ko es ēdu, es tikai zinu, ko es dzeru.

Onta (visus arvien skubinādama). Nāc tu arī, Stī-piņ! Kad uz saimnieka līst, tad uz kalpa pil.

Ķesteris. Nevajaga nekad aizmirst tos, kas sēd tavu durvju priekšā. Mūsu baznīcas ubagi drīkst no putras mušas izlasīt.

Grieze (grib stiept Stīpiņu no aizkrāsnes ārā). Stīpiņa sēd kaktiņā,

Asru krūze rociņā.

Labrencis. Ko šī spārdās kā zivs uz sausums* dabūsi dejot arī.

Stīpiņa. Vai dieviņ kundziņ, ko nu es, nabadziņš, pie kungiem!

Labrencis. Nāc, kamēr sirds man mīksta, dabūsi vēlāk kādu kartupeļu kulīti arī.

Ašķis. Ko nu ņemies tik daudz ar vecām sievām. Kur tā brūte paliek? Govi tu nedod ārā no staļļa, meitu no istabas!

Labrencis. Rimsties, rimsties, būs ir govs, ir brūte. Pankoks jācep uz abām pusēm.

Ašķis. Cik ilgi tu cepsi — kamēr sadegs?

Atlociņš. Mīlai nevajaga būt tūlīt karstai kā gludeklim. Gan pamazām ogles iesils.

Labrencis. Skrej, skuķi! Kur tā Vaive vēl gražojas, ved viņu šurp!

Ašķis. Nevajag jau vienmēr izskatīties kā uz papirosu kastītes uzmālētai.

Ķesteris. Vai viņai bakas potētas? Vai iet pie dievgalda?

Onta. Ak tu dieviņ, to jau i šķielacis var redzēt un akls saost.

Meitas (sačukstas). Nu jau nāk, nu jau nāk! Lūk, kāda izskatās, it kā no kapa uzcēlusies!

Otra, Nē, it kā kapā gultos!

9. SKATS

Tie paši, Vaive.

Stīpiņa

(raud).

Baltiņ bāls mēnestiņš —

Bālais mēness ieripoji Melnajos mākoņos. —

Ašķis (Vaivei pretim). Nāc nu sēdies man blakām un skaties man acīs.

Atlociņš

(dzied jau iedzēries).

Sniedz rociņu, dod mutītes!

Nāc ar mani klētiņā!

Sniedz---

Labrencis (klusu). Ļauj tiem dieva vīriem pa-priekšu runāt.

Ķesteris (pieceļas svinigi). Skatīsimies uz augšu, skatīsimies uz apakšu, skatīsimies pa labi, skatīsimies pa kreisi. (Klepo.) Man asinis tek pa degunu.

Ašķis (ar Vaivi, piedzēries, ari drošāks). Vai to sniegu nevar kausēt? Iedzer, vai vēl kaunēsies?

Atlociņš

Jāplaukst taviem bāliem vaigiem,

Jāzied tavām zilām acīm!

Labrencis. Klus’, Atlociņ, ko maisies starpā ar to dziedāšanu. (Uz Vaivi.) Kas tas tev par ģīmi! Brūtei jāizskatās citādi!

Onta (saldi). Jā, jā, citādi, ja es būtu brūte!

Labrencis (stipri iereibis). Jā, Ontiņ, tev vaigi kā divi maizes kukuļi un mute kā ceplis, kur var bučas šaut iekšā, arī gūžas tik platas, ka uz tām var nostaigāt kaķēns.

Meitas (savstarpigi). Ko tie svētie vīri var ēst kā tie ķesteri!

Otra meita. Un dzert arī. Tam vienam jau nokaras deguns kā sēru vītols.

Trešā. Un tas līgavainis izskatās kā trusītis, kas grib šķaudīt.

ķesteris (pieceļas grīļodamies). Es to jauno pāri gribu svētīt. (Kā ceļ roku, saplīst glāze.)

Visi. Hurrā! Hurrā! Tas uz laimi!

Atlociņš. Bet tagad sāksim deju. Muzikanti, raujiet

vaļā!

Pedējie paņem instrumentus, spēlē maršu. Labrencis ar Olitu pirmie.

Meitas

(dzied).

Nu jau mani mičos, nu jau mani mičos,

Vedīs klētī guldināt —

Skaistais, zaļais rožu kronis,

Puķīt’ zilu zaļu.

Ašķis (velk Vaivi no krēsla augšā). Nāc, nu mūsu reize stāties rindā.

Vaive. Nost no manis! Neaiztiec tu mani! (Atgrūž viņu, ka gandrīz pakrīt.)

Ašķis. Oja, kas tad tas! Būtu gandrīz pakritis zem galda.

Vaive. Nelūgtam neder galds un neciestam zem galda ...

Visi saskrien apkārt.

Visi. Kas tur? Kas tur?

Labrencis (svinīgi piecēlies). Piķis un zēvele! Es te runāju kā tēvs un pavēlu tev iet ar tavu līgavaini dejot.

Vaive. Es teicu, lai viņš man ne pirksta neliek klāt, un tu, tēvs, man arī nevari pavēlēt!

Labrencis (draudoši). Un tu neiesi?

Vaive. Nē! Es saku vēlreiz.

Labrencis. Tad tu man gan redzēsi. (Sagrābj kādu smagu priekšmetu uz sišanu.)

Sievietes kliedz. Stīpiņa no kakta metas starpā.

Onta (satver viņa roku). Saimniek, rimsties, neaiz-mirsties, kad tev pašam vēlāk neiziet prasti.

Stīpiņa (aizstājas Vaivei priekšā). Saimniek, bīstaties dievu, sist savu miesīgu bērnu!

Labrencis (elsdams). Laižat, sievas, laižat, ko kliedzat, it kā jums būtu peles saskrējušas zem brunčiem. Vai es nedrīkstēšu savu meitu pārmācīt? Es jums rādīšu, kas ir bijāšana. Es jūs visas sasitīšu kā olas.

Grieze

(trallina).

Lai bēdājas kas par bēdu,

Es par bēdu nebēdāju.

Tēvs, tu kā vērsis esi ielauzies stikla bodē.

Labrencis. Arī tu dabūsi savu tiesu. Paga vienf Līdz šim esmu tevi ar cukuru barojis kā balodi. Nu tu jutīsi pātagu.

Atlociņš. Bet tas ir skandāls! Ļaujat, es to lietu nokārtošu.

Labrencis (rauj viņam aiz matiem). Nokārto pats savu vārnu ligzdu! Un tu, Ašķi, ko tu slēpies ķesteriem aiz muguras kā Ādams paradīzē aiz koka? Vai pats neproti savu brūti paņemt?

Ķesteris. Nu, tad mums tas jaunais pāris jāsaved kopā. (Tuvojas Vaivei, Ašķi aiz rokas vilkdams.) Rakstīts stāv: tavai gribai būs padoties (neredz Stipiņu, kas vēl zemē Vaivei pie kājām, un nokrīt tai pāri).

Ašķis plāta rokas un atver muti, bet nekā nevar izteikt, un tā paliek mute vajā.

Labrencis (palīdz ķesterim uzcelties, uz Stipiņu). Ko tu te vēl valsties pa kājām kā peļu spirina, ka ne ieraudzīt nevar, inarš savā kaktā!

Stīpiņa (raudādama). Samin mani! Samin! Tava varmācība brēc pret debesīm!

Ķesteris (nopurinājis svārkus). Un rakstīts stāv: tava griba, — brūtgān, kur tu paliki? (Saķer un stiepj atpakaļ.)

Labrencis. Tā, tā! Palīdzat, svētie vīri, viens te netieku galā.

Vaive (saņēmusies pieceļas, uzceļ Stipiņu). Neraudi, māmīt! Gan viss izšķirsies.

Ašķis (grūž ķesterim pie sāniem). Nu jau būs! Nu jau būs! Pate nāk, apdomājās.

Ķesteris. Un tava griba ...

Vaive (cēli, panāk līdz istabas vidum). Nu tad klausāties manu gribu, tēvs, Ašķi un visi, visi: mana griba ir — tēvs, ka es tevi nepaklausīšu un to svešo nekad neņemšu! Un tu (pret Aški) dzirdi: es esmu citam saderēta, un vēl vairāk — es nesu viņa mīlas ķīlu zem sirds. Tagad tu zini!

Labrencis (kā triekts atkrīt krēslā). Ak kauns! Kauns! Kauns!

Onta viņam apkārt.

Vaive. Man mana bērna nav jākaunas! Lai zin to visa pasaule! Nost ar šo lupatu, ko ar varu esat man uzspieduši, kad man nebija spēka pretoties! (Norauj brūtes kroni un plivuru un sviež prom. Vispārējs apjukums.)

Labrencis (uzraujas, negantās dusmās). Nu tad es tev parādīšu! Prom no manas mājas! Prom! Skrej pakaļ savam pavedējam! Nedomā man vairs acīs rādīties! Tu esi mani ar kaunu apkrāvusi! Lai tēva lāsti tevi dzen apkārt pa pasauli! Lai zāle nokalst tev zem kājām!

Vaive (acis aizsegusi). Es eju, tēvs, lai tavi lāsti nekrīt uz tevi atpakaļ. (Prom.)

Ķesteris (paceļas). Arī mēs ejam. Sī māja kļuvusi par lāstu un piedauzīšanās vietu.

Ašķis (sāk baurot). Kur nu mana brūte? Es viņu taču būtu ņēmis ar visu ...

Ķesteris. Nenokar nu ausis. Kad ola sasista, tad čaumala vairs neder. Ļauj, lai visai lietai pāraug zāle.

Ašķis. Vai zāle lai pāraug manam kapam?

Ķesteris. Nu, nu, nu! Labs zirgs zaudē pakavu un tomēr skrej tālāk.

Ašķis. Un kur tad tās solītās govis un tie zirgi? Es esmu iznerrots! (Bļauj vēl diktāk.)

Ķesteris. Klus! Klus! Un ašāk prom! Mēs baznīcā aizlūgsim par tevi dievu.

Ašķis (prom iedams uz skroderi). Un tu esi vainīgs! Kam tu man neieskrullēji matus kā tev pašam, tad es butu paticis!

Atlociņš (māj muzikantiem, tie spēlē maršu).

Labrencis. Tā kunga roka guļ smagi uz manis...

Onta. Nē jau, nē! Tā tikai mana roka. Es tev gribu noslaucīt asaras, paglaudīt galvu. Lai viņa skrej, būs reiz mājas no kauna tīras. Un tas resnais Ašķis ar — lupata vien ir, parādu pilns kā ezis ar adatām. Es par tevi stāvu un krītu.

Grieze. Krīti viņam klēpī. Es to brūtes vaiņagu likšu labāk tev galvā. (Uzliek.)

Onta. Ej nu ej, ko jokojies. Tas jau tev nākas.

Grieze. Gan jau būs man cits. Es ņemšu labi vecu un bagātu.

Atlociņš. Bet kāzas nedrīkst izjukt, tās jāturpina. Liksim viņiem rokas kopā. Kāzas bez brūtes ir alus bez putām.

Visi. Jā, jā, jā! Būs mums jauna saimniece.

Onta. Kas nu es par jaunu! (Vairās, grib izbēgt.)

Grieze. Ko nu, tēvs, vēl domā! Būs otra jaunība! Es jau to saimniecību nevadīšu un pīlēm un vistām pakaj neskriešu.

Labrencis. Es jau nekā nesaku, es tikai saku, es gribēju būt teicis ...

Skroderis. Ko tur sacīt! Laba miera laiku prece, ņem cieti. Bet nu vajag muti turēt un sākt dziedāt.

Grieze. Nē, labāk dejot. Mūziku, puiši! Pie dejas var ņemt rokā visas sievietes un laist tālāk kā pīķa vai kārava dāmas! Vaļā! Un jūs abi, tēvs un jaunā māte kā pāris, pirmie. Tagad jūs abi esat atkal jauni!

Labrencis. Neviens jau nevar no savas ādas izlīst laukā.

Grieze. Tev tava āda stāv vēl labi.

Visi (sāk dejot). Hurrā! Nu ir īstās kāzas!

Atlociņš. Man tām kājām atsperes nolūzušas un galva smagāka par šujmašīnu.

Grieze. Tev smaga no tiem papīrīšiem, kuri vēl skrullēs ietīti.

Atlociņš. Ak, tās jau manas mīlestības vēstules.

Onta. Bet, kamēr sirdis karstas, ēdieni paliek auksti. Sasēžat nu visi pie galda. Iekožat dieva dāvanu, iedzerat pa labam malkam. Novēlat mums labu.

Visi sasēž.

Atlociņš. Tas vārds nav zemē kritis.

Onta (uz Labrenci). Neesi nu vairs tik skābs kā ķērnes piens. Vai redzi, tagad der tas stiprais. Nebēdā vairs, sadzīvosim kā divi balodīši.

Atlociņš (nokraukājas). Vai vējš! Ir gan stiprs. Tagad es spētu vai velnam izraut zobus! (Nodur galvu ar degunu glāzē un iemieg.)

Visi trokšņodami dzer, kamēr cits pēc cita iemieg.

Onta, apķērusies Labrencim ap kaklu, iemieg.

Tumsa. Pārvēršanās. Visi sapņo.

Trešā cēliena beigas.

CETURTAIS CĒLIENS

.

Ceturtā aina

Sapnis, ko sapņo kāzinieki.

Velns un Pēteris.

Elles un debesu durvis: vienas gaiši zilas, caurspīdīgā krāsā ar zvaigznājiem, elles durvis kvēloši sarkanas, ar melnām stenderēm.

1. SKATS

Pēteris sēd pie savām durvīm, vecs, ar garu bārdu un lielām, melnām raga brillēm. Viņam priekšā liela konto grāmata ar grēku piedošanas bilanci, bet maz lapu vēl pierakstītu. Pats garlaikojas, snauž, atslēgas sarūsējušas. Žāvājas un slauka brilles.

Velns pretim pie otrām durvīm arī ar lielu grāmatu, kas pilna pierakstīta. Viņam kairā pusē kā palīgi Jups un Zvups.

Velns. Nu tik, puikas, moši, moši! Šodien atkal lielā pieņemšanas diena. Liels publikas pieplūdums.

Puikas. Kvīks, kvīks! Kur mēs tos visus sarakstīsim?

Pēteris (šķielēdams rūc). Kad tik tu neesi man atkal nočiepis, kas būtu vēl salāpāms priekš debesīm.

Velns (smejas). Es jau tev varētu piebērt visas tavas telpas ar grēciniekiem kā ar Ēģiptes siseņiem, bet tie jau paši negrib. Pie rnanim tagad daudz modernākas ierīces.

Pēteris. Starp mums ir cieši novilkts žogs.

Velns

Kur tevim baznīca, tur manim krogs Un vēl tās modernās iestādes Kā sēnes pie ozola pakājes.

Aug augot naktslokāli, bāri,

Tur miesa var atspirgt un dvēsele arī.

Pēteris

No manim tie aiziet šķīstīti,

No tevis — kā Simsoni apcirpti.

Un tavas bārdāmas —

Tās ir tās pašas zemes raganas,

Kas autodafejā bij dedzamas.

Velns

Es lūdzu, manas raganas Ir tagad pārjūras lidoņas,

Tās arī nejāj tagad slotu,

Bet iet, lai problēmas noskaidrotu Ne autodafejā, bet automobilē.

Pēteris

Pamazām! Lūgtu, nepārspīlē,

Tu netiec augstāk par baznīcas gaili,

Kad nesajustu tūdaļ baili.

Velns

No zelta gaiļa es nebaidos!

Bet gailis tev trīsreiz bij dziedājis,

Tu snaudi vēl, kā aizsnaudis.

Tu gadu simteņus aizgulējis.

Tev debesu friziers bārdu nav skuvis,

Un nu tu sirms kā seskis kļuvis,

Tā senāk reiz tev bija melna.

Pēteris

(sabijies, zem sevis).

Ak dievs, kam neesmu cilvēks kļuvis,

Es visus eņģeļus dzītu pie velna!

Velns

Kad tu tāds naidnieks esi zemes laimei,

Jel palūko, kā klājas manai saimei.

Šurp, mani skuķi, ejat elles dejās,

Lai atskan jūsu trokšņa tracis.

Tiek atrautas elles durvis, viss pārklājas ar sarkanu gaismu.

2. SKATS

Elles rēvija.

Gerlas, sarkanos tērpos ar melniem plīvuriem. Viņu vidū kā filmu-zvaigzne Grieze.

Velna meitenes:

Negantais tracis!

Uguns, ne acis.

Velna meitenes:

Skati tām skati!

Plīvosi mati!

Dzelzu susekļos Sprāgāt sprāgā,

Zibens nometa Trejkrustu šķērsu,

Izšāvās uguns:

Kur deg? Kur deg?

Nebija uguns —

Meiteņu skavas.

Kas viņās sadedzis,

Glābšanas nava.

Pēteris. Es labāk nemaz neskatos (tomēr glūn caur pirkstiem).

Meitenes (met tam ar roku skūpstus un tikpat aši aizskrien).

Pēteris (uz Griezi). Kā — tu te esi atnākusi vēl itin dzīva?

Grieze. Vai tādēļ jāmirst, lai tiktu ellē vai debesīs? To visu var atrast virs zemes. Šimbrīžam es nāku tik pa sapņiem. Man ļoti sāp sirds.

Pēteris. Kāpēc tev sirds sāp?

Grieze. Man pa kāzām izjukusi frizūra.

Pēteris. Varbūt par daudz tu esi skūpstījusies.

Grieze. Man tāpēc mute nav palikusi ne lielāka, ne mazāka.

Pēteris. Tu ar savu muti svaidies tāpat kā ar savu sirdi.

Grieze. Tāpēc ka man tā ik dienas aug jauna.

Velns. Man ellē kosmētiskais kabinets.

Grieze. Man tāpat pietiek skaistuma.

Pēteris. Ja tu to noliec un topi nesmuka, tu vari vēl tikt uzņemta debesīs.

Grieze. Es labāk eju uz elli.

Velns. Tas tik prātīgs skuķis, tas man der!

Grieze. Es labprāt tev pakalpoju.

Velns. Vai zini, man tāds uzdevums priekš tevis: ej manā vietā uz pasauli! Kur velns nevar tikt galā, to paspēj sieviete.

Jups un Zvups (sasit plaukstas). Nāk, nāk mums mīļi viesiņi!

Labrencis (ienāk).

Jups

Lūk, svārki tam veļas septiņās krokās Un zelta ķēde pār vēderu lokās. Zvups

Aiz bailēm suņi salien kaktā Un visas vistas kladzina laktā. Labrencis -

(berzē acis un skaiās apkārt).

Man acīs vēl tā kāzu dzira —

Kurš īsti te tas saimnieks ira? Pēteris

Pie manim tu plašas telpas rasi Un nebeidzamu debesu baudu.

Tu skriesi kā spārnota bezdelīga. Labrencis

Es labāk sargāšu savu kasi Un krāšu virs zemes tikai naudu,

Jo nauda arī ir nemirstīga.

Pēteris

Ak dieviņ, tādu skopuli!

Jel lasi vēl vecumā bībeli.

Var būt, ka tad vēl glābiņu rastu. Labrencis

Es labāk uz elli ar ekstrāpastu. Velns

(sit tam uz pleca).

Tas tikai kauls no mūsu kaula,

Jeb sacīt — prauls no mūsu praula. Mēs dodam tev laika vēl priecāties Un trešā jaunībā precēties!

Jups

Tas viens bij ar kamola resnumu,

Nu nāk viens ar diega garumu. Ašķis

Ak dieviņ, man ir lielas bēdas! Zvups

Tam nātras dzeļ, kas nātrēs sēstas! Ašķis

Es esmu pazaudējis brūti.

Pēteris

Ņem labāk vietā eņģeļu būti.

Velns

Nē! labāk pilnu govu kūti.

Tās eņģeļu tantes būs tev par vecām,

Cik gadu jau redzējušas sauli lecam! Pēteris

Se visas bēdas tiek atalgotas,

Ja izvēlēsies debesis.

Velns

Tas var jāt uz katras slotas,

Kāp zemē vien uz pasauli!

Ašķis klupdams, klanīdamies prom.

Jups

Lūk, nu nāk viena varena vece,

Tik taisna un stīva kā baznīcas svece. Onta

Uz kuru pusi mans numurs krīt? Pēteris

Es negribu uzņemties tādu svaru!

Velns

Bet ko lai es ar tādu daru,

Kur dievs neko nevar izdarīt?

Onta

Bet jūsu iestādes visu prot,

Vai vecas tās nevar atjaunot?

Un vai nav iespējams velnam vai dievam, Ka resnās atkal taptu par tievām? Pēteris

Teic — kuram vīram uzlikt mokas,

Kad tam ar sievu rjā precas Un nezin tās vecuma robežas?

Nē, es tur nelieku klāt savas rokas! Velns

Nē, to var citādi izdarīt:

Ej, šodien mirsti un precies rīt.

Onta

Gan es tevi eLlē atradīšu Un tevi kā sīpolu nolobīšu!

(Noiet, gurnus šūpodama.)

Nekādas kārtības te nava,

Aiz dusmām vai mati jāizplūc.

Velns

(smejas).

Nekāda zaudējuma tur nava,

Ja matu uzceltne nava tava.

Jups

Kas lien tur pa durvju šķirbiņu Kā diegs pa adatas actiņu?

Atlociņš

Vai, lielkungi, nav te kas jālāpa?

Velns

Tu pats esi godīgs lupata,

Ar kādām tev ķeša piebāzta.

Tu esi citādi varens zēns,

Bet slapjš un auksts kā vardulēns.

Ja nebūtu sarkans tev degungals,

Es teiktu: punkts — un dzīvei gals!

Atlociņš ,

Man darbs bij vienu šņabīti smelties,

Lai spētu priekš otra augšā celties.

Velns

Tu vari mums ellē derīgs būt

Un tur priekš grēcniekiem karogus šūt.

Atlociņš

Es pateicos, velna kungs, pateicos,

Es tūdaļ darbu uzņemšos.

(Liekas, ka ietu uz elli, bet ātri grib iešmaukt Pēterim caur padusēm debesīs.)

Pēteris

(notur).

A-ā, mans draugs, tā neiet vis!

Priekš zagļiem nava debesis.

Atlociņš

Priekš lieliem gan, priekš maziem nē.

Velns

Vai re, kas tu par vanderzelli,

Nu ašāk steidzies vien uz elli.

(Atrauj durvis un iegrūž viņu.)

Aiz durvīm atkal liela čala Un ienācēju vai bez gala.

Ielien salīkusī Stīpiņa.

Pēteris. Ko? Tu vēl arī esi uz pasaules?!

Stīpiņa. Ak, debesu lielkundziņ, vecs koks čīkst, kad to lauž, jaunais tikai lūst.

Pēteris

Tu dzīvei neesi pratusi rādīt zobus!

Stīpiņa

Ko līdz, kad zobu vietā ron tik robus!

Es lūdzu tik debesu aizdurvju pabeņķiti,

Bet žēlo vien nabaga Vaivullti.

Pēteris. Papriekšu domā, kur pati mīti. Pirms tevifcii jāmirst, ja gribi apmesties še.

Stīpiņa

Kā lai es, nabaga cilvēciņš, mirstu?

Kas apglabās? Kas man gādās šķirstu?

Nekas nav par velti, i miršana nē. —

Pēteris

Tad tev vēl jādzīvo pasaulē,

Tik taisies vien, ka projām tieci.

Stīpiņa

Iešu, iešu! — Zemes māte!

Pieņem manus kalsnos kaulus,

Manus nosirmušos matus,

Manas izraudātās acis.

Zemāko no zemes bērniem!

Pat ir pelīti tu pieņem,

Tu ir kukainīti redzi,

Dosi reiz i manim vietu!

(Noiet, greizi klibodama.)

Pēteris (atmet ar roku). Zemei vēl diezgan telpas priekš tādiem!

Velns. Jā, priekš visiem, kas miruši, un arī priekš tādiem, kas pastaros paši negrib celties augšā. Bet ko lai izdara ar tādiem, kas visu dzīvi grib ēst un dzert un sevišķi daudz dzert.

Vaive (ieskrien, rokas lauzīdama). Andriņ, Andriņ, kur tu esi?!

Pēteris. Ko tu kliedz, ko traucē mūža mieru? Ko sakustini debešus? Sajauksi vēl manus pātarus.

Vaive. Izmeklējos viņu visur — nava! nava! nava!

Pēteris (rāda uz vienu un otru pusi). Vai zini ari, kur atrodies? Te debess, te elle.

Vaive. Kas man debess, kas man elle! Kad tik savu Andri rodu!

Pēteris. Nelieto tik lielu muti, sāksi debesis vēl nopelt. Ej tad vien uz elli!

Velns (atkratās). Ņem tu viņu, Pēter, kur es tādu asaku likšu! Slēgsim labāk durvis cieti. Šodien gana. (Noiet ar velniem.)

Pēteris (iežēlojas). Meitiņ, nabaga bērns! Neko tev nelīdzēs, lasu debesu grāmatā tavus likteņrakstus: kas

izredzēts, tam visvairāk jācieš. Nepietiek tikai dzīvot vien, vajag dzīvi izdzīvot cauri.

Vaive

(sabrūk).

Vai man! vai man! zemē jāiet!

Cilvēkiem ir krūtīs naži,

Viņu skati — trīti dunči.

Silti vēji zarus loka,

Nespēj locīt ļaužu sirdis!

Pēteris

Bērns, ak, bērns, kā tev lai līdzēt!

Tavos mēness baltos plecos Jāliek melno sāpju krustu.

Jānes tev virs zemes mīla Kausēt citu siržu ledu.

Saukšu savas zvaigžņu meitas Ietērpt tevi sāpju tērpā.

Pārlējās visam spoža, zili dzidra gaisma.

Zvaigžņu meitas (ar ziliem plīvuriem un baltiem spārniem, dzied un dejo).

Kā zemē zvaigznes krīt — ak vai!

Tev pīšļos jāiemīt — ak vai!

Kā puķe rasā slīkst — ak vai!

Tev sāpēs jānonikst — ak vai!

Lai lietus un sniegs tevi slapina —

Lai nav virs zemes tev pajumta —

Vai! vai! vai!

(Viņas ietērpj Vaivi kā ubadzi pelēkās lupatu drēbēs un uzliek uz muguras melnu krustu, tad novada zeme, pakal vēdinot.)

Piektā aina

Personas tās pašas, tikai citādā stāvokli.

3. SKATS

Ont a (Labrencim galvu uz pleca, tikai vaiņags noslīdējis uz vienu ausi).

Atlociņš (tāpat, degunu glāzē iebāzis). Bundzenieks, Ērģelnieks (guĻ kājas šķērsām

salikuši).

Grieze (vienīgā nomodā, smiedamās). Kā tie nu guļ, kā sliekas pēc lietus! (Paņem Ontas līgavas plīvuri un

apvij abiem ar Labrenci ap kaklu, un aizmezglo.) Tai Tās i'U būs tās laulības! (Izvelk tēvam maku. Sāk visus ku-tināt.)

Jāiet puiši pakapāt:

Puišiem bija blusu āda,

Man bij vara pātadziņa.

(Uz meitām.)

Augšā, meitas! launagā —

Kā bitītes dābolā!

Cienāt puišus, nesat siļķi Izpuvušu vēderiņu!

Visi sakustas, meitas izbijušās lec augšā.

Meitas

Ak tu tavu saldu miegu!

Vai bij Māra paklājusi Savu zīda paladziņu!

Nu tik aši visu kopt!

(Aizskrien prom.)

Bundzenieks. Ko tu spārdies kā zivs uz sausuma?

Ērģelnieks. Kur manas kājas? Man šķiet, ka trūktu visas apakšdaļas!

Bundzenieks. Vai man tavu kāju vajag? Līkas kā turka zobens, kur es ar tādām iešu!

Ērģelnieks. Kā ugunsdzēsējs tu ari nevari pa-skriet!

Bundzenieks. Es tik skrietu uguni iekurt. Mute izkaltusi kā tukša krāsns, derētu iemest malciņu.

Ērģelnieks. Bet tas tik bij sapnis, ko es sapņoju! Es debesu ērģelēm minu paminu!

Bundzenieks. Vai tu vien tik vari sapņot? Arī es sapņoju, bet es tik neizpļāpāju!

Ērģelnieks. Tu ellē velniem bungas siti ar miroņkauliem.

Grieze. Beidzat nu lamāties, atņemsat sūriem amatu. Tur vēl alus un šņabis, iedzerat, tad tā muca sāks atkal velties.

Bundzenieks (dzer). Tas tik ir piliens, ka no miroņiem var celties augšā!

Ērģelnieks. Dzersim daudz, esam daudz arī nokavējuši.

Visi (mostas, žāvājas). A, ā, ā! Vai tik agri!

Puiši. Kur tās meitas nozudušas? Tā kā zaķi kāpostos!

Labrencis (ierauga, ka ar Ontu sasējies). A, ā, ā! Kas tad tas? Vai kopā sašūti esam?

Onta. Nē, salaulāti!

Labrencis. Kas par laulībām? Kas mūs laulāja? Kas tas par lupatu man apvīts ap kaklu? (Rauj nost.)

Onta. Vai nezini, ka laulības slēdz debesīs! Un mēs esam divas miesas un viena sirds! Divi galvas un viens naudas maciņš.

Labrencis. Ko tu runā! Vai es tev esmu solījies?

Onta. Vai tu nekā neatmini? Tu pieņemies vecumā un šņabī!

Puiši. Urā! Jaunam pārim! Urā! Salaulāti! Salaulāti! Dzersim kāzas rudenī, kad dienas isākas un naktis garākas, tad cūkas kauj.

Onta (saldi kautrīgi nopūšas). Jā, kad naktis garais a s ...

Labrencis. Ak dievs! Nu es esmu iemests kā Daniels lauvu bedrē!

Puiši. Urā, urā! Un vēlreiz urā! Dzersim kāzas trīs dieniņas. Trīs naksniņas negulēsim!

Atlociņš (atmostas, apgāzdams ar degunu viņa glāzi). A'iana galva! Mana galva! Tas nolādētais vīns man sakāpis galvā!

Grieze. Tad tev nu reiz kaut kas galvā ir.

Atlociņš. Meitas, apžēlojaties, sasienat man galvu!

Grieze. Sasienat labi cieši, citādi tam izbirs no galvas zāģa skaidas! Un nomazgājat tam muti arī.

Atlociņš. Jā, no iekšpuses ar labu vīnu.

Labrencis. Kāp nu uz krēsla un turi mums runu.

Atlociņš

čīkst man kauli staigājot,

Klab man zobi runājot.

Labrencis. Meitas, ņemat nu to uzcēlušos vīna līķi un vedat uz mājām.

Onta. Redz nu, ved kā cūku uz tirgu!

Atlociņš. Vai, vai! Vedat mani pie zobu ārsta un pie friziera. Tikai nesatnaināt.

Meitas. Nē, nē! Pie zobu ārsta, lai izrauj matus, un pie friziera, lai iededzina zobus.

Visi smejas, viņu streipuļojam noved.

Tie paši un Andris.

Spalgs zibeņa spēriens un rūciens, tā ka nodreb visa māja.

Ikvilda

(ieskrien uztraukta).

Viesi, viesi sabraukuši!

Neredzēti, jauni viesi,

Zelta rati — melni zirgi,

Pērkons rūc, kad norīb rati,

Zibens zib no ratu spieķiem.

Dzirkstēs šķīst, kad zirgi sprauslo,

Acis deg kā ugunsdegas.

Pats tas kungs sēd lepni ratos Melnās drēbēs, zelta lokiem.

Cepure tam treju stūru.

Ratu priekšā smagas lādes,

Apsargā tās divi sargi Dzeltenzaļi — šķietas krupji.

Manim kājas trīc no bailēm.

Grieze. Ko vēl skatāties un brīnāties! Būs man sabraukuši precinieki. Meitas, pošat, mēžat, traukus no galdiem! Slaukāt mēslus, aši, aši!

Visi skraida cits caur citu klupdami krizdami, saceļas vesels tracis, cits plātās ar rokām, nezin, ko darīt.

Andris (ienāk lepnā kunga uzvalkā, bāls, ar drudžainām acim).

Labrencis. Augstais kungs, esat sveicināts! Mēs visi lokāmies jūsu priekšā, nebijām sagaidījuši tik augstus viesus.

Andris. Sveiki, mīļais Labrenča tēv! Sveiki, mīļie ļautiņi visapkārt! Es neesmu svešinieks! Vai mani nepazīstat?

Labrencis. Tik augstu kungu?

Stīpiņa

(izlien no aizkrāsnites).

Andriņ, tas tu esi, Andriņ?

Tumšās acis tevi saredz —

Kurlās ausis tevi sadzird —

Ak, tu svētīts laimes brīdis,

Nu es mierā aiziet varu!

Labrencis

Ko tu muldi, muļķa vecen,

Kungs, uz viņu neklausāties!

Prāts tai jūk uz vecām dienam.

Andris

Labrenčtēv, nav prāts tai jucis,

Es patiesi esmu Andris.

Meitas un puiši bailīgi un brīnoties pulcējas ap viņiem, bet loka turas visapkārt, tik viens otrs ziņkārīgi tiecas tuvāk un lec

atkal atpakaļ.

Labrencis

Andris? Kungs, ko manis smejies,

Kur tad tas par kungu ticis,

Kalpu zemas gailas iedams?

Andris

(noņem cepuri).

Ļaudis, apskatāt jel mani:

Vēl tās pašas skrambas pirkstos,

Saspiestas no izkapts kāta,

Pļaujot biezos kviešu vāļus.

Esmu visu ar jums kopā cietis,

Ciešākas vairs saites nav! —

Erpus

Jā, patiesi, tas viņš ira.

G r i ģ i s

Mūsu trauslais, mīļais Andriņš!

Nu tad sveiks uz atkalredzi!

Redzam, tu tas pats vēl esi,

Kaut par lepnu kungu ticis.

Iespļauj saujā un sadodas rokās.)

Labrencis

(samulsis novēršas).

Nu jau, ja tad tas nu būtu ...

Ja tu esi — ko lai saku--

Grieze

(aši metas klāt).

Esi sveiks, mans mīļais Andriņ,

Tūdaļ tevi iepazinu,

Kautrība tik atturēja,

Lai tev mīļus vārdus saku.

Onta

Arī es te tagad esmu Visu māju saiminiece.

Manā pajumtā nu nāci,

Gardi tevi pamielošu.

Andris

Bet kur mana Vaive ira?

Labrencis (stostās). Jā — tā Vaive — —

Grieze

Tēvs, jauj labāk manim runāt!

Andriņ, tava Vaivulīte —

Tā uz brīdi izgājusi--

Andris

Visi jūs še esat kopā,

Kādēļ viņas vienas nava?

(Uz Labrenci.)

Un tu, tēvs, es tevim saku:

Neslēp viņu vairs no manis.

Tu gan dzini mani projām,

Es tev biju nabags kalpiņš.

Nu par kungu esmu kļuvis.

Zelta pilnas manas lādes,

Visu mantu tevim došu,

Dod tik manim Vaivulīti.

(Māj uz ārieni.)

Puiši, nesat naudas lādes,

Noliekat tās viņam priekšā,

Zelts jau atver visas durvis!

Jups un Zvups stiepj stenēdami zeltu pilnās lādes iekšā.

Andris

(uz Labrenci).

Nu, vai izpircies es būtu,

Ka es bijis zems un niecīgs?

Vai nu tavas meitas cienīgs?

Labrencis

Kādēļ tu — tik vēlu nāci?

G r i e ze

Ko nu tēvs — tam sirmi mati,

Smaga mēle vārdus cilāt,

Neņem nu tam visu ļaunā,

Labāk es tev visu teikšu:

Vaive, tā vairs nava tava —

Cita vīra apprecēta. —

Andris

Vai, ko saki! —

(Sabrūk krēslā.)

Stīpiņa

Neklaus, Andriņ, tā jau nava,

Tikai spieda viņu precēt. —

G r i e ze

(uz Stipiņu).

Nejaucies nu atkal starpā!

Nāca precnieks — lepnis saimnieks,

Kā lai tādu neprecētu,

Tu tik biji nabags kalpiņš,

Drīz bij tevi aizmirsusi. —

Andris

ievaidas).

Ak, tā manis aizmirsusi. —

G r i e ze

Andriņ, mīļais, žēl man tevis,

Kas man daļas — kalps vai saimnieks, Mana sirds jau sen bij tava,

Bēdu brīdī tev to saku.

Andris

Jā, tu laba — neredzēju,

Biju Vaives iecerējies,

Nu tā mani atstājusi. —

Stīpiņa

Nava tiesa! Nava tiesa!

Vaive tevis neaizmirsa,

Cita precēt negribēja.

Nikna tēva vara spieda,

Dzina viņu prom no mājas.

G r i e ze

Klus’, es tevim saku, klusi!

Tu no prāta izgājusi.

Bet tu, Andriņ, bēdu sagrauzts,

Nāc nu klusā kambarītī,

Dzesināšu karsto pieri,

Asariņas noslaucīšu Savā baltā nēzdodziņā,

Rožu klāšu apsedziņu.

Andris

Es kā kuģis, vētras svaidīts,

Viļņi manim gāžas pāri —

Sūklēs ūdens sūcas iekšā —

Vaive, Vaive, kur tu esi!

G r i e ze

Nāc man līdzi, viss būs labi!

G r i ģ i s, E r p u s un c i t i.

Ak tu nabags, žēl mums visiem.

Stīpiņa

(nometas ceļos).

Dieviņ augstais, pats tu zini,

Putniņš sasaucas ar putnu,

Dod, lai sirdis atkal tiekas.

Vadi savu bērnu, vadi,

Lai tai katris krūmiņš šķiras,

Katra puķe lai tai liecas,

Zvaigznes priekšā iet pa ceļul Labrencis

Ak, es aplam izdarīju 1 Sieva, tā ir tava vaina!

Kam tu lēji man to stipro?

(Iegrūž viņai sānos.)

Onta

Ek, še, rekur, nevainīgais!

Vai ar manu roku lēji?

Vai ar manu muti dzēri?

Es tev rādīšu, kam vaina!

(Iegrūž viņam sānos.)

G r i e ze

(pabāž galvu pa durvitn).

Puiši, ņemat naudas lādes,

Manā istabā tās liekat...

Te nevienam nav vairs jēgas.

Puiši nes lādes, Jups un Zvups dejodami seko un berzē rokas.

Ceturtā cēliena beigas.

PIEKTAIS CĒLIENS

Divas istabas: priekšējā lielāka, dibens istabā redzamas divas gultas, viena balta apklāta. Durvis pa labi un kreisi. Divas lielas naudas lādes kaktā.

1. SKATS

Andris, Grieze.

G r i e ze

Vai nekad es neiespēšu,

Andri, iegūt tavu sirdi?

Manas rokas tev ap kaklu Vijas divas varavīksnes.

Andris

Mana asins tavās skavās Iztvaiko kā rasa karsmē —

Magone tu ugunskarsta,

Manus prātus apreibini —

Vaives vēsās, baltās rokas Bij kā divas liepu lapas.

Karsto pieri dzesināja It kā balta ievu birze,

Bija viņas dvēselīte Mēnešgaismas apspīdēta.

G r i e ze

Nerunā nu vairs par Vaivi,

Es tev skaidri pasacīšu,

Vēsos viļņos, dziļā dzelmē,

Mātes Daugaviņas klēpī Tā sev mieru atradusi. —

Andris

Dziļāk nekā Daugaviņā Tā man sirdī apbedīta. —

G r i e ze

Nāc ar mani rožu dārzā,

Vēsi vēji pūtīs veldzi,

Nesīs pretī saldu smaržu. Andris

Ko man rozes, nav pat kapa, Kur lai viņas stādu virsū. — Grieze

Sēdīsimies upes malā —

Bālas liljas platām lapām Sniegsies tev kā Vaives rokas, Es tev vainadziņu pīšu,

Tavu galvu dzesināšu.

[Velk viņu aiz rokas prom.)

2. SKATS

Labrencis, Ikvilda.

Labrencis (skalās apkārt, pie loga). Ak, meiten, kur tu esi? Nāc šurp! Ikvilda! Aši, aši!

Ikvilda (aizelsusies). Se es esmu, saimniek, kas jums vajadzīgs?

Labrencis. Nāc salāpi man bikses.

Ikvilda. Vai, saimniek, vai nu man taisni jālāpa jums bikses? Vai tad saimniece nevar?

Labrencis. Kas šī man par saimnieci! Uzmetusies kā piepe uz. koka.

Ikvilda. Oja, saimniek, kā jūs runājat, ļūs jau tik pat kā salaulāti. To vakaru nodzērāt derības.

Labrencis. Mans degvīns ar viņu saderēja, ne es! Vai zini ko, meiten, vai mēs nevarētu labāk precēties?

Ikvilda. Ko nu velti runājat! Es esmu nabaga kalpu bērns un jūs bagāts saimnieks.

Labrencis. Ak, meiten, meiten! Ja Ieva būtu izskatījusies kā tu, tad Ādamam nebūtu bijis jāiet ārā no paradīzes!

Ikvilda. Ko nu jūs, saimniek, mani mulsināt ar tādiem saldiem vārdiem! Kalpu kaktā dzimu, kalpu kaktā nodzīvošu.

Labrencis. Nesaki visi Tu man būtu atbalsts. Tie trauki un bļodiņas arī daudz vieglāki, kad tu viņus cilā. Uri kājiņas ar tev tik slaidas, ko viegli paskriet.

Ikvilda. Ko tas man līdzi Esmu noskrējusies diezgan pakaļ Ontas tītariem.

Labrencis. Lai tītari, kur tītari, nāc labāk pie manis. Nebaidies jau, nebaidies, neesmu jau nekāds Jānis Briesmīgais, no manis nebaidās pat mušas. Apsēdies te man blakām.

Ikvilda. Jūs jau likāt man biksas lāpīt.

Labrencis. Lāpi labāk manu sirdi! Lāpi manu dzīvi! Lūk, man visas pogas svārkiem arī iztrūkušas.

Ikvilda. Man jāiever diegs adatā.

Labrencis. Iever labāk mani pašu! Turēsimies abi kopā kā diegs ar adatu. Lai tā vecā slota Onta brauc pa skursteni laukā. Nāc jel, ļauj man pie tavām krūtīm izraudāties.

Ikvilda. Še, es jums došu nēzdogu.

Labrencis. Bet es tev došu pretim ko citu. Lūk, šī skaistā pērļu virkne.

Ikvilda. Skaista gan, kā nu es tās varu ņemt!

Labrencis. Nāc, es tev tās aplikšu ap kaklu.

Ikvilda (virzās tuvāk). Ak, man kauns ...

Labrencis. Un, lūk, vēl to gredzentiņu es tev gribu uzmaukt pirkstā. (Ievelk Ikvildu sev klēpi.)

Ikvilda. Bet ja nu uznāk Onta?

Labrencis. Tad es tev aizstāšos priekšā kā valnis.

Ikvilda. Jā, kā tauku valnis! Viņa par to nebēdā.

Labrencis. Un tad es tevi sargāšu malkas stallī, pagrabā vai cūku kūtī.

Ikvilda. Te nu bij, saimniek, nu jūs mani paslēpsat pagrabā un cūku kūtī un nupat piedāvājāt man laulības gultu.

Labrencis. Nu tad nāc arī, es ne velna nebaidos! (Grib viņu iesviest gultā.)

3. SKATS

Tie paši, Onta, Ašķis.

Onta (ar lielu medību šauteni rokā). Ak tā, tu nebaidies! Nu jūs abus ieķēru kā lapsas dzelžos!

Ikvilda (iekliedzas un aizbēg) .

Onta (uz Labrenci). Krīti ceļos un skaiti tēva reizi!

Labrencis. Ontiņ, Ontiņ, rimsties, dieva dēļ! Tu jau zini manu piķi!

Onta. Zinu, zinu! Bet zinu arī, ka tu pie tā piķa līpi klāt!

Labrencis. Ontiņ, vai tā nu visi kā tu, tu jau esi pats tikumības spogulis.

Onta. Kāpēc tad tu tanī spogulī neskaties? Kāpēc tev acis iet pa labi un kreisi?

Labrencis (sāk dusmoties). Jaundzimis kaķēns es arī neesmu, ka man acis būtu cieti.

Onta. Es tev spaini galvā uzmaukšu, lai tu nekā neredzētu.

Labrencis. Nu, vai zini, kad tu tāda esi, tad arī es griezīšu kažoku uz otru pusi.

Onta. Pamēģini tik! Vai redzi šauteni!

Labrencis. Tā ir mana vecā, sarūsējusē stobrene, ar to tu vari zvirbuļus iebaidīt, ne mani. Un lādēta viņa arī nav.

On t a. Nu, tad es iešu viņu pielādēt.

Labrencis. Es tomēr iešu labāk pakārties! Man tādas dzīves diezgan, it kā es to būtu ar karotēm strēbis!

Onta. Vai dieviņ! Vai dieviņ! Vai es tevi neesmu aptecējusi kā irbīte?

Labrencis. Veca stampa tu esi. Par daudz labs es esmu bijis. Es tavā priekšā izkusu kā sviests, un tu sviestā esi ar āmuru situsi. Tupi nu uz vietas! Es eju slīcināties vai kārties! (Prom.)

Onta (grib skriet pakaļ, uzgrūžas uz Ašķi). Ko tu te nāc? Izrūdzis kā pīrāgs!

Ašķis. Es jau nācu — es gribēju — es meklēju...

Onta. Ko tu meklē? Tev jau vārdi jālauž no mutes ārā ar lauztuvi. Kamēr tu ko pateiksi, saimnieks būs noslīcis, vai dieviņ!

Ašķis. Es jau arī no upes.

Onta. Kas tad tev tur?

Ašķis. Es jau arī — gāju slīcināties, bet tad sāku vēžot. Ieķērās liels vēzis rokā, sasien brūci.

Onta. Pats tu liels vēzis! Kāpēc tev jāslīcinās?

Ašķi s. Es, redzi, esmu ieķēries — kā to teikt — tanī jūsu Vaivē.

Onta. Ak tu žēlīgs dieviņ! Visi uz tām jaunām! Uz tām jaunām! Kā mušas uz medu. Diez kur tā Vaive izputējusi! Ej karies, ej slīcinies! Laid mani, mans vīriņš tamēr pakārsies vai noslīks! Mans zelta vīriņš! (Ārā pa durvim.)

Ašķis. Nu tad es arī! Bez sievas nav nekāda dzīvošana. (Prom.)

4. SKATS

Stīpiņa, ubadze (ar bērnu pie krūts).

Stīpiņa

(ved viņu iekšā).

Ak tu tāda ubadzīte,

Tu gan tālus ceļus nāci?

Noskrandušas tavas drēbes,

Saslapuši apaviņi!

Vaive

Tālus ceļus, māte, tālus. —

Stīpiņa

Bērniņš arī tev pie krūtīm,

Smaga nasta nēsājama.

Vaive

Bērniņš mātei salda nasta,

Tā kā ābols ābelītei,

Kaut pie zemes pašu velk,

Vai i zariņš pušu lūst.

Stīpiņa

Kaut tu arī svešu ļaužu,

Balss man tā kā pazīstama.

Tā kā zvaniņš iezvanījās Senu, senu — mīļu dienu.

(Sāk raudāt.)

Vaive

Neraud’, māt, vai nepazīsti?

Es tā pati esmu — Vaive.

(Atsedz lakatu.)

Stīpiņa

Ak tu manu baltu dienu!

Ak tu debess gaišumiņu,

Rokas trīsē, ceļi ļogās,

Kā to laimi panest spēju.

Šķitu tevi dziļu dzelmē,

Aizlūdzos par dvēselīti lk rītiņa, ik vakaru.

Vaive

Dziļās, dziļās dzelmēs biju,

Tālus, tālus ceļus gāju.

Sirds vēl vilka tēva mājās —

Tik vēl reizi atskatīties,

Senos celiņus vēl staigāt,

Krēsliņā vēl pasēdēšu,

Paglaudīšu spilventiņu,

Saldu sapņu lolotāju.

Stīpiņa

Baltiņ balta stāv gultiņa,

Kakti sniega baltumiņu,

Kad to mirdzot apspīdēja Tava vaiga mēnestiņis.

Vaive

Tēvu gan vēl redzēt gribu,

Kaut no tāles nemanot —

Vai viņš manis atminēja? Stīpiņa

Tēvs nu tagad Ontas rokās,

Tā nu visu vada, valda.

Vaive

Dievs dod, lai tam labi klātos!

IJn tā mana māsa Grieze — Visus mīli iedomājos.

Stīpiņa ( vilcinās).

Grieze — tā nu apprecēta. Vaive

( vilcinās).

Saki, Grieze — apprecēta.

Lai ar laime smaida viņai,

Kas tad viņas iecerētais? Stīpiņa (stostās).

Bērns, kam bij tev man to prasīt! Labāk tev to nezināt.

Vaive

Es jau labu vien tai vēlu,

Kādēļ tu lo manim slēpi?

Stīpiņa

Dieviņ, kādēļ man tai jābūt,

Kas tev nazi sirdī grūž.

Vaive

Māt, tu mani sabiedēji.

Lai tas būtu, kas nu būdams,

Māsa māsu neskaudīs.

Stīpiņa

Ak — tas ir tas pats — tavs Andris.

Vaive

(sagrīļojas).

Māt, tas nevar būt, ko saki!

Andris dzīvs — es nepanesu. —

(Atkrīt krēslā).

Stīpiņa

(paķer bērnu, ieliek gultā).

Ak tu dieviņ, es jau teicu!

Nesaļimsti man zem rokām. —

Vaive

(dveš sāpīgi).

Dzīvs — un še? Ko saki — Grieze! —

Stīpiņa

Tie nu abi precējušies. —

Vaive

(sāk histēriski smieties).

Te nu bij tā lielā mīla!

Tie nu bij tie karstie zvēri.

Es tam visu sevi devu,

Uzņēmos uz sevi kaunu.

Uzņēmos uz sevi kaunu,

Apkrauta ar tēva lāstiem,

Bēgu prom no tēva mājas,

Nebij vietas man virs zemes.

Visu, visu pazaudēju.

Stīpiņa

Neraud’, neraud’, mīļā meitiņ,

Dievs redz tavas asariņas.

Vēl var viss par labu vērsties.

Iznāc ārā te uz sola,

Atpūties vēl mazu brīdi,

Noslaucīšu asariņas.

(Paņem dvieli, noslauka Vaivei seju un pakar dvieli tā, ka tas starp durvīm vēdinājās, un iziet abas ar Vaivi laukā.)

Vaive

Jā, vēl brīdi atpūtīšos,

Pirrns kā garā cejā dodos, Kas uz tumšā kapa vedīs.

Krēsla metas.

5. SKATS

Onta, Labrencis.

Onta

(bļauj, rokas lauzdama).

Kur mans vīriņš! Nava! Nava! Izmeklējos visus dīķus,

Gan ar dakšām izbadīju,

Gan ar slotu izslaucīju,

Varžu kurkuji vien cēlās,

Mēsli vien no linu mārkas.

Jākāpj vēl uz kūts augšieni,

Vai nav pakāries aiz baļķa. — (Ierauga dvieli karājamies, kas spocīgi vēdinājās, iekliedzas un saklūp ceļos.) Vai man’ dieviņ! vai man’ dieviņ! Pakāries šepat viņš ira!

Ak, mans vīriņš, zelta vīriņš!

Lūk, cik bāls un kāds viņš izstiepts, Kur nu apaļš vēderiņš,

Ko es resnu piebaroju?

Velti kāvu cāļus, pīles,

Sivēniņus, baroklīšus,

Bij man grūst tos nāvei rīklē!

Ak, mans vīriņš, ak, mans vīriņš!

Kur vairs otru tādu atrast! Labrencis

(ienāk, viņai nemanot).

Vai tu tādu meklēt gribi?

Onta

Augstais dievs! Vai spoku redzu?

Vai no miroņiem tas cēlies? Labrencis

Palūk vien! es spoks tev esmu,

Un tas lupats, kas tur karas, —

To iu nožēlo kā vīru?

Mirušais — tev zelta vīriņš, Dzīvo — lād no pasauls laukā.

Onta

Vai man’ dieniņ, ko nu runā!

Labrencis

Cāļus, pīles vairāk žēlo Nekā mani?

Onta

Dieviņ augstais,

Visus lopus nostu kaušu, Divkārt tevi nobarošu,

Ka tu man kā muca velsies! Labrencis

Ja es velšos tā kā muca Un tu sēdēsi man virsū,

Visu naudu vāksi ārā.

Onta

Klus, kas ar to naudu ira,

Kas tur dzelzu kastēs iekšā, Vai mēs nevaram tur piekļūt? Mūķēsim ar cirvi vaļā,

Iesim rīkus pameklēt. Labrencis

Gudra sieva, tā tu esi!

Abi noiet.

6. SKATS

Andris, Grieze, vēlāk Vaive, Stīpiņa. Andris

(Vaive aiz durvim, tās pavērusi, klausās). Nē, nekur es mieru rodu!

Katra puķe, kas man liecas,

Vaive viņas stādījusi,

Katra lapiņa man glaužas Klāt kā Vaives mīļās rokas.

Laid, es vairs še .nepalikšu,

Atkal pasaulē es iešu.

Vaive

(kā ubadze ienāk).

Žēlastības lūdzos, kungi, Pieņematies mana bērna!

Mirstu badā, salstu vējā!

Grieze

Kur tu radies, lupatniece?

Vācies prom no mūsu mājas!

Andris

Kas šī balss, tik daiļskanīga?

Kur es dzirdējis to esmu?

Skan no paša kapa laukā!

Skan caur nāves sienām cauri. —

Grieze

Ko nu, nesāksi vēl murgot!

Tev aiz bēdām sajūk prāti!

Balss kā visas citas balsis.

Kas šī skrandaine tev vairāk? Prom ar viņu, vēlreiz saku!

Suņus laidīšu tai virsū!

Andris

Nē! nē! nē! Tu neskar viņu!

Nāc vien tuvāk, bēdulīte!

Kas no skrandām ārā raugās Kā no pērnām sausām lapām — Pirmās zilās vizbulītes.

Pilna māja ziedoņsmaržas Kā no meža, zariem plaukstot.

Un tas bērniņš, ko es redzu,

Vecai mātei līp pie krūtīm, — Pirmais pūpoliņš pie zara. Grieze

(izrauj bērnu Sļipiņai).

Nost ar viņu! nost ar bērnu! Metīsim pa logu laukā!

Lai tā nesajauc tev prātu, Nevazājas vairs pa kājām! Vaive

(metas starpā, atgrūž Griezi). Vai tu manis nepazīsti?

(Nomet ubadzes drēbes un stāv spoži balta apstarota.)

Grieze

(apstulbusi iekliedzas).

Vaive, tu? No kapa cēlies!

Andris

(nokrit, viņas ceļus apkampdams). Vaive! Vaive! mana Vaivei Visu asru apraudāta —

Es pie tevis turos klātu,

Nebūs atraut vairs ne nāvei!

Vaive

Tava esmu, tava būšu,

Nu mans krusta ceļš ir beidzies. —

Grieze

(atjēgusies).

Hā! tad tā! tad nu jūs abi! Apvienoti gribat palikt?

Smieklā mani atstāt vienu? Taisāties no mājas projām,

Bet to naudu neatdošu!

Naudas lādes paliek manim!

Andris

(nomet viņai atslēgas).

Se vien, ņem to velna naudu,

Lai tā tevim atnes labu!

Mēs ar Vaivi ejam projām.

Stīpiņ, nes mums bērnu līdzi,

Mūsu zelta pūpoliņu.

Abi prom.

7. SKATS

Labrencis, Onta, Ašķis, vēlāk Atlociņš, Jups un Zvups.

Onta

(uz Griezi).

Skat, ko šī gar lādēm rokas,

Naudu grābj bez vīra ziņas,

To es Andrim pasacīšu!

Grieze

Un ko jums tie daikti līdzi?

Redzu: cirvis, zāģis, lauznes,

Laikam nācāt naudu laupīt?

Bet nenieka nedabūsat!

Lūk, kur atslēgas man rokā!

Labrencis

Tās tev muļķa Andris deva?

Nāks viņš pats, gan atprasīs.

O n t a

Kas tad nezin tavus glaimus,

Sirdi velc pa muti laukā!

Neļausim tev viņu apzagt!

Grieze

Kas jūs tādi neļāvēji!

Andris prom pa visiem vējiem,

Naudu atstāja man vienai.

Ejat nost no manas mantas!

(Grib viņu atraut.)

O n t a

(uzguļas uz lādēm).

Nē un nē! es vēlreiz saku!

Nauda ir un paliek mana!

(Sāk ap lādēm plēsties.)

A š ķ i s (ienāk).

Ko? Sie te ap naudu plēšas,

Man ar nākas mana daļa!

Pievīluši mani esat Gan ar brūti, gan ar pūru,

Tagad kopā dalīsimies!

(Izrauj atslēgas, visi apkārt.)

(Tiklīdz atslēdz kasti, liels troksnis un zibeņa spēriens, sāk kūpēt un dunēt, visi grābj ar abām rokām, bet naudas vietā degošas ogles, visi skrej kliegdami, apdullināti, nevar atrast izeju.)

Atl o c i ņ š nokrīt no griestiem ar garu karoga kārti, pie kura visādas krāsas.

Jups, Zvups viņam seko, bungas sizdami.

A tloc i ņ š

Nu uz elli žipadrā!

Deja tur visjaukākā.

Tagad visi pakaļ man,

Elles mūzika lai skan!

žipa! žipa! Žipadrā!

Viss, kas dzīvē sagrēkots,

Karogā še izkrāsots:

Zagts un laupīts, rauts un kauts!

Hei! lai dzīvo elles rauts!

žipa! žipa! žipadrā!

Visi lēkādami viņam pakaļ.

Priekškars.

Content

Pliekšāne Elza Velna nauda

VELNA NAUDA

Personas

PIRMAIS CĒLIENS

Pirmā aina

OTRAIS CĒLIENS

Otra aina

TREŠAIS CĒLIENS

Trešā aina

CETURTAIS CĒLIENS

Ceturtā aina

Piektā aina

PIEKTAIS CĒLIENS