Pliekšāne Elza

Zalša līgava

KĀ RADĀS DRĀMA «ZALŠA LĪGAVA»

«Zalša līgava» savā pamatā ir tautas pasaka.

Pasakas viņu tāļākizveidotājs, dzejnieks dramatiķis, var uztvert divējādi — vai nu no ārpuses jeb skatāmības un faktus ar savu radošo fantāziju savirknēt dramatiskā uzbūvē, vai arī iziet no viņu simboliskās nozīmes un mēģināt attēlot redzamos tēlos.

«Zalša līgava» mūsu pasakās savos simbolos ir tā pati kā pie grieķiem apakšzemes valdnieka Plūtona Prozerpīnas laupīšana vai ari babiloniešu «Astarotes ellē nokāpšana».

Sevišķi ar pēdējo tai stipra līdzība. Astarote, nokāpdama pa apakšzemes kāpnēm lejā, noģērbj savas drēbes vienu gabalu pēc otra, kamēr atliek vēl tikai «kailā dvēsele», un tāpat pasakā Zalša līgavai Zaltis nolaupa drēbes. Dziļāka izpratne te grozās ap vasaru un ziemu, dabas panlkšanu, kura arī noliek savu krāšņumu mazpamazām, un atkal viņas atmošanās, un vēl tālāk ap miršanu un augšāmcelšanos, nāvi un nemirstību.

Sevišķi pēdējo jēdzienu mūsu tautas pasaka skaidri apzīmē, jo Zaltis pats ir nemirstības simbols.

Uz antīkām gleznām un ornamentiem bieži sastop čūsku, kas lokā saritinājusies un iekodusies savā astē. Tā ir mūžīgā dzīvība, kas nevar mirt, un lokos atgriežas atkal veidu maiņā atpakaļ.

No šīs domu gaitas un viedokļa esmu arī mēģinājusi saprast un attēlot mūsu «nemirstības pasaku».

Tomēr, ja gribu atstāstit, kā no pasakas izaugusi drāma «Zalša līgava», tad man jāatzīstas, ka tas notika citādā veidā un ka te loinu spēlēja niecīgi sīkumi un blakus lietas.

Dzejnieks nebūt neatkarājas no savas gribas un no kādas noteiktas domas, bet no iedvesmas. Kaut kur pēc bībeles vārdiem iekrīt mazs sinepu graudiņš, un no tā vēlāk izaug vesels koks.

Ar manim tas notika tā.

Biju jau Jelgavas vidusskolas pēdējā klasē, kad mani allaž apciemoja kāds radinieks, mana tēva brālēns Eduards Eilenbergs, kura trešais brālēns ir pazīstamais Pūcīšu Ģederts.

Sis radnieks man šad un tad mēģināja kādu prieciņu sagatavot un reiz iedāvināja kādu slavenu grāmatiņu, kas nupat bija iznākusi, tā bija Lautenbaha-Jūsmiņa «Zalkša līgava», kā iepriekš dziedājums.

Atceros gaiši jeb, labāk sakot, skaidri redzu kādu brīnišķu momentu.

Biju pārbraukusi pa brīvdienām vecāku mājās. Sēdu pie loga, un man priekšā neliela grāmatiņa. Neesmu to vēl vaļā atšķīrusi un skatos kā pieburta ilgi uz viņas vāku. Vāka krāsa ir gaiši zila, un tas ir glīti iesiets, vienkrāsains.

Grūti attēlot cien. lasītājiem šo gaišzilo krāsu. Tas ir tāds zilums, kādā mirdz tikai pasaciņu debesis, un varbūt arī tās tādas mirdz tikai tālā, jaukā bērnībā, vai varbūt ari tik zilas būtu tās debesis, kuras vēl nepazīstu.

Bet skaistumam vēl nav gals: paša vāka vidū ar lieliem zelta burtiem stāv drukāts «Zalkša līgava». Saule pie zilām debesīml Pa logu, pie kura sēdu, spīd patlaban rietošā vakara saule, kura ziemā uz baltā sniega fona ir sevišķi skaista. Pēdējie stari krīt taisni uz zelta burtiem, kuri sāk brīnišķi laistīties un mirdzēt. Es pati sēžu starp divām saulēm un dzeru ar saviem jauniem prātiem visu skaistumu.

No šī grāmatiņas vāka ir cēlusies mana pirmā iedvesma priekš «Zalša līgavas» kā drāmas. Lūk, dzejnieka neprāts!

Taisni šo momentu arī esmu attēlojusi drāmas otrā cēlienā, kur Ziednese nokāpj apakšzemē pakaļ rietošai saulei.

Pēc tam nāk ilgs laiks tumsas un aizmirstības. Saturu, protams, tūlīt izlasīju, un tas man ļoti patika, bet tad jau pirmā sajūsma par vāku bij pārgājusi. Atceros arī, ka šās poēmas dēļ Lautenbaham iznāca polemika ar Pārstrautu Jāni, kurš tam pārmeta, ka apstrādātā pasaka neesot tīri latviska, bet piederot leišiem.

Es visu aizmirsu, un man ne prātā nenāca arī savu spalvu jeb, labāk sakot, spalviņu no sava spārna izmēģināt pie šīs pasakas, jo toreiz man vēl nemaz tādi spārni nebij izauguši. Es pat lāgā nezināju, vai tā bija tautas pasaka vai Lautenbaha kā dzejnieka paša fantāzija, un, cik atceros, tad ari tas viņam tika pārmests.

Gar visu to man maz bij daļas, tā vēl nebija mana liela. Tikai manai zilai ilūzijai ar zilo grāmatiņu bija diezgan bēdīgas, varētu sacīt, traģiskas beigas, un tās pienāca caur pašas noziegumu: sen senais paradīzes lāsts, kas ik dienas virs zemes atkārtojas dažados veidos.

Toreiz pa laukiem staigāja apkārt žīds ar grāmatām, vesela ceļo joša bibliotēka. Cik bij iespējams, ļaudis grāmatas nopirka, bet, kad bija izlasītas, žīds tās apmainīja pret jaunām ar piemaksu.

Ieraudzījis manu «Zalkša līgavu», viņš lūdza, lai dodot viņam pašam izlasīt. Viņš bija iepazinies ar literatūru un tai sekoja. Iedevu arī, jo viņš solījās to tīru turēt un drīzi atdot, bet diemžēl es to vairs nekad neredzēju. Notika vēl ļaunāk priekš manis, jo viņš bij manu grāmatiņu ar visu veltījuma ierakstu tālāk pārdevis un pat tādiem ļaudīm, ar kuriem dāvinātājs sagājās. No tā izcēlās rūgts ienaids starp mani un pēdējo, un tas man arī to nekad nav piedevis.

Aizgāja i dzīve, i atmiņa — «nepielūdzama, neatsaucama». Laiks ritēja tālāk.

Pēc ilgiem gadiem sastapos atkal ar Zalša līgavu, tikai citā veidā. Tas notika ārzemēs, Lugānā, emigrācijas laikā. Mums toreiz šad un tad atsūtīja jauniznākušās grāmatas un starp tām A. Ķēniņa ļoti skaisto mēnešrakstu «Zalktis». Kādā no šīm burtnīcām atradās dzejnieka Fallija «Zalkša līgavas» apstrādājums atkal episkā formā, protams, citā uztvērumā.

Izlasīju, un — atzīstos — man tas stipri nepatika, bija pārāk seksuēls.

Domāju, vai tad tiešām tematam nebūtu vēl cita — jauna puse. Tā pamazām manī iedegās radošais process. Sāku studēt latviešu pasakas, jo, par laimi, mums tika atsūtīti visi seši biezie sējumi no Lerha-Puškaiša pasakām Visendorfa izdevumā.

Pasakas pašas par sevi mani dziļi ieinteresēja, un es vairāk kā gadu intensīvā darbā sāku pasakas izstrādāt dažādos grupējumos.

Materiāli no toreizējā darba man arī vēl tagad pie rokas.

Nonākot pie 6. sējuma 2. daļas, sastapu tur pasaku par Zalša līgavu un vēl dažādos variantos, tā ka var sacīt, ka tā pieder pie mūsu visredzamākām un skaistākām pasakām, kamēr citas vēl par daudz atrodas rūdā, un vajag labi pazīt citu tautu pasakas, lai varētu pie mums atšķirt, kas samaisīts, patapināts un kas īsts.

Tagad jau nu Zalšu pasakai bij tik daudz materiālu, ka varēju domāt no jēlvielām uzcelt patstāvīgu darbu, un man taisni likās, ka nevis episkā forma vien būtu apstrādājamais veids, ko jau abi minētie dzejnieki bij izvēlējušies, bet ka te ļoti noderētu drāmas uzbūve.

Mudināju vairākkārt Raini, lai viņš šo darbu uzņemas, jo tas iederēja vairāk viņa stilā nekā manējā, bet, lai arī cikreiz to atgādināju, ka viņš taču bija sarakstījis «Pūt, vējiņi!» un vispār pārvaldīja tiesa-

līdzināmi labāk par mani tautas poēziju un daudz dziļāk to būtu ari izdomājis. Viņš gan it kā gribēja, bet — nāca dažādi notikumi starpā, un tā palika.

Man tomēr nebij no temata miera, lai gan daudzi citi dramatiskie darbi man pasākti, un pagļājušā] gada rudeni kādā jaukā dienā sāku «Zalša līgavu» rakstīt un tā ierakstījos — un pabeidzu.

Vai varbūt mani spieda neizpirktais noziegums par pazaudēto gaišzilo grāmatiņu? Kas lai nu sazina visas psiholoģiskās jūtu apakšzemes ejas!

Bet tā vien savādi sirds sakustas: vai jel reiz, lai nu kā un kad, neieraudzīšu atkal kādu mazu spldumiņu no tā pazaudētā gaišā ziluma uz grāmatiņas vāka, kuru apspīdēja vakara saule. Tas bij tik sen.

«ZALŠA LĪGAVA»

Pirmie ierosinājumi «Zalša līgavas» tēmai gūti jaunībā, kad Aspazijas rokās nokļūst Jēkaba Lautenbaha-Jūsmiņa «Zalkša līgava» (publ. 1880. gadā). Sava veida paskubinājums ir arī Fallija poēma «Zalkša līgava», kas iespiesta Stolipina reakcijas laika mēnešrakstā «Zalktis». «Izlasīju, un — atzīstos — man tas stipri nepatika, bija pārāk seksuēls,» Aspazija raksta atcerē «Kā radās «Zalša līgava»». «Domāju, vai tad tematam nebūtu vēl cita — jauna puse? Tā pamazām manī iedegās radošais process. Sāku studēt latviešu pasakas, jo, par laimi, mums tika atsūtīti visi seši biezie sējumi no Lerha-Puškaiša pasakām Visendorfa izdevumā.» Tā jau Šveices emigrācijā, nonākot pie «Latviešu teiku un pasaku» 6. sējuma, rodas vairāki ieceru varianti. 20. gadu sākumā pie šīs tēmas apstājas arī Rainis. Kā norāda dzejniece, luga sacerēta 1927. gada rudenī.

1928. gada 31. martā to uzved Nacionālajā teātrī Alekša Mierlauka režijā. Par lugu Andrejs Upīts raksta «Domās»:

««Zalša līgava» ir māsa Leldei no «Spēlēju, dancoju» un pusmāsa Turaidas Maijai. Luga rakstīta «Zelta zirga» strofās, vairāk episkā nekā dramatiskā noskaņā. Viņas labākā daļa — liriskā dzeja, kur Aspazijas talants uzplaukst pilnā bagātībā un krāšņumā. Nacionālais teātris nebija taupījies, lai ar dekorāciju, krāsu, mūzikas, plastikas un citu skatuvisku līdzekļu sadarbību Aspazijas dramatiskai dzejai gādātu pieskanīgu ietērpu.» (1928, Ne 4, 307. lpp.)

Pirmuzvedumā Ziednese ir Mirdza Smithene, Zaltis — Jānis Lejiņš, Saulgaits — Jānis Sāberts, Auglone — Berta Rūmniece, dekorators — Jānis Kuģa. Kā norāda recenzenti, uzvedumā aktieriem visai maz izdevies pietuvoties pasakas filozofiskajam skanējumam.

Padomju laikā. «Zalša līgavu» Lūcijas Ņefedovas režijā iestudē Jelgavas Tautas teātris.

Pirmizdevums A. Gulbja izdevniecībā 1928. gadā. eit iespiests pēc publicējuma «Mana dzīve un darbi» 4. sējuma (R., 1938). «Zalša līgavai» saglabājušies manuskripti (RLMVM, 85839 un 134270).

ZALŠA LĪGAVA

Teiku drāma 7 ainās ar epilogu

personas

Zaltis

Ziednese

A u g l o n e — viņas māte

Saulgaitis — viņas līgavainis

Dedzikle Virpule-meitenes

Skara — kalpa sieva

Graudiņš — viņas vīrs

Zelmenis — puisis

Vanadziņš — ganuzēns

Sams Zutis Līdaks Gulbju jaunava Gaigala ūdensdzīvnieki

Ģ i n ta un Gints- Zalša un Ziedneses bērni

Ļaudis

Ūdens dzīvnieki

Laiks: teiku laikmets.

.

.

Pirmā aina

Romantiska ainava: ezers, apaudzis ar kokiem un ceriem. Krastmala plaismota, ar pauguriem un dziļām gravām. Ūdens līmenis apklāts ar balti dzeltenām ūdens lilijām; gar malām meldri. Priekšpusē zaļa pļava ar pusnopļautu sienu, kas gubās sagrābts. Pie gubām nomesti grābekļi. Dienvidus. Grābējas atpūtā.

1. SKATS

Meitenēm uz rokām nopīti vainagi; viņas tos met kādā augstā kokā.

D e d z i k l e

Kura pirmā sviedīs kokā?

V i r p u l e

Kurai pirmai kāzas rūp!

D e d z i k l e

Blēņas! nieki! Kam man kāzu!

Roku vien tik izmēģinu.

(Met vainagu, bet tas sānis no koka nokrīt zemē.)

V i r p u l e

Netrāpīji! Netrāpīji!

D e d z i k l e

(sadusmota met vairākas reizes),

Še tev! še tev! Ak tu piķis!

Visi vainagi nokrīt sānis,

V i r p u l e

Bet tas piķis nelīp klātu,

Nepielips i brūtgāns arī.

D e d z i k l e

Niekkalbīte! Balamute!

Pati smilgas augumā,

Mute grāvja platumā!

V i r p u l e

Velti! Velti! Mēs neviena Galotnītes nesniedzam;

Bet kur paliek Ziednesīte?

Viņai klājas pirmai mest.

D e d z i k l e

Kas tad viņai vairs ko zīlēt,

Rīt vai parīt kāzas gaida.

V i r p u l e

Ziednesīte! Ziednesīte!

Lūk, kur sēd uz ezermalas,

Dziļi lejā pārliekusies,

Ka tik iekšā neiekrīt!

D e d z i k l e

Vai nu viņai pirmā reize,

Vienumēr tā dzelmē raugās,

It kā kāds to turpu vilktu.

V i r p u l e

( noslēpumaini).

Mūsu ezers esot apburts,

Zalšu ķēniņš pats tur mītot Dziļā dzelmē, glāžu pilī.

D e d z i k l e

Bet šepat ja zaltis mājo,

Ko tad mūsu vīri gāja Gūstīt to pa pasauls malām?

Z i e d n e s e pienāk, ar ūdensrožu vainagu galvā.

V i r p u l e

Ai, cik skaists tev vainags galvā!

D e d z i k l e

Ūdensrozes! Tās nav labas!

Noslīkušo dvēselītes,

Kuras zaltis dzelmē rāvis .,,

Z i e d n e s e

Zaltis dzelmē? Kas to saka?

Manim šķiet tas tālu tālēs:

Tur, kur upes tecēt beidzas,

Zvaigznes neiespīd vairs naktī,

Vakarvēji iet uz dusu.

Tur viņš spīd ar savu gaismu Zilganzaļos staru metos,

Vizmu vizmās dzirksteļodams.

Viņa pils ar gliemežjumtu,

Zaļa gaisma, pūķa acis Draudot spīd no visiem logiem,

Sēta apkārt — melnas čūskas,

Bruņurupuči par sargiem,

Nomodā stāv dien’ un nakti.

d e d z i k 1 e

Bet, kad Saulgaits ies, tas šķaidīs Visu pili drupu drupās!

Z i e d n e s e

Saulgaits diez vai pārnāks mājās,

Visus virus aprīs zaltis...

V i r p u l e

Svied vien kokā vainadziņu,

Tad tu tūdaļ noredzēsi,

Vai tev kāzas būs vai ne.

Z i e d n e s e

Labi. Sviežu vainadziņu.

(Sviež, bet vainadziņš nokrīt sānis un kaut kur pazūd; ezers iešalcas.)

Meitenes

(iekliedzas).

Nava! Nava! Sānis krita!

D e d z i k l e

Skat nu, kā tad tev tas lēcies?

Nebijušai klētiņā,

Līgavaiņa azotē,

Jau rociņa nogulēta!

V i r p u 1 e

(skrej meklēt vainagu).

Lūk nu, kur tavs vainadziņš!

Šūpojas tur ezerā Ūdensrožu pulciņā!

Z i e d n e s e

Ko nu bēdāt vainadziņa,

Daudz vēl puķu aplokā!

(Uz meitenēm, paņemdama viņu vainagus.) Nemetīsim līgavainim,

Metīsim tos zilam gaisam!

Metīsim tos zelta saulei!

Metīsim tos meitu dienām!

Brīvām, gaišām meitu dienām.

Vienureiz, tik vienreiziņu Rozes Laimas dārzos zied.

D e d z i k l e (nopūšas).

Vienureiz, tik vienu reizi Rozes Laimas dārzā zied.

(So refrēnu visas uzņem, dziedādamas dažos paņēmienos.)

Z i e d n e s e (sēri).

Vēlāk lapas birdināja.

Visas tāpat dziedot atkārto.

Ak jūs vaidu vālodzītes,

Ko tā sēri sērojat!

Iesim labāk rotaļās.

Meitenes sadodas rokas aplokā.

Virpu, virpu, Virpule!

Dedzi, dedzi, Dedzikle,

Viesulī līgot,

Sadegt un spīgot,

Guntiņām dejot,

Virpule

(iekliedzas).

Vai, kas man’ aiz bizes rāvai

Dedzikle

Vai, man svārks aiz kārkla pušu!

Virpule

Kurpei siksna atrisusi!

Z i e d n e s e

(pārgalvīgi).

Cits bez kurpes, cits bez svārka,

Cits ar basām kājām!

Iešu labāk zalti saukt,

Lai nāk biedram rotaļās.

(Pieskrej pie ezermalas.)

«Ak tu zaļā līdaciņa,

Nāc ar mani spēlēties!

Tu man ņēmi vainadziņu,

Še tev metu akmentiņu.»

(Met akmentiņus, ezers sāk viļņot un šņākt; meitenes izbīstas.)

2. SKATS

Mednieku taures. Sanāk Saulgaitis, Zelmenis, Graudiņš un vairāk citu mednieku. Ganuzēns Vanadziņš citiem pa priekšu lēkādams. Visi za]ām meijām appušķojušies.

Vi S i

(cits caur citu).

Heijā, hollā! mājās! mājās!

Vanadziņš

Mājās droši, trairidiri!

Graudiņš

(slauka sviedrus).

Nu var atlaist jostas vajā, Sviedrus noslaucīt no pieres. Kājas diezgan klausījušas, Skrejot, tukšu gaisu grābstot. Vēders runā savu reizi,

Rūc kā niknis suns pie ķēdes, Lai nu Skara cep un vāra.

S a u l g a i t i s

He-he! meitas, nāciet šurpu Godam saņemt mediniekus!

Dedzikle

Esat sveiki, medinieki!

(Ironiski.)

Sveiki, visi karotāji!

Zelmenis

Labāk daiļās meitu acīs Lūkot nekā zalša zobos! Vanadziņš

Tad ta bijām! Tad ta gājām! Krišu klupu, tupu rāpu; Briesmas, kur vien acis meti. — Graudiņš

Puika, klus’! ko maisies starpā! Visur lieliem bāzies priekšā! Vanadziņš

Nu es liekams pakaļā!

Labs jums biju skriet pa priekšu Ar to smago skrošu kuli!

Zelmenis

Nes nu smago melu kuli!

Graudiņš

Skrotis aizskrēja pa priekšu, Sautnes gāja nopakaļu!

Šāviens nokrita pa vidu!

Zelmenis

Vai no katra tumša krūma — Briesmas pretī nedraudēja?

Graudiņš

Zaķu cilpas, lapsu slazdi!

Dod man labāk aizpīpot.

(Sāk pipot; visi apmetas pipot.)

Virpule

(velk Vanadziņu aiz piedurknes sānis).

Nāc man pastāsti papriekšu —

Kādas briesmas? Kā tu glābies?

Tevi gan viņš pirmo grāba,

Tu jau mazāks, vieglāk tverams:

Zaltim pirmais gardais kumoss!

Kauli vien tik nokrikšķēja,

Zābaks izkrita pa muti!

Vanadziņš

Nē, es izskrēju pa nāsīm,

Karsta dvaša vien tik svila.

Virpule

Vai man! Nu man tavā vietā Būs pie lopiem jāiet ganos!

Varen bail man lielā vērša,

Kad tik mani nenobada!

Briesmas tīk man noklausīties,

Netīk pašai piedzīvot.

Vanadziņš

Vēl jau mani nenorija,

Vēl jau esmu še es pats,

Klausies labāk manu stāstu.

(Abi noiet sānis.)

S a u l g a i t i s

(iznāk no krūmiem, Ziednesi pie rokas vilkdams). Ziedīt, manu ziednesīti,

Pirmziedīti, Pēcziedīti,

Manu domu agrenīti,

Manu sapņu vēlenīti,

Kam tu biji slēpusies?

Z i e d n e s e

Saulgait, laidi, jaudis skatās!

S a u l g a i t i s

Nāc, es visiem rādīt gribu Savu daiļu līgaviņu.

Z i e d n e s e

Esat sveiki, ciema ļaudis!

S a u l g a i t i s

Gūstīt gājām laupījumu,

Mājās labāks gūstījums.

Visi

Drīzi kāzas svinēsim.

Laimes! Laimes! Kuplas laimes!

Graudiņš

Kāzas! Tad tik labi drīzi!

Būs ko krietni saēsties,

Lāvā kaulus izstaipīt.

Zelmenis

Kur nu ēst, kad spēles spēlē, Dūdas dūdo, čīgās čīgo,

Zelta fleites, vara taures, Sidrabiņa stabulītes Visus griestus izdrebina!

Kājas pašas lec no sevis.

Ko tu saki, Dedziklite,

Ņemsim vienu riņķi griezt.

Zaļa pļava, zelta saule,

Kur vēl labāks kāzu nams!

Dedzikle

Nava laika, lietus taisās, Negaiss uzkāpj it kā pūķis Zili melns, un kakls sarkans, Zibens lec no acīm laukā,

Aprīt taisās zelta sauli,

Zaļā pļava samirks lietū, Palīdz’ labāk sienu grābt.

S a u l g a i t i s

Nākat, vīri, visi talkā,

Veiksim tagad mākoņpūķi!

Visi

Iesim, iesim, grābsim cieti! (Visi iet.)

Virpule

Es ar līdzi! Es ar līdzi!

Vanadziņš

Es ar līdzi! Es ar līdzi!

3.SKATS

s a u l g a i t i s, Ziednese.

S a u l g a i t i s

Ko tu, mana Ziednesīte,

Ej, galviņu noliekusi Kā tas zilais pulkstenītis?

Z i ed n es e

Bēdas man par tevi, Saulgait!

S a u l g a i t i s

Kam par mani? Kas man vainas?

Z i e d n e s e

Tu tik neteic, jautrs liecies,

Smagi ievainots tu esi. —

S a u l g a i t i s

Kam man jābūt ievainotam?

Kur lai man tās brūces būtu?

Z i e d n e s e

Zaļām meijām appušķojies,

Lai es asins neredzētu,

Kas caur drēbēm cauri sūcas.

Svārks būs arī saplēsts skrandās!

S a u l g a i t i s

Dieviņ mīļais! Skrandas, brūces!

Ko tu visu nesaredzi!

Z i e d n e s e

Zinu, mani saudzēt gribi,

2ēl tev manu asariņu.

S a u l g a i t i s

Sasper jodi trejdeviņi!

Apskat’ mani, Ziednesīte,

Noņemšu tev zaļās meijas.

Tu tik savus sapņus redzi,

Mani pašu neieraugi:

Sveiks mans svārks, un pats es sveikā,

Mirt ne domāt nedomāju.

Z i e d n e s e

(aplūko viņu visapkārt un iztausta svārku). Tiešām sveiks, lai dieviņš slavēts!

S a u l g a i t i s

Nu? — Ja vēl tu raudāt gribi,

Padošu tev sīpoliņu!

Z i e d n e s e

Tu tik smejies, man vēl baigi,

Mulsums reibina man prātus,

Kad es tevi iedomājos,

Kadtu zaltim pakaļ dzinies,

Kādas briesmas, kādas šausmas,

Visur baigi vijās apkārt!

S a u l g a i t i s

Visur saule bij, kas uzveic!

Z i e d ri e s e

Bet kur zaltis, ko tu kāvi?

S a u l g a i t i s

Sveikā izgāja i zaltis.

Z i e d n e s e

Tad i tu, i zaltis sveiki?

Bet tā kroni nolaupīji,

Zalša zaļo karajkroni?

To tu pārnesi man mājā?

S a u l g a i t i s

Kas šim tādam nu par kroni! Riebīgs nezvērs vien tik ira.

Z i e d n e s e

Un viņš nesēd zelta krēslā?

S a u l g a i t i s

Pūžņu alā, gļotu dūņās!

Dēles sūcas tam pie kājām,

Vēži matos saķērušies.

Z i e d n e s e

Tādu tu to ieraudzīji?

Riebīgs gan, bet tomēr šausmīgs, Kam tu viņu nenositi?

Vai viņš stiprāks bij par tevi? Vai viņš tevi piesaudzēja?

S a u l g a i t i s

Ko viņš stiprāks! Kad es iešu, Otrreiz iešu, tad es dzīšu Saules šķēpu tumsas rīklē,

Ledus zobus izsitīšu,

Nocirtīšu miglas galvu,

Asins līs kā pusnakts melna!

Z i e d n e s e

Jā, mans Saulgait, tad es teikšu: Stiprāks tu par visiem esi,

Kad visstiprāko tu veici.

S a u l g a i t i s

Diezgan domāt nu par viņu! Labāk runāsim par kāzām.

Kam tev vajag zalša kroņa,

Kad tev miršu vainadziņš?

Tu ne čūsku karaliene,

Tu man mīļa līgaviņa.

4. SKATS

A u g l o n e, Z i e d n e s e, S a u l g a i t i s.

Auglone

Dzirdu, dzirdu tauru skaņas,

Laukos jautra čalošana:

Mājās rnūsu medinieki!

S a u l g a i t i s

Mājās esam, sievasmāte!

Z i e d n e s e

Zalti vēl nav noveikuši.

Auglone

Ak tu dieviņ, tik daudz vīru!

Visi bijāt apbruņoti

Gan ar rungām, gan ar durkļiem,

Un tas nezvērs sveiks kā sveiks!

Vai jums visiem lielā dūša Bikšu ķešā iekritusi?

S a u l g a i t i s

Nebar, mīļā sievasmāte,

Dod rociņu noskūpstīt.

Auglone

Skūpsti labāk zalša ķepu!

S a u l g a i t i s

Šoreiz gan vēl nepadevās Pašu zvēru sprostos dzīt,

Pēdas gan jau sameklējām,

Otrreiz tas mums neizbēgs.

Auglone

Dievs lai dod! Jo nu tas nezvērs Laidīs vēl jo niknāk virsū Melnu tumsu, baltu salu,

Zaļu miglas pelējumu,

Rudu rūsas maitājumu,

Svilpdams ies pa kajliem laukiem,

Kad būs visu nopostījis.

S a u l g a i t i s

Būsim laukus novākuši,

Būsim kāzas nodzēruši,

Tūdaļ ceļā dosimies Nikno zvēru uzmeklēt.

Auglone

Labi, labi tā, mans dēliņ,

Pabarams, noglaudāms,

Visu vajag laikā zināt,

Visu laikā padarīt.

Ej nu rīko talciniekus,

Lai tie darbus drīzi veic,

Mājās gaida mielastiņš.

S a u l g a i t i s

Klausos, māte, tūdaļ eju.

(Noiet, atgriežas.)

Dod vēl skūpstu, Ziednesīte,

Būs man ķīla pagaidām.

(Noiet.)

5. SKATS Auglone, Ziednese.

Auglone

Darba visiem pilnas rokas,

Nāc nu, meitiņ, palīgā!

Pūrs i tev vēl gatavs nava.

Ziednese

Lauj vēl pabūt zaļā pļavā,

Pirms vēl saule vakarā,

Ļauj vēl saldās meitu dienas,

Drīz man visu atstāt būs.

Auglone

Meitu dienas ziedus kaisa,

Sievu dienas augļus ber.

Ziednese

Tīk man īsa, aša prieka,

Ziedos mirt, ne augļos birt.

Auglone

Ak tu tāda neprātule!

Labāk nāc uz mājām līdz!

Ziednese

(nosviežas zālē).

Te es gribu palikt guļam,

Mūžam necelšos vairs augšā,

Ņemšu savu dvēselīti,

Uzsviedīšu viņu gaisā Kā to lauku cīrulīti,

Vējam došu savus matus:

Aiznesīs kā mākonīti.

Ezeram — ko tam es došu? —

Ko tas dziji manī veras

Savām tumšām, zaļām acīm?

(Ezers sāk šalkt.)

Dzirdi, rnāmiņ, kādas balsis!

Auglone

Ezers šalc, ko man tur dzirdēt!

Ziednese

Ko tas vaida, ko tas gaida?

Auglone

Balsis tikai tavās ausīs,

Pilna dēku tava galva,

Mājā jāsteidz, aizkavējos,

Ciema ļaudis drīz būs klāt.

Ziednese

Ej vien. māmiņ, drīz es iešu,

Galva sāp man, sakarsusi,

Labi dara vēsi viļņi,

Pamazgāšos ezerāi.

6. SKATS

Ziednese viena.

Ziednese

Nu man labi, nu es viena,

Tikai klusā zaļā zāle Tērzē čabu valodiņu.

Es tai varu līdzi tērzēt!

Tu, mans dzidrais, rāmais ezers,

Spoguls esi, debess nomests,

Rādīt viņai, cik tā skaista,

Esi arī manim spoguls.

Kāpšu tavos dzidros viļņos Balta līdz ar mākonīšiem.

Peldēšos starp ūdens rozēm,

Manas plaukstas lēpju lapas,

Mani mati meldru vītnes.

(Noģērbjas un drēbes pārliek pāri kārkliem. Aiziet aiz kārkliem un noģērbusies pārsviež vēl krekliņu.)

Ak, cik saldi ezers žūžo!

Ak, cik maigi viļņi glaužas,

Tītiņ tinas man ap miesām!

(Dzirdama viņas viļņu plaukšēšana; viņa peldēdamās dzied.)

«Ak tu zaļā līdaciņa,

Nāc ar mani rotāties!»

7. SKATS

ezers sāk šalkt. Atspīd maigi zaļa un tad rožaina gaisma. Z a I š u karalis parādās uz viļņiem. Zaļš meldru mētelis, izrotāts pērlēm un spīdekļiem. Galvā tam robots kronis ar mirdzošām jūraszvaigznēm.

Zaltis

Ezers līgodamies vaid:

Gaid’! Gaid’! Gaid’!

Ezers trauksmaini šņāc:

Nāc! Nāc! Nāc!

Bez tevis nevienam es draugs,

Nāc tu, mans acuraugs!

Bez tevis es ļaudīm baids,

Nāc tu, mans lūpu smaids!

Ziednese, ziedus manim nesi,

Pati tā esi!

(Sāk paņemt viņas drēbes gabalus vienu pēc otra,

kamēr visus ievelk ezerā.)

Pirms noplūkšu lapiņas,

Lai ziedkausiņš atdarās. —

8. SKATS

Ziednese, Zaltis.

Ziednese

(no viļņiem izkāpusi).

Kas tas bija? Kas tur sauca?

Mani apņem atkal dairs;

Aši drēbes mugurā!

(Sāk drēbes meklēt.)

Kur mans krekliņš? Neieraugu!

Pakārts bija kārkliņos!

Kur tās drēbes? Nav nevienas.

Vai man vai! Kas noticies?

Vējš vai būtu projām nesis?

Visi vēji mierā dus.

Nav i plūdu ziedoņpalos.

(Ierauga zalti, lielās izbailēs iekliedzas.)

Zaltis

Ko tu bīsties, mīļā, baltā,

Bij mans ezers tevim spoguls,

Pats to turēju tev priekšā,

Vēros tavās baltās miesās,

Dzidrākās par rīta ausmu,

Sārtākās par rožu rietu.

Ziednese

Vai tnan! Vai man! Zaltis, nezvērs!

Zaltis

Cikreiz manos viļņos kāpi!

Cikreiz manās skavās grimi!

Ziednese

Ak, to kaunu, ak, tās briesmas!

Zaltis

Vai bij briesmas saldās vēsmas, Kas tev apkārt mīlinājās?

Ziednese

Kam tu man drēbes ņēmi?

Kā lai kaila eju mājās,

Visu ļaužu apsmieklam!

Zaltis

Kam tev, spožā, baltā zvaigzne, Vajag apkārt mākonīšu!

Kam tev, rozei izplaukušai,

Vajag virsū lapu segu!

Skaistāka tu esi kaila.

Ziednese

Zēlo, dod man rinduciņu,

Tev mans krekliņš rokā, dod!

Man aiz kauna jānobeidzas, Nedrīkstu vairs mājā iet.

Zaltis

Kādās mājās tu vairs iesi!

Tavas mājas nu pie manis!

Ziednese

Vai! Tu nācis mani laupīt!

Zaltis

Nesauc to par laupīšanu —

Lielo, ilgo mūža mīlu,

Sen tu manis iecerēta,

Sapņos manis izauklēta.

Ziednese

Atlaid mani! Ļaudis saukšu ... (Izmisusi.)

Ak, kaut nebūtu es kaila!

Zaltis

Sauc i nesauc, velti būtu,

Laimas vēstnieks, liktens, lēmis: Manai būs tev tagad būt.

Ziednese

Kam tev manis, karal zalti? Tevim pieder visas dzelmes, Valdnieks iu pār apakšvalsti. Visas zvaigznes tevim liecas, Mēness laipni smaida pretim, Saule zelto tavus viļņus.

Es ne saule, es ne zvaigzne,

Es tik nabags meitens esmu,

Zēlo mani, gauži lūdzos,

Dod man drēbes atpakaļ,

Laid man mierā mājās iet!

Zaltis

Tevis lai es žēlot eju?

Vai tu manis iežēlojies?

Dziļāk grimšu mūžu dzelmēs — Melnos grūtsirdības staignos —, Mūžam gaismas neredzēšu, Nolādēts uz mūžu mūžiem,

Ja tu nenāc mani glābt.

Ziednese

Ko es varu? Ko lai daru?

Zaltis

Kap pie manis dziļi dzelmē,

Savu zaļo karaļsvārku Paklāšu pie tavām kājām.

Ziednese

Bail man, bail man tagad peldēt, Nu nekad vairs nemazgāšos,

Zaltis

Saulei bail nav viļņos nokāpt, Nāc tai pakaļ, ko tu baidies!

Ziednese

Zelta saulei zelta asins —

Viegli rit pa staru dzīslām; Manim smags un tvīkstošs asins Vairās tavas aukstās dzelmes.

Zaltis

Arī menesim nav bailes.

Ziednese

Mēnesim ir sidrabspārni,

Var ik brīdi gaisā celties.

Man ir sīkas, basas kājas,

Sadursies pret tavām niedrēm. Dod man manas kurpes šurpu.

Zaltis

Sarkans asins, sarkankurpe,

Viss man dārgs, kas nāk no tevis. Tik pret ķīlu es tev došu:

Gribi drēbes, nāc tām pakaļ!

Ziednese

Solos, solos, tik ne šoreiz.

Ak, es drebu nosalusi,

Dod kaut drēbes gabaliņu!

Zaltis

(pastiepies sniedz tai kurpi).

Lūk, es devīgs, tevi klausu.

Ziednese

Ak! Tik kurpi vienu pašu?

Kurp lai es ar vienu eju!

Zaltis

Solījies — bet ko tu soli?

Ziednese

Solos atnākt vēlreiz šurpu Un ar tevi runāties.

Tu tāds nezvērs vis neesi,

Kāds man pirmīt izlikies.

Zaltis

Še tev baltais nēzdodziņš!

Daiļāka tu vēl rnan šķieti,

Nekā pirmīt ieraugot.

Ziednese

Ak tu dieviņ, nēzdodziņu?

Ko es darīšu ar viņu?

Būs tik slaucīt asariņu.

Kaila esmu vēl, kā biju!

Nedod man pa gabaliņam,

Dod man reizē visas drēbes,

Es tev pretim ķīlas došu.

Zaltis

Viss pret visu! Ko tu dosi?

Ziednese

Ko tu prasi? Teic, lai zinu!

Zaltis

(galvu pacēlis, lūkojas).

Nu, to pašu gredzentiņu,

Kas tev mirdz ap balto pirkstu

Kā ap zemi ziedu laikā Apvīts saules aplociņš.

Ziednese

Prasi, tik ne gredzentiņu,

Tas man dots no līgavaiņa,

Es tam esmu saderēta.

Zaltis

Es tev došu visas drēbes,

Dod man mazu gredzentiņu —

Kaut. tik brīdi pavalkāt,

Kaut tik brīdi padomāt,

Ka tu mana līgaviņa!

Ziednese

Nē! Nē! Nevar! Mūžam nevar!

Šausmas! Bailes — kas par domu:

Tu no dzelmes, es no zemes,

Kas es tev par līgaviņu!

Zaltis

Nav ko domāt, mana būsi,

Ja tu nenāc laba prāta,

Sūtu tūdaļ preciniekus Augšup, savus vētras viļņus,

Zaļos zirgos, putu kroņos,

Sagrābs tevi negribošu,

Sviešus iesviedīs man gultā.

Ziednese

Vai, ak vai! Pagalam esmu!

(Raud elsodama.)

Šā vai tā es nāves kumoss. —

Zaltis

Gredzentiņš vēl nāve nava,

Mauc vien ašāk viņu zemē,

Pat i pirkstiņš nenolūzīs.

Stiep tik pāri mazo roku,

Nomaukšu pats to no pirksta,

Nebūsi man dāvājusi.

Ziednese

Ņem tad! Kas man cits vairs atliek.

Ko nu sacīs līgavainis,

Pirkstu bešā redzēdams!

Zaltis

(paņēmis gredzenu, uzmauc sev pirkstā). Cits tev tagad līgavainis,

Nu tu manim saderēta.

Še tev drēbes atpakaļ,

Valkā tās vēl īsu brīdi,

Būs tev citas kāzu drēbes:

Viļņu svārciņš, lilju kurpes,

Sudrabputu ņieburīts,

Plīvurs — ūdenszirneklīša,

Noausts meldru austuvās.

(Atgriežas pret ezeru, kamēr Ziednese aiz krūmiem ģērbjas.)

Ziednese

Paldies, ka vēl apžēlojies:

Devi drēbes atpakaļ,

Kauns vairs nebūs ļaužu acīs,

Nu tik aši jā ģērbjas.

(Pazūd aiz krūma.)

Zaltis

(nosauc pakaļ);

Valkā tās vēl īsu brīdi,

Gaidi! Drīz tev pakaļ nākšu.

(Pagriežas uz ezeru, pūš sudraba tauri: ceļas vēji, pārskrien zelta mākoņi, viss limenis sāk vizēt un mirdzēt dažādās krāsās. Uz virspuses parādās dažādi dzelmes dzīvnieki un dzied ar mīlīgu mūziku.)

Bezdibens dziesma.

Atpestīts! Atpestīts!

Gaidās un cerās Bezdibens durvis Vaļā lai veras!

Apklusiet, apklusiet,

Vēji un vaidi,

Skanēs jums pretim Sudraba smaidi!

Nokratiet, nokratiet Smaguma zvīņas,

Zelta mati Pāri jums līņās,

Nebūs vairs tumši,

Nebūs vairs baigi,

Gaismiņu metīs Rožaini vaigi!

(Dziesma aizskan, dziedoņi pazūd, un apdziest arī burvīgā gaisma. Ezers pieņem agrāko izskatu,)

9. SKATS

Ziednese viena.

Ziednese

(iznāk no krūmiem apģērbusies).

Ak, kā lec vēl sirds man krūtīs,

Kā vēl esmu nobijusies!

Vai tik sapnis vien tas bija?

Sasapņots ar vaļā acīm Dienas vidū, spoku stundā?

Esmu vēl kā apreibusi —

Gaiss tik pietvīcis un smaržots,

Negaiss smagi kāpj uz augšu,

Zibens melnos mākoņlokos Svaida zelta šautuvīti. —

Nē — paties’ tas bija zaltis,

Mani tikai sabiedēja,

Pats nu pazudis aiz bailēm,

Ko šis lielās nākt man pakaļ,

Gan mans Saulgaits mani sargās. (Paskatās uz savu roku.)

Vai! Bet kur mans gredzentiņis?

Vai patiesi zaltis ņēmis?

Vai tik nebūs tepat zālē,

Jāsteidz meklēt, atnāks ļaudis.

(Nometas un meklē gredzenu pa zāli.)

Vai man! Redzams nekur nava!

Visur taustu — nav un nava!

Dieviņ, ko lai nu es daru?

Atnāks Saulgaits, ko tas sacīs?

(Meklē vēl. Attāli troksnis, ļaudis tuvojas.) Nāk jau! Ak tu sūru brīdi!

Pag, ko aši izdomāju:

Teikšu, roka ievainota,

Apsiešu ar lakatiņu.

(Izvelk savu nēzdodziņu un aptin roka.)

10. SKATS

Ziednese, Saulgaitis un citi agrākie.

S a u l g a i t i s

Labi nu, ka tikām galā.

Siens guļ cieši sakrauts gubās,

Lai nu zibens sper atspēries,

Lai nu lietus gāž, cik grib.

Zelmenis

Bija gan ko varen rauties!

Graudiņš

Vēders gluži izstaipīts,

Būs kā šķūnis piepildāms.

S a u l g a i t i s

Būs jau! Būs jau! Mielasts gaida, Smaržas nāk no mājām pretim.

Graudiņš

Mute pietek slienu pilna.

Dedzikle

Tik par sevi vien tie runā!

Vieni strādā, vieni ēdis,

It kā meitas nebijušas!

Kas tad skrēja? Kas tad grāba?

Vanadziņš

Kas tad dzina? Kas tad mina?

Virpule

Kas tad elsa, kas tad pūta?

Šis kā gailis čukurgalā,

Vistas dēj, un šis tik lielās!

( Mēda.)

Rauj vēl skaļāk «kikirkī!»!

(Iebēg pulkā.)

Vanadziņš

Ak tu! Ak tu! Nu tik sargies!

Graudiņš

Ko vēl skraidāt, iesim mājās! Savāciet vēl kopā lietas.

(Rāda uz grābekļiem.)

S a u l g a i t i s

Ko tu, mana Ziednesīte,

Vienumēr aiz krūmiem tveries?

Ko vēl slapji tavi mati Kā tai ezergaigaliņai!

(Ierauga sasieto roku.)

Vai, kas kait tev rociņai?

Ko tu turi apsējusi?

Ziednese

Nav nekas, tik sīka brūce!

S a u l g a i t i s

Rādi šurp, es apskatīšu.

Ziednese

Neskar! Neskar! Brūce sāp!

S a u l g a i t i s

Rau, nu tava reize slēpt,

Pirmīt manis rūpējies.

Graudiņš

Ļaudis, ļaudis, nu tik mājā.

Visi

Iesim, iesim! Ēdiens rūp.

(Visi dodas prom.)

S a u l g a i t i s

(Ziedneses roku pie krūtīm, ved viņu). Maigi, maigi tevi skaršu,

Katru pirkstu noskūpstīšu,

Mīlā visas brūces dzīst.

Priekškars.

Otrā aina

Pagalms ar dārzu. Apkārt ēkas; iztālēm redzams caur kokiem ezers

1. SKATS

Auglone, Skara.

Auglone

Es ne visai sapņiem ticu,

Bet šonakt tāds sapnis bija,

Visu rītu stāv man prātā,

Taisni spiedējs spiestin spiež. —

Skara

Nieki vien tik, saimniecīt!

Sapņi spiež tik nestāstīti,

Stāstīti tie miglā šķīst.

Auglone

Redzu — stāvu ezermalā,

Liecos — ūdenspuķes plūkt. —

Skara

Tādas blēņas! Redzi nu!

Kad tev vaļas puķes plūkt?

Auglone

Klausies vien, kā tālāk bija:

Tiku puķi noplūkusi,

Lielu, baltu ūdensrozi,

Tā tik smagi svērās rokā,

Tikko spēju noturēt.

Bet, kad tuvāk apskatījos,

Dieviņ, kā es nobijos:

Tā bij mana Ziednesīte,

Stinga, auksta, acis cieti,

Dieviņ mīļais, vai tad mirs!

Skara

Vai nu sapņa dēļ tā mirs!

Auglone

Kaut vien kāzas garam būtu,

Man tāds baigums sirdi spiež,

It kā ļaunu paredzētu.

Skara

Saulgaitis būs krietnis virsi

Auglone

Tiesa, Saulgaits labs man znots.

Ziede vien man rūpes dara,

Iet, galviņu nodūrusi,

Nezin kas tai lēkmējies.

Skara

Daudz par pūru jādomā!

Auglone

Teic, rociņu sadūrusi,

Nēsā apkārt lakatā.

Skara

Es jau teicu, neklausīja,

Būtu brūcei uzlikusi Trejdeviņu skudru taukus,

Sīpoliņos cepinātus,

Tā var brūce tālāk iet Un var dedzējs piesisties,

Auglone

Vai man dieniņ, viss var lēkties!

(Sauc.)

Meitiņ! Meitiņ! Ziednesīte,

Kur tu esi? Panāc šurp!

Skara

Ņemsim brūci sasmērēt,

Gan par labu izies viss.

2. SKATS

Auglone, Skara, Ziednese.

Ziednese

Māmiņ, vai tu mani sauci?

Auglone

Saucu, saucu, mums ar Skaru Abām rūpes tevis dēļ.

Ziednese

Kam jums rūpes? Kas man kaiti

Auglone

Nav tev roka sadzijusi,

Tu vēl nes to lakatā?

Ziednese

Nav ko bēdāt, drīz jau dzīs.

Skara

Nē, meitiņa, pārgalvīte,

Tā vis nevar gražoties,

Man ir zāies, plāksterīši, Plāksterīts vēl aizkavēs. Rādi savu vainu šurp!

Auglone

Attin, meitiņ, lakatiņu,

Tad jau tūdaļ redzēsim.

Ziednese

(grib roka slēpt).

Kad es saku — nevajaga, Maz man sāpju, pāries drīz.

Skara

Vai tu manas zāles pel?

Vēl es visiem palīdzēju.

Bij gotiņām asinssērga, Iedevu tik pulverīti,

Tūdaļ visām astes gaisā, Auļiem skrēja ganībās!

Ziednese

Labi, labi, es jau ticu,

Atlaid tik man pulverīti.

Skara

Es tik smēri apsmērēšu. Varu klāt vēl apvārdot.

Auglone

Klausi, meitiņ, kad tev saka, Skara liela ārstētāja.

Ziednese

Kam jūs abas mani mokāt, Es jau roku nerādīšu.

Skara

Bērnam māte jāpaklausa.

Auglone

Es par tavu stūrgalvību Neļaušu tev postā skriet, Nav ar labu, ies ar varu,

Skara, nāc man palīgā!

(Saķer Ziedneses roku, kamēr Skara pēdējo tur un noņem apsēju.)

Tā! Nu skaties! — Kas tad tas?

Neieraugu, kur tā brūce.

Nav ne pirkstos, nav ne delnā!

Meitiņ, ko tu niekojies,

Mūs tik visus izbiedēji.

Ziednese

Es jau teicu, nav nekas.

Auglone

Kam tad nēsā sienamo?

Skara

Uzliec tomēr plāksterīti,

Nava šoreiz, var vēl būt,

Zāles noder katrumet.

Auglone

Bet man šķiet — tev trūktu kas?

Meitiņ, rādi otru roku,

Kādēļ nav tev gredzentiņa?

Ziednese

Man to apmaukt aizmirsies.

Auglone

Aizmirsies? Tev viegli teikt!

Tas tev vienmēr acīs turams!

Ziednese

Novilku to īsu brīdi,

Viņš man drusku pirkstu žņaudza.

Auglone

Agrāk viņš nav tevi žņaudzis,

Tad nekā tu nesacīji.

Skara

Ja tev pirkstiņš resnāks kļuvis,

Dod, es viņu nobraucīšu.

Ziednese

Laižat mani, jāsteidz pūrs.

(Tin atkal lakatiņu ap roku.)

Auglone

Atkal apsien lakatiņu!

Kam tu gribi pirkstu slēpt?

Labak apmauc gredzentiņu,

Pieciet, kaut ar drusku spiež.

Ko teiks Saulgaits, ja tev trūktu Paša laulu gredzentiņa?

Ziednese

Nu tad nāc man palīgā,

Labāk arī skaidri teikšu:

Man pazuda gredzentiņš.

Auglone

Vai man dieniņ! Ko tu saki!

Skara

(sasit rokas).

Gredzens zudis! Laulu gredzens, Tā ir loti Jauna zīme. —

Auglone

Kur tas bija? Kā tas lēcās?

Ziednese

Viņdien pļavā, sienu grābjot.

Auglone

Kam tu tūdaļ nemeklēji?

Ziednese

Nomeklēju — neatradu. —

Auglone

Ko nu iesākt, kā būs slēpt,

Lai to Saulgaits neierauga?

Skara

Tiesa, tiesa, jānoslēpj.

Griez tam, meitiņ, muguriņu. Šņauc tik vienmēr deguntiņu, Kad tas tevi apskaut grib.

Ziednese

Grūti būs gan vairīties,

Nelīdz gudrs padomiņš.

Auglone

Šodien vēl, bet rīt kā ies,

Kad būs jāmij gredzentiņi?

Ak, mans sapnis, ieceros,

Te nu klāt tā Jaunā diena!

Skara

Gan mēs Jaunu aizbursim: Apvelc, Ziedīt, to krekliņu,

Kam ir platas piedurknītes,

Kam ir kuplas kruzulītes,

Tur rociņa paslēpsies.

Ziednese

Redzu, redzu, nevar slēpt,

Būs man laikā jāpasaka,

Lai tad liktens lemj, kā tīk.

3. SKATS

Auglone, Skara, Ziednese, Saulgaltis.

S a u l g a i t i s

Ko jūs tādas izbiedētas?

Vai es nācis nelaikā?

Ko tik slēpu runājāt?

Skara

Līgavainis, vīzdegunis,

Grib jau iepriekš izzināt,

Ko par pūru sievas spriežl (Lūko abas Ziednesei aizstāties priekša.)

Auglone

Daudz mums rūpju, darba daudz.

S a u l g a i t i s

Kas man dajas jūsu pūra!

Ziedīt, kam tu novērsusies?

Vai tev arī manis bail?

Visas dienu pēcdieniņas Tu no manis bēgtin bēdz,

Ko es tevim nodarījis?

Ziednese

Ak, neko, mans mīlamais,

Rit tev mūžam piederēšu,

Tad nekur tev neizbēgšu.

S a u l g a i t i s

Rīls, ak, rīts, tas zilais rīts,

Balta tik man šī dieniņa!

Gaismiņ, saulīt, Ziednesīte,

Ver man pretim zilā gaismā Tavu acu puslodziņus.

Ver man lūpu rožu dārzu Baltām zobu vabiņām!

(Apkampj viņu strauji.)

Ziednese

Ak, es bēgšu! —

S a u l g a i t i s Nelaidīšu,

Abas rokas saturēšu!

Auglone

Laid, tu bērnu saspiedīsi!

Kauli vien tik noknikšķēja.

Skara

Es nu gan tā nepieļautu,

Ja mans Grauds tā uzmāktos,

Gan es viņu saberzētu Kā miltiņu dzirnavās!

S a u l g a i t i s

Piedod, mana rotaļiņa,

Tu mans putu gabaliņš!

Liegi, liegi tevi skaršu,

Tik pirkstiņu galotnītes,

Kā skar zemi mākonīts.

(Pacel viņas rokas pie lūpām un pamana, ka trūksi gredzena.)

Ziedīt, kur mans gredzentiņš?

Kam tu viņu nevalkā?

Ziednese

Saulgait — ak, kā lai to saku!

S a u l g a i t i s

Saki! Ko tā novirzies?

Ziednese

Saulgait, vai man piedot vari?

Klausies, mīļais, nedusmo,

Man pazuda gredzentiņš.

S a u l g a i t i s

Ziedīt!! — manu gredzentiņu!

Vai tu viņu nevēroji?

Biji mani aizmirsusi. —

(Satriekts novēršas.)

Skara

Tādi gan tie laulavaiņi,

Vēl nav mājā iegājuši,

Strīds jau pirmais durvis ver.

Auglone

Gan jau salabs, iesim mēs.

(Noiet.)

4. SKATS

Saulgaitis, Ziednese.

S a u 1 g a i t i s

Manu dotu gredzentiņu,

Tēvu tēvu mantojumu,

Kad tev viņu pirkstā maucu,

Vilku apkārt burvju loku,

Lai tu mīlu nezaudētu,

Zudīs gredzens, zudīs mīla. —

Ziednese

Saulgait, Saulgait, mīla nezūd,

Nevar slēgt to šaurā lokā,

Tālāk, plašāk izliedamās,

Tā kā upe krastu lauž.

Daudz es nakšu negulēju,

Daudz es dienu saraudāju, Gredzentiņa meklēdama.

S a u l g a i t i s

Kam tu viena nomeklēji,

Tev bij mani līdzi saukt.

Mīla, kad tā pazudusi,

Velti vienam meklējama.

Tur vajaga diviem būt.

Aiz skatuves troksnis, mūzika.

Klau, jau kāzu viesi nāk Godāt kāzu priekšvakaru;

Būsim jautri visiem līdzi.

Lai bij saule asarota,

Paka| nāca varvīksniņa.

5. SKATS

Puiši, meitas, k a i m i ņ ļ a u d i s, divi muzikanti, Aug lone un Skara. Viesi saģērbušies dažādos māžu ģērbos, ar ērmo tām cepurēm. Meitenes ar mētrām un puķēm, lieli papīra kroņi galvā

Auglone

Sveiki! Sveiki, mežinieki!

Vilki, lāči, sumpurnīši,

Visi meža tēva bērni!

Visi līdzi godājami!

Skara

(nes ēdienu).

Ēdiet, dzeriet, viss papilnam!

Trīs dieninas kāzojiet!

Visi

Sveikas, sveikas, ciema mātes,

Nākam jautri padzīvot,

Kāzu grīdu iedancot!

Zelmenis

Stājiet rindā, puiši, meitas,

Spēlmanīši, spēlējiet:

Svilpes, dūdas, čīgatiņas Kā tie gaužie pusnakts vēji,

Mēs kā zari līgosim,

Galotnīti kronēsim Ar to rīta saules kroni!

Virpule

Rindā! Rindā, visi rindā!

Visi

(sak strauji dejot).

Visi līdz! Visi līdz!

Rūku! Dūku! Rēcam! Lēcām!

(Garāka deja, gaudojot lidzi ar dažādām zvēru balsīm.)

Graudiņš

(saķer Skaru).

Ko mēs kaktā stāvēsim,

Diesim līdzi, vecenīt!

Skara

Vai, vai man, ribas lūst.

Graudiņš

Kam tev ribu, kad tik kājas!

S a u l g a i t i s

Iesim pulkā, Ziednesīt!

Gan jau rītu uzmeklēsim Pazudušo gredzentiņu.

Ziednese

Gredzens grūti meklējams. —

S a u l g a i t i s

Visas zāles izšķirstīsim,

Visām puķēm atprasīsim,

Sīkas skudras, kukainīšus,

Visus sauksim palīgā!

(Stājas rindā.)

Zelmenis

Labi, labi, Ziednesīt,

Nes mums ziedus pēdējos,

Rīt būs mētras vaiņagā.

Skara

Laid nu! Galva reibtin reibst! (Streipuļo.)

Vai man dieniņ, kas tad tas!

Troksnis, kā stipra vēja šalkoņa.

Visi

Klau, kāds stiprs rudens vējš. —

Auglone

Vai tik agri rudens nāk?

Skara

Kā tie vēji gaustin gauž,

Kauc kā paši velna suņi,

Miroņsmaku saoduši. —

Deja stājas, visi ap logu. Atspīd zaļa gaisma, kura pieņemas arvien

spožumā.

Virpule

Rudens mēness baigi bālst,

Bail man tādas spoku gaismas, .

Iesim aši slēpsimies.

Vanadziņš

Esi droša, es tev sargs,

Palīdīsim pagaldē!

Skara

Skatiet, skatiet — ezers kāpj!

Straume plūst pa krastu pāri. —

Auglone

Odens ceļas, ūdens aug —

Ka tik sienu neaiznes!

S a u l g a i t i s

Iesim sienu tūdaļ glābt.

Skara

Brīnums, brīnums, uzplūdums Neizlejas vis pār pļavu,

Straume taisni šurpu plūst.

Ziednese (iekliedzas).

Vai man, nu viņš pakaļ nāk!

Saulgait, neej prom no manis,

Paliec, man ir ļoti bail. —

S a u l g a i t i s (smejas).

Ko tu drebi, drebulīt,

Vai nu plūdi paņems mūs Kā to siena gubenīt’!

Zelmenis

Paliec, mēs jau ejam visi,

Gan vēl sienu saķersim.

Auglone

Ko vairs siens! — Mūs pašus vāks! Plūdi taisni virsū nāk. —

Skara

Vai man, mani audekliņi,

Kas aiz mājas balinās.

Graudiņš

Samirks manas tabaklapas,

Kas tur saulē kaltējas,

Visas ziemas padomiņš!

Dedzikle

Vai, nav labi! Kas par gaismu!

Nav ne saule, ne mēness.

Visas malas palsi ģind. —

Virpule

Klusi, klusi, aiztur’ dvašu,

Nu mūs spoki tūdaļ grābs. —

Vanadziņš

Bēdz aiz manis, es aiz tevis.

6. SKATS

Tie paši, Z a l š u ķēniņš, divi viņa pavadoņi.

Viss pagalms atspīd sudraba gaismā. Šurpu brauc zalšu ķēniņš sudraba laivā. Laivas gals pazeltīts ar sēdekli liela gliemeža veidā. Purpura buras zelta turamā kātā. Visa laiva appušķota ar pērlēm, gliemežiem, ūdensrozēm. Tādās pašās krāsās zalšu ķēniņš ar purpura mēteli un žuburotu čūsku kroni galvā. Uz vienas rokas viņš tur kādu plīvuru, bāli zaļā ūdenskrāsā, apspraudītu meldriem un ūdensrozēm. Otrā rokā zizlis ar čūskas galvu. Karalim līdzi divi pavadoņi, kuri pūš sudraba ragus. Visi izbijušies iekliedzas un bailēs meklē no plūdiem glābties.

Ziednese

Nāk viņš! Nāk viņš! Bēgsim, bēgsim!

S a u l g a i t i s

Mīļā, mīļā, es pie tevis!

Nekait mums ne guns, ne ūdens,

Mīla stiprāka par visu.

Visi

(lielās izbailēs).

Zaltis, zaltis, skatiet, zaltis!

Viņš mūs grābs! Viņš mūs rīs!

S a u l g a i t i s

Šurpu rungas! Vāles! Sitam!

Nepaguvām viņu gūstīt,

Nu viņš pats mums tīklā skrien.

Zelmenis

Nu būs miers uz visiem laikiem. Sitam viņu tūdaļ nost!

s a u l g a i t i s

Visi stājieties aiz manis!

Auglone

Nu jūs sitat, kur tad bijāt,

Kad tas vēl bij sagūstāms?

Nu viņš liels kā valdnieks nāk, Sagrābs mūs kā mušu sauju.

Skara

Ak tu dieviņ, tādu galu:

Zvēra rīklē jābeidzas!

Graudiņš

Nekliedz, sieva, ļaunāk būs:

Tevi pirmo ieraudzīs.

Ziednese

Kur vairs bēgt, kur paglābties!

Zaltis

(skatās apkārt).

Ziednesīte, kur tu esi?

Tava balss man atskanēja Sudrabotā atbalsā,

Ezerkrūtis saviļņoja.

Nāc man līdzi laiviņā!

S a u l g a i t i s, Zelmenis Nezvērs, nu tu rokā mums! Mirsti! Nu tavs gals ir klāt. (Viņi tam uzbrūk ar rungām.)

Zaltis

(paceļ zizli, šaujas preti zibeņi). jūsu gals! No ceļa nost! Ziednesīt, kam meklēt ļaujies? Nu tu vairs man neizbēgsi! Redzu tevi jau aiz citiem Kā saulīti mākoņos.

Man tik tevis! Kas man citi!

Lai tie savus šķūņus bāž!

Lai tie klētis pilnas ber!

Lai pa ziemu atgremo!

Tev, mans ziedu puteklīti,

Jāaiziet ar vasariņu.

(Izkāpj no laivas un tuvojas.)

S a u l g a i t i s

Nost no viņas! Manām rokām Dzīvu viņu neatrausi!

Zelmenis

Stājiet, vīri, vēlreiz pretim,

Visus spēkus saņemiet!

(Uzbrūk vēlreiz.)

Zaltis

(paceļ zizli: vēl stiprāks zibens. Visi atlec un noplok zemē).

Kas man uzdrīkst pretim stāt?

Manas dusmas izliesies Pār jums rudens negaisos:

Kokus jums no saknēm raušu,

Jūsu ēkas sagāzīšu,

Jumtus virsū uzmetīšu,

Tie būs jūsu kapa vāks!

Skara

(drebēdama nokrīt ceļos viņam priekšā). Lielais, bargais zalšu ķēniņ,

Tu par visiem esi stiprāks,

Mūžam tevi slavēt gribu.

Ņem, ko gribi, atstāj mani,

Atstāj klētī manas drēbes,

Manus raibos rinduciņus,

Atstāj govis, puscūciņas,

Paliks cāļi aizperēti,

Čiepstot visi nobeigsies. —

Zaltis

Ej pie malas, nerieb man!

Ziednesīt, ko kavējies?

Jau par ilgu tevis saucu.

S a u l g a i t i s

Es tev viņu neatdošu,

Mirsim abi kopā mēs,

Tā man mūžam saderēta.

Zaltis

Mana viņa saderēta,

Lieks tu manim piedevām.

Man ir viņas gredzentiņš.

S a ul g a i t i s

Gredzens! — Nezvērs, laupītājs!

Tu to viņai nolaupījis,

Bij tā vinu pametusi.

Zaltis

Viņas pašas tas man dots.

Viņa mana saderēta.

S a u l g a i t i s

Riebli, zvērs, tev melu virums Melnās slienās līst no mutes,

Visu gaisu smacēdams!

Zaltis

Vairāk līst tev vārdu straume, Nespēcīgs tu manā priekšā.

Bet lai Ziede pati saka,

Vai es esmu samelojis.

S a u l g a i t i s

Ziedīt, Ziedīt, ko viņš saka?

Mīlā, ko tu novērsusies,

Zinu, zinu, viņš tev riebjas,

Saki tikai man vārdiņu,

Gredzens tev bij pazaudēts,

Nav nemūžam domājams,

Ka tu viņam to devusi.

Ziede aizsedz valgu.

Auglone

(metas uz priekšu).

Vai man, vai man, tavu briesmu, Kas nu notiks, dieviņš zin!

S a u l g a i t i s

Ziedīt, vēl tu neatbildi?

Vai tu neredz’, ka es gaidu Satriekt viņu paša meliem?

Man vai elpa raujas ciet!

Ziednese

Saulgait, piedod, ko bij darīt.

Man bij gredzens viņam jādod,

S a u l g a i t i s (streipuļo).

Ziedīt!--Pati viņam devi!?

Gredzens — mūsu laulu gredzens, Ko es pats tev pirkstā maucu.

Nu es redzu, ko tu slēpies ... Redzu, ka tu mani vīli.

Ziednese

Saulgait, Saulgait, ne es vīlu, Klausies, klausies!

S a u l g a i t i s

Ak! Par daudz!

Visi prāti atstāj mani. —

(Streipuļo prom.)

Zaltis

Mēs par ilgu kavējamies.

Ko līdz vārdi! Lemts ir lemts:

Laiks tev šķirties, nāc man līdz.

(Satver viņu aiz rokas un pusnoreibušu velk uz laivu.)

Auglone

Zalti, zalti! Klausies, žēlo,

Ja tu paņem līgaviņu,

Neņem māte! viņas bērnu,

Viņas acu redzeklīti.

Tumša paliks istabiņa,

Katrs kaktiņš noraudāsies —

Tumša paliks visa zeme!

Zaltis

Māte meitu atdod vīram,

Lai tā dzīvo otru mūžu,

Tavai meitai es nu vīrs,

Došu viņai laimes dienas.

Došu laimi visai zemei:

Veltīšu tai siltu valgmi,

Zaļu sēju, zelta pļauju,

Visus augļus briedināšu.

Tavu meitu — valdinieci Zaļā dzelmē, zelta pilī,

Nāc vien, māte, apciemot,

Vārti vaļā būs i tev.

(Pie laivas pieved Ziednesiti, uzmet tai ātri zaļo ūdens plīvuru un ieceļ to laivā. Laiva virzās prom. Pūš atkal ragus.)

S a u l g a i t i s

Ziede! Ziedīt! — ak, pagalam!

(Sabrūk.)

Trešā aina

Ezera pils.

Pils paceļas uz porfīra stabiem. Sienas — viļņi zilzaļās un iillā krasās — pastāvīgā kustībā. Aiz sienām redzamas dažādas zivis: olīvu zaļas butes, zeltainas foreles ar brūniem lāsumiem, zili nēģi ar sudraba ejalvārn. Bālas mēnesszivis, zaļas jūrasčūskas u. c. Mirdz arī kā uguntiņas jīiraszvaigznes. Pils iekšiene izrotāta gliemežiem un dārgakmeņiem. Sēdekļi — lieli gliemeži. Tronis no gliemežiem ar zelta kājām. Gaisma, sarkani liesmaina, nāk no strūklakas, kura izverd 110 pūķa mutes pils dibenā.

1. SKATS

Sams, L ī d a k s, Zutis, Gaigala.

Sams. Ko jūs tik agri cēlāt mani no miega? Acis vēl pilnas snaudu. (Slauka acis ar kādu garu spuru no savām krūtīm.) Ko gribat? Ko esat tā sapulcējušies?

Zutis. Mīļo tēvoci, neļaunojies. Mēs jau labi ilgi tevi modinājām. Simtu vēžu laidām tev knubināt pie kājām, bet tu tikai noņurdēji vien un likies uz otriem sāniem dusēt tālāk.

Sams. Man bij ļauni, nemierīgi sapņi: es sapņoju, ka ezerā izcēlās liels uztraukums un zivis sacēlās cita pret. citu. Ezeram draudēja bojā iešana, un lielā jūra blakām dzīrās to aprīt.

L ī d a k s. Tu neesi sapņojis vien, tā patiešām ir. Mums draud posts, ja tu nenāc starpā ar savu autoritāti.

Sams. Ko es varu? Kur ir karalis?

Līdaks. Karaļa dēļ jau viss notiek. Viņš ir strīdus cēlonis.

Sams. Kas noticis? Ko viņš nodarījis?

Līdaks. Lai Gaigala tev visu izstāsta, viņa visu redzējusi, kā noticis.

Gaigala. Mīļo tēvocīt, bēdīgi, bēdīgi! Mūsu karalis aizgājis pie cilvēkiem uz augšzemi.

Sams. Hm! Hm! Tas man nav īsti pa degunam. Vai viņš cilvēkus diezgan nepazīst, kā tie nāk ar saviem āķiem un tīkliem ķert mūs, zivis!

G a i g a i a. Tas vēl nav jaunākais. Bet karalis grib apņemt sievu.

Sams. Tas, man šķiet, nebūtu tik ļauni. Es nu gan pats esmu vecpuisis, bet tas tikai tādēļ, ka es biju drusku piemidzis un tā savu laiku aizgulēju.

Līdaks. Par to nav tagad runa. Bet zaltis, mūsu karalis, grib sev pārvest karalieni no cilvēku dzimtas un ir jau visā godībā, kā līgavainis, aizbraucis tai pakaļ.

Sams. Tad tā, tā, tā — nūja! Bet vai tad viņš nevarēja nevienu izvēlēties no mūsu pašu jaunavām!

Gaigala. Varēja, varēja, tēvocīt. Mēs jau te esam daudzas. Un visskaistākā un cēlākā no mums, kāda balta gulbju jaunava, sēroja pēc viņa, un, kad dabūja zināt, ka Zaltis iecerējis kādu citu un aizbraucis jau to pārvest, tad viņa pagājušo nakti uzpeldēja mēnesspožumā uz ezera līmeņa un dziedāja žēli un skaisti — dziedāja, kamēr nobeidzās, jo gulbji, tu zini, dzied tikai vienreiz, tad, kad tie mirst. Tagad viņas baltās spalvas peld kā putas pa ezera virsu.

Zutis. Jā, tā bija visskaistākā no jaunavām.

Līdaks. Lai nu paliek gulbju jaunava! Lai viņš prec, ko grib; ja nav ezerā labas diezgan, lai ņem kādu no jūras, varbūt delfīnu meitu, bet ne cilvēka bērnu!

Zutis. Tas var sajaukt divas naidīgas dzimtas un ievest lielu sajukumu. Tāds solis jānoliedz.

Sams. Ko es tur varu vairs izdarīt, kad viņš jau līgavai aizbraucis pakaļ un pārnāks ar viņu!

Gaigala. Nelaid viņu iekšā, nelaid!

Līdaks. Ja atļauj, es to aprīšu uz vietas.

Sams. Var būt, ka viņa nemaz nav tik ļauna, mēs to varētu pieradināt dzīvot ūdenī un palikt par mūsējo.

Gaigala. Nē, nē, nē! Tā nekad nepieradīs! Viņa dzīvojusi citā pasaulē, tur augšā, sausā un cietā gaisā. Tur viss ir ciets un nekustīgs: koki ar saknēm pieauguši pie zemes, puķes tā nevar kustēties kā mūsu ūdenslilijas, arī uguns tur nezied kā puķe, bet dedzina. Un cilvēkiem sirdis ir smagas no sapņiem kā līdēja zvans, kad tanī iekļuvis ūdens, un viņu pieres ir bālākas kā liliju lapas, kad tie — mīl.

Sams. Karalis pats zinās. Nogaidīsim, tad jau varam vel visu izlabot.

Gaigala. Viņiem vajaga drīzi būt klāt. Es redzēju lielus barus pulcējamies, lai karali svinīgi sagaidītu. Viss ezera līmenis ir izrotāts zaļiem meldru karogiem un bal* tiem putu vainagiem. Visas upes gavilēja un Čaloja.

Sams. Nu re! Ko tad mēs tur vairs izdarīsim!

Līdaks. Mūsu pusē ir jūrasčūskas: viņām ir zelta atslēga no nemirstības kambariem. Ja viņas cilvēka meitu neielaidīs nemirstības kambarī, tad tā še tikai miesas mūžu nodzīvos.

G a i g a l a. Ak vai! Tad tai vecā čūska dos malt melnos nāves miltus jūras vidū uz akmens.

Sams. Nerunājiet par tik augstām lietām kā nemirstību. Jūs zināt, ka visi slepenie spēki, kas mūsu varā, atdarās tik tam, kas nāk pie mums no brīva prāta, ne piespiests. —

Gaigala. Tie nāk! Tie nāk!

Līdaks. Labi. Nogaidīsim. Būsim modri. Mani zobi vienmēr stāv gatavi.

Zutis. Mums jāizliekas laipniem.

Sams. Mums viņa jāsaņem ar godu kā viese. Nostāsim aiz viņām durvīm. Patlaban arī saule pie mums nolaižas. Viņi nāk pa tiem pašiem vārtiem kā vakara saule.

2. SKATS

Zaltis un Ziednese.

Liela saules ripa ieveļas pa priekšu iekšā un, lēni veldamās, izripo telpai cauri otrā pusē. Zaltis un Ziednese seko.

Ziednese

(rokas izstiepusi, saulei pakaļ),

Nu es tumsā, rnelnā tumsā!

Mīļā saulīt’ pazudusi —

Pēdējā no zemes gaismas!

Nu es visu šausmu varā,

Nonākusi nāves alā.

Zaltis

Tagad esi mana pilī,

Te būs tava māju vieta.

Skaties apkārt savā valstī,

Vēl tev acis apžilbušas.

Ziednese

Zvīļo, zvīgo, mirdz un laistās,

Krāsas kliedz, un stari urbjas

Acīs man kā asi kalti —

Vai te pati nāve skatās?

Zaltis

Te ir pašas dzīves sākums,

Spožās gaismas pirmdzimtība. Zvaigžņu graudi krītot apsēj Tumsas izvagotos laukus.

Nakts un diena ir tik daļas Viena paša lielā laika!

Ziednese

Saule, saule, dod man sauli!

Laid uz zemi atpakaļ!

Zaltis

Saulē vienmēr nevar dzīvot,

Jāmij gredzeni ar nakti.

Ziednese

Se es nobeigšos bez saules!

Zaltis

Saule pati pie mums nokāpj,

Zemes tvaika aptumšota,

Lai to spodrinām no jauna.

Visas miesas, ko tā audzē,

Nonāk atpakaļ zem zemes,

Lai no jauna veidos celtos.

Ziednese

Kas man daļas! Vēl es dzīva,

Se man miesa sastingst ledū.

Elpa iet kā veļu vējiņš,

Mūža durvis virinādams.

Te es mūžam pazudīšu.

Te vairs mani neieraudzīs Pat i zvaigžņu septiņacis.

Zaltis

Kas tev zvaigznes, zvaigznei pašai! Nakti debess savas zvaigznes Aizņemas no tavām acīm,

Dienu dod tev atpakaļ.

Ziednese

Tveru, tveru — miglu tveru!

(Rauga staigāt.)

Eju, eju — grimstu dziļāk —

Ai, jūs tālie, augstie kaini!

Ai, jūs dzidrie padebeši!

Zaltis

Kalns ikvienam uzkāpt ļaujas, Lai pa muguru tam bradā!

Bet, kas grimis viļņu skavās,

Tas vairs mūžam nenāks augšā.

Ziednese

Nebūs man pat sava kapa.

Nebūs puķes, nebūs ziedu!

Zaltis

Ne tev mirt, bet dzīvot manim, Abi kopā puķes plūksim,

Vijolītes veļu pļavās.

Ziednese

Riebj man tavas veļu puķes!

Es tās neplūkšu ar tevi.

Saulgait! Saulgait, kur tu esi? Vai tu nespēj paglābt mani?

Zaltis

Tagad tikai es tavs glābējs.

Ziednese

Nenāc, nenāc manās acīs!

Riebj man visas tavas mājas, Pats tu man visvairāk riebies!

Zaltis

Jā, es riebīgāks par visu!

Acis ledū sastingušas,

Siltas asaras man svešas.

Ziednese

Raudāt! Ak, kaut raudāt spētu!

Zaltis

Tavas asras kļūs par pērlēm!

Ziednese

Cilvēks dzimu, cilvēks esmu, Ļauj man mirt kā cilvēkam.

Vēl tik redzēt mīļo sauli!

Vēlreiz dzirdēt cilvēkbalsis,

Met tad mani sastingušu Tavā melnā mūža naktī!

Zaltis

Kas tev cilvēks! Zemes kustons. Vai tas mērogs visām lietām? Vai tev plašāk netver redze?

Vai tev dziļāk nesniedz ilgas?

Arī es reiz cilvēks biju,

Pirms kā nonācu še dzelmē,

Pirms kā vērtos citā veidā.

Ziednese

Cilvēks tu? — vai ticēt varu!

Un tu spēj kaut mirkli elpot Riebu mītnē, riebu miesā!

Zaltis

Pati zemes sirds še elpo.

Tu man debess, tu man saule. Tavas acis — debess zilgme.

Vēju bērns un saules meita, Nolaidusies zaļiem spārniem Manās krēslas pusnakts pļavās. Tavu asru kalnu upes,

Tavu lūpu pussaliņas Mācīs mani smieties, raudāt,

Tavu dzīslu sarkans asins Iedegs liesmas manā ledū.

Mēs viens otru papildīsim,

Kopā būsim vienots visums.

Ziednese

Rādies manim zemes veidā,

Tu jau teicies cilvēks esot.

Zaltis

Cilvēks kļūdams, mazāks būšu, Zems un vājš, un ievainojams. Lēmums lemts: man jāmirst būtu, Ja es vēlreiz cilvēks kļūtu.

Ziednese

Jāmirst tev, ja cilvēks kļūtu, Jāmirst man — ja zvērā vērstos. Še mēs divas pretējības,

Kas nav mūžam vienojamas,

Viens mēs otru iznīcinām.

Zaltis

Abus mūs lai mīla vieno Divu miesu mezglojumā,

Divu dvēsļu sakusumā.

Sāksim svinēt tūdaļ kāzas.

Tavi jaunie pavalstnieki Stāv aiz vārtiem, sen tie gaida Apsveikt savu pavēlnieci.

Ziednese

(atslid sēdekli).

Miršu, miršu — tad es miršu.

Zaltis

Iekšā, visi mani bērni,

Sveiciet savu karalieni!

3. SKATS

Saskrien ar joni no visāin pusēm ezera iemītnieki: zaļas vardes, zelta foreles, sarkani vēži, vizuļainas čūskas, zilas spāres, rudas ūdenspīles un balti melnas gaigalas. Visi čalo cits caur citu un apstāj Ziednesi.

Ziednese

Divi, dēki nāk vēl lūkot,

Upuri lai izrotātu.

Labāk sedzu acis cieti,

Lai nekā vairs neredzētu.

(Atšļūk sēdekli pusģiboni.)

Vardes

Kvak! Kvak! Kvak!

Kāda viņa? — Ak! Ak! Ak!

Nepakust ne drusku, saki

Mēs tik lecam — plak! Plak! Plak!

Piles

Brīns! Brīns! Brīns!

Mums tik uznāk smīns:

Karājas divas zelta bizas,

Vaļīgas drēbes kā augju mizas.

Mums pieaudzis klāt ik zvīns!

Brīns! Brīns! Brīns!

Gaigalas

Kādas sudrabsmalkas rokas!

Katrs pirkstiņš kā meldris lokas —

Āda par viļņiem maigāka!

Abpus galvai divi gliemežu kausi,

Tos cilvēku valodā sauc par ausi.

S p ā r ī t e s

Švir! Švir! Švir!

Zilas, zilas acis ir,

Tās no zvaigznēm neizšķir!

Zaltis

Nu diezgan jums viņu apbrīnot,

Lai dod ikviens, kas tam ko dot!

Pirmā

Še zilais safīrs tev pretim zilst,

Kas līdz ar mēnesi aug un dilst.

Otrā

Te melni sarkans rubīns, raug,

Kas ik pa tūkstoš gadiem aug.

Tik tad tas no dzelmes paceļas,

Kad saule ar mēnesi sastopas.

Trešā

Dzeļ dzeltens topāzs kā čūskas skats.

Ceturtā

Te tirkīzs pērlēs kā raudoša acs.

Piektā

Te zibsnošs almadīns dos tev drosmi.

Sestā

Te zaļais krizolīts darbos rosmi.

S e p t ī t ā

Te sardoniks — noslēpumu pilns Kā mūžam šalcošas jūras vilns.

Astotā

Te dimants visās krāsās mirdz Kā mīļa, degoša cilvēksirds.

Devītā

Te ametists, heliotrops, hiacints,

Kas lauzti no nemirstības klints.

Gaigala

Te vainags — baltas gulbju spalvas,

Tās gulbju jaunavai bij uz galvas,

Kad mirstot tā dziesmu dziedāja Par mīlu, kas dzīvē nav rodama.

Zaltis

Nu beidziet! Izrotāta tā gan.

Lai tagad dzelmes mūzika skan,

Un dejat valdniecei priekšā dejas!

Mūzika atskan: visas apstājas lokā dejot. Te ar sparu tiek atgrūstas durvis un iekšā drāžas Sams, Līdaks, Zutis.

4. SKATS

Zaltis, Ziednese, Sams, Līdaks, Zutis.

Līdaks. Mēs, karali, nākam pie tevis ar sūdzībām. Zaltis. Man šodien gan nav tiesasdiena, bet gribu uzklausīties. Par ko jūs sūdzaties?

Līdaks. Par tevi pašu, karali.

Zaltis. Rau, rau! Ko es tev nodarījis? Vai kādu zivtiņu norijis, ko tu sev biji izraudzījis gardam kumosam?

Līdaks. Ne man vien, karali. Visi tavi pavalstnieki sūdzas par tevi. Viss ezers ir uztraukumā, kamēr tu še mierīgi līksmojies.

Zaltis. Redzu, redzu, ka esat te sanākuši kā zivju cilts priekšstāvji. Tu un Zutis, un pat vecais tēvocis Sams, kas simtu vai divsimts gadu bij mierīgi nogulējis, kamēr visa mugura ar sūnām apaugusi.

Sams. Ne labprāt esmu piecēlies, dēls, bet lieta tiešām nopietna, un tev jādod vismaz izskaidrojums, lai mēs pavalstniekus varētu apmierināt. Saki — kādēļ tu ezerā esi ievedis cilvēka bērnu?

Zaltis. Vai nepareizi esmu darījis, ka esmu ievadījis jaunas, svaigas strāvas, lai nemiers saviļņotu jūsu kūtro mieru un mūsu ezers lai nepārvērstos par purvu un nesāktu trūdēt zem zaļās lapu segas vai neizgarotu pa lāsītei saulē.

Sams. Mierā ir dziļums.

Zaltis. Un tu, tēvoci, — vai tev mugura nav gluži apsūnojusi no gadsimtu ilgas gulēšanas?

Sams. Es vēlētos, lai nekad nebūtu atmodies, tad man nebūtu jāpieredz, ko tagad pieredzu.

Z a lt i s. Ko es tik ļaunu būtu nodarījis?

Sams. Tu pats, likumdevējs, esi pārkāpis likumus.

Līdaks. Jā, karal, tu esi likumu pārkāpis.

Zutis. Es to pašu saku.

Zaltis. Nu, tad e.s izdodu jaunus likumus.

Līdaks. Ar pavalstniekiem nevar rotaļāties, tie kurn. Dzirdi, dzirdi!

Ārpusē troksnis un balsis.

Balsis (spiežas iekšā). Nost! Nost! Nost! Mēs negribam cilvēka bērnu, met to ārā! Kur karalis?!

Balsis. Mēs negribam jaunu likumu.

Sams. Ko gribi pārlabot, kur viss labi!

Zaltis. Kļūsiet! Vai man jums jāatbild! Vai es neesmu karalis no čūsku cilts, un vai man nav galva rotāta ar nemirstības zīmogu? Vai es neesmu jūs pašus uz lielumu vedis un atvēris jums okeāna durvis? Vai man nav noslēpums, kā izveidot brīnišķos kristālus un izrobot apakšzemes skanošās alas? Vai man nav atslēgas no dzīvības akām, ar kuru ūdeni dzirdinām visas saknes? Vai neesmu uzveicis ugunspuķi un saistījis pie zemes stabiem?

Balsis. Jā, jā, tu esi mums daudz laba darījis.

Zaltis. Un vai var būt ļauni, ja gribu saistīt virszemi ar apakšzemi un pārvērst par kopēju valsti? Kādas briesmas jums var nākt no šī daiļā radījuma, kas maigāks par ūdensrozi un lūzenāks par meldru?

Visi. Rādi mums viņu! Rādi! Rādi! (Apstāj Ziednesi.)

Ziednese (iekliedzas). Zvēri! Zvēri! Zvēri!

Zaltis (sedz viņu, aizstājies priekšā). Tev nav ko bīties, es tevi sargu.

Ziednese. Pats briesmīgākais nu tagad mans sargs!

Balss. Nevienai zivij tā nav līdzīga! Nav! Nav!

Cita balss. Mēs negribam tādu maskarādi!

Sams. Nost! Ko baidāt viņu! Mums neklājas viņu ne tirdīt, ne smiet. Še, cilvēka bērns, es tev došu nēzdodziņu, ko noslaucīt asaras! Se viena spura no manām krūtīm.

Zaltis. Tā labi, tēvoci, ka tu nāc man palīgā.

Sams. Vai nu esmu par velti uzcēlies?

Zaltis. Un jums visiem es saku: ar šo cilvēkbērnu es esmu atvedis jaunu gadskārtu — Ziedoni! Līdz šim cilvēki tur augšā bij sev piesavinājušies visu saules spēku un siltas asinis, kamēr jūs apakšā gulējāt ziemas miegu. Jūs dzīvojāt pusi no dzīvības, tagad dzīvosiet visu.

Balsis. Slava! Slava karalim!

Līdaks. Bet kā mēs to sev piesavināsimies? Es vēl nesaprotu!

Zutis. Lai saka Sams. Viņš gudrs.

Zaltis. Ari es tevi uzaicinu, tēvoci, spried, izlīdzini un samierini.

Sams (troni uzkāpdams). Ja man kā vecākam šoreiz jāizšķir un abas puses jāsamierina, tad mans spriedums ir sekošais: karalim jāsavienojas tūdaļ laulībā ar atvesto jaunavu un jārada bērni. Bērni no abiem dzimumiem ienesīs mums siltas asinis un ziedoni. Ar to mēs izbeidzam visus strīdus un svinam labāk kāzas.

Visi. Slava gudrajam Samam! Slava! Slava! Kāzas! Svinēsim tūdaļ kāzas!

Zaltis. Arī es zemojos tavā priekšā un pieņemu tavu spriedumu. (Uz sapulcētiem.) Heijā! Svinam kāzas. Mūziku un dejas: lai saceļas visi viļņi torņa augstumā! Lai ligo-jas pērļu grīdai Lai sakrīt glāžu sienasi Lai aizpeld dzintara jumts!

V i s i. Heijā! Hei jā!

Zaltis. Lai negaisi dun, lai pūš vējš fleites uz alu caurumiem! Lai zibšņi spēlē vijoles!

Visi. Heijā! Heijā!

Zaltis. Nāras, taisiet laulu gultu: klājiet zaļas segas uz sniega spilveniem! Lieciet saules pagalvi uz ledus veļu! Kaisiet puķes uz apsarmotiem palagiem!

Sākas traka deja, tā ka sakrīt Iedus sienas, grīda satinas un pārvēršas par zaļu pļavu, ugunspūķis sāk spīdēt kā saule.

Zaltis (satver pusģibušo Ziedi un nes to uz blakus telpu). Ziede, mana līgava! Mēs iesvētām ziedoni, ziedu zvaigžņotā!

Zutis (nes tiem pakaļ garu zivs asti). Un es viņai kā kāzu dāvanu iedāvināšu šo zivs asti, ar to viņa tiks daudz tālāk nekā ar cilvēka kājām.

Priekškars.

Ceturtā aina

Starp 3. un 4. ainu pagājuši daži gadi. Ezera dzelmē tāpat kā 3. ainā.

1. SKATS

Zaltis, Ziednese.

Zaltis

Vēl tu valkā sēru drēbes,

Kurās tērpies viņā rītā,

Kad no kāzu gultas cēlies!

Vai nekad tās nenovilksi?

Ziednese

Ko līdz gaišas prieka drēbes,

Kad man sēra dvēselīte.

Zaltis

Ilgi gadi pagājuši. —

Ziednese

Ilgi gadi pagājuši,

Kopš es smoku verdzībā. —

Zaltis

Vai es tevi vergos lieku?

Visi mani pavalstnieki Tevi sveic kā valdinieci.

Visi vēji tevim lokās,

Visi viļņi metas ceļos.

Tev ir karalienes kronis!

Ziednese

Es nekad to nevalkāšu.

Bail man sēdēt ledus tronī,

Ka es ledū nesasalstu.

Zaltis

Pilnas gaida dzintarurnas Retu pērļu, dārgakmeņu,

Tu i acu nepameti.

Ziednese

Aukstas, mēmas tavas pērles, Nav tām dzīves siltumiņa!

Visur ledus, kur vien skaros!

Zaltis

Vai tev neplūst siltums rokās, Ziedu sēklas sijājot Cauri saules zelta sietam?

Vai tev sārtums neriet vaigos, Puķu ziedus krāsojot?

Ziednese

Ziedi nepaliek še lejā,

Visas puķes augšup stiepjas.

Zaltis

Mēs še turam viņu saknes. —

Ziednese

Tad i saknes še ir važās!

Zaltis

Viss, kas augšā zied un zaļo,

Še papriekšu izveidojas. Smadzenes ir zemei — saknes, Vasara ir — ziemas sapnis. Puķes neaugtu i saulē,

Ja ar dzīvā ūdens malkiem Mēs tām saknes nedzirdītu.

Vai tavs darbs še nedzīvs bija?

Ziednese

Darbs bij dzīvs un dzīvi radošs, Tik es pati nedzīvoju.

Zaltis

Vai tev nava rokās dotas Visas straumju atslēdziņas?

Ziednese

Straumes, manis vaļā laistas, Izlēca no ledus gūsta,

Visas projām aiztecēja,

Atstāja še mani vienu. —

Zaltis

Vēl bij straumēm citi darbi,

Bij tev: dzirdīt mākoņgovis, Lielos, melnos pērkoņvēršus, Sudrabbaltos aveniņus.

Ziednese

Mākoņi uz augšu cēlās,

Es paliku apakšā.

Zaltis

Visus valdīt bij tev vara.

Visus laist vai paturēt.

Tavā rokā bija dota Pati kapu atslēdziņa —

Izlaist dārgās dvēselītes Zemes smaržas paelpot.

Ziednese

Visiem devu, visus laidu,

Kurp vien katrs aizlidojis, Paliku tik viena pati Še kā kapā apbedīta.

Zaltis

Ziede, Ziede, ko vēl prasi?

Visu esmu tev jau devis.

Tu jo dienas bālāk vīsti,

Pati ziedu atnesēja!

Dzīvā ūdens akā mērkti, Atplaukst nokaltuši zari,

Plaucē viņā pati sevi,

Iemērc savus zelta matus, Plauks kā dzeltens puķu dārzs!

Ziednese

Velti, Zalti, tavi vārdi,

Viss, ko tu man laba soli,

Tikai sāpes atmodina,

Tikai ilgas iededzina Augšā tikt uz zemes dzīvi.

Zaltis

Tev tik skaista zemes dzīve? Kādēļ asaru tik daudz,

Tur, virs zemes, saraudātu,

Še kā lietus zemē līst?

Ņem šīs karstās zemes asras, Ieslēdz aukstos gliemežvākos, Vērs tad dzīvo stingumā!

Ziednese

Karstākas man pašai asras Deg caur acu plakstiņiem,

Tās par pērlēm nevērtīsies,

Tās vēl mana dzīvā daļa,

Karsti tās tev virsū birs.

Zaltis

Redzu, Ziede, viss par velti! Mūžam tevis neiegūšu!

Visus viļņus valdīt varu,

Tavu sirdi vien tik ne.

Lai tad naids mūs izšķir abus: Slēgšu tevi tumšās alās,

Kur vairs gaismas neredzēsi.

Ziednese

Tur es brīvāk uzelpošu!

Nebūs tava riebu tēla Vairs, kas acīs rēgojas! Zaltis

Lai cik riebīgs es tev bijis, Tomēr vīrs un sieva esam.

Un vēl ciešāk sien mūs saite: Tie ir mūsu abu bērni,

Viņā pirmā mīlas naktī Tie mūs abus vienojuši.

Ziednese

Negribu tos acīs redzēt!

Tie man mūžam atgādina Tavus riebu apskāvienus, Tavas leknās piepju lūpas.

Ja tu teicies pārveidojies Un reiz cilvēks esot bijis,

Būtu viņā šausmu naktī Atkal vērties cilvēksejā,

Arī bērni būtu tādi,

Tagad zvēri tie un riebļi.

Zaltis

Manas ģints ir mani bērni.

Tev ne mātes mīlas nava.

Ziednese

Nava, nava! Ko lai mīlu,

Ne es sieva, ne es māte.

Mana mīla zemes virsū.

Ja es to vairs neredzēšu,

Slēdz vien mani tumsas alās, Atdod nezvēriem par ēsmu,

Lai man ašāk elpa stātos Nekā lēni novārgt mokās.

Zaltis

Pirms kā tevi alās slēdzu, Ļaušu tev vēl atvadīties.

Kad pie tevis šurpu nācu,

Nesu tevim prieka vēsti,

Tiecos tevi samierināt,

Bet tu visu projām raidi.

Zini, nāks tev lieli viesi Lejā šurp no augšpasaules.

Ziednese

Ko tu saki? — augšpasaules? Ko tu velti mani māni?

Zaltis

Liku atvest tavu māti,

Kā jau toreiz apsolījos,

Kad es tevi projām vedu.

Ziednese

Manu māti!--neaptveru —

Prāti jūk, un galva griežas. Šķitu sevi nomirušu,

Nu man asins augšā ce]as, Skrej kā aizšauta pa dzīslām, Ausīs zvana tūkstoš zvanu. — Zaltis

Māte gaida jau, lai ielaiž.

Pats es tagad projām eju, Atstāju jūs abas vienas,

Ilgi nav jums laika tikties: Vakarmiglas kāps uz augšu, Ezervārti cieti vērsies.

(Noiet.)

2. SKATS

Ziednese, Auglone.

Auglone

(ienāk apžilbusi, liek roku pie acīm). Kur tie mani ieveduši?

Meitiņ, Ziedīt, — kur tu esi?

Es nekā še nesaredzu.

Ziednese

(strauji apkampj māti).

Māte! Māte!

Auglone

Ziedīt mana!

Ak tu dieviņ! — Manas acis!

Vai es tavu vaigu taustu?

Vai tu esi vēl tā pati?

Ziednese

Esmu, esmu vēl tā pati,

Ilgās, sērās — vēl tā pati,

Atmiņas tik mana dzīve,

Auglone

Un tu dzīva? — Man jau šķita,

Ka vairs tevi neredzēšu.

Ik vakarus ezermalā Stundām cauri nosēdēju,

Ezers bija man tavs kapiņš Mīkstiem viļņu velēniem,

Puķes virsū — ūdensrozes.

Ķīvīte te sēri kliedza,

Tā bij tava dvēselīte,

Bet nu redzu — tu vēl dzīva.

Ziednese

Dzīva, dzīva! — Kas par dzīvi, Nomirusi apkārt eju,

Garā biju pie jums augšā.

Es tā sērā ķīvitīte.

Auglone

Mēs jau visi mājās tevi Ik dieniņas minējām Katrā vārda galiņā.

Ziednese

Saulgaits, Saulgaits! Ko viņš dara? Aizmirsis jau mani būs?

Auglone

Nava, nava; viņš arvienu Vēl kā miris apkārt staigā.

Melnu naidu vāra krūtīs;

Graužas atriebē uz Zalti,

Cerē vēl to kādreiz tvert.

Ziednese

Velti! Zaltim liela vara.

Tas vairs mani neizlaidīs —

Mūžam turēs mani gūstā.

Auglone

Vai man, meitiņ! Ko tu saki!

Ziednese

Beigts ir beigts, ak, māmulīte! Nerunāsim — brīži skrien —, Stāsti man par augšpasauli:

Kā tur siltie, zilie vēji Maigi šūpo zaļos zarus,

Dienu saule zeltu kaisa,

Nakti mēness sudrabiņu.

Saldā smaržā līgodamas,

Visur puķes tagad zied.

Auglone

Nezied! Nezied! Kopš tu projām, Liesa saule, īsi stari,

Skrien kā putns vasariņa,

Barga ziema zemi valda,

Vētra lapas zemē plosa.

Vilki kauc pa garām naktīm, Badā zemi kašņādami.

Ziednese

Putniņi — vai tie vēl dzīvi?

Vai vēl sēri dzied pa zariem, Manim pakaļ raudādami?

Auglone

Visi projām aizbēguši,

Žubītes, no salas tvertas,

Beigtas krīt no kokiem zemē. Tava stirniņa, ko kopi,

2ēl man sacīt — viņu rītu Atradām to nosalušu.

Ziednese

Un mans kaķīts, pelēcītis,

Kas man visur līdzi nāca?

Auglone

Tagad staigā manim līdzi,

Abi sēžam ezermalā,

Abi žēli noraudam.

Nakti guļ viņš tavā gultā, Kājgalītī sarausies.

Ziednese

Ak, es to vairs neizturu!

Elsas plēš man krūtis pušu.

Auglon e

Pašā mājā ar nav labi:

Sienas melnas apvilkušās,

Logi raud ar rasu pilni,

Durvis čīkst kā aizvainotas,

Puķes nokalst logu priekšā,

Ļaudis īgst un vienmēr baras.

Nedzird vairs ne mīļa vārda,

Un vai dusmās vai aiz ķildām Gluži veci palikuši.

Ziednese

Kā es mīļus vārdus teiktu,

Kā es visus mierinātu!

Auglone

Meitiņ, vai tu neiespētu Nākt man līdzi atpakaļ.?

Ziednese

Nevar, nevar, mīļā mārniņ!

Tiks man īsā laimes brīža,

Ko tu manim šurpu nesi:

Meža šalkas tavās drēbēs,

Puķu smaržu tavos matos,

Sauli acīs paturēšu,

Grimstot dziļāk mūža tumsā.

Auglone

Kā es pati tikšu mājās?

Ziednese

Sargi tevi šurpu veda,

Vedīs atkal atpakaļ.

Mani grābtu viņi ciet.

Viegla čabēšana, durvis paveras, ienāk Gaigala.

3. SKATS

Ziednese, Auglone, Gaigala.

Gaigala

Nāku, mīļā karaliene,

Zaltis lika atvest bērnus,

Lai tos mātei parādītul

Auglone

Ved vien šurpu! — tavi bērni?

Ziedīt, tu man nesacīji!

4 SKATS

t ā s pašas, bērni: Ģints un g i n t a.

Ziednese

Slēpu kaunu, nesacīju,

Tavu sirdi skumdināt:

Piedzima man zvēra bērni.

(Novēršas, aizklāj acis. Gaigala ieved bērnus.)

Gaigala

Eita klātu, mī]ie bērni,

Svešo māti apsveiciet!

Auglone

Ir nu gan! — Bet ko lai saka,

Visi dieva radībiņas,

Acīm vien tik jāpierod.

Vai es pati kāda bilde,

Zelta rāmī ieliekama.

Skat, jums vaigi gluži zaļi,

Vai tos nevar nomazgāt?

Ģints

Mūsu tētiņš arī zaļš,

Muti gan viņš nemazgā.

Ģ i n t a

Baltu saka māmuliņu,

Neesam to redzējuši.

Auglone

Ak jūs dieva kukainīši,

Savēlušies pinkulīši,

Te gan mātei būtu darbs!

Ziednese

Vai man, kur lai acis lieku?

Sedzu acis, dzirdu balsis,

Lai tie nenāk manim klāt!

Gaigala

Rimsties mīļā! Es tev priekšā Savus spārnus aizpletīšu.

Auglone

Bērni, turieties pie manis!

Labāk manim pastāstiet —

Ko jums māca? Kāds jums darbs?

Ģ i n t a

Mācos zaļu zīdu aust Zirneklīša austavās.

Auglone

Saki, puisīt, — ko tu dari?

Ģints

Pūšu putu burbulīšus Cauri meldru stiebriņiem.

Auglone

Klau nu, Ziedīt, nav tik baigi,

Tikai drusku jāapron.

Ko jūs abi protat vēl?

Ģints

Zivju, putnu valodiņu,

To mēs aši iemākam —

Krupīts māca grāmatā.

Grūtāk mācās cilvēkmēle,

Bet nu protam pasacīt Dažus labus, mīļus vārdus,

Kas mums pašiem ļoti tīk.

Auglone

Kuri vārdi jums tā tīk?

Ģints

Mīļā māmiņ, pieņem mūs,

Esam zalši, bārenīši!

Ģ i n t a

To mēs abi reizē sakām.

Ziednese

Ak, kaut spētu projām tikt!

Aukstā, slapjā dūņu grīda Man zem kājām deg kā guns.

Dunoņa.

Gaigala

(uz Augloni).

Laiks man tevi projām vest,

Maigā zemes iemītniece,

Miglas kalni sāk jau velties.

Daudz tu atnesi mums prieka,

Lūk, i bērni tevi mīl Tā kā savu māmuliņu.

(Pabīda bērnus nomaļā.)

Tagad, bērni, stāviet še,

Gaidiet mani atnākam.

Netraucējiet karalieni!

Bērni

(aptupjas bailīgi kaktiņā un sabāž galviņas kopā. Ģints grib slēpu paskatīties uz Ziednesi, bet Ginta pakrata ar pirkstiņu, viņu aprādama).

Ziednese

Māte, māte, nu es viena!

Nu pavisam viena būšu!

Nē, es ilgāk neizturu! Gaigaliņa, mīļā, labā,

Tu pret mani vienmēr laipna, Palīdz’ manim projām tikt!

Auglone

Meitiņ mana, ak, to prieku — Pārvest tevi atkal mājās Pēc tik ilgiem bēdu laikiem!

Gaigala

Vēl bez sargiem niknais Līdaks Neierauga karalieni, Dzeltenzaļām naida acīm Uzglūn tai uz katra soļa.

Ziednese

Labāk beigties briesmu ceļā Nekā ilgāk palikt dzelmē!

Gaigala

Pēkšņi man vēl padoms radās: Lūk, mums glabājas še spārni, Gulbju jaunavas tie bija,

Kas aiz žēlām nomirusi.

Lieli, plati, balti spārni!

Apliec tos sev, karaliene,

Ievelc viņos dziļi vaigu!

Sargi viltus nenomanīs,

Laidīs garām netraucēti.

Ziednese

(apkampj viņu).

Ak, cik laba tu man esi!

Gaigala

Tūdaļ viņus atnesīšu. (Aizsteidzas.)

Auglone

Redz, kā palīgs bēdās nāca.

Nu tu manim būsi glābta.

Ziednese

Projām, projām tikai ašāk! Krūtīs sirds kā putniņš lēkā, Sen bij cerēt aizmirsusi.

Auglone

Nu mums jauna dzīve sāksies!

Gaigala

(atnes divus lielus, baltus gulbju spārnus). Apliec nu tos, karaliene!

Zini: spārni pilni mīlas,

Pilni saldu, žēlu ilgu,

Velti izsapņotu sapņu.

Nobeidzās to valkātāja,

Velti Zalti mīlēdama.

Auglone

(aptausta).

Ak, cik maigi! Ak, cik balti!

Smagi, asru pieraudāti. —

Ziednese

Brīvē spārni viegli celsies!

Gaigala

Nu mums tūdaļ jāsteidzas!

Ziednese

Projām, projām, i ne skatu Nemetīšu atpakaļ.

(Aizsteidzas.)

5. SKATS

Ģints un Ģ i n t a.

Ģ i n t a

Nu mēs vieni palikuši!

Ko mēs tagad darīsim?

Ģ i n t s

Ņemsim uzpūst burbulīšus!

Gi n t a

Uzpūt, uzpūt, tie man tīk!

Gi n t s

(pūš caur salmu stiebriņu sakultas putas, kas pacejas gaisā un lido pār skatuvi).

Ģ i n t a

(sit plaukstas lēkādama).

Ak, cik skaisti! Zili, zaļi!

Ģints

Klusāk, netrauc burbulīšus!

Viņi ļoti sabīsies,

Tūdaļ pušu pārplīsīs.

Ģ i n t a

Vai tad tie tik ļoti bīstas?

Teic — kā gadās burbulīši?

Ģints

Tās ir bērnu dvēselītes.

Ģ i n t a

Bet kur paši bērni ir?

Ģints

Bērni paši nomiruši,

Gaisā lido dvēselītes. —

Ģ i n t a

Kā tad ir, kad nomiruši?

Ģints

Zemē guļ un nekustas.

Ģ i n t a

Tad es būšu nomirusi,

Uzpūt manu dvēselīti! (Nogulstas blakus Ģintam.) Ģints (uzpūš).

Guli mierā, kam tu kusti?

Ģ i n t a

Es tik drusku palūkošu,

Kāda mana dvēselīte,

Kad tā projām aizlidos.

Arā troksnis.

6. SKATS

Auglone

(ieskrej vienā lielā izmisumā).

Vai man, vai man! Viss pagalam! Ziedīti tie saķēruši!

Ved ar varu atpakaj!

Kliedz un brēc ar balsu balsīm — Ak, kāds negants zvēru pūlis! Ģints

(pienāk ar Ģintu).

Ko tu bēdā, ciema māte? Auglone

Ak, jūs bērni, nabadziņi,

Nu bez mātes paliksiet!

Kā vēl mani nesagrāba,

Laida mierā mājā iet?

Kādu mieru nu es gūšu,

Kad meitiņa pazudusi!

Ģ i n t a

Kur tu iesi? Ņem mūs līdzi.

Auglone

Vai man dieniņ, klau, kāds troksnis!

Jāsteidz aši projām iet.

Ģ i n t a

(raud un ķeras drēbēs).

Ņem mūs līdzi, man tik bail!

Auglone

Ak, kāds padoms!... Ņemt man bērnus?

Dieviņš pats man prātu dod:

Tie man meitu nolaupīja,

Es tiem bērnus ņemšu nost,

Ķīlām viņus paturēšu.

Nāciet, bērni, manim līdz!

Ģints, Ģinta (priecīgi).

Iesim! Iesim, mijā māte!

(Projām.)

7. SKATS

Līdaks, Zutis, Sams un citi ved Z i e d n e s i.

Līdaks

Vediet viņu iekšā, šurpu,

Cieši mēs to piesiesim,

Otrreiz tā vairs neizbēgs.

Zutis

Es jau tūdaļ pamanīju,

Ka tā garām aizšāvās:

Tāda sveša gulbju meita.

Līdaks

Visi jūs bez manis nieki,

Protat tikai slaistīties!

Es — uz vietas cieti tveru,

Virves šurp, lai piesienam!

Sams

Pagaid’! pagaid’! Ne tik strauji,

Lai pats karals nāk un redz.

Līdaks

Prāts tev — kamēr karals nāk,

Tā no jauna izbēgt var!

Visi

(kliedz).

Sienam, sienam, labāk tā!

Līdaks

Virves nesiet, stipras, jaunas, Vīsim apkārt sešām kārtām, Siesim še pie staba klātu!

Sams

Es tik saku, netīk man!

Viņa mūsu karaliene.

Zutis

Karaliene nav, kas bēg.

Visi

(žēlodami).

Nava! Nava! Nava vairs!

Sams

Ak tu, maigā zemes meita,

Kā nu tagad tevim būs?

Līdaks

Būtu tūdaļ aprijama,

Ja pēc mana prāta ietu.

Zutis

Karals nāk, nu spriedīs pats.

8. SKATS

Tie paši, Zaltis.

Zaltis

Kas par troksni izcēlies?

Ko še visi drūzmējas?

Zutis

Nāc vien skaties, karal, pats! Karaliene dzīrās bēgt.

Līdaks

Bij jau projām aizbēgusi,

Mēs tik viņu notvērām.

Zutis

Aplikusi gulbju spārnus,

Gribēja mūs visus vilt.

Līdaks

Sodu! Sodu! Turi tiesu!

Sams

Ko nu sodīt! Cik tā grēka!

Gribēja tik jokus dzīt.

Līdaks pats, bez tavas ziņas, Karalieni nosodījis,

Viņas maigo, balto miesu

Cietām virvēm sagrauzdams.

odāms še ir tikai viņš,

Atlaid vajā karalieni!

Zaltis

(uz Līdaku).

Ko bez manis iedrīksties!

Ko jūs visi pulcējaties?

Vai jūs tiesā saucis es?

Projām visi! Kas jums daļas! Pats es tiesu izspriedīšu,

Nevajag man padomnieku.

Visi lēnām atvelkas.

Līdaks

Kaut tik sods vien būtu brangs!

9. SKATS

Zaltis, Ziednese.

Zaltis

Ziednese, tu projām bēdzi?

Ziednese

Te jau esmu atkal rokā.

Savā grēkā atzīstos,

Sodi vien, kā tevim liek!

Zaltis

Pats es lieku, ko man liek,

I ne tu man nolikt vari.

Ziednese

Ja tev šķiet par mazu sods,

Ko šis trakais pūlis prasa,

Ņem tad vēl un pavairo!

Sešām virvēm esmu sieta,

Laiks, ko sieta pavadīju,

Seši mēneši man šķita,

Sien vēl otras sešas klāt!

Zaltis

(atraisa virves).

Noraisu tev visas virves,

Neba es tās esmu sējis. Ziednese

Virves ņem — ko vietā liec?

Zaltis

Tu no visām esi brīva,

Ko līdz šim par važām sauci.

Ziednese

Kā man tulkot tavus vārdus? Teic vismaz, lai nojēgt spētu, Ko ar manim darīt gribi!

Visu jau es iepriekš zinu.

Zaltis

Visu liecies iepriekš zinot,

Tik to vienu nezināji,

Kas ap tevi, kas vistuvāk:

Visu manu lielo mīlu.

Ziednese

Nav par mīlu runāt vietā,

Kur nupat man sodu lem.

Zaltis

Vairāk ka jebkad ir vietā Visu rādīt, visu saprast,

Visu raisīt, visu noslēgt,

Nakt pie lielā gala mērķa.

Ziednese

Zinu jau, tas iet uz nāvi,

Ko vēl ilgāk mani tirdi? Noliecu tev savu kaklu.

Zaltis

Nāve ir tik viena puse,

Tā, kas saucas lielais slēgums, Viņa otrā puse dzīve,

Abas kopā — piepildījums.

Tu pie virspuses vēl turies, Ņem tad viņu: esi brīva!

Ziednese

Vai tu atbrīvo no soda?

Jeb varbūt no pašas dzīves? Vēl es tevi neaptveru.

Zaltis

Brīva tu no manas dzīves,

Ko tu sajuti kā trimdu.

Lieluma tu neredzēji!

Atgriezies uz virspasauli,

Visi ceļi tev ir vajā,

Ej uz sīko zemes dzīvi!

Ziednese

Zalti, Zalti, ko tu saki?

Ko tu moci? Ko tu tirdi?

Atlaid žņaugus, savelc atkal! Karsti lūdzos, ceļos krītu: Teic, ka visam būtu gals!

Zaltis

Negul ceļos, slejies augšā,

Cel nu lepni atkal galvu!

Tu no visa esi brīva,

Brīva ar — no manas mīlas.

Ziednese

Ko tu teic? — Tā vēsi, tāli, Sveši dzirdās tavi vārdi.

Zaltis

Tev tie brīves prieka zvani.

Ziednese

Tu vairs mani nckalpini?

Zaltis

Ne, es tev vairs nekalpoju.

Nu uz mūžu būsim šķirti — Es nu savs, un tu nu sava! Se, es nomaucu no pirksta Gredzenu, ko tevim ņēmu! Simbols bij viņš apvienībai Virszemes ar zempasauli, Tagad paliek abas šķirtas. Sāpēs viena otru meklēs, Meklēs un vairs neradīs.

Ziednese

Smagi skan man tavi vārdi, Noslāpē man gaviļzvanus, Neļauj uznirt brīves jūtām. Nespēju i tevi aptvert,

Tu man rādies citā gaismā, Cēlums dveš no tevis pretim.

Zaltis

Šinī brīdī, kas mūs šķir,

Man vēl tevim jāizpilda,

Ko tu allaž vēlējusies: Pārvērtīšos atkal veidos: Cilvēks tapšu, kāds reiz bijis, Lai, kad mani atminēsi, Neuznāktu tevim riebās,

Ka reiz dusēji man rokās. Bet tu uzliec savas rotas, Tagad tev nu prieka diena! Eju sevi pārveidot.

(Ieiet blakustelpā.)

10. SKATS

Ziednese viena.

Ziednese

Kā tas bij? — Kā migla jaucas,

Nu es brīva — es kā putns Ce|u notirpušos spārnus.

Neprotu ar tiem vēl laisties.

Nav vēl īsta, skaļa prieka —

Ak, par daudz es tumsā mitu!

Nu no gaismas acis žilbst.

Aplikšu sev greznās rotas,

Tad es sākšu priecāties.

(Izņem no urnām pērles un diadēmu.)

11. SKATS

Ziednese, Zaltis (skaists jauneklis, klasiskā tērpā, ap galvu spožs aploks).

Zaltis

Še es esmu — kādu vēlies.

Ziednese

(pārsteigta).

Tu tas? Zalti?

Zaltis

Es tas pats.

Vai tik tagad mani redzi?

Ziednese

Es tev pāri nodarīju--

Zaltis

Viss, kas bijis, tā vairs nav.

Ziednese

Tu tik daudz man mīlas devi,

Redzu tagad tavu mīlu.

Zaltis

Nu tu redzi — kur vairs nava,

Sveši esam nu viens otram —

Ej tu savu zemes ceļu!

Ziednese

Vai tad mīlas nav virs zeines?

Zaltis

Tā par smalku zemes smagnei, Izgaist gaisā netverama — Pretstatos kā stars tā laužas, Mūžam meklē — mūžam kļūdās, Tie, kas viens priekš otra lemti, Saplūst kopā — tikai nāvē.

Ziednese

Vai tev nāvē vien ir mīla?

Zaltis

Dzīvē mani gaida nāve. —

Ziednese

Mīla dzīvē — mīla nāvē?

Kā tas saistās — kā tas šķiras? Viss kā mulsums neaptverams. —

Zaltis

Esi sveika! Laiks tev iet.

Ziednese

Eju, eju — māte gaida.

Zaltis

Saulgaits vēl jo vairāk gaida. Viņam tevi nolaupīju.

Ziednese

Es vairs tevi neredzēšu?

Zaltis

Esi sveika, piemin’ mani Tā, kā piemin nomirušu.

Ziednese

Durvis veras, kāju speru. —

Zaltis

Pārkāp pagajības slieksni!

Ziednese

Nezinu, vai prieks vai bēdas,

Zalti, Zalti, piemin’ manil

Zaltis māj atturīgi

Priekškars.

Piektā aina

Istaba. Visur sēru noskaņas. Gleznas pie sienas apsegtas ar sēru drēbi. Logi aizsaluši. Puķes podos novītušas. Laiks ap marta vidu.

1. SKATS

Graudiņš, Skara.

Skara

(rīkojas pa istabu).

To es saku, tā nav dzīve!

Iet uz leju dien’ no dienas Visa māja, visi lopi.

Govis kūtīs nedod piena.

Ko lai dod, nav ēdamā!

Vistas arī negrib dēt,

Vistām kājas nosalušas No tā niknā ziemas sala.

Ak tu dieniņ! Kas nu būs?

Graudiņš (omulīgi).

Gan jau! Gan jau pienāks gals!

Skara

Pienāks gals! Bet kam? Vai mums? Tu jau sala nebēdā,

Pīpī uguns vienmēr karsts.

Graudiņš

Ko tad šī tik ilgi dara,

Kā var aizmirst visu māju?

Nebēdā, vai mums ko ēst.

Skara

Tev tik bēdas vēders dara,

Cilvēka tu nebēdā;

Parāvis to Zaltis būs,

Kā jau meitu nolaupīja.

Graudiņš

Kas var zināt! Es tik saku:

Kad reiz jāmirst, zin, kur aprakts,

Aizej kapu apmeklēt.

Asariņu nobirdini,

Savu pīpi izsmēķē.

Bet tur upē nez kur paliek?

Prāts bij ar tai saimniecei!

Kad jau meita aizgājusi,

Šī vēl viņai pakaļ skrej!

Skara

Redz, kā ir, kur sievas trūkst!

Nevar atsvērt visi vīri,

Cik jau kopā saņemami!

Graudiņš

Saulgaits taču ar vēl ir!

Tas nu māju valdinieks.

Skara

Kas šis tāds par valdinieku,

Nevar sevi novaldīt!

Pirms kā uguns izsprauslo,

Tad kā pelni kopā krīt!

Vai tam rūpes saimniecībā?

Vienmēr vēl tās Ziedes gauž.

Vai nav diezgan brašu meitu?

Dedzikle ap viņu apkārt Vijas kā ap nazi medus.

Izlec priekšā, pakaļā!

Graudiņš

Lai jau katrs prec, ko grib!

Tevi jau vairs neprecēs.

Skara

Ko tu blēņas sarunā!

Rādi, cik tu noadīji?

(Apskatās.)

Neiet vis tev adīšana.

Še, ņem labāk zeķes lāpīt!

Nestāvi kā saulē sviests,

Vēl pavisam izkusīsi!

Graudiņš

(nopūšas).

Vai man! Tavu grūtu mūžu!

Ieskrien Virpule, nes kulīti ar skrotīm. Viņai pakaj Vanadziņš

ar šauteni.

2. SKATS

Tie paši, Virpule, Vanadziņš.

Vanadziņš (uz Virpuli).

Stāv’ uz vietas, tūdaļ šaušu!

Skara

Oja! Ūja! Kas tad šiem?

Vanadziņš

Ja tu kustēsies, tad būs!

Virpule

Un, ja nekustos, būs ari?

Skara

Ko tad jūs tā ņematies?

Visus ļaudis izbiedē!

Vanadziņš

Protu tagad mērķī šaut:

Kur es lieku — tūdaļ krīt!

Graudiņš

Traks! Man pīpi nesašauj!

Kur tu šautnes sadabūji?

Vanadziņš

Saimnieks pats tās manim deva,

Lika viņas pielādēt.

Virpule

Nē, tev likts tik spodrināt.

Vanadziņš

Melo! Nu es tūdaļ šaušu!

Skara

Rimsties, ņems vēl apšaus mūs!

Kam tās šautnes, kas tad lēcies?

Vanadziņš

Esot atkal manīts Zaltis:

Nu mēs visi vīri kājās!

Tagad droši nošausim.

Virpule

Ko tad šis bez lodēm šaus!

Lūk, tās lodes rokā man!

Vanadziņš

Ak tu — neiekrita prātā!

Virpule

Tev tās šautnes — man tās lodes,

Tev tā galva — man tas prāts!

Prom abi.

3 skats

Skara, Graudiņš, Saulgaitis.

S a u l g a i t i s

Graudiņ, Graudiņ, kur tu esi!

Aši visi vīri kājās!

Ledus sprāgst, un ezers viļņo,

Iesim visi ezermalā Gaidīt, kas nu notiksies.

Skara

Vai tik nenāks saimniece?

Ziednesiti pārvedīs.

Saulgaitis

Ziednesīte — ak, par velti!

Nepiemini viņas vārdu.

Sirds no jauna gauži sāp.

Skara

Mēs jau visi gaužam līdzi.

Kaut jel māte nāktu mājā,

Tā mums ziņas pārnesīs.

Saulgaitis

Iesim pretim viņu gaidīt!

Un, ja Zaitis parādās,

Raidīsim tam lodes virsū,

Graudiņ, paņem šautni, nāc!

Graudiņš

Tā vien šķiet, ka šoreiz arī Velti pīpi dzisināt.

Abi noiet.

Skara

(pie loga).

Nu jau visi aizskrien turpu,

Kaimiņļaudis arī līdzi.

Kaut jel reiz nu izdotos Sagūstīt to briesmu Zalti,

Kas mūs vienu rauj pēc otras,

Gan ir mani apēdīs!

Ko tad Graudiņš darīs viens!

Kas to kops, kas aplāpīs?

Kas tam galvu izsukās!

Gultā paliks tukša vieta,

Nebūs sānu sildītāja.

4. SKATS

Skara, Auglone, Ģints, Ģ i n t a.

Auglone

(nāk no otras puses ar bērniem).

Nāciet, mani grunduliņi,

Nāciet, te jums mājas būs.

Skara

(atgriežas no loga, izbīstas un iekliedzas). Ah! — Dievs žēlīgs! Tfu, tu! Tfu!

Tu tā esi, saimniece?

Auglone

Es tā esmu, nekliedz, Skara,

Tu man bērnus izbiedēsi!

Ģints

(ar Gintu piespiežas viņai).

Māte, māte, mums ir bail!

Auglone

Nebīstieties svešās mātes,

Viņa arī bērnus mīl.

Skara

Bērni, kas tad tie par bērniem?

Zaļas galvas, meldru mati,

Kur tie tādi radušies?

Auglone

Tie jau mūsu Ziedes bērni.

Skara

Ziedes bērni! Ko tu saki?

Tie nemaz nav cilvēkbērni!

Auglone

Tā nu ir! Tiem Zaltis tēvs,

Bērni tēvā iedzimušies,

Bet no mātes reizē tiem:

Zemes — silta asintiņa,

Zemes — gaužas asariņas,

Sirsniņas aiz bailēm lec,

Gribas mīļi apglaudāmi.

Skara

Bet kur Ziede? Māte pati?

Vai vēl dzīva? Kā tai iet?

Auglone

Dzīva. Zalša gūstā vēl.

Skara

Vai vēl apēdis nav Zaltis?

Vai tas viņu labi tura?

Vai nav jāmaļ čūsku milti Ezervidū uz akmeņa, Dzirnavpuse mugurā?

Auglone

Klājas labi, dzelmes pilī Ziede sēd kā valdiniece,

Zelts un sudrabs visos kaktos. Man i balvas deva līdz.

Bet es labāk ņēmu bērnus,

Būs no Ziedes mīļa miņa.

Skara

Vai tā pati nenāks vairs?

Nu, kad tur tik daudz tā laba, Ko lai nāk? Es mierā arī,

Ka i mani parauj Zaltis.

Auglone

Gūsts ir gūsts, lai cik tā laba! Ziede nāca, viņu tvēra,

Raudot veda atpakaļ,

Dieviņš zin, kā nu tai ies!

Bet es ķīlām turu bērnus.

Tos es Zaltim nolaupīju.

Pati es tos iemīlēju,

Man bērniņu gauži žēl. —

Skara

Ko nu mūsu ļaudis sacīs?

Auglone

Bērni — nava ļaužu dēļ,

Bērni — mātes mīlas dēļ.

Skara

Ņemsim viņus labi kopt,

Mutes baltas nomazgāsim, Pinku matus izsukāsim.

Auglone

Nezin, vai tas līdzēt var, Labākus nav dieviņš devis.

Skara

Nedod dieviņš, dosim mēs! Tīru kreklu mugurā,

Nost tos zaļos plundurīsus!

Se tev dvielis, suseklītis!

Iešu ienest sārma kublu,

Zaļo ziepju labi daudz,

Ņemsim krietni nomazgāt!

(Iziet pakaļ.)

Ģints

Ko nums darīs? Vai, mums bail!

Auglone

Nebīstieties, mīlulīši,

Spīdēs vaidziņš kā zivtiņa, Saules pusē uznirusi,

Putu krekliņš mugurā!

Skara

(ienes sārma trauku).

Ņemsim nu tos vaigus berzt, Kamēr zaļums noiet nost.

Balti būs kā pūpēdīši!

Ģ i n t a

Vai, man sāp! Ak, nedar’ tā! Māte, māte, neļauj plēst!

Skara

Berz, cik gribi, neiet nost!

Zaļš kas zaļš kā kā posti ņš!

Kur nu, saimniec, tādus liksi, Dieva nepieņemamos?

Auglone

Lai nu! Būs ir viņiem vieta,

Ja ne dieva aizkrāsnē,

Tad māmiņas azotē!

5. SKATS

Tie p a š i, S a u 1 g a i t i s.

S a u 1 g a i t i s

Māte! Mājās? Ak, to prieku,

Šķita jau, ka nepārnāksi.

Kur nu Ziede?

(Ierauga bērnus.)

Kas tad tas!?

Kas šie tādi zaļie ķēmi?

Rupuči vai citi zvēri?

Reizē ar kā cilvēkbērni?

Kur tu, māte, tādus ņēmi?

Auglone

Saulgait, tie ir Zalša bērni,

Mūsu lielā ienaidnieka.

Saulgaitis

Ko tad tādus šurpu vedi?

Tūda] apskrējās ap dūšu!

Auglone

Tie ir arī — Ziedes bērni...

Saulgaitis

Ziedes!!--ah! Es nesajēdzu —*

Ziedes, manas Ziedes bērni?

• Pārāk smaga man Šī doma. — (Sten, galvu saņēmis.)

Auglone

Saulgait, tu vēl nesaproti?

Tie nu viņu abu bērni.

Saulgaitis

Pati sirds še ceļas pretim,

Dvēsle kliedz no krūtīm ārā:

Ziedes bērni? — Nava! Nava!

Auglone

Glīti nava, to es saku,

Acīm vien tik neparasti.

Saulgaitis

Ziede! Kur ir mana Ziede?

Vai tu viņu neredzēji?

Kur tā mīt? Kam nepārvedi?

Zināt gribu, tomēr bailes.

Auglone

Arī to tu pats jau zini:

Zalša gūstā — nelaiž laukā.

Saulgaitis

Nelaiž! Nelaiž! Es vēl dzīvs!

Kā man gurdi nolaist rokas?

Šķēpa asmins, ložu uguns

Lai man vēlreiz ceļu šķir!

Auglone

Ko te uguns līdz, ko asmins

Pretim vēsai viļņu varai?

Mēs nekad to neuzveiksim,

Ziede mums ir pazudusi!

Saulgaitis

Pazudusi?! — Un ne miņas?

Un nekas vairs pāri nava?

I ne dvašas, i ne vēsmas!

I ne zelta matsprodziņasi

Auglone

īra, Saulgait, — viņas bērni.

Saulgaitis

Māte, māte, ko tu saki!

Sāpes, ja vēl panesamas,

Sāpēm atmiņas vēl paliek.

Atmiņas ver tūkstoš ainas:

Katris celiņš gaišāk atspīd,

Kur mēs kopā staigājuši,

Katris vārdiņš mīļāk dzirdās,

Ko mēs kopā runājuši,

Novītušu rožu dvaša Lēni dziedē slimo sirdi —

Tikai vienu, māte, dzirdi,

Vienu es tik nepanesu,

Kaunu, ko man nodarīji,

Vezdama man Zalša bērnus.

Auglone

Ko nu bērni! Zēlo viņus!

Redz’, kā tie aiz bailēm Irīc.

Saulgaitis ( Uz Augloni).

Tu i atmiņas man ņēmi!

Vai tad Ziede vairs tā pati,

Zalša gultā dusējusi,

Dzemdējusi izdzimumus!

Ē! Kā riebj man visa dzīve!

Auglone

Saulgait, pārvari pats sevi!

(Mudina bērnus.)

Eita, bērni, krītiet ceļos!

Svešais tēvs jūs apžēlos. —

Ģints, Ģ i n t a

Svešais tēti, žēlo, žēlo!

Saulgaitis (atgrūž tos).

Nost no manis, riebu tēli!

(Uz Augloni.)

Sāpes, miņas tu man ņēmi,

Citu tu man vietā dod.

Atriebe man tagad rokās!

Auglone

Saulgait, rimsties! Kas tev prātā?

Ārprāts zvēro tavās acis,

Tu vairs nevaldi pār sevi!

Saulgaitis

Kur ir bērni? Nāciet šurp!

Auglone

Ko ar bērniem gribi darīt?

Saulgaitis

Tu jau viņus manim vedi!

Tagad es tos pieņemt gribu.

Auglone

Kas tās tev par tumšām runām? Kas tie tev par Jauniem smiekliem?

Saulgaitis

Drīz tu gaiši saredzēsi:

Ļauni smiekli — labi darbi.

Zemi atpestīt es gribu No šiem riebu izdzimumiem.

Auglone

Laid tad atpakaļ tos dzelmē!

Zel man gan! Tie Ziedes vietā Būtu manim uzauguši.

Saulgaitis

Mūdžu pūzni izperināt!

Izskaust cilvēkus no dzīves,

Zemi pārvērst zvēru mītnē!

Neies vis pēc tavas gribas: tīs šos mošķus izdeldēšu —

Zalša vietā ņemšu viņus!

Auglone

(iekliedzas).

Saulgait, tu tos gribi nokaut?!

Saulgaitis

Vai tas nebij tūdaļ darāms?

Auglone

Nē, nemūžam! Saulgait, briesmon, Es nekad to nepieļaušu!

Saulgaitis

Ļauj vai neļauj, es tos ņemu. (Saķer bērnus.)

Nebūs dzīvot izdzimteņiem, Zvēriem baidīt ļaužu dzimtu!

Ģints, Ģ i n t a

Māte, māte, glāb mūs, glābi!

Auglone

(grib atraut bērnus).

Tu tas zvērs, ne vārgie bērni!

Ko tie tevim darījuši?

Nevainīgus bērnus kauji!

Arī tiem ir krūtīs sirdis,

Gaužas, siltas asariņas!

Dreb kā putniņš zara galā —

Tu kā vanags krīt’ tiem virsū,

Ak, tu neģēls, kauns par tevi!

Saulgaitis

Kauns par tevi pašu, māte,

Zvēru bērnu audzētāja!

Zaltis apbūris i tevi,

Tu man tagad ienaidniece,

Es pār tevi pāri eju:

Šurpu, riebļi, veltas klaigas!

Ģints, Ģ i n t a

Zēlo, tētīt, žēlo, žēlo!

Laidi atpakaļ mūs dzelmē,

Tur mums tēvs un māmuliņa!

Auglone

Nost no bērniem, asinsdzērējs!

Ja reiz atgrieztos vēl Ziede,

Kā tu spētu apskaut viņu Savām asiņainām rokām?

Vai tev ceļi riesaģībtu?

Vai tev rokas nedrebētu?

Saulgaitis

Ziede nenāks, velti cerēt!

Gribu miņās viņu skatīt Daiļu, baltu, apskaidrotu,

Notīrīt tās gaišo tēlu No šiem riebu atkritumiem.

Ko vairs ilgāk klausīt brēkas,

Drīzāk beigt, tad gaiss būs tīrs!

(Paķer šauteni un rauj kliedzošos bērnus prom.) Auglone

Saulgait, nezvērs! Pagaid’, pagaid’!

Skriešu pakaļ, nepieļaušu!

(Paķer lakatu, dodas pakaļ.)

6. SKATS

Bridis klusuma, tad ienāk Skara.

Skara

Kur nu visi palikuši?

Kaut nu reiz pie miera nāktu!

Skraidot nevar atgūt elpas,

Visas kājas notirpušas.

(Atlaižas krēslā.)

Vanadziņš

(izskrej cauri istabai).

Nāciet, ļaudis! Kas tur notiek!

Ezers viss kā kūsāt kūso!

Kāpj uz augšu mutuļodams!

( Prom.)

Skara

Kas tur uzkāpj? Ko tu teic’?

Ak tu nebēds, aizskrien projām!

Virpule

Skrejiet, skrejiet visi pretī!

Kāpj no pašas dzelmes laukā,

Nu būs šurpu! Nu būs šurpu!

( Prom.)

Skara

Kas būs šurpu? Kas tas nācējs?

Ak tu dieniņ, visi aizskrien,

Fs vairs nevaru no vietas!

Vai nu cits, tas būs pats Zaltis.

Nāks sev atkal sievas laupīt.

Kurai tagad būs tā reize?

Vai tik nebūs tā man pašai?

Šausmas sagrābj iedomājot.

Bet ko darīt? Jāiet vien,

Tur no zelta, sudrabiņa Visi kakti mirdzēt mirdz.

Graudiņš

(ienāk).

Ak tu brīnums! Brīnīdamies Visu pīpi pazaudēju,

Nezin, kur to esmu licis!

(Meklē.)

Skara

Nāc nu, Graudiņ, apskauj mani,

Nu uz mūžu jāšķiras!

Graudiņš

Vai tu arī sāksi muldēt,

Nāc man palīdz pīpi meklēt!

Skara

Tagad gan tu meklē pīpi,

Drīz tu sievu nomeklēsi,

Bet nekur vairs neatrasi!

Graudiņš

Kādos ciemos tu nu brauksi?

Skara

Tumšā, dzijā, aukstā dzelmē —

Zaltis mani aizvedīs.

Vai tu nedzird’, viņš jau nākot.

Graudiņš

Kas tev nāk? Ej labāk skaties:

Sniegi kūst, un upes plūdo,

Zaja zāle dīgst no zemes,

Lopi kūtīs mauj un bauro,

Saodušies ziedoņsinaku,

Durvis gāž no svārstēm laukā!

Virpule

(ieskrej).

Ziede nāk! Ziede nāk!

Ziede mājās pārnākusi!

Skara

Ziede tā, kas nāk? Ne Zaltis?

Eju pati skatīties!

(Noiet.)

7. SKATS

Tie paši, Ziednese, Zelmenis, Dedzikle, Va n a d z i

Vanadziņš

Heisā! Heisā! Nu var dejot!

Virpule

Ak tu dieviņ! Ziednesīte!

Ak, tu zelta mākonīt!

Zelmenis

Nu tu atkal mūs’ māsiņa,

Nu vairs projām nelaidīsim,

Glāžu skapī ieliksim Ar deviņām atslēdziņām.

Graudiņš

Ir nu gan! Un vēl tā pati!

Atradās ar pīpi reizē,

Jāuzvelk nu kupls dūms.

Ziednese

Ak jūs, mīļie mājuļaudis,

Vēl tie paši visi kopā!

Istabiņa ar tā pati!

Galdi, krēsli, mazais soliņš,

Visi it kā pretim sveic.

Virpule

Visi esam vēl tie paši!

Un tu arī mūsu vidū Kā rozīte rāceņos!

Zelmenis

Kur tas Saulgaits? Kur šis paliek! Skriešu tūdaļ sameklēt.

(Prom.)

Graudiņš

Iesim ļaudis kopā saukt.

Vanadziņš

Aizskriešu uz kaimiņmājām,

Lai tie redz, kāds brīnums še.

(Prom.)

Skara

(abas ar Dedzikli drēbes aptaustīdamas) Celiet krēslu apsēstiesl Ko tik ilgi brīnāties!

Dedzikle

Tādas drēbes, tādas rotas!

Tad jau gan var skaista būt!

Kur lai tādas ņemam mēs!

S k a r a

Tie tik tādi plēderīši,

Iesi viņos virtuvē,

Ķers nagliņa aiz rociņas,

Sviestiņš liptin klātu lips,

Uzlēks virsū uguntiņa Ar tām sprikstu kājiņām!

Dedzikle

Velc vien labāk drēbes nost.

Dod man rotas aplikties, īsu brīdi pavalkāt!

Virpule

Dod man kurpes padejot!

Vai var viņās augsti lēkt Kā tas putu burbulīts?

Z i e d n e s e

Došu, došu, visiem došu!

Daudz vēl citu dārgu mantu Līdzi esmu atvedusi.

Glāžu traukos retas sēklas Dārzus, laukus izpušķot.

S k a r a

Es ar tevi appušķošu:

Velc svārciņus pašu austus,

Še tev sarkans ņieburīts.

Jaunas vaska pastaliņas Ar sudraba aukliņām.

Ziednese

(paņemdama pastalas, glauda tās). Aušu kājās, iešu atkal Vecās pēdas iestaigāt,

Senas miņas atminēt,

Kas tik svešas palikušas!

Kas tik tālu aizgājušas!

Dedzikle

Pati tu jau aizgājusi,

Sveši mēs tev, ne tu mums!

8. SKATS

Tās pašas, Saulgaitis, Graudiņš.

Graudiņš

Ej, ko vairies, skaties pats,

Ja vēl mums tu neticējies!

Ziede mājās! Lūk, kur ir!

Saulgaitis

Ziede! — Ziedīt! — Acis viļ! —

Tas tik atkal sapnis vien,

Kā jau dažkārt izsapņots!

Ziednese

Saulgait, sapnis nav, es pati,

Es no dzelmes iznākusi!

Saulgaitis

Tava balss! Tu pati, Ziede?

Kā to laimi panesīšu,

Ka es tevi atkal redzu!

Graudiņš

Svinēsim nu otrreiz kāzas,

Šoreiz ciešāk pielaulās!

Skara

Klusi! Ļauj tiem apsveikties Pēc tik ilgiem bēdu gadiem.

Atstāsim tos labāk vienus.

(Abi prom.)

9. SKATS

Ziednese, Saulgaitis.

Saulgaitis

Vai tie bija ilgi gadi?

Vai tik viena pati diena?

Sakrīt visas laika sienas Tā kā jostas salocītas.

Sniedz man atkal tavu roku,

Lai es viņu cieši turu;

Ak, cik aukstas tās, kā ledus —

Arā silti vēji pūš. —

Ziednese

Ledus laukos puķes sēju ...

Saulgaitis

Ak, cik vēsi tavi vārdi!

Ziednese

Tālos vējos klausījos..,

Saulgaitis

Ziedi plaukst pa tavām pēdām,

Tik tu pati, ziednesēja,

Vēl kā dziļā ziemas miegā Apledota vijolīte.

Ziednese

Ilgi, Saulgait, projām biju,

Ļauj man pirms vēl atrasties. —

Saulgaitis

Vēl tev acīs gūsta šausmas,

Ko tev nezvērs nodarījis!

Ziednese

Saulgait, Zaltis nezvērs nav...

Saulgaitis

Kā nu nav! Ko saudzēt gribi!

Labāk teic — kā vaļā tiki?

Kā tev aizbēgt izdevās?

Ziednese

Aizbēgt? Nē, es neaizbēgu —

Pats viņš mani va|ā laida Atgriezties uz zemes dzīvi.

Saulgaitis

Laida?! Es vis nebrīnos:

Beidzot bailes māca viņu,

Ka tā valsts var nobeigties.

Ziednese

Saulgait, Zaltis cēls un varens Apakšzemes valdinieks:

Dziju sakņu audzētājs,

Slēpu spēku raisītājs,

Niecīgs tu priekš viņa esi,

Niecīga šī sīkā zeme!

Saulgaitis

Ziede, Ziede, kā tu runā!

Krīt kā ledus tavi vārdi!

Aptumšoti tavi prāti,

Zaltis nobūris būs tevi,

Tava dvēsle apledota. —

Ziednese

Saulgait, dvēsele man karsta,

Visa zemes uguns viņā!

Saulgaitis

Nevērsies no manis projām,

Es tev sirdi atkausēšu,

Es tev lūpas sasildīšu

Saviem karstiem mīlas skūpstiem!

(Izstiepj rokas, Ziede gausi virzās uz viņu.) Nāc, tu mana laimes diena!

10. SKATS

Tie paši, Auglone.

Auglone

(melnā sēru lakatā, uz rokas tai rudens mētru vainagi, viņa metas starpā).

Neskar viņu, vēl nav laiks!

Saulgaitis

Māte, ko tu starpā stājies?

Nu tā atkal pieder mums!

Auglone

Ziede pieder citur vēl. —

Saulgaitis

Ko tu sienas cel starp mums?

Auglone

Sienas pašas aug no zemes, Augstas, melnas nāves sienas. Vai tu drīksti Ziedi skaut! Čūskas lokās tev ap rokām Melnas, asiņainām mēlēm.

Nez vai ūdens radīsies,

Tev kur rokas nomazgāt!

Ziednese

Māte, māte, nesaprotu,

Kādas šausmas? Ko tu teic?

Saulgaitis

Ziedīt mana, neklaus’ viņu! Tikko esam atradušies,

Tā mūs atkal izšķirt grib! Ļauna māte viņa mums!

Auglone

Ziedei pašai izšķirt būs,

Kur tas ļaunais meklējams.

Saulgaitis

Es to esmu atpestījis,

Sarāvis tai visas saites,

Kas vēl sēja to ar Zalti. Notīrīti visi mošķi,

Ziedei brīvs nu atkal cejš.

Auglone

Vienu ceļu aizkrustoji.

Saulgaitis

Ziedīt, cejš tev manās rokās! Nāc, tad zudīs visi baigi!

Auglone

(satver Ziedneses roku).

Pirms nāks Ziede manim līdz!

Priekškars

Sestā aina

Aina tā pati kā pirmā; trūkst tikai zaļuma un kupluma; pārvalda pelēkie toņi, un visai ainavai piemīt drūma nokrāsa. Pakrēslis. Priekšā div; zemi uzbērumi no tikko izraktām zemēm. Pie katra no tiem piesprausts balts kociņš. Apkārt lūžņi.

1. SKATS

Auglone, Ziednese.

Ziednese

Māte, kurp tu mani vedi?

Visu laiku drūmi klusē?

Savāds baigums mani pārņem. —

Auglone

Ko man sacīt! Prieka skaļums Lec kā dzirkstele no lūpām,

Liktens vārds kā lietus lāse Smagi nosveras pie lapām.

Ziednese

Liktens? — Sirds man paredz jaunu! Vēl es nezinu, kurp ejam.

Auglone

Te mēs esam ceļa galā,

Tev šī vieta pazīstama?

Ziednese

Pļavas stūrīts ezermalā,

Mana senā, mīļā vieta,

Kur reiz jautri rotaļājos.

Kam še svaiga zeme bērta?

Kas še samētājis lūžņus?

Te tik skaistas puķes auga,

Tagad te kā kurmju rakums.

Auglone

Kurmju rakums — kapu rakums;

Vai tu nojaut, kas še aprakts?

Dzirdi tad to smago vārdu:

Kas te guļ, ir — tavi bērni...

Ziednese

Mani bērni? Kādi bērni?

Auglone

Tavas miesas atvasītes.

Ziednese

Mani bērni dzelmes pilī.

Kopš es šurpu atnākusi,

Viss aiz manis aizmirsts, aprakts, Ko vairs veltas miņas minēt, Svešus kapus uzskatot!

Auglone

Māte bērnus nevar aizmirst,

Lai ar cik tos atmetusi!

Un še kapos negu] sveši,

Tie ir tavas pašas bērni.

Ziednese ( apmulsusi).

Šausmas uznāk — mani bērni?

Un tie beigti? Zemē rakti?

Kā tie šurpu atnākuši?

Auglone

Kad tu viņus negribēji,

Es tos paņēmu sev līdzi,

Man tie bija tavi bērni,

Zariņš za|š no tava koka.

Ziednese

Negribēju — tiesa, tiesa, Negribēju — nu pagalam —

Nu nekad tos neredzēšu —

Nu ne vārda nedzirdēšu — Negribēju — rieba manim,

Māte, kā var tādus mīlēt?

Auglone

Mātes mīlai neriebj bērniņš,

Lai tas kropls, tizls, akls,

Lai ar apklāts strutu trumiem, Sērgu saēsts — ļaužu izstumts, Kuru katrs bēg iztālēm,

Kam pie pūcēm drupās mājas! Māte uzmeklē to visur,

Mātes acu laipnie skati Pārklāj to ar baltu segu —

Mātes skūpsti visu riebu Apbirdina kā ar zvaigznēm — Mātes asaras kā balzams Sadziedina visas brūces,

'Aizdzen projām visu baigu.

Ziednese

Māte, māte, ak, pagalam!

Un man nebij tādas mīlas! Aizdarīju savas ausis,

Sīkas balstiņas kad sauca. Novērsos ar riebām nostu, Solīšus kad sadzirdēju,

Kas pie manim attecēja Kā pie peles pelēniņi! Auglone

Bija lielā mīla tevī,

Sirds tik nebij pamodusies, Riebās tevim bērnu tēva,

Tas tev sirdi aizdarīja.

Nu šī biedēkļa vairs nava,

Nu tik skaties citā gaismā!

Ziednese (starpā).

Nava! Nava! Viss pagalam!

Nav ko riebties, nav ko mīlēt! Viss par vēlu! — citā gaismā ... Tādu redzēju es viņu,

Daiļu, cildenu un lielu,

Kam nav līdzīga virs zemes.

Auglone

Kas tas bij? Par ko tu runā?

Ziednese

Zaltis. Šķiroties no manim, Parādījās cilvēkveidā.

Pēkšņi uzausa man gaisma: Miesa mainās tūkstoš veidos, Paliekošs tik gara skaistums. Auglone

Zaltis — cilvēks? Ko tu saki?

Nu es arī noģist sāku,

Šķita man, ka acis vīla:

Arī bērni — tanī brīdī,

Briesmu brīdī nāves acīs —

Pārvērtās pai cilvēkbērniem Es to turēju par murgiem.

Ziednese

Bērni, bērni, mani bērni,

Es tos ņemtu sev uz rokām,

Es tos viņam pretī nestu —

Kādēj nav man manu bērnu?

Kādēļ te tie zemē rakti?

Auglone

Ai, kā man to tevim sacīt!

Vārdi negrib nākt pār lūpām,

Saulgaits---

Ziednese

Ko še Saulgaits?

Auglone

Saulgaits bērnus nomaitāja ...

Ziednese

(iekliedzas, sabrūk uz kapiem).

A! — par daudz, par daudz — viņš spēja Paņemt, nokaut — aukstā prātā? ...

Auglone

Karstā atriebē viņš dega,

Bērni bij tam Zalša vietā.

Ziednese

Tā — bez sirds, tik nežēlīgi —

Nokaut sīkus, mazus bērnus,

Kam no visiem mazāk vainas,

Kas tie vājākie no visiem!

Nosist, aprakt klajā laukā,

Tā kā apsit vilka bērnus!

Auglone

Negribēja aprakt zvērus Kapos līdz ar cilvēkdzimtu,

Bedri raka še uz lauka,

Zemi piemina ar kāju,

Gludu vietu padarīja,

Lai vairs nebūtu i miņas,

Kas še guldīts apakšā.

Ziednese

Vai, ak vai! Nu vairs ne miņas!

Zāle aizaugs, vēji pūtīs,

I ne putniņš neizpaudīs.

Vai nav mātes balss tik spēja Izsaukt jūs no kapa laukā?

Ņemt uz rokām, glāstīt, auklēt, Kaut tik actiņas vēl vērtos — Zāle iečabas, kad glāstu,

Noskan akmentiņš, kad sviežu, Jūs tik klusu — vairs ne dvašas!

Auglone

Meitiņ mana, stājies raudāt, Neļauj sāpēm sevi nomākt, Mirušos vairs neuzcelsi.

2. SKATS

Tās pašas, Saulgaitis.

Saulgaitis

Kur tu paliec, Ziednesīte?

Kurp tā tevi aizvedusi?

A u g 1 o n e

Vedu bērnus apraudāt.

Saulgaitis

Kas par bērniem! Tādus murgus! Celies augšā, Ziednesīte,

Ko tu saļimusi zemē!

Ziednese

Neskar, neliec klāt man rokas!

Saulgaitis

Vai še mūžam palikt gribi? Ziednese

Rociet kapu man še līdzās,

Blakām bērniem gribu dusēt,

Nāvē viņus izauklēšu,

Ko es dzīvē nepaspēju.

Saulgaitis

Kas tev prātu aptumšojis?

Ko pie zvēriem līpi klātu?

Guli aukstā, mitrā zemē,

Kur tev vieta brūtes gultā?

Reiz šie mošķi nost no kājām,

Gribu aizmirst rūgtos gadus, Pavadītus kaunā, sāpēs!

Tu vēl tīkama man esi,

Celies, nāc man līdz uz mājām!

es jau ļaudis kopā saucu Mums no jauna svinēt kāzas.

Ziednese

(uzlec, iekaisusi).

Es tev līdz? Tu aizmirst gribil Prasi — vai ir es to gribu?

(Uz Augloni.)

Māte, saki — vai tā bija?

Viņš man bērnus nomaitājis?

Saulgaitis

Nerunā nu vairs par bērniem! Nesakarsē manas dusmas!

Vai tu mūdžus sauc par bērniem? Tiesa! Es tos nomaitāju,

Es tos saminu kā tārpus.

Tā es tevi atpestīju.

Ziednese

Slepkava!--tu bērnu kāvējs,

Asins līp pie tavām rokām,

Nenāc, nenāc vairs man tuvu!

Saulgaitis

Ila-ha! Ha-ha! Zvēru asins!

Pūķu kāvējs, tas es esmu. Nenotvēru Zalti pašu,

Tvēru tomēr viņa sugu!

Auglone

Nebij Zalša vien tie bērni,

Tie bij arī mātes bērni,

Vai tie mirstot nepārvērtās Cilvēkbērnos tev priekš acīm? Mījš un maigs bij mazais puisīts Tā kā bērziņš pavasarī!

Meitiņa kā jauna liepa —

Ziedes zelta matu cirtās.

Kā tie žēlām balsīm lūdza,

Lai tu atstātu tos dzīvus ...

Ziednese

Vai, ak vai! Tu neklausīji.

Saulgaitis

Atstāt dzīvus, lai priekš acīm Mūžam stātos mūsu starpā, Mūžam acis riebinātu!

Un, ja mūdžu dzimums reizē Vērsties var par cilvēkbērniem, Tad te valda burvju varas!

Vai tad ari Ziede pati Nesmok vēl šo burvju varā?

Vai tā arī nevar vērsties

Vai par zvēriem vai par zalšiem?

Ļaudis sāks tad viņu vajāt,

Vajās tie ar mani līdzi.

Auglone

Saulgait, Saulgait, ko tu runā! Pieņemt gribēji vēl Ziedi,

Abi kopā ciestu sāpes,

Abi sāktu jaunu dzīvi.

Nu no sevis attālini!

Ziednese

Saulgait, ja var būt tev cilvēks Nežēlīgāks vēl par zvēru,

Tad es labāk zvērā vēršos, Sargāšu še savus bērnus Tā kā zvēru māte savus;

Lai neviens te netuvotos.

Saulgaitis

Es tos kājām izspārdīšu, Akmeņus še velšu virsū,

Mēslu kaudzes, atkritumus,

Lai neviens tos nepazītu.

Ziednese

Mātes mīla ceļu rādīs!

Saulgaitis

Ja vairs nesajēdz, ko runā,

Tad es varu izlietošu,

Atraušu no kapa nost.

Ziednese

(kliedz).

Nost no kapa! Nost no bērniem! Es vairs tevi nepazīstu,

Asins upes starpā vejas,

Šķirti esam mēs uz mūžu.

Saulgaitis

Burve esi! Ļauna burve!

Auglone

Bērni, rimstiet, ak, to briesmu! Savā starpā saplosīsies.

3. SKATS

Tie paši, ļaudis: Skara, Zelmenis, Virpule, Vanadziņš, Graudiņš un pulks citu.

Skara

Kas tur bija? Kas tur kliedza?

Kā mūs visus pārbaidījal

Vanadziņš

Zaltis, Zaltis, tas būs Zaltis!

Ļaudis

Zaltis, Zaltis! — Kur tas Zaltis?

Virpule

Nezin, kur viņš krūmos slēpjas?

Dedzikle

Nava Zaltis. Redz, kas notiek!

Zelmenis

Saulgait, saki — kas te notiek?

Ko tu sagrābis tā Ziedi?

Ko tik cieši viņu turi?

Vai to atkal Zaltis laupa?

Saulgaitis

Zalša nava — pati Zalte,

Te ir niknā zvēra dzimtai

Zelmenis

Ko tu runā? Nesaprotu!

Kas par dzimtu? Kur tā ira?

Graudiņš

Skatos — nezin, kas še notiek!

Skara

(spiežas klāt).

Laid, es arī redzēt gribu.

Auglone

(bida prom).

Nav ko redzēt, ejiet, ļaudis!

Te tik ķilda izcēlusies,

Eita mājās, gan būs labi!

Saulgaitis

Nē, lai paliek! Nāciet, ļaudis,

Skatiet visi, kādas briesmas:

Zaltis apbūris ir Ziedi,

Pārvērtis to līdz par Zalti!

Auglone

Nava! Nava! Murgus redzi!

Mana meita nava burve,

Tā ir tava saderētā.

Saulgaitis

Ha-ha-ha! Tā Zalša sieva!

Pati viņa atzinusies,

Bēg no ļaudīm, gul še laukā, Uzmetusies slapjai bedrei,

Kur tas mūdžu dzimums aprakts,

Šos tā sauc par saviem bērniem.

ļa u d i s

Vai manu dieniņ! Šausmas! Šausmas! Burve mūsu pašu ļaudīs!

Auglone

Neticiet jel, mīļie ļaudis,

Zalši tāpat cilvēkbērni!

Saulgaitis

Klusi! Apburs arī tevi!

Ļaudis

Apburs! Apburs! Visus apburs!

Mūsu mājas, laukus, lopus!

Auglone

Ļaudis, vai jūs neredzējāt,

Ka tā auga jūsu starpā?

Skara

Kas to būtu iedomājis?

Paši kopām, audzinājām!

Virpule

Mūsu mīļā Ziednesīte!

Visi kopā puķes plūcām,

Kopā gājām rotaļās!

Vanadziņš

Mēs to abi sargāsim,

Neļausim, ka to kāds skar!

(Nostājas abi Ziednesei blakām.)

Dedzikle

Nav jau brīnums, ka tā burve! Savādniece vienmēr bija.

Uz ezeru vienmēr gāja,

Nezin ko tur runādama.

Visi

Burve! Burve! Tveriet viņu!

Auglone

Ak, jūs ļaudis! Ak, jūs ļaudis! Klausiet māti! Nost no viņas!

Saulgaitis

Ko vēl ilgāk! Pati klusē.

Atraut viņu nost no kapa! Vediet mājā, turiet cieti,

Gan tad visu izzināsim!

Un šo bedri, burvju pūzni, Metiet iekšā ezerā,

Zaltim atdodiet par balvu!

Ziednese

Nost no manis! Jūs tie zvēri! Saplosīt jūs mani gribat.

Bērnus es jums neatdošu.

Ja es burve, sargieties!

Tad es apburšu jūs visus!

Ļaudis

Vai! Vai! Bēdziet, sitiet, tveriet! Tā mūs apburs, sitiet nostu! Citi

Lieciet labāk ugunsprovē! Ugunsprovē! Ugunsprovē!

Saulgaitis

Laidiet tagad! Pirms lai tiesā! Tā man pieder. Tiesa spriedīs, Vai tai iet caur ugunsprovi.

Visi

Uguns! Uguns! Burvei uguns!

Priekškars.

Septītā aina

Tas pais laukumiņš uz pļavas ezermalā kā pirmajā ainā. Pļavas vidū liels, plakans akmens. Tam apkārt kuras uguns. Akmens jau nokarsēts liesmaini balts. Divi kūrēji uztur uguni, allaž ogles pierausdami ar gariem kāšiem.

1. SKATS

Abi kūrēji.

1. kūrējs (ņurd kaut ko un nospļaujas).

Tfi, ka tevi!.,.

2. k ū r ē j s

Ko?

1. k u r e j s

Nekā.

2. k ū r ē j s

Vai tu teici ko?

1. kūrējs

Es nē.

2. k ū r ē j s

Vai tu gribi teikt?

1. kūrējs

Ko tu?

2. k ū r ē j s

Vai tu būtu teicis ko?

1. kūrējs

Ko nu! Nav vēl sacīts vārds,

Te jau tevi apburt var!

2. k ū r ē j s

Vai tu tici, ka tā burve?

1. kūrējs

Ko es ticu! Ko es zinu!

Gan jau šodien izspriedīs!

2. k ū r ē j s

Bet ja viņa pāriet sveikā?

I. kūrējs

Tad jau labi! Tad būs miers.

2. SKATS

Saulgaitis, Zelmenis, Vanadziņš uznāk, apbruņojuši nūjām un šautenēm, tikai Vanadziņš bešā.

Saulgaitis

Viss jau gatavs, brangi, brangi!

Akmens diezgan karsēts sarkans

Zelmenis

Pietiks viņai pāriet vien,

Atpakaļ jau neies vairs.

žēl gan būtu daiļās Ziedes,

Bet ir tevis, Saulgait, žēl.

Saulgaitis

Kaut vien ātrāk galā tikt!

Turies, Zelmen, manā pusē,

Tu man vienmēr bijis draugs,

Palīdz’ kaunu izdeldēt!

Zelmenis

Es tev visur eju līdzi!

Saulgaitis

Nostāsim tur viņā malā!

Kad tie viņu tiesāt sāks,

Var jau notikt burvju mākslas,

Var pats Zaltis atkal nākt.

Turamies tad gatavībā,

Lai mūs šoreiz nepārsteigtu Nebruņotus, kailām rokām!

Zelmenis

Šoreiz lodēm saņemsim!

Šautne asi pielādēta.

(Apskata šauteni.)

Saulgaitis

Mani mērķi tāli sniedz.

Ņēmu vairāk ložu līdz.

(Uz Vanadziņu.)

Puika, nes še ložu kuli!

Nāc mums abiem nopakaļi!

Vanadziņš

Nenesīšu jūsu kuli,

Sviežu zemē atpakaļ!

Labi nav, ko darīt gribat,

Mūsu mīļo Ziedi šaut.

Es tām lodēm starpā skriešu. (Nomet kuli un aizskrien.)

Zelmenis

Vai tu redz, kāds pretinieks. Gan es tevi pamācīšu!

Saulgaitis

Būs i puiku apbūrusi!

Kur tas Graudiņš? Pasauc to! (Zelmenis noiet.)

3. SKATS

Saulgaitis, Auglone.

Auglone

Saulgait, Saulgait, vēl es nāku,

Vēl es tevi gauži lūdzos:

Novērs, kas vēl novēršams!

Saulgaitis

Liktens valda še, ne es.

Tas var Jaunu labā vērst.

Auglone

Ko nu aplinkiem tu runā!

Kas še Jauns, un kas še labs?

Vai tu vari iedomāties Ļaunu mūsu Ziednesīti?

Saulgaitis

Nava mana! Viņa burve.

Auglone

Ļaudis teic to nejēgdami,

Vai tu gribi līdzi kliegt?

Nu tev dusmas pārgājušas,

Tu vēl spētu viņu glābt.

Saulgaitis

Man nekas vairs sakāms nav. šodien sanāks tiesa kopā,

Tā par viņu izspriedīs.

Auglone

Teic, ka esi pārsteidzies,

Kad pret viņu liecināji,

To par burvi dēvēdams!

Saulgaitis

Vai tā nava saaugusi

Cieši jau ar zvēru ģinti?

Mūdžu bērnus sauc par saviem! Netaupa pat sevi pašu,

Viņu kapu sargādama.

Auglone

Saulgait, Saulgait, ko tu gribi? Putniņš žēlo sava bērna,

Kad tas izkritis no ligzdas, Brēkdams skraida tam visapkārt, Sedz to pats ar dzīvībiņu.

Un tu zini Ziednesīti:

Cik tā maiga, cik tā laba,

Kā tā visa iežēlojas!

Saulgaitis

Visa viņa iežēlojas,

Zēlo savus mūdža bērnus,

Manis vien tā nežēloja,

Asu šķēpu manim svieda,

Sauca mani noziedznieku.

Auglone

Tu jau bērnus nomaitāji.

Abi stāvat vienlīdzīgi.

Negaiss negaisam iet pretim: Zibsnis zibsnī, sperts pret spertu! Lai nāk pakaļ varavīksna,

Kas jūs atkal kopā sien!

Saulgaitis

Vai tā viņa, kas to saka?

Vai tik runā tava mute?

Auglone

Kā lai viņa sacīt spētu,

Kad to cieši sietu tura?

Māti klātu nepielaida,

Bet, ja brīva atkal kļūtu,

Visu to tev pati teiktu,

Klāt vēl mīļi nolūgdama,

Saldiem vārdiem apbērdama Kā ar klēpi rožu lapu.

Saulgaitis

Ha-ha-ha! Tu, Ziedes māte, Nepazīsti savu meitu!

Viņas lepnums nelocīsies,

Mūžam tā man netuvosies.

Šķirti esam, šķirti būsim!

Brīva viņa kļūs bez manis.

Gaiša kļūs tās nevainība,

Kad tā pāries kailām kājām Nokveldētam akmensklonam Sveika, brūces neguvusi.

Auglone

(uzskata akmeni, iekliedzas). Šausmas! — Akmens deg kā liesma! Kailām kājām! Saulgait, Saulgait, Tāds nav dzimis, kas to spētu!

Viņas kājas, tās tik smalkas —

Baltu rožu ziedlapiņas!

Kad Ziedīte maza bija,

Azotē tās sasildīju,

Maigi dvašu virsū pūtu.

Saulgaitis

Tā tev meita bij! Kas man?

Auglone

Saulgait, vai šīs pašas kājas Ar uz tevi netecēja Kā uz upi avotiņš?

Vai tev nevijās ap kaklu Smalku roku stīdzenītis?

Vai tie mīkstie zelta mati Neiegula tavā klēpī Kā saulītē kviešu lauks?

Saulgaitis

Beidz, ak, beidz! kam man to dzirdēt? Aizdarīšu ausis ciet!

Auglone

Ja tu ausis aizdarīsi,

Acis tomēr ieraudzīs,

Kā šīs pašas baltās kājas Sagruzdēs par melnu ogli. —

Vēl tu visu novērst spētu,

Ja tu sodam priekšā stātos,

Kājas tecēs tad uz tevi,

Ne uz nāves akmensklonu.

Saulgaitis

Karstāks akmens sirds man krūtīs, Grūtāk pārkāpt tai pār viņu,

Pati tā to sakūrusi.

Diezgan! Dzirdu Jaudis nākam, Ļaudīm jāredz taisna tiesa!

Visi viņu tur par burvi,

Ko es viens vairs izdarītu?

(Noiet sānis.)

Auglone

Ak, pagalam! Ko man iesākt? lešu skriešu ļaudīm pretim,

Lūkošu vēl apturēt!

(Prom.)

4. SKATS

Graudiņš, Skara

Graudiņš

Pagaid’, pagaid’, ko tā steidzies? Netieku es tevim līdzi,

Visiem priekšā aizskrējusi!

Skara

Jasteidz, jāredz, kas te darāms: Vai vēl novērst neiespētu,

Vai ar stipriem burvju vārdiem Ugunspūķi nevaldītu?

Graudiņš

Labāk valdi savu mēli,

Ka vēl līdzi neizcepi!

Sies jūs, abas burves, kopā.

Skara

Kas nu Ziede ir par burvi!

Būtu vaļā atbūrusies,

Saites pašas ristu nostu,

Durvis pašas vērtos vaļā!

Maza viņas zināšana,

Man ir tuvu nepienāk!

Graudiņš

Ko nu lielies? Vai tu gribi Tīšā prātā postā skriet?

Ļaudis tagad satrakoti.

Skara

Grib tie pašu māju bērnu Kā zivtiņu cepināt!

Saki — vai to pieļaut varu?

Graudiņš

Ko tu te vairs izdarīsi?

Nāc vien, stāvi nomaļā,

Bars jau kliedzot tuvojas!

5. SKATS

Tie p a š i, ļ a u d i s.

Ļaudis

(cits caur citu).

Nāk jau! Nāk jau! — Palaid mani! Nestāv’ priekšā! — Ko tu grūsties?

1. sieva

Ko šī saka? Ko Šī dara?

2. sieva

Tā jau zin, kas viņu gaida. Ugunsprovē — karsēts akmens! Visi

(iet tuvāk, apskata).

Vai, cik briesmīgs! Kā tas gailē! Vai tā pāries viņam pāri?

1. sieva

Un kad pāriet? Paliek sveika?

Ir gan tiesa, skaidri redzams,

Ir jau likstas uzbūrusi:

Šorīt neriet govs kā neriet,

Spiežu, nenāk piens, bet asins!

3. sieva

Kā vēl manam puikam klājās: Miegā krīt no gultas laukā,

Izsit trijus zobus priekšā!

2. sieva

Cits tev burve, kad tavs puika Cietu miegu guļ kā sivēns!

Visi

(cits caur citu).

Nava! Nava! Ira! Ira!

Nava! Ira! Nava! Ira!

Skara

(ne pūļa).

Klausiet, ļaudis, ko es saku!

Graudiņš

Stāvi klusu! To es saku!

Skara

Ja tā būtu .,.

Graudiņš

Tad tu būtu...

(Aizvelk prom.)

Atskan taure.

Visi

Klusu! Klusu! To jau ved!

Ļaudis atvelkas gar malām,

6. SKATS

Tiesnesis, pavadīts no dažām amata personām. Aiz Uem Ziednese, vesta no diviem sargiem. Aiz viņiem Auglone, klusās sāpēs rokas lauzīdama. Iznāk arī Saulgaitis, Zelmenis, Vanadziņš, Virpule, Dedzikle.

Tiesnesis

(lidz ar pavadoņiem ieņem vietas). šodien nākam visi kopā,

Nava vieglis mums šis solis! —

Še no mūsu pašu vidus Jaunava stāv mūsu priekšā,

Smagi viņa apvainota —

Jātur mums par viņu tiesa. —

Turēsim to lēnā garā:

Ļaužu tiesu — dieva tiesu,

Tēvu tēvu nolikumu.

Lūk, še nolikts proves akmens Pārbaudīt tās nevainību:

Ja tā sveika pāriet spētu,

Tad no soda viņa brīva!

Atkal var starp ļaudīm dzīvot!

Tagad nu pēc kārtas prasām.

Kas ce] pirmais apsūdzību?

Ļaudis

Visi! Visi! Nē — ne visi!

S o ģ i s

Lai pa vienam — teic tu pirmais!

(Rāda uz kaut kuru.)

Pirmais

Ko es viens? Es tā kā visi!

S o ģ i s

Teic tu, otrais!

Otrais

Kādēļ es?

Soģis

Trešais, ceturtais un piektais!

Ļaudis

Es kā citi! Es kā visi!

Soģis

Jums pa vienam balsa nava,

Nav i pret neviena grēka.

Kas tad vaino apsūdzēto?

Ļ audis

Burve, burve, apburs visus!

Tiesāt! Tiesāt! — Ugunsprovi!

Soģis

(uz Ziednesi).

Runā pati, apsūdzētā,

Raugi sevi attaisnot!

Dzirdi kliedzam lielo baru! —

Ko tu pacel savas acis,

Dzidras, rāmas tā kā zvaigznes, Visam pāri skatīdamās?

Runā! Saki! — Visi gaida!

Ziednese

Zvaigznes klusē, kad tām prasa, Viņām gana, ka tās spīd. —

Soģis

Tumsas spēks ir izdzēst zvaigznes. Tava grēka melnā ēna Izaug liela viena priekšā,

Kam tu rūgti nodarīji.

Saulgait, nāc! Tu atsver visus!

Saulgaitis stājas priekšā.

Nostājiet še viens pret otru,

Sūdzētājs pret apsūdzēto,

Acs pret aci — sirds pret sirdi.

Ziednese un Saulgaitis nostādīti priekšā

Gs še satveru šo zizli,

(Paņem baltu spieķi.)

Turu viņu augsti gaisā!

Gaida tas kā pacelts zobens:

Ja es viņu projām sviežu —

Tad — viss dzēsts un izlīdzināts.

Ja — es viņu pušu laužu —

Tad ir smagais spriedums kritis, Ugunsprovē tad nāk spēkā.

Saulgait, runā — saki visu!

Saulgaitis

Ko lai saku? — Viss jau zināms Sāpes rauj man balsi pušu,

Vārdi salūst neizteikti:

Mana bij tā izredzēta,

Eo to mīlas staros tērpu Tā kā saule ziedu zemi!

Bijām viens un nešķirami Kopā sapņos, kopā darbos.

Zaltis ņēma — jūs to zināt.

Nezināt tik manas sāpes,

Dzīves nebij vairs bez viņas!

Tad tā nāca — sagaidīju To kā pusnakts saules lēktu Jaunā radīšanas dienā!

Tad no jauna — divkārt briesmas: Divkārt mani pušu plēsa Ziede pati — mana Ziede!

Pušu rāva mūsu saites,

Mani atgrūda no sevis,

Sauca mani jaunā vārdā!

Ziednese

Saucu tevi — kas tu biji —

Manu bērnu nokāvējs!

Soģis

Tālāk, Saulgait, — teic, kas teicams! Saulgaitis

Viņas bērni — jūs jau dzirdat.

Kas tai vairs gar mani daļas!

Cilvēks dzemdē zvēra bērnus, Cilvēks saaudzis ar zvēru,

Viņa pati pārvērtusies. —

Ļaudis

Burve! Burve! Zvēru dzimums.

Ko vēl prasa? Tiesāt! Tiesāt!

Soģis

Pierādīts un visiem redzams.

Zalša dzimums nes mums ļaunu, Tas nav ciešams ļaužu vidū.

Lai tad spriedums krīt pēc tiesas! (Taisās zizli lauzt.)

Auglone

(nokrit ceļos).

Žēlo, žēlo, bargais soģi!

Kāda grēka manai meitai?

A'lāte bij kā katra māte,

Savu bērnu iežēloja,

2ēlo, soģi, viņu pašu!

(Uz ļaudim.)

Ak jūs, ļaudis, tumšie prāti,

Ko mans bērns jums nodarīja?

Bija mīļa, bija laba Ziede, visu Ziednesīte!

Ļaudis

Bija! — Nava! — Tiesu! — Zēlo!

Soģis

Spriedums nav vēl nāves spriedums Tava meita, ja bez vainas,

Sveika ies pār liesmām pāri,

Ļaudis visi viņai ticēs,

Vēl jo augstāk turēs cieņā.

Lai tad krīt pēc tiesas lēmumsi Laužu pušu liktens zizli!

(Pārlauž spieķi.)

Auglone

Ak tu dieviņ! Ak tu dieviņ!

Nav vairs ļaudīs žēlastības! (Streipuļo nomalis.)

Ziednese

Rimsties, mīļā māmulīte,

Ne es ļauna darījusi,

Rupja vara plosa mani.

Soģis

(māj).

Nosediniet viņu solā,

Kājas kailas noaunietl

Piesteidzas kalpi.

Auglone

(piesteidzas, atgrūž viņas).

Nost no viņas! Neaizskariet Viņas glezno, balto miesu Varmācīgām, rupjām rokām!

Pati aušu viņas kājas,

Kā es toreiz viņas āvu,

Kad to šūplī ieguldīju!

Meitiņ, vai tu dusēt iesi?

Migsi dziji miedziņā? —

Vai tu maz vairs atmodīsies?

Ziednese

Māte, māte, nu man jāiet. *,

Virpule

Māsiņ mīļā, Ziednesīte,

Še mans galvas lakatiņš,

Klāju tev zem kājām viņu,

Ticu, ka tu pāri iesi Balta kā šis lakatiņš!

Vanadziņš

(tura cepurē ūdeni).

Atnesu no meža strauta Pašu zemes ūdentinu:

Dzisīs uguns tev zem kājām,

Sveika visam pāri iesil Ziednese

Ak tu mīlā jaunā audze,

Dārgais dzīves mantojums,

Audz un ziedi manās pēdās!

Soģis

Ceļu brīvu! Stājiet rindās!

Skatiet bijās dieva tiesu! —

Tagad staigā, notiesātā!

Kad Ziednese sāk iet uz soda vietu, atskan ragu pūtiens un, kā otrā ainā, tuvojas sudraba laiva, un viņā Zalšu karalis ar pavadoņiem. Vņš parādās tagad cilvēka tēlā kā 4. ainā, Ziedei aizejot. Za]a sudraba gaisma pārklāj, viņam nākot, visu apkārtni. Ļaudis izbīstas, iekliedzas.

7. SKATS

Tie p a š i, Z alt i s.

Zaltis

Stājiet, bendes, savā darbā!

Dziesti, svilinošā liesma!

Ziedīt, glābt es nācis tevi,

Vai nu gribi nākt man līdzi?

Vai še palikt zemes mājās?

Brīvi vari izvēlēties!

(Uz tiesnesi un ļaudīm.)

IJn jums nebūs tiesāt viņu!

Nav tā zvēros pārvērtusies,

Manā mājā dzīvodama,

Lūk, es cilvēks, jums es līdzīgs!

Parādos jums zemes veidā,

Kaut man tālāks ceļš ir vaļā,

Noliekot šo miesas tērpu,

Pāriet atkal elementos,

Nemirstības jaunā kāpē.

Auglone

Ak tu brīnums, cēlais brīnums!

Saulgaitis

(izšauj uz Zalti).

Nu tad mirsti, nemirstīgais!

Zaltis

(ķerts streipuļo uz ezera pusi).

Cilvēks kļuvis, otrreiz mirstu,

Lai no jauna otrreiz celtos —

Sveika, Ziedīt, zemes saulīt!

Spīdi, ziedi tumšai zemei!

(iekrit ezerā, ūdens paliek asinssarkans, visur sarkans atspīdums.)

Ļaudis

Nu pagalam! Nu pagalam!

Ezers sarkans! Pilns no asnīm.

Auglone

Vai, ak vai! Ak, Zalti, Ziedīt!

Saulgaitis

Nu reiz visas briesmas beigtas!

Nu ir veikts tas mūža naidnieks!

Ziedīt, tu no soda vaļā,

Sarautas tās burvju važas,

Kas ap tevi murgos vijās,

Zemei atkal dota esi,

Tagad būsi mūžam rnanat

Z i e d n e s e

(lielā trauksmē).

Ne es zemes, ne es tava!

Zalti, tu mans mīļais, dārgais

Eju līdzi tavā nāvē,

Līdzi celšos jaunā dzīvē!

Tukša zeme, aukstas sirdis,

Vairāk tumsas nekā gaismas;

Vairāk naida nekā mīlas;

Arī jums no jauna vērsties! (Izstiepj rokas uz māti.)

Māmiņ mana! — Mātes mīla.

Pēdējā no visām liesmām,

Neizdziesti tu šai zemei!

Neatstāj to gluži tumsā!

(Ielec ezerā, atkal zaļa gaisma.)

A u g l o n e

Meitiņ, meitiņ! Aiziet viņa!

Tā kā mīļā zelta saule,

Tā kā ziedu vasariņa!

Priekškars.

EPILOGS

Laiks pagājis. Tas pats ezers. Ezera vidū plats akmens, ar ūdenszālēm un ziediem apaudzis. Uz akmens pusguļu Ziednese, plīvuros un puķu vītnēs tinusies. Balstās uz vienas rokas. Ar otru roku kaisa puķes, kas tai blakus ziedu traukos.

Tā pati pļava priekšpusē. Uz bērnu kapuvietas aug jauns bērzs un jauna liepa. Jauka pavasara diena. Abos kociņos kūko skaji dzeguze.

Ziednese

Kūko, zelta dzeguzīte,

Pavasara zvanītāja,

Saules durvju atslēdzēja!

Vēstī manu atnākšanu:

Nāku pušķot bērnu kapus,

Visu zemi pušķodama.

Nāku saldā elpojumā,

Dzīvu sulu rietējumā,

Pumpurīšu segas raisu,

Ziedu acis vajā veru,

Visu dzīvu dzīvinot!

Bērziņ, kapa pagalvīti,

Baltais zemes puisēniņ!

Zelta liepa, meitenīte,

Saules medus glabātāja!

Nesiet visiem saldus sapņus,

Nesiet spožus vēlējumus,

Vijiet sirdis ar sirsniņām,

Kā zariņus savijot! —

Kūko, zelta dzeguzīte,

Atlaizdamas, aizlaizdamās.

Lai zied tavi spārnu gali

Katru jaunu pavasaru!

Kūko, mana dvēselīte,

Kūko! Kūko!

Dzeguzei kūkojot, krīt priekškars

Content

Pliekšāne Elza Zalša līgava

ZALŠA LĪGAVA

Pirmā aina

Otrā aina

Trešā aina

Ceturtā aina

Piektā aina

Septītā aina

EPILOGS