Pliekšāne Aspazija Elza

Zaudētas tiesības

ZAUDĒTAS TIESĪBAS

Drāma 5 cēlienos

Personas

Arturs Langarts — bagāts privātnieks

.Marta — viņa rnуita

Maksis Bormanis — Langarta sekretārs

Jā n i s Strautiņš — zinību doktors

Zanders Stūrmanis — bagāts tirgotājs

Eberhardīne — viņa sieva

Johanna — viņa meita

Gubeņa kundze Bunduļa kundze Stūrmaņa kundzes draudzenes

Storhbein — jaunkundze no 40 gadiem

Sniedziņš — mazas mājas īpašnieks

Marija — viņa sieva

Ci r i e t a — viņa svainene

Laima — viņa meita

V a I d i s Maija Mazākie bērni /

Vaktmeistars

Ministeriāls

Sekundants

Viesi no stūrmaņiem

PIRMAIS CĒLIENS

Nabadzīga, bet tīra istabiņa. Durvis pa kreiso roku ved sāgu istabā, otras durvis dibenā iet uz āru. Galds, daži krēsli, labajā pusē gulla un skapītis ar grāmatām; uz loga puķu podi.

1, SKATS

Marija, Grieta.

Marija (caur logu skatīdamās). Sāk jau atkal mesties vakars, un Sniedziņš kā nenāk, tā nenāk. Tiri kā akā iekritis!

Grieta. Ak, vai tad tu to aku nezini! Gan jau atkal pārsvempsies, piezīdies kā dēle.

Marija. Man bail, ka (ik viņam nav notikusi kāda nelaime, kur gan citādi viņš tik ilgi paliktu? Kā aizvakar no paša rīta aizgāja maksāt nodošanas, tā vel nepārnāk.

Grieta. Nelaime? Ha-ha-ha! Gan jau atkal sēdēs šeņķi aiz galda, zvērodamies ka krelle. Diezin kurā caurumā nu atkal tā rāts viņam būs?

Marija. Tu domā — nodzēris? Vai tad nu viņam nebūtu prāta! Lai nu viņš citādi nevarēja noturēt nevienu kapeiku kulē, nodošanas taču tas samaksāja. Bet ko tur var galvot, palaižas jau arvien vairāk. Ak tu manu sūru, rūgtu mūžu!

Grieta. Preci nu dzērāju, redzi, kā nu jānēsā visu mūžu apkārt it kā žīdam prece. Vai tev toreiz nebij brūtgānu, pie kuriem tu būtu maizes paēdusi? Bet tev jau vajadzēja tāda spiekundziņa kā Sniedziņš! Lai gan tu zināji jau toreiz, ka viņš iemet savu labu ķirsi, tu mācēji teikt, ka tie citi esot muļķi un dzērājs arvien vēl esot labāks par muļķi: dzērājs tak izguļoties, bet muļķis nekad. Te tev nu bij!

Marija. Ko nu, mās, saki arvien tos vecos pārmetumus. Kurš tad nu savu mūža galu var iepriekš ar roku apraudzīt? Vai tad nu es zināju, ka Sniedziņš tik briesmīgi nodosies dzeršanai? Viņš taču toreiz bij pie goda, bij pats skolotājs.

Grieta. Skolotājs, jā! Cik tad nu bija par skolotāju? Nokrita kā no plaukta un palika par naktssargu. Bet vai arī te ilgi pastās — zin tikai sargāt šeņķi, izsprāga arī no šīs vietas kā bambals. Teic, kad nu mums nebūtu šis namiņš, ko no sava tēva mantojām, — ko tad iesāktu?

Marija. Ak dievs, ak dievs, kad tikai vēl spētu noturēt šos pašus pakšķus! Ienākumu jau nu gan nekādu nav, jo ar to īrnieku naudu pietiek knapi tikko samaksāt procentus par parādiem, bet tomēr šī vietiņa, kur es dzimusi, augusi, man tik mīļa, ka es nepārciestu, ka man būtu no viņas jāšķiras. (Aizsedz acis.)

Grieta. Ko nu, mās, raudi! Gan jau atkal kulsimies, kā līdz šim esam kūlušies.

Marija. Kad vēl nebūtu to mazāko bērnu! Tiem vajag skolas, apģērba, kur to visu lai ņem?

Grieta. Laimai jau arī ienāk savs labs grasis par šūšanu.

Marija. Tas nabaga bērns, viņa jau nu ir mūsu vienīgais gādnieks! Es ar savām ģikts savilktajām rokām nevaru nekā palīdzēt, tev jau arī pietiek, kamēr mūs visus apkop, un, cik no Sniedziņa tiek, to tu jau zini. Labi vēl, ka to skuķi varēja iemācīt šūšanā, lai gan man sirds lūza, ka man viņa bij tik ātri jāņem no skolas ārā. Visi skolotāji brīnījās par viņas gara dāvanām, un cik karstas asaras meitēns pats lēja!

Grieta. Kur tad viņa nupat atkal aizgāja?

Marija. Tā nesa nodot šujamo Langarta kungiem.

Grieta. Tie nu gan viņai par to darbu labi arvien samaksā, bet pietiek jau ar skuķim diezgan, ko mocities. Es arvien esmu domājusi, ka labi būtu, kad tā dabūtu kādu bagātu vīru apprecēt, tad mēs visi tiktu uz kājām.

Grieta. Bet kur tad viņa ir smuka! Acis tādas kā iepilinātas!

Marija. Vai tad kāds viņu dabū redzēt? Laimiņa jau nerādās ļaudis, kaut gan esmu viņu jau cikrciz mudinājusi, lai tā iet uz deju ar citiem jauniem ļaudīm, bet kas tev klausīs? Kad kāds brīdis atliek, lasa tikai grāmatas, uz kurām tā tīri kā uzburta.

2. SKATS

Marija, Grieta, Sniedziņš,

Sniedziņš (ārpusē dziedādams). Tur es dzēru, tur man tika utt.

Grieta. Na, vai nu dzirdi, tur viņš nāk kā pats nelabais.

Sniedziņš (nālt iekšā).

Tur es dzēru, tur man tika Tanī mazā krodziņā utt., utt.

Grieta. Jā, jā, tur jau tev tika, mājā tev vis netīk.

Marija. Vīrs, kur tad tu sabiji tik ilgi? (Tuvāk aplūkodama.) Ak dievs, tev jau ir izdauzītas acisl

Sniedziņš. Nekas, sieviņ, nekasi Dievs neatstāj tos, kas pie viņa turas.

Grieta (starpā). Nu, nu! Tikmēr tu iesi, kamēr vienreiz pārkritīsi pār ilksi. Acis jau tagad izdauzītas — gan tas sātans tev vienreiz to kaklu aizžņaugs, ka nočakstēs vien! Tad jau nu būs, kā tanī dziesmā saka:

Tu vecais grēku kraķis,

Tu velsies tā kā bluķis Tur elles ugunīs,

Gan tur tu kauks’ un trīcīs,

Kad velli tevi mīcīs,

Pa gabaliem tev’ saknaibīs!

Marija. Vai nodošanas samaksāji?

Sniedziņš. Nodošanas? Mm! Kas par nodošanām?

Marija. Ak tu manu dieniņu, tad tu to naudu būsi nodzēris?

Grieta. Ak tu grēku pīte! Ne viņš tev bēdā par sievu, ne par bērniem, dzīvo tik kā bullis pa pļavu. Par bran- davīnu atdotu savas kājas, rokas, ja tās nebūtu pieaugušas.

Marija (vaimanādama). Ko nu iesāksim, ko darīsim! Nodošanas nav maksātas, un maizes nav vairs mājā!

Sniedziņš. Sieviņ, nebēdā par rīta dienu, skalics uz tām lilijām laukā.

Grieta (starpā). Skaties tik nu, skaties uz tām lilijām, redzēs, cik tālu tad lu tiksi!

Marija. Saki — vai visu nodzēri, jeb vai ir kas atlicies?

Sniedziņš. Mums nevajag mantu taupīt, ko kodes un rūsa maitā…

Grieta. Nē, nē, to tik vajag uz vietas apdzerti Radi šurp tās ķešas, vai tur vel būs atlicies kāds pliks vērdiņš, jeb tu būsi visu iztrallinājis?

Sniedziņš (atgrūž viņas). Nost! Sievas pie malas! Cik to sievu te ir? Apsitīšu visas kā Simsons vilistus.

Grieta. Dievs tu pas’l Nu jau tam kā lācim jāizver riņķis caur purnu, lai spētu savaldīt!

Marija. Redzi nu, mās, kā tu viņu novadi pie malas, es iešu skatīties, kur Laimiņa paliek, tā vēl nenāk. (Noiet.)

Grieta (Sniedziņu aplūkodama). Tāds jau jājāj uz āliņģa projām! Jāatnes papriekšu ūdens, ko to muti noskalot. (Noiet.)

3. SKATS

Sniedziņš (viens), lle-be-he! Izšķīda sievas kā dūmi! Nu ir laiks, nāc tu, manu butelīt, kur skauģa acs tevi neredz. (Izvelk no azotes buteli.) Nāc tu, manu prieciņ (viņu glaudīdams), kad tevi ieraugu vien, man jau sirds lop līksma. (Dzied.)

Ak, butelīt, ak, butelīt,

Tu allaž pilna esi!

Tu rieti ziemas aukstumā Tāpat kā vasras karstumā,

Ak, butelīt, ak, butelīt,

Tu allaž pilna esi!

(Buteli aplūkodams.) Bet kas tas? Tukša, ka ne pilītes vairs! Ak, nu atminos, ka tas pagāna šeņķeris man vairs negribēja dot uz krita, kad pietrūka naudas.

Ak, butelīt, ak, butelīt,

Tu n’esi pastāvīga!

Kad naudas ir, tad tek un plūst,

Kad tās vairs nav, tad drīz izžūst,

Ak, butelīt, ak, butelīt,

Tu nē’si pastāvīga!

Kā lai es tevi atkal piepildu, tu nabadzīte? Bet — st! — Sniedziņ, vai tev prāts tik īss kā zvirbu|a deguns? Pag, vai tur svainenes skapis nav vajā? (Pieiet pie skapja un meklē.) Vai re, ko dabūju. (Izvelk aubi ar lieliem rakaliem.) Nostiepšu to uz bufeti kā ziedojamo aunu uz altāra. Un nu tik ātri prom, ka tā vecā čauksture nepamana. (Izmanās ātri pa durvīm.)

4. SKATS

Grieta (viena). Nāc nu, nāc, kur tad nu paliki? (Skatās visapkārt.) Kas tad tas, nav vairs iekšā? Un mans skapis vaļā? (Steidzas pie skapja.) Ak tu manu dieniņu! Izvandīts, sarakts! Un kur tad mana aube? Tu elles cepetis, nu viņš taču viņu būs nogrābis, jau viņureiz to izcilāja. Mana aube, kas man bij glabājusies kā piemiņa no tēvatēva brāļasievas mātesmāsas dēlameitas un kuru tikai liku galvā baznīcā īpaši lielos svētkos, tā tagad šeņķera rokās. Nu tik jāmanās paka], var būt, ka vēl saķeršu. (Iziet.)

5. SKATS

Marija, Laima. Marija ienes lampu un noliek uz galda, Laima virsdrēbēs ar saini rokā. ..

Marija. Jā, jā, tur vairs nav ko šaubīties, viņš ir visu apdzēris.

L a ima. Vai patiesi?

Marija. Ak, ko nu, pietrūkst jau vārdu! Kur tu, mans

bērns, esi strādājusi dienu un nakti, likdama grasīti pie grasīša, kamēr vajadzīgo naudu šaskrāpstīji, tas viņam ir tikai vienai dienai, ko zaļi uzdzīvot.

Laima. Ak, māmiņ, tēvs jau nemaz nav tik slikts, viņa ļaunie biedri to tikai paved uz vieglprātību.

Marija. Lai ne kas vainīgs, bet visa mūsu dzīve slīd jo dienas vairāk uz leju. > i

Laima. Bet kas nu lai notiek ar nodošanām, kad tēvs to naudu nolaidis? Vai mūsu parādu prasītāji gribēs vēl ilgāk gaidīt?

Marija. Par to īpaši gribēju tev ko teikt. Ko domā, nupat, kad savās sirdsbēdās nevarēju tevi sagaidīt pārnākam un gāju tev pretim, es sastapos ar tavu kungu.

L a i m a. Ar Langarta kungu?

Marija. Ar to pašu. Un vai zini, ko viņš teic? Tās obligācijas, kuras guļ uz mūsu mājiņas, viņš esot atpircis.

Laima. Atpircis? Es nesaprotu …

Marija. Jā, es jau arī paliku kā apstulbusi un nezi- nāju, vai par to bēdāties jeb priecāties. Tad viņš mani mierināja un teica, ka mums nemaz neesot jābīstas, lai maksājot, kad spējot.

La ima. Tad mēs tagad esam viņa parādnieki!

M a r i j a. Bet kādēļ tu topi tik uztraukta, mans bērns? Tā jau tīra dieva žēlastība, ka vēl tādi labi cilvēki atrodas uz pasaules.

Laima. Labi? Māt, Langarts to vis nav darījis ar labu nolūku …

Marija. Bet ko tad viņš nu tur varēja domāt sliktu? Kas tad tādam bagātam kungam atliktu, kad tas mūs, nabagus, gribētu plēst!

Laima. Nevis plēst, bet viņam ir varbūt kāds cits — ļaunāks nolūks.

M a r i j a. Ko tu domā, bērns?

Laima. Es tev jau sen gribēju kaut ko teikt, bet ari tagad nevaru neko skaidri par to sacīt. Redzi, Langarts ir pret mani pārāk laipns, un tas manī saceļ tādas ērmotas šausmas. Kad es viņa namā eju strādāt, tad tas uzmeklē arvien manu tuvumu un uzskata mani ar tādiem savādiem skatiem…

Marija. Bērns, tu arī mani dari nemierīgu.

Laima. Labprāt neietu viņa mājā šūt, kad tikai citur spētu atrast darbu. Bet tu jau zini, kā iet, visas vietas ir no darba meklētājiem aplenktas, kur vien kāda tiek vaļā, tur jau desmit pieprasītāju.

Marija. Lai arī mums cik grūti klātos un nekādas citas mantas nebūtu pasaulē, tad taču mums ir mūsu neaptraipīts gods un tikums, ka mums ne priekš viena cilvēka nav jānolaiž acis.

6. SKATS

Marija, Laima, Valdis, M a i j a.

Maija (ieskrej jautri ar grāmatu rokā). Māmiņ, mā- miņ, es šoreiz izvinnēju Valdi! Izmācījos viņam pa priekšu. (Sit pēc skolēnu ierašas ar grāmatu pa galvu.) Pārlasīšu vēlreiz, palikšu grāmatu naktī zem pagalvja, un no rīta ies kā pa šņori.

Marija. Bet kā tad tas nācās, Valdi? Tu jau arvien biji tas pirmais.

Valdis. Ak, man nemaz vairs neveicas ar mācībām, kad iedomājos, ka man šodien skolotājs piesacīja, lai beidzot aiznesot skolas naudu, citādi mani izslēgšot.

Marija. Ak, mani bērni, kad es arī visu sirdi gribētu par jums izgāzt, tad tomēr nekā nespēju. Mums nav vairs nekādu līdzekļu, es arī nevarēšu jtīs vairs turpmāk laist skolā.

L a i m a. Ko? No skolas izstāticsl

Valdis. No skolas? Nē, nē!

Marija. Es tevi, mans dēliņ, nodošu par mācekli kādā amatā, tad varēsi sākt pats maizi pelnīt. Varbūt pie kāda kapara kalēja.

Valdis. Ak, tad es visiem kastroļiem un podiem izsitīšu dibenus!

Marija. Bet, dēliņ, tā taču nedara labi cilvēki, bet dumpinieki.

Valdis. Mēs mācāmies skolā par Prometeju, kurš pašiem dieviem cēlies pretim, es arī varu darīt tāpat!

Maija (Laimai pieiedama). Laimiņ, tas taču nenotiks, ko māte teic, ka mums skola jāatstāj?

A\arija. Bet, bērns, Laimiņai jau arī bij no skolas jāizstājas, to nepabeigušai.

Valdis. Es domāju, ka reiz tikšu tik liels un gudrs virs kā pats skolotājs, bet nu — ak, es to nevaru izturēt!

Laima. Nē, Valdiņ, Maija, jūs iesiet vēl turpmāk skolā, kamēr es tik spēšu, es par jums gādāšu. Un te tev, Valdi, būs arī vajadzīgā skolas nauda. (Pieiet pie skapīša, izņem naudu un iedod to Valdim.)

Marija. Bet, Laimiņ, tu jau atdod savu pēdējo grasi!

Laima. Lai, māmiņ, es jau atkal nopelnīšu. Es strādāšu vēl čaklāk, un tad mums visiem būs līdzēts.

Marija. Alan bail, ka tu tikai nepārpūlē savus spēkus. Tu jau izskaties tik bāla, un tev acis liesmo it kā drudzī, kad tik tu nepaliec slima!

Laima. Nē, nē, man ir pret visām kaitēm tāds savāds līdzeklis, tāda burvju zāle, ko sauc par «ciešu gribu», ar to es līdz šim vēl esmu visu pārspējusi.

Valdis (viņai pieglauzdamies). Cik tu laba esi, māsiņ!

M a i j a. Mīļā zelta Laimiņ!

Marija. Bet nu ejiet, bērni, gulēt, ziniet, no rīta jāceļas.

Maija. Jā, jā, mēs iesim! Ar labu nakti, māmiņ un Laimiņ!

Valdis. Nu es esmu atkal uz kājām! Ak, kā nu es atkal mācīšos! (Noiet ar Maiju.)

7. SKATS

Marija, Laima.

Marija. Bet nu laiks, ka arī mēs pašas dodamies pie miera.

Laima. Ej vien, māmiņ, dusēt, man vēl pie šīs kleites jāstrādā, tā man rit jānodod.

Marija. Tu tiešām tapsi slima, tā pūlēdamās.

Laima. Nebēdājies par mani, es jau zinu, ko es varu.

Marija. Lai dievs tevi pasargā, tu jau esi mūsu visu labais eņģelis. Tiešām, es neesmu vis nabaga, bet bagāta māte, ka man tāds bērns! Bet nu ar labu nakti, manu sirsniņ, nestrādā ilgi, taupies sevi.

Laima (noskūpsta mati). Dusi saldi, māmiņ.

(Marija aiziet.)

8. SKATS

Laima (viena). Es gan nevaru pie miera doties, man jāsteidz strādāt. Man tagad jāstrādā otrtik čakli un būs arī jāupurē tie brīži, kurus spēju atlicināt savām mīļajām grāmatām, kad es naktī pie šīs vientulīgās lampiņas ar karsti pukstošu sirdi, it kā kādam līgavainim pretim steigdamās, pie tevis slējos, tu augstais zinību un dailes gars. Tagad es to — vairs nevarēšu. Es jūtu, ka trūkums un raizes it kā kāda ledaina, nāvīgi auksta roka mani žņaugtu arvien ciešāk, arvien vairāk… (Uzlēkdama.) Nē, es gribu dzīvot! — Jūs bagātie, jūs lepnie, jūs dzīves pirmdzimtie, jums ir viss, ko vēlaties, jūs varat apmierināt katru iegribu, bet es esmu kā stādiņš, kuru nospiež briesmīgs akmens slogs. — No savas tumsības un dubļiem es izstiepju rokas pēc tevis, tu mūžīgā, spožā, nebeidzamā gaisma!!… Un vai man nav tādas pašas tiesības pēc viņas sniegties? Vai es nespēju just tikpat dzīvu ilgošanos? Es jūtu varbūt otrtik strauji, dedzīgāk, manās dzīslās vārās vesela strāva jaunības, spēka, straujuma, cenšanās, kādēļ es nedrīkstu viņu apmierināt? (Aiz durvīm klauvēšana — izbijusies.) Kas gan tur vēl tik vēlu? (Klauvē vel stiprāk.)

9. SKATS

Langarts, Laima.

Langarts. Nu, laidiet taču iekšā, neesmu nekāds zaglis jeb laupītājs.

Laima (attaisa durvis un izbijusies atlecas). Jūs, Langarta kungs?

Langarts. Neesmu maldījies, ka, ieraudzīdams caur logu gaismu jūsu istabā, domāju, ka jūs vēl būsiet kājās.

Laima. Caur ko man tas gods, jeb kāds savāds iemesls jūs ved tik vēlu pie manis?

Langarts. Iemesls? Hml Varētu jau arī man būt iemesls, kas man, tāpat kā jums, tik vēlu nedod mieru. Bet kādēļ tad jūs man nepiedāvājat krēslu, skaistā Laima?

Laima. Tādēļ, ka domāju, ka mūsu nabadzīgajā bū« diņā nekas nav, kas jūs iespētu saistīt uz ilgāku palikšanu.

Langarts. Bet kad nu tas tomēr tā būtu? Rupjā, cietā čaumalā slēpjas kādreiz saldākais kodols.

Laima. Es vēl arvienu nesaprotu, ko jūs īsti gribat? Jeb jūs atnākuši man to pašu atgādināt, ko mātei: ka mēs esam jūsu parādnieki un jūs mūs varat spīdzināt pēc patikšanas?

Langarts. Pavisam otrādi, es jums gribu atlīdzināt. It īpaši man jūsu žēl, skaistā Laimiņa, ka jums, kuru daba tik daudzējādi apbalvojusi, jāsmok šinī trūkuma miteklī.

Laima. Jūsu nožēlošana man viņu nebūt nepadarīs piemīlīgāku.

Langarts. Bet es jūs gribētu no viņa izraut. Kā būtu, kad jūs pārnāktu pavisam manā namā manai meitai par biedreni? Tur jums nekā netrūks, es izpildīšu katru jūsu vēlēšanos.

Laima. Kādēļ tad jūs uzreiz gribat tik daudz laipnības parādīt savai — algādzei?

Langarts. Ar kādu rūgtumu jūs uzsverat vārdu «algādze»! Jūsu varā jau stāv viņu izmainīt pret kādu citu, kas izklausās daudz labāk, piemēram, pret «pavēlnieci».

Laima. Jūs topat arvienu noslēpumaināks.

Langarts. Jeb arvienu atklātāks.

L a i m a. Es jūs tiešām nesaprotu, mans kungs!

Langarts. Mana mazā filozofe, kur tad tava asprā

tība palikusi, ka tu nevari ieraudzīt, ka tikai tā karstākā personiskā interese-

Laima (starpā). Diezgan, diezgan! Es tiešām neesmu maldījusies, kad paredzēju jūsu nekrietno nolūku.

Langarts. Vai tādēļ mani nolūki nekrietni, ka saku tūdaļ patiesību? Vai man gan vajadzēja, lai jūs apmānītu, dziedāt pie jūsu loga serenādes? Es jūs taču turēju par attīstītu sievieti, kura zinās, ka mīlestības dziesmai, lai nu viņa sākas kā sākdamās, iznāk beigas arvien vienādas. (Grib viņu apkampt.)

Laima. Nost! Vai jums nemaz nav goda jūtu?

Langarts. Jūs vēl ļoti turaties pie veclaiku uzskatiem.

Laima. Vai pēdējā dzirkstelīte jūsu krūtīs izdzisusi, ka nezināt vairs cienīt tikumu un nevainību!

Langarts. Tikums, nevainība! Neaizmirstiet, ka tāda morāle pastāv tikai mūsu, vīriešu, dēļ. Ko tad jūs, sievietes, vien ar savu tikumu iesāktu pasaulē, kad mūsu nebūtu?

Laima. Beidziet, es negribu dzirdēt. Jums ne tikvien nav kauna, jūs nebīstaties arī grēka.

Langarts. Grēks? Tas arī tāds bubulis, ko zvirbuļus iebaidēt, un arī tikai vajadzības dēļ pastāv pasaulē. Lauvas un tīģerus mēdz iesprostot dzelžu krātiņos, bet divkāju bestijām uzliek citādus laužņus, kā grēku — tikumu, nevainību, lai tie savā starpā nesaplosītos.

Laima. Ne vārda vairs! Prom no šejienes! Es negribu jūsu priekšā aizstāvēt likumu, jūs esat priekš tam par zemu!

Langarts. Ne tik varonīgi! Neaizmirstiet, kas es esmu im ka man līdzekļi jūsu lepnumu salauzt.

Laima. Jā, jūs! Man vairāk nepļeder kā šī ubadzīgā būdiņa. Bet es jums tomēr saku: «Ārā no tās! Neapgāniet mani ar savu tuvumu!»

Langarts. Ubagu lepnums, ha-ha-ha!

Laima. Arā! Es vēlreiz saku, tur — — (Atgrūž āra durvis un rāda uz tām ar paceltu roku.)

Langarts. Es šoreiz iešu, bet ceru, ka tad, kad atkal redzēsimies, še pūtīs citāds vējš. (Noiet.)

Priekškars.

OTRAIS CĒLIENS

Istaba tā pati, kas pirmajā cēlienā, tikai daudz nabadzīgāka,

1. SKATS

Grieta (viena). Te nu grozos riņķī kā duina, nezini, ko likt, ko ņemt. Ko 11u izgudrosi, kur nav nekā, ko gudroti Sauc un brēc viens aiz otra. Maizītes nav vairs mājā ne tik daudz, kā pelei ko pagrauzt, malkas ar nav vairs mājā ne sprunguliņa, vējš pūš iekšā pa visiem kaktiem, ko lai es iesāku? Tās meitenes nav mājā. Sniedziņš mirkst atkal brandvlnā, un pie visa krusta klāt vēl Marijai jāpaliek slimai. Gribētu savās bēdās palasīties dieva vārdu, bet savā dullumā nezinu, kur esmu nolikusi lielo sprediķa grāmatu, un ar to lasīšanu arī neiet nekādā garšā. Pie Marijas slimības gultas vajadzēja lasīt kādu miršanas un bēru gabalu, un es biju izlasījusi pirmo adventes sprediķi. Un tās dziesmas arī, uzņem kuru uzņemdams, visas iznāk uz vienu un to pašu meldiņu!

2. SKATS

Marija, Grieta.

Marija (ļoti vāja„ iznāk, uz spieķa stutēdamās). Vai Laimiņa vēl nav pārnākusi?

Grieta. Nav vēl, nav. Ak, kaut jel tas skuķis būtu darbu atradis, citādi mēs kā varde uz sausuma varam muti plātīt. Bet kā tev, mās, tu jau izskaties sliktāka?

Marija. Jā gan, esmu daudz vājāka. Kaut jel pārnāktu Laima, tad varētu sūtīt pēc ārsta.

Grieta. Ak, ko tie dakteri var līdzēt! Es uzliešu pelašķu tēju, un sarīvēsim krustus ar deviņuvīruspēku, gan tad būs labi.

AAarija. Ko nu, mās! Vai tad tu neesi mani diezgan zāļojusi, bet, kad nelīdz, tad nelīdz.

Grieta. Tad jāiet atkal pie kāda vārdotāja, varbūt pie vecā Ģelzīša, tas vīveles un krītamo kaiti apturot uz vietas.

Marija. Ko nu tie vārdotāji līdz! Te jau nu kādi trīs bij, vai tie atnesa kādu labumu! Izvelk tik vēl pēdējo naudas kapeiku.

Grieta. Bet Ģelzīts neiziet uz naudas plēšanu, tam no tās vārdošanas vien nav jādzīvo, viņam jau vēl cili amati: tur līķa runas, uzpērk suķus, ved praceses, ģērē ādas un dara vēl citus darbus.

Marija. Nē, mās, nē. Es vairāk ar tādiem negribu ielaisties. Iešu labāk gultā, jo nejaudāju ilgi kājās nostāvēt. Gan jau pārnāks Laimiņa. (Noiet.)

Grieta. Kā tu gribi. Kas jau neklausa laba padoma, tam jau pats dievs nevar nekā līdzēt. (Laima ienāk.)

3. SKATS

G r i e ta, Laima.

Laima. Nu, kā iet mātei?

Grieta. Kā nu iet — sliktāka. Viņa tagad aizgāja gulēt. Gaidīja arī, ka tu pārnāksi ar naudu, lai varētu iet pie daktera; manas zāles jau viņa negrib.

Laima. Ak, es naudas nepārnesu.

Grieta. Vai tad tu pie Langartiem nebiji? Viņi taču tur mēneša algu tev izmaksā arvienu iepriekš.

Laima. Man tur vairs darba nedod, tie mani atlaida.

Grieta (rokas sasizdama). Ko tu teici? Atlaida!

L a i m a. Jā, no šīs dienas pavisam.

Grieta. Ak tu manu sūru dieniņu, te tev nu bij! Vai es neteicu, ka tas nekādu labu galu neņems, kad pret augstiem kungiem tā izturas kā tu? Redzi nu, redzi, ko tu esi padarījusi.

Laima. Par to, krustmāt, labāk nerunā, to tu nezini.

Grieta. Ak es nezinu? Nedomā vis, ka es esmu tāda muļķe! Arī man ir bijusi ar smalkiem kungiem darīšana. Tolaik, kad es dienēju muižā, pats lielkunga sulaiņa palīgs man smērējās apkārt kā piķis, sašķiņķoja saktiņas un visādus ķiņķēziņus — es, lūk, mācēju tā izturēties, ka vilks ir paēdis un kaza paliek vesela, bet tu jau kā pūce lec acīs! Kad tas Langarta kungs arī ap tevi drusku knāk-

klijās, vai tad tā nu kāda nelaime, degunu jau nebūtu nokodis!

Laima, Es tevi jau lūdzu, krustmāt, tādas lietas atjāj manas pašas ieskatam. Es nebūt nenožēloju, ka esmu izturējusies.

Grieta. Jā, jā, tu jau tik esi tā gudrā, caur tevi nu esam tiktāl tikuši, ka vairs nav maizes kumosa, ko bāzt mutē.

Laima. Caur mani? Tu saki — caur mani!

Grieta. Zināms, ka caur tevi. Caur tevi mums ari būs ar asarām un vaimanām no šiem pakšķiem jāiziet. Kad tu nebūtu to Langarta kungu aizkaitinājusi, tad viņš ar tām maksāšanām arī tā nemāktos virsū.

Laima. Vai jau atkal kāda ziņa bijusi?

Grieta. Jā, pirmīt, kad tevis nebij mājā, tad te bij tāds kungs ar spožām kņopēm un špēraku pie sāniem un teica, ka nu vairs nemaz negaidīšot, ka visu atņemšot un mūs izdzīšot no mājas.

Laima (sirsnīgi). Nu, krustmāt mīļā, kad arī mums tiešām būtu no mājām jāaiziet un mums būtu tikai sakaltusi garoziņa, ko grauzt, vai tādēļ jau esam nelaimīgas? Kad mēs mīlestībā visi kopā turamies, viens par otru ejam, kopā visu paciešam, tad jau mums nekā nevar trūkt. Raug, krustmāmiņ, tu un es, kas mēs par divi varenām sievām, — vai mēs nevaram strādāt?

Grieta. Ko tad nu es, cs jau esmu kā tārls vecs ķir- meļu izgrauzts koks, bet tu ar visu savu jaunumu un stiprumu, kurp tad tu nu vari tikt, kad darba nevar dabūt?

Laima. Ak, vai tad turpmāk neies labāk?!

Grieta. Un māte — kas ar to lai notiek? Nav naudas, ko pie daktera iet! Istaba ari tik auksta kā suņu būda, te jau vesels cilvēks nevar izturēt, kur tad nu vēl slims, un pie tam mums nav vairs it nekā, ko ēst.

Laima. Vai mums vēl nav kaut kas, ko pārdot?

Grieta. Kur tad nu būs, kad jau visas lietiņas un drānu cīpaliņas ir žīdu nagos? Tās pāri vecās grabažas, kas te vēl ir, jau neviens neņems!

Laima. Bet tēvs taču ari aizgāja meklēt darbu, var būt, ka viņam būs izdevies atrast kādu peļņu.

Grieta. Lai tik dievs dod, ka būtu varējis paiet garām šeņķim. Jāskatās, vai nenāk. (Skatās caur logu.) Dievs tu pasargi, kā tad nu būs citādi! Vai redzi, tur jau viņš nāk, it kā tam piederētu visa iela.

Laima (skatās caur logu un bēdigi nolaiž galvu). Par velti, viss par velti!

Grieta. Nu tik jāgrūž ar kādu kruķi atpakaļ, lai iet, kur nācis.

4. SKATS

Laima, Grieta, Sniedziņš.

Sniedziņš ((oli omulīgi).

Kaut būtu mūsu zemīte Tas brandavīna ezeriņš Un es tas mazais asariņš Tur iekšā dzīvotu.

Grieta. Nāc nu, nāc kā tas lielais peku lācis!

L a i in a. Tēvs, tēvs, nāc pie samaņas.

Grieta. Runā labāk ar durvju stenderi nekā ar viņu.

Laima. Tētiņ mīļais, uzklausi mani, ļauj manai bērna lūgšanai iespiesties tavā sirdī. Tu gan esi mans tēvs, un man neklātos tevi mācīt, bet es to vairs nespēju izturēt! Domā jel par mums un par slimo māti!

Sniedziņš. Jā, manu kukainīt, jā, jā, mana zīlīte, es esmu grēkojis. Sniedziņ, Sniedziņ (sit sev pie krūtim), tu esi liels grēcinieks, tu esi tas āzis, kas stāvēs pa kreisai rokai. (Raud, tad pabargi.) E, liec mani mierā. (Uzmetas uz galda raudādams, kamēr iemieg.)

5. SKATS

Tie paši, Valdis un M a i j a.

M a i j a. Nelāga, nekrietns zēns tāds!

Grieta. Kas tad nu, ka abi plēšaties kā divi krauklēni!

Maija. Viņš ir apēdis manu sviestmaizi, to man iedāvināja skolā draudzene. Es to devu viņam paglabāt, un viņš viņu ir apēdis.

Valdis. Piedod, māsiņ, tas man tā netīšu izgāja, es tikai vienu kumosiņu gribēju nokost, jo biju tik izsalcis, — tu jau zini, ka mēs vakar un šodien nekā neesam ēduši, — tad es nokodu vienu kumosiņu, un tas bij tik gards, tik gards, un tad vēl otru, un tad es gribēju vēl drusciņ — un tā tā maizīte bij apēdusies.

Maija. Bet es esmu izsalkusi, ak, tik izsalkusi. Laimiņ, mīļā māsiņ, dod mums ēst!

Laima (raud klusām).

Valdis (ņem Maiju pie rokas). Nāc, Maijiņ, nebēdi- nāsim māsu: vai tad nu viņa mums nedotu, kad būtu. Nāc, es tev gādāšu maizi.

Maija. Bet kur tad tu ņemsi?

Valdis. Es iešu taisni pie resnā beķera un viņam lūgšu.

Maija. Bet, ja nu viņš nedod, tu jau zini, ka viņš ir sīksts kā pūces gaļa.

Valdis Tad, tad — tad es raudzīšu viņam maizi — nozagt.

Laima (pie sevis). Ak dievs, vai jau tik tālu! (Dikti.) Pagaidi, Valdi, es tūliņ gādāšu naudu.

Grieta. Naudu? Kas tad tev ienācis prātā, kur tad tu to ņemsi!

Laima. Es atminējos, ka man ir vēl kas, ko pārdot. (Pieiet pie grāmatu skapīša un sāk kraut grāmatas ārā.)

Grieta. Ak tās grāmatas — kad tevi piķis, ka pie tām ātrāk nedomāja, tās jau sen varēja pārdot. Dieva vārda jau tur nav, nedz arī kāda kalendāra.

Laima (grāmatas iesiedama). Gēte, Lesing, Bairon, Šekspīr, nolieciet savus staltos plecus, lieniet caur jūgu, dzīve iet pār jums pāri! Ha-lia-ha!

6. SKATS

Tie paši, vaktmeistars un ministeriāls. BSrni tebēg kaktā un bailigi viens otru apkampj.

Vaktmeistars (skatās kādā papīrā). Trešajā pilsētas kvartālā, māja sestais numurs, apķīlāt visu kustamu un nekustamu mantību.

Ministeriāls (apkārt skatīdamies). Te jau gan* drīz nekā nav, ko uzņemt.

Grieta (klanīdamās). Cienīgi žēlīgi lielkungi, ko nu ņemsat, ko būsat, kad nekā nav, vai nu ņeinsat man šos pašus bruncīšus no muguras!

Vaktmeistars (uz Laimu). Ko jūs tur gribat iznest? Te nekā nav brīv ņemt, lieciet tās grāmatas atpakaļl

Laima. Bet viņas pieder man, es jums viņas nedošu!

Ministeriāls. Sniedziņa māja ar katru mazāko nieku, kas tur iekšā, ir par parādiem uzņemama.

Laima. Kāds atlīdzinājums tad nu jiuns būs tās nedaudz kapeikas, ko es par viņām varētu dabūt?

Vaktmeistars. Vai daudz, vai maz, mums jāskaita visas lietas kopā, kam tik kaut cik kāda vērtība.

Laima. Cilvēks, vai jums ir kaut cik jūtu! Vai jūs arī neesat tēvs, kam māja bērni? Iedomājaties, ka šis mazās dzīvībiņas ciestu badu un izstieptu lūgdamās pret jums savas rociņas, — vai jūs to spētu skatīt, vai jums nelūztu sirds? Un man ir jāglābj bērni, jāglābj māte, kura guļ uz slimības gultas, apžēlojaties jel, apžēlojaties!

Vaktmeistars. Tas jau viss ir ļoti bēdīgi, jaunkundze, bet mēs nevaram neko, mums ir jādara mūsu pienākums. (Policisti rīkojas tālāk un aizzīmogo skapi.)

Grieta (grūž Sniedziņam sānos). Ko nu guli, klumburi! Vai tu redzi, ka tie ir atnākuši mūs gūstīt. Se mans ratiņš, raugi to izstiept pa durvīm, ka neredz, tin aiznes kaut kur paglabāt.

Sniedziņš (pie sevis). Tad jau labāk taisni uz šenķi, tur viņš būs visdrošākā vietā. (Prom ar ratiņu uz sāņu istabu.)

7. SKATS

Tie paši, Langarts.

Langarts (policistiem). Vai jau atrodu jūs, kungi, pie jūsu uzdevumu izpildīšanas?

Vaktmeistars. Mums nākas diezgan grūti rīkoties, jo šis mājas iedzīvotāji ir spītīgi.

Laima. Te nu viņi visi ir kopā. (Piesteidzas pie bērniem, viņus apkampdama.) Jūs, mīļās dzīvībiņas, vai jums patiesi būs iet bojā! Nē, nē — lai notiek kas notikdams. (Pieskrej pie skapīša, atrauj tiesas zīmogu un, pakampusi kādas grāmatas, grib doties ar joni laukā.)

M i n i s t e r i ā 1 s (viņu saķerdams). Pagaidiet! Jūs esiet noziegušies pret valsts likumiem, es jūs apcietinu.

Laima (atgrūž viņu). Prom! Laidiet mani!

Vaktmeistars. Viņa ir nevaldāma, te ir jāapietas ar varu.

Ministeriāls. Cietumā ar viņu! (Abi satver Laimu.)

Valdis un M aijā (pieskrej kliegdami). Vai dieviņ, māsiņ! Vai dieviņ! (Pieķeras viņai pie drēbēm.) Neej, neej, neļauj vesties projām! Neatstāj mūs!

Grieta (drebēdama klanās). Mīļie kundziņi, lielie ktin- dziņi, žēlastību! Žēlastību!

Marija (izskrej no sāņu istabas). Kas še notiek?

Mans bērns! A! (Saļimst, Grieta ar bērniem to ved projām.)

Langarts (policistiem). Atstājiet šo meitu man un izejiet uz brīdi ārā. (Minētie dziji paklanās un noiet.)

8. SKATS

Langarts, Laima.

Laima (stīvi skatīdamās). Kas ar mani notiek?

Langarts. Kas notiek? Kas noliks? Hm! Kāds laiciņš gan jums bus jāpavada drusciņ neomulīgi uz cietuma salmiem.

Laima (rokas lauzīdama). Mana māte! Mana māte!

Langarts. Gan jau kādā ubagu mājā būs priekš viņas patversme.

La i m a. Un bērni — kur paliks bērni!?

Langarts. Jūs topat naiva, jaunkundze, vai tad man jāzina par visiem diedelniekiem, kas vazājas pa pilsētas ielām!

Laima. Apžēlojaties, cilvēks, vai jūs esat no akmens? Vai jums pret saviem līdzcilvēkiem nav ne mazākās līdzcietības dzirkstelites krūtīs?

Langarts. Kad jūs pret mani tik spītīgi izturējāties, tad arī es nevaru citādi darīt.

L a i m a. Apžēlojaties! Es apkampju jūsu kājas.

Langarts (viņu satverdams). Kādēļ tad ne pie manas krūts, te esmu jūtīgāks.

La i m a (izraujas no viņa un dodas uz otru pusi). Tēvs, mīļais debesu tēvs! Mans sargs, manu bērnības dienti va- ditājs, cs tevi piesaucu, es, tavs nabaga bērns, dzirdi manu balsi, manu izmisuma kliedzienu, neatstāj mani šinī briesmu bridi!

Langarts. Ahā! Vai mana lepnā varone jau viena nespēj iztikt un tai jāsauc palīgi?

Laima (izmisusi nokrit ceļos). Es tevi saucu, vai tu dzirdi! Tev jādzird, ja tu esi tas taisnais, tas labais, tas žēlīgais, visspēcīgais dievs!… Pacel sava spēka roku, grand ar saviem pērkoņiem, pāršķel debesi — rādies, kur tu esi! Skaties šurp, kur lokās pīšļos tava mocītā radība, — dzirdi- dzirdi!! — (Pauze, Laima uzraujas un paliek, rokas uz augšu izstiepusi, gaidīšanā.) 11a! (Čukstēdama.) Šausmīga plaisma atveras man priekš acīm — tukšs — tukšs — tukšs

Langarts. Vai nu reiz nākat pie lielās atzīšanas, kura ir — palīdzies pats sev?

Laima. Pats sev? Palīdzies pats sev?? (Ierauga uz galda nazi, sagrābj to.) Un kad es ar šo nazi tos tur (noslēpumaini uz sāņu durvīm rādīdama) — — un tad pati sevi — — ak, tad būs miers un visiem cīniņiem gals — —

Langarts. Kamdē| tad tos tur? Vai tas ir jūsu pienākums un jūsu mīlestība pret viņiem, ka gribat šo briesmu darbu izdarīt, kur jūs tiem iespējat tik viegli palīdzēt?

Laima (nazis izkrīt no rokām, bezspēcīgi krēslā atslīdēdama). Kas tad man jādara?

Langarts. Ce]aties augšā!

Laima (pieceļas, mehāniski, bez nojautas),

Langarts. Nāciet šurp!

Laima (streipuļo kādus soļus uz priekšu).

Langarts. Nāciet vēl tuvāk!

Laima (iet vēl kādus soļus).

Langarts (viņas roku saķerdams, kaisli). Nāciet man līdz!

Laima (saslejas, izstiepj rokas, kā glābiņu meklēdama, tad krīt un zaudē samaņu).

Langarts (viņu saķerdams). Tagad tu esi mana!

Priekškars.

PāRVēRšANāS

l.angarta dzīvoklis. Grezni ierīkots salons ar dārgām mebelēm, bildēm, vāzēm utt., puķu koki lielos traukos, izeja pa labo un kreiso roku, dibenā starppriekškars, kreisajā pusē bibliotēka.

9. SKATS

Bormanis (viens). Man viņa jāsastop viena, ši skaistā ragana, pa vakariem tā mēdz atnākt še pēc grāmatām, bez tam arī domājams, ka tā nāks līdz piedalīties pie ziemas svētku eglītes pušķošanas, viņa jau tiek ieskaitīta kā ģimenes loceklis, kaut gan Langarta meita negrib nekā no tam zināt. Ērmoti, ne ar vienu no savām izredzētām Langarts vēl tā nav apgājies kā ar šo. — Sava paša mājā vest — hm! Bet tas mani nemaz neatturēs vi*

ņai tuvoties, tai jāzin, ka viņas stāvoklis tikai caur mani nodibināms. — Laba garša manam principālam, he-he-hel Taisni man pa prātam, he-he-he!

10. SKATS

Bormanis, Laima.

Laima. Sic ziemas svētku zvani, visa šī svinīgā rīkošanās, es viņu negribu redzēt, es gribu no viņas izbēgt, var būt, ka šinī istabā cs atradīšu mieru.

Bormanis. Jūs jūtaties neveseli, jaunkundze?

L a i m a. Kas jūs tāds?

Bormanis. Vai neiespēju jums kaut kā pakalpot, cienījamā jaunkundze?

Laima. Kas jūs esat? Ko jūs no manis gribat?

Bormanis. Man nav vēl bijusi laime cienījamai jaunkundzei stādīties priekšā. Oficiāli ņemot, esmu Langarta kunga sekretārs, bet izpildu ari viņa privātdarīšanas un esmu tikpat gatavs kalpot (dziļi klanīdamies) viņa skaistajai pavēlniecei.

Laima. Ko jūs uzdrošinājāties! Es še vairāk nekas neesmu kā Langart jaunkundzes biedrene.

Bormanis (smaidīdams). Es saprotu itin labi, ka mums uz šo ārīgo firmu j;iliel< svars.

Laima. Cilvēks, jūs topat pārdroši, kā jūs drīkstat tā pret mani izturēties?

Bormanis. Cienījamā jaunkundze, piedosat, ka man, kas ilgus gadus valkājis sava kunga uzticību, še nekas nav svešs un ka es katru lietu zinu apsvērt no pareizā stāvok|a…

La im a. Šī nedzirdētā bezkaunība!

Bormanis. Jūsu priekšgājējas vis tā par mani nedomāja.

Laima. Priekšgājējas?!

Bormanis. Ja jums patīk zināt, tad es jums…

Laima. Nekā es negribu zināt. Acumirklī atstājiet šo istabu!

Bormanis. Nedzirdēts! Viņa tā ar mani apietasl To tu man maksāsi!

La im a. Un, ja jūs turpmāk vēl tā izturēsaties, tad jūsu dienas še var būt skaitītas.

Bormanis (iet un atgriežas pie durvim, dūres vīstīdams. Pie sevis). Drīzāk tavas dienas varētu būt skaitītas.

11. SKATS

Laima (viena). Elpu! Elpu! Man šinī purvā jāno- smok! Ak, kaut es spētu nokratīt šo dzīvi! Ha! kad es šinī pašā acumirkli steigtos prom — viena, naktī un miglā, likai projām, projām — — Bet vai es spētu izbēgt? — Sis kauns, kas uz manis guļ, — es viņam nespētu izbēgt — tad mani piederīgie, vai lai es viņus grūžu postā atpakaļ? — Nē, nē, man jāpaliek, nesaraujamas važas mani še saista, man — jāpaliek… Bet kur lai atrodu mieru? (Skatās apkārt.) A, jūs manas senākās, mīļās biedrenes grāmatas, es griezīšos pie jums. (Paņem grāmatu, atsēžas, sali lasīt, bet grāmata izslīd bezspēcīgi no rokam.) Ak, cs nevaru — nevaru! Šīs pekles mokas! Kaut jel spētu raudāt — kaut jel no viena vienīga cilvēka mutes dzirdētu kādu apmierinošu vārdu

12. SKATS

L a i m a, M a r t a.

Marta. Mana tēva laikam še nav? (Grib aiziet.)

L a i m a. Ak, palieciet, es jūs lūdzu!

Marta (lepni). Es nezinu, kas jums būtu man sakāms.

Laima. Ak, Langart jaunkundze, jūs esat arvien bijusi pret mani laipna. Kad es nācu jūsu namā, jūs nabaga meitenei trūkumā arvienu palīdzējāt.

Marta. Ka redzams, tad jums taču tagad manas pa- līdzības vairs nav vajadzīgs.

Laima. Bet vairāk kā jūsu dāvanas mani atspirdzināja laipnie vārdi, ar kuriem jūs mani katrā brīdī saņēmāt.

Marta. Tas ir ērmoti, ka jūs no viena sevi liekat zīdā ģērbt 1111 pie otra nākat meklēt laipnības, — palieciet taču pie viena!

Laima. Nenosodiet mani, uzklausāties, lūkojaties papriekš manā dvēselē. Ak, neliedziet man savu draudzību, kura man tagad vairāk nekā jebkad vajadzīga. (Rokas

Izstiepusi.) Marta! Neatstumiet mani, esiet, kas jūs man bijāt senāk!

M arta. Es jums aizliedzu mani saukt vārdā.

Laima. Ko cs dzirdu? Jūs saraujat mūsu sakaru? Vai starp mums vairs nav nekādas, draudzības saites?

Marta. Starp tādu sievieti kā jūs un mani — nekādas!

Laima (drebēdama). Ar kādu tiesību jūs mani liekat novārtā? Ar kādu tiesību, es jums prasu?!

Marta. Ar tiesību, kāda ir katrai krietnai meitenei skatīties uz — bezgodi.

Laima. Ila! Par daudz! (Pieiet Martai itin tuvu un zvērošam acīm.) Jūs, kas jūs ar savu tikumu lepojaties, tādēļ ka jūs stāvat uz sadzīves augstumiem un jūs viņas kārdinājumi, trūkumi un raizes nekad nevar aizsniegt, nokāpiet jel viņas zemumā, viņas dubļos, ļaujiet visām vētrām iet pār sevi pāri, cīnāties ar trūkumu! Badu! Izsamisumu! Un tad nāciet un atkārtojiet man savus vārdus!

Marta. Ka jums savus trūcīgos apstākļus ir paticis pārmainīt pret spožu dzīvi, tas ir ļoti saprotams, bet, lai es jūs tādēļ cienu, to neviens no manis nevar prasīt. Bez tam jums nav daļas ar maniem uzskatiem, ne man ar jūsējiem.

La ima. Bet man ir gan daļa, niēs dzīvojam kopā vienā mājā, cs ļaužu priekšā ieņēmu stāvokli kā jūsu biedrene, mums pie tā jāturas.

Marta. Un man būs būt par segu jūsu nekrietnībai — tas taču ir par daudz! Vai zināt, ka es jūs katru acumirkli varu likt no šejienes izraidīt?

Laima. Jūs iedrošināties mani biedēt — bet es, cs pavēlu šinī mājā.

Marta. Ko tā sacīja! Man pavēlēt! Langarta meita sava tēva mājā liktos sev pavēlēties no kādas, kuras vārdu minot es aptraipītu savu muti, — ha, nedzirdēts!

Laima. Vai man locīties pīšļos zem jūsu nicināšanas un kā niedrai salūzt zem apstākļu varas? Nē! Un simtkārt — nē! Dzīve mani ir izaicinājusi uz cīņu, tad cs arī izlietoju visus ieročus. Jā, jūs lepnā, jūs augstā dāma, jūs domājat mani viegli ar kāju nobīdīt pie malas, bet še cs stāvu! Man tās pašas tiesības sniegties pēc laimes, varas, spožuma — un kad man.arī citi būtu — jāsamin!

Marta, Briesmīgi, šī sieviete mani vēl nogalinās!

13. SKATS

Tās pašas, Langarts.

Marta. Tēvs, es tevi lūdzu, atpestī mani no šīs sievietes.

Laima. Langarta kungs, vai jūs man neapsolījāt, ka es jūsu mājā būšu droša no katras nicināšanas?

Langarts. Jā, to cs apsolīju, bet kas tad ir noticis?

Marta. Es negribu ar viņu dzīvot zem viena jumta.

Laima. Un es nevaru ļauties sevi no neviena zem kājām mīt un kad tā arī būtu jūsu rneital

Langarts (uz Martu). To tu iedrošinājies! Acumirkli tu izlīgsi ar Laimas jaunkundzi.

Marta. Nekad! Un, ja tu gribi mani piespiest uzturēt ar viņu kopību, tad man šī māja jāatstāj.

Laima (pie sevis). Nē, nē! To nē, to es negribēju. (Dikti.) Es ņemu savus pirmīt izsacītos vārdus atpakaļ, cs negribu būt par iemeslu, kas bērnu šķir no tēva.

Marta. Tas neatkarājas no jūsu žēlastības, un saku tev vēlreiz, tēv, lai tu šovakar pat izvēlies starp mani un viņu.

Langarts. Ak, ko nu vēl nel Domā labāk, ka tev šovakar jāsaņem viesi, tu taču apsolīji bāru bērniem rīkot svētku eglīti.

Sulainis (ienāk un pasniedz Langartam vizītkarti).

Langarts. Vai es savām acīm varu ticēt! Jānis Strautiņš še, kur es viņu domāju viņpus jūras. (Uz Martu.) Nu, vai redzi, kāds mums rets viesis, tavs bērnības biedrs ir pārceļojis, tas taču tev būs patīkams?

Marta (pie sevis). Jānis Strautiņš — ak, es nemaz nespēju attapties!

14. SKATS

Tie paši, Strautiņš, Bormanis.

Strautiņš. Sveiki. (Paklanās pret jaunkundzēm.)

Langarts. Esiet sveicināti tēvijā, mīļais doktor! Jūs nudien stāvat sakarā ar kādiem pārdabiskiem spēkiem, ka iespējat tik ātri pārkļūt no romantiskajām Isīdas svētnīcas drupām mūsu mīļajā dievzemītē.

Strautiņš. Caur laimīgiem atradumiem mums bij iespējams mūsu ekspedicijas ātrāk nobeigt, kā to sākot do-

mājām, un bez tam ilgošanās pēc tēvijas likās pat suta kumeļam iedot spārnus.

Langarts. Ko gan mūsu nabadzīgā tēvija tam var dot, kura acis izlutinātas ar siltzemju daiļumiem!

Strautiņš. Es dodu priekšroku mūsu egļu mežiem un sniega klajumiem, tie pamudina uz centību, dod spēku, kamēr rožu ielejās var tikai sapņot un baudīt.

Langarts. Jums savāda garša. Bet apjautāsimies pie mūsu dāmām, lai tās izspriež, kuram taisnība. Te jūs iepazīstinu ar Snicdziņa jaunkundzi, manas meitas biedreni, tā jau arī liela filozofe. Un tu, Marta, iededzini eglīti, centies mūsu viesiem darīt, mazākais, mūsu māju jauku.

Strautiņš (uz Laimu). Vai drikstu dzirdēt, jaunkundze, kam jūs piekrītat?

Laima. Es turos pie dzejnieka vārdiem:

It visur daba pilnīga,

Kur tikai nava cilvēka!

Strautiņš. Ērmoti, kā jūs to saprotat?

Laima. Es domāju, ka visbaltākajam sniegam būtu jātop netīram no cilvēku noziegumu traipekļiem un vissārtākajām rozēm jānobāl no iztvaikojuma, kas nāk no sāpju sažņaugtām krūtīm.

Bormanis (pie sevis). Pie joda! Kā viņa viņu uzskata ar savām lielajām acīm!

Strautiņš. Tik rūgts atzinums no tik jaunas mutes — un vēl no sievietes?

Laima. Ja sieviete kāro pēc dzīves tiesībām, tad arī viņai jāuzņemas cīniņš ar dzīvi, un tad ari viņai pielīp viņas traipek|i.

Strautiņš (aizgrābts, silti). Nē! Tīra viņa ir, tīra kā sniegs uz neaizsniedzamajiem kalnu galiem, tīra kā skaņa, kura izplūdusi no mūžības un tāda atkal griežas viņā atpakaļ. Pāri visiem dzīves cīniņiem viņa stāv kā uzvarētāja mūžīgi.

Laima (pie sevis). Vai tā ir mana atpestīšana jeb mans nāves spriedums? (Starppriekškars atiet vaļā, ziemassvētku eglīte stāv pilnā sveču gaismā, visi paliek aplūkošanā.)

Strautiņš. Vai redzat šo laimības un miera ainu! It kā dziedinoša vēsma izplūst no turienes vēsts: miers virs zemes!

Langarts, Bet, doktor, jūs ar saviem jaukajiem vārdiem šagrozīsat mūsu meitenēm galvas. Lūk, tur stāv mana Marta it kā akmens tčls un varētu uz jums klausīties visu nakti.

Strautiņš. Arī es jūtos it kā pieburts šinī vidū. (Pie sevis.) Sī savādā sieviete atstāj manī brīnumisku iespaidu. (Dikti.) Bet diemžēl man šodien vēl jābūt pie manas radinieces Stūrmaņa kundzes, kura citādi uz mani būtu |auna.

Marta. Tad jūs jau gribat iet, doktora kungs?

Strautiņš. Ļoti nožēloju, bet varbūt man būs atgadījums jūs drīzi atkal redzēt. Stūrmaņa kundze izrīko jaungada vakarā viesības un ir likusi man ielūgt savus pazīstamus, ceru, ka tur tiksimies, cienījamās jaunkundzes?

Langarts. Bet līdz tam neaizmirstiet mūs vēl apciemot, mīļais doktor. (Strautiņš noiet, Langarts pavada to līdz durvīm.)

Bormanis (pie sevis). Tas būtu īstais atgadījums! Kad es viņu iedabūju šis Stūrmaņa kundzes nagos, tad tas ir tikpat kā valzivs žaunās.

15. SKATS

Tie paši bez Strautiņa.

Langarts. Ko sakāt, dāmas, vai pieņemsat ielūgumu?

Marta. Sniedziņa jaunkundze to var darīt, es palikšu mājā.

Bormanis (pie sevis). Tagad man jāizmet makšķere. (Dikti.) Varbūt cienījamām jaunkundzēm būs.interesanti iepazīties ar daktera nākamo līgavu, jo par tādu tiek turēta Stūrmaņa jaunkundze. Runā pat, ka tanī vakarā svinēšot derības.

Laima. Derības?!

Langarts. Tas tiešām kas jauns. Ko tu saki. Marta?

Marta (pie sevis). Vai tas varētu būt, viņš mīlētu citu? (Dikti.) līs — es — varbūt iešu.

Langarts. Nu, tad labi, Bormaņa kungs jūs varēs pavadīt, es pats nevaru iet, jo man citur svarīgas darīšanas.

Bormanis (paklanīdamies). Ar vislielāko prieku.

Langarts. Bet, lūk, tur jau ir tavi viesi, Marta. (Ienāk bernu koris un nostājas ap eglīti dziedādami.)

Klusa nakts, svēta nakts!

Visi dus — mātes vakts Sargā priecīgi bīdamies Jauku bērniņu, debess vies’.

Bērniņ, mierīgi dus!

Bērniņ, mierīgi dus.

Laima (pie pēdējiem vārdiem sabrūk ceļos). Mieru — mieru — mieru!

Priekškars.

TREŠAIS CĒLIENS

Viesīgs vakars pie Stūrmaņiem. — Kāda blakus istaba, no kuras divējas divviru atirvis ved uz zāli. Visas istabas veids cenšas izrādīt pārspīlētu greznumu. Labajā pusē klavieres, kreisajā kafcjas galds ar traukiem.

1. SKATS

Eberhardīne, Johanna.

Johanna (spēlē «Lauvas uzmošanos» ar lielām kļūdām).

Eberhardīne (pie galdiņa rīkodamās). Beidz nu, beidz to «lauvas uzmošanos», viņš jau tev tikpat nekad neuzmodīsies! Viesi drīz ieradīsies, būs jāspēlē priekšā, un tev gabals vēl neiet nekādā garšā.

Johanna. Bet, māmiņ, uz tām klavierēm nevar nekā uzspēlēt.

Eberhardīne. Vai re! Nu sāks vainu meklēt pie klavierēm. Lai saka viens cilvēks, ka tās klavieres ir sliktas: tik skaisti nopulierēts, ka tur var vai spoguļoties, un klāt vēl divi zeltīti lukturi.

Johanna. No ārienes jau nu viņas gan ir labas, bet pašas skaņas ir sabojājušās. Lūk, te pašā vidū neskan divas oktāvas no vietas.

Eberhardīne. Ak, nu tev vajag īsti pašā vidū! Ķer tik vienā galā un otrā, gan jau tad skanēs.

Johanna. Bet es jau tik varu ņemt tās notis, kuras stāv gabalos, un man nav neviena’ tāda gabala, ko uz viņām varētu izspēlēt.

Eberhardīne. Te nu atkal atdursies pie gabaliem! Vai tad es tev nepērku arvien visus jaunākos, kuri iznāk: Bēthovena «Donavas vi|ņus», Jtirjānu Andreja «Kornevi- ļas zvanus». Punšeļa valcerus, Baha polkas, visus, visus!

Johanna. No Punšeja jau tikai ir korāļi, un Balis arī tikai baznīcas mūziku ir komponējis.

Eberhardīne. Vai nu korāļi, jeb valceri, kad tikai •.kan! Bet tev jau nekas neskan, priekš tevis es savu naudu esmu izgāzusi par velti. Kad jau nu ari neiet ar muziķu, būtu jel pratusi citu ko. Tā, piemēram, mācētu jel sarunāties ar kungiem par grāmatām, tas būtu vel pievilcīgāki.

Johanna. Ak, māmiņ, kur lai nu es visas tās gudrības sasmeļos?

Eberhardīne. Vai mums nav mājā grāmatu pilns plaukts dārgos zelta sējumos? Lasi tik, tur tu atradīsi visu, kas apgaismo un pacilā prātu. Tur ir «Venēcijas asinsnakts», «Bālā grēfene», «Mīlestības vēstulnieks» un arī klasiski raksti: Ģētcs «Dūre», Sillera «Staburaga meitiņa», Šekspīra «Vēršu kupcis» un «Vasaras nakts» — «paģiras». Tur jau var izglītoties vai cikl

2. SKATS

Tās pašas, Stūrmanis.

Stūrmanis (aiz durvīm). Dīne, Dīne, vai tu tur esi? (Ienāk.)

Eberhardīne. Ak tu lācis! Vai pieklauvēt nemāki, kā smalki ļaudis dara? Klūp tik iekšā! Un kas tā par saukšanu: Dīne, Dīne, — izklausās kā miltu tīne.

Stūrmanis. Mīļā Eber-abarīne, cs tev gribēju teikt, ka tava lielā kūka no kanditera ir atnesta un pīpētāju istabā arī viss priekš kungiem ir sarīkots.

Eberhardīne. Papriekšu izņem pats to pīpi no zobiem. Kūp jau atkal kā ugunsvēmēja kalns! Un tad iemācies mani jel reiz pareizi nosaukt vārdā, ka priekš viesiem atkal neizblamierē. Es tagad saucos Eber-har-dīne jeb, kā laulāti ļaudis savā starpā mēdz saīsināt: H ar dīne.

Stūrmanis. Eber-Eber-ardīne.

Eberhardīne. Nevis Ardīne, vai tā mēle tev ir sapīta!

Stūrmanis. Ardīne — Gardīne. (Pie sevis.) Ak dieviņ, nu man būs arvien jādomā pie tiem gardīnu sprediķiem.

Eberhardīne. Prasts tu esi bijis, un prasts tu paliksi. Stūrmanis! Kas tas par vārdu? Būtu jel pārtaisījis par Steuermani — bet tev prāts uz izglītību nemaz nenesas tā kā man. Lūk, kas es biju, prasta Trīne, bet, tikko ielaida pilsētā pie šūšanas, es Trīni pārtaisīju par Dīriu,

tad par Hardīnu, un nu gribu saukties pilnā vārdā par Eberhardīni.

Stūrmanis. Eber-Eber

Eberhardīne. Mardīne.

Stūrmani s. Gardīne.

Eberhardīne. Caur maniem pūliņiem jau bij tik tālu, ka visur vēstulēs un ielūgumu kartēs rakstīja «Steu- ennan», un tu ar to vācu valodu arī kaut cik jau esi lūpas apsmērējis. Te, toreiz, kad gājām ar pazīstamiem kopā pa ielu, kur gadījies, kur ne, iet garām kāds laucinieks pastalās un uzsauc: «Vadzi, Stūrman, nāc nu iemest kādas granafifkas!» Ak, mani nervi! Kā es to izturēju! Nu bij atkal Steucrmanis pagalam un Stūrmanis mājā. Labi, ka es vēl protu mūsu godu glābt un visiem stāstu, ka tikai tādēļ saucamies par Stūrmaņiem, ka esam lieli latviešu piekritēji, kaut gan paši esam vācu dzimuma.

Stūrmanis. Ko tad es būtu darījis, muti aizbāzt cs viņam nevarēju.

Eberhardīne. Tu visu familiju apmet ar kaunu un neapdomā arī par savu bērnu. Stūrējiet nu, stūrējiet abi divi, kur tad nu iestūrēsat, redzēs, vai tu viņu pie vīra aizstūrēsi?

Johanna. Māmiņ, es taču neviena nevaru precēt, kad tas mani neprec.

Eberhardīne. Ak tev jāgaida, kamēr vīrišķis tevi sāk uzrunāt? Nu, tad gan vari gaidīt! Pašam vajag .mācēt runu uzsākt. Bet kur nu iedosi saprašanu tam, kam dievs nav devis. Abi divi ar kruķi stumjami un velkami. Jūs mani vēl ar sirdsēstiem aizdzīsat kapā.

Stūrmanis. Bet, mīļā Gardīne, ko tu liec, to jau es daru.

Eberhardīne. Tev kā meitu tēvam vajag acis turēt uz visām pusēm: te ielūguma kartiņu, te papirosiņu, te cigāriņu, — un arvien iebilst, ka savai meitai dosi līdzi krietnu pūru.

Stūrmanis. Kuru lai nu tad es tagad īpaši uzlūkoju?

Eberhardīne. Kuru? Vai vēl jāprasa? Te nu tev ir acis pierē, ka neredzi, kas tavam bērnam derētu! Es domāju jauno dakteri Strautiņu, kurš nule pārceļojis. Labāku partiju Johannai nevar vēlēties. Un to es jums abiem saku, sargāties, ka šim atkal neļaujat izšmaukt kā tiem citiem.

Tie paši, Strautiņš.

Eberhardīne ar Stūrmani samirkšķinās ar acīm.

Strautiņš. Kā liekas, tad esmu pirmais no viesiem ieradies.

Eberhardīne (viņam uz pleca sizdama). Nekas, doktorhen, varēsim savā starpā apspriest izrīkojumu, kādus kungus sapārot ar kādām dāmām, un — manai Jo- hannai uz polonēzi ar vēl nav kavaliera…

Strautiņš (pie sevis). Un tādēļ vien man šis steidzīgais ziņojums! (Dikti.) Tad jau laikam man būs tas gods. (Pret Johflnnu.) A, Stūrmaņa jaunkundze ar mūzām sabiedrībā.

J o h a n n a. Es — es — viņas jau neskan.

Eberhardīne. Patīkami jau nu ir, kad tie bērni ir tādi izglītoti. Jums vajadzētu dzirdēt, cik aizgrābjoši mana Johanna nes priekšā «Augustiņu», «Mazo pastil- jonu» un vēl citus tādus Bēthovena gabalus, kurus tā var vai ar vienu pirkstu nospēlēt.

Strauti ņ š. Tas jau ļoti patīkami.

Eberhardīne. Un ne vien tādas smalkas lietas prot mana Johanna, arī saimniecībā tā tek kā irbīte. Mana Johanna prot cept un vārīt, mana Johanna prot šut un adīt, mana Johanna

Strautiņš. Tad jau jūs gan varat saukties par laimīgu māti.

Eberhardīne. Un iaimīgs būs arī tas vīrs, kas manu Johannu dabūs.

Stūrmanis (pielec Strautiņam ar cigāru etviju). Vai nav jums patikains kāds cigāriņš vai papirosiņš? Manai meitai jau pūrs būs bagāts līdzi.

Eberhardīne. Tu gribēji teikt, ka vari smēķēt vissmalkākos cigārus un ka tādēļ tavas meitas pūrs nebūt nebūs mazāks.

Stūrmanis (pie sevis). Viņa jau man to makurku vien ļauj smēķēt.

Strautiņš (pie sevis). Tīri netīk nemaz vairs klausīties. (Pret Johannu.) Cienījamā jaunkundze būs tik laipna man pastāstīt, kā tā pavadījusi laiku, kamēr es biju projām no tēvijas.

Eberhardīne (iegrūž Johannai slēpu sānos). Nu, runā tak! (Pret dakteri.) Mana Johanna gan tāda pabai-

ar varu bāžas virsū. Es jau turos kā vijolīte, kura slepenībā gaida, kamēr to kāds plūks.

Eberhardīne (pie sevis). Nu, tad tu vēl vari gaidīt otrus četrdesmit gadus. (Dikļi.) Taisnība jums ir, mīļā Sturhbcin jaunkundze, nekrietni un samaitāti ir tagad tie j minic sievieši.

3. SKATS

Tās pašas un Stūrmanis.

Stūrmanis. Gardīne, Gardīne, nāc! Tas suns ir nokodis biedrības namam visu torni!

Eberhardīne (uzlekdama). Ko? Kas? Tas suns? Nu cs to skretuli mezglošu, ka vairs ne dzimtas ādas nepaliks. (Iziet.)

B u n d u l (rokas lauzīdama). Ali, manu Fēliksiņu, manu Fēliksiņu! Tā trakā bāba, var jau redzēt, ka bauru kārtas, lai simtreiz teicas par vācieti. Suns, skretulis — tādus vārdus uz manu Fēliksiņu!

Eberhardīne (izstiepj suni). Es tam viņa ausis noraušu kā lupatas!

B u n d u l. Nost! Jūs prastā bauriete, bende!

Visa s (saceļas un kliedz viena caur otru).

Eberhardīne. Nedomājiet ātrāk manā mājā nākt, kamēr savu suni nebūsat vai noģiftējusi, vai nositusi.

Bundul. Nedomājiet, ka ātrāk še savu kāju celšu, kamēr nebūsat iemācījusies smalku uzvešanos. (Iziet, durvis ar sparu aizcirzdama.)

Eberhardīne. Labi, ka nu reiz tā prastā bāba ir projām.

7. SKATS

Tās pašas, Bormanis.

Bormanis. Manu dziļāko padevību, daiļās kundzes.

Storhbein (pie sevis). Cik dziļi man viņa skati spiežas sirdī.

Eberhardīne. Vai nav patīkama kāda tasiņa kafe- jas, piesēžiet tak.

Guben. Nu, ko tad no jauna varat pateikt, mīļais Bor- manhen?

Bormanis. To visjaunāko vēsti jau Steuermaņa kundze labāk zinās kā es.

Eberhardīne. Ko jūs domājat, Bormaņa kungs? Es nekā nezinu,

B ormanis. Doktors Strautiņš ir taču jūsu radinieks.

Eberhardīne. Kas tad ir ar dakteri? Jūs mani patiešām darāt ziņkārīgu.

Visa s. Ak, stāstiet, stāstiet!

Bormanis. Jūs taču zināsat, manas dāmas, ka dak- tcrs, tikko pārceļojis, tūdaļ iemīlējies kādā jaunā dāmā.

Visas. Ko jūs sakāt — iemīlējies?

Storhbein. Kas tad mūsu pilsētā var iziet sveiks, te jau tūlīt ir tādas, kas pašas karas kaklā.

Guben. Kas tā ir par dāmu?

Eberhardīne. Vai mēs viņu pazīstam? Vai tā ir no šejienes?

Bormanis (pie sevis). Ha-ha-ha! Rūgst kā raugs mīklā. (Dikti.) No šejienes, kā tad, tā ir jauna, skaista dāma.

Storhbein. Jauna? Nu, neviens jau tai krustāmo zīmi nav noprasījis. Un skaistums — tur arī vēl jājautā.

Guben. Kas tad to nezin, nosmērējas, nomālējas ar tiem smiņķiem kā kāda lelle.

Eberhardīne. Ieliek vēl zobus, pieliek liekos matus, apkaras ar tiem modes kankariem, un tā jums, vīriešiem, pirmā skaistule.

Bormanis. Un degunu arī vēl pieliek — ha-ha ha! Vai zināt, kundze (uz Guben), jūs gan varat sacīt: Zauls ir sitis tūkstoš, bet jūs ar savu muti desmittūkstoš. Un jums (uz Eberhurdini) vajadzēja būt dzīvojušai Franču revolūcijas laikā, tad jūsu mēle būtu vairāk pastrādājusi nekā ģiļotīna.

Eberhardīne (pie sevis). Cik viņš smalks cilvēks, salīdzina mani ar francūzietēm. (Dikti.) Tā ģiļotīna laikam ir kāda Parīzes modes dāma? Bet lai tas paliek citā reizē, sakiet labāk — kas ir ar to dāmu, kā viņu sauc?

Visas. Sakiet, sakiet, kā viņu sauci

Bormanis. Tā ir — Langart jaunkundzes guvernante.

Eberhardīne. Ko! Tā? Tas taču nevar būt! Viņa esot no prastas kārtas, nabaga meita, kuru Langarta kungs no žēlastības pieņēmis maizē.

Bormanis. No žēlastības? Ua-ha-hal Mans principiāls to uztur no žēlastības, un dakters to precēs no žēlastības.

Eberhardīne. Ko? Precēs? Tas nevar būti

Guben. Kā jūs to saprotat — «no žēlastības»?

Bormanis. Es domāju, ka kungiem arvien ir tāda ērmota žēlastība pret dāmām.

Guben. Bet, mīļais Bormanhen, izsakāties jel skaidrāk — tur gan vēl ir kāds āķis?

Bormanis. Es domāju, ka dāmu asprātība tur daudz ātrāk būs noģiduši — īsto sakaru.

Visas. Kādu? Kādu?

Bormanis. Tā, piemēram, ar Langarta kungu.

Guben. Ko? Viņa būtu?- Ak (rokas sasizdama),

es jau tūlīt domāju, ka tāds kungs bez sevišķa nolūka nebūs vis tik izšķērdīgs pret prastu skuķi. Nu nāk viss gaismā!

Storhbein (kaunīgi). Ak, mēs, jaunās meitenes, jau nedrīkstam nemaz klausīties tādas lietas.

Eberhardīne. Un tāda — tāda — persona drīkst manā mājā celt kāju! Godīgas mātes mājā, kurai paša i aug meita.

Bormanis. Tā drīkst vēl daudz vairāk, tā drīkst godīgām mātes meitām atvilt dakteri.

Eberhardīne. Briesmīgi! (Atkrīt krēslā.) Stūrmani!

8. SKATS

Tie paši, Stūrmanis.

Stūrmanis (izbijies). Trīne, Trīne, kas tev notikās? (Eberhardīne iegrūž tam slēpu sānos.) Gardīne, tu mani sauci?

Eberhardīne. Mani nervi! Mani nervi!

Stūrmanis. Vai atnest tavas ožamās zāles, oduko- lonu jeb pūderi?

Eberhardīne. Ej tu, triec viņu tūlit uz vietas prom.

Stūrmanis. Ko tad? Ko tad? (Grib gāzties uz Bormaņi. )

Eberhardīne (mēdīdama). I<o tad? Ko tad? Te nu tu esi godīgs nama tēvs, kad nezini, kas ienāk tavā namā! Tādas bezgodīgas personas drīkst rādīties mūsu starpā un mūs apmest ar kaunu.

Stūrmanis. Kas tad tās tādas ir?

Eberhardīne. Kas lad tās tādas iri — Tā, kas iet kopā ar Langarta meitu, — ņem triec tu viņu laukā, kur tu viņu satiec.

Stūrmanis. Tūlīt! Tūlīt!

Bormanis. Pagaidiet! Tas viņai par maz, to izvadīt varbūt no kāda kakta, kur to neviens neredz. Apdomājiet jel, kādu neslavu viņa jums ceļ un vēl grib savos tīklos ievilkt dakteri, — to viņai vajaga likt drusku citādi baudīt.

Eberhardīne. Ak, palīdziet, palīdziet, Bormaņa kungs, jūs vēl esat cilvēks, kuram sirds priekš otra.

Bormanis. To vajag tā izdarīt, ka to dzird visa sapulce un it īpaši dakters, jo priekš tā jums viņa jārauga likt novārtā, tad būsat uzvarējuši.

Eberhardīne. Jūs esat tīrais eņģelis, Bortnanhen! Priekš daktera, jā, to es izdarīšu, un, lūk, polonēze sākas, tagad īstais laiks.

9. SKATS

Mūzika, abējas divviru durvis tiek atvērtas, kungi iet ar dāmām pa pāriem. Perspektivē vairāk apgaismotu istabu.

Eberhardīne (uz viesiem). Lūdzu cienījamiem viesiem piedošanu, ka traucēju, bet te mūsu starpā ir iezagusies kāda persona, kura mums visiem par kaunu un no kuras cienījamo sapulci gribu atsvabināt. (Vispārēja iztrūkšanās, mūzika beidzas.)

Eberhardīne (griežas prel Laimu). Jūs te, kā jūs iedrošinājāties nākt mājās, kur tikai atrodas godīgi mātes bērni un ne tādi kā jūs?

Laima (streipuļodama). Jūs — jūs, ko jūs gribai? Briesmīgi? Jūs man laupāt godu-

Eberhardīne. Godu? Ha-ha-ha! Vai tad jums ar ir kāds gods?

Guben, Storhbein (Eberhardinei katrā pusē). Lišķe! viltniece, bezgode!

Eberhardīne. Čūska! Tā jūs līdz šim esat mācējusi visus maldināt un pat tanīs labākajās aprindās iezagties, bet tagad es jums jūsu blēdnieces masku norauju — un jūs nevienam godīgam cilvēkam vairs nedrīkstat tuvoties.

Guben, Storhbein. Nevienam! Nevienam!

Laima. Ak dievs, vai tad es prātu esmu zaudējusi!

10. SKATS

Tie paši, Strautiņš.

Strautiņš (caur pūli lauzdamies). Kas še notiek? (Ieraudzīdams Laimu, izbijies.) Sniedziņa jaunkundzei

Eberhardīne. Neejiet viņai palīgā, daktera kungs, jūs nezināt, kas tā par personu! Negodīga, nekrietna sievišķa tā ir!

Storhbein, Guben. Negodīga, nekrietna, jā, jā, jā!

Strautiņš. Ko jūs iedrošinājāties? Brukt virsū kādai nespēcīgai sievietei un to likt apsmieklā visas sapulces priekšā!

Eberhardīne. Ko? Jūs vēl ņemsaties viņu aizstāvēt? Arī jums tā smiltis kaisījusi acīs kā mums visiem. Sakiet labāk man paldies, ka jums pie laika atdaru acis, lai ši čūska ar glaimo izskatu jūs nedabū vēl vairāk pievilt.

Strautiņš. Ne vārda vairs! Sniedziņa jaunkundze ir dānia, kuru es cienu ļoti augstu.

Eberhardīne. Netikla palaidniece!

Storhbein, Guben. Taisnība! Taisnība!

Strautiņš. Sargiet savu mēli, lodenās čūskas, jeb jūs man dosat atbildību par katru vārdu. Jo to es jums saku, kamēr manās dzīslās ritēs asinis, es nejaušu nicināt un vajāt vāju sievieti.

Eberhardīne. Pārlieku varens kavalieris! Nevajadzētu jums vienam tik daudz pūlēties, sauciet jel palīgā vēl citus, kas tādai dāmai, zināms, netrūkst, jeb varbūt Langartu, kuram tā ir par mīļāko.

Strautiņš. Ha! Sie nekrietnie meli!

Eberhardīne. Meli? Ha-ha-ha! Prasiet, kuram jūs še gribat, vai tie ir meli.

Guben. Arā ar šo liderīgo sievieti!

Storhbein. Jeb tad mums, jaunām meitenēm, jāiet prom.

Strautiņš (uz Laimu). Sniedziņa jaunkundze, es jums citu gandarījumu nespēju dot pret tik briesmīgu apvainojumu kā šo nekrietno svētuļu un liekuļu pulkā, kurus piesaucu par lieciniekiem, jums piedāvāt savu roku un sirdi, godīga vīra sirdi, kurš priekš jums ir gatavs katru brīdi atdot savas asinis un dzīvību.

Eberhardīne. Dakter, dakter, vai jums ir prāts!

Strautiņš (uz Laimu). Un nu atbildiet man tikpat atklati, kā es jums esmu prasījis.

Laima. Ak dievs, tas ir par daudzi (Ieslīd Strautiņa rokās.)

Strautiņš. Un nu atstāsim mēs šo godīgo sapulci. Nāc, iesim un nokratīsim pīšļus no mūsu kājām.

Eberhardīne (viņiem pakal). Palīdziet, nelaidiet! Ak, nu ir viss pagalam — mana Johanna! (atkrit krēslā un noģībst.)

Priekškars,

CETURTAIS CĒLIENS

Sniedziņa mājā. — Istaba vairs neizrāda agrāko nabadzīgo izskatu, viss |oti glīti un spodri. Gar sienām puķu vites, viss sarīkots uz kāzām. Uz galdiņa deg sveces.

1. SKATS

Laima, Sniedziņš, Marija, Grieta, Valdis, Maija. Laima sēž krēslā brūtes rotā, bērni kar gar sienma|iem vēl puķes, Grietai liela aube galvā.

Marija (Laimai mirlu vaiņagu sprauzdama). Ak, vai es varēju iedomāties, ka piedzīvošu to prieka dienu, kur savu bērnu izvadu pie altāra! Bet dieva ceļi ir brīnišķīgi, pēc tumšas bēdu nakts viņš taču licis mums uzlēkt reiz tai žēlastības saulītei.

Grieta (rokas saņēmusi). Tas mīļais debesu tētiņš! Ir nu gan mums visādi palīdzējis un no trūkuma un nabadzības it kā no zvēra rīkles izrāvis. Tāpēc mēs arī nespējam viņam diezgan pateikties.

Marija (uz Laimu). Vai nu redzi, Laimiņ, ka tu toreiz tam Langarta kungam darīji pāri, no viņa nelabi domādama? Cik viņš mums visiem palīdzējis un arī tagad tevi izvada pie vīra.

Laima (spiestā balsi). Jā, jā.

Sniedziņš. Jā, mana puķīte, mans zelta zariņ. Lai dievs tevi svētī par to, ko tu pie saviem vecākiem esi darījusi.

Marija (vaiņagu piesprauzdama). Tā, meitiņ, nu tu esi pilnīgi gatava, nu var nākt brūtgāns.

Valdis. Arī mēs esam gatavi ar istabas pušķošanu. (Laimu aplūkodams.) Urrā!! Māsiņ, nu tu esi brūte!

Maija (Laimas kleiti taustīdama). Ak, arī es gribētu būt brūte. Tā brūtgāna man nevajadzētu, kaut tikai man būtu kleite ar tik garu šlepi kā tevi

Grieta. Lūk, kur tev brūtgāns, tur, bērza galā.

Marija. Bet, Laimiņ, meitiņ, tu nemaz neizskaties pēc laimīgas brūtes, esi tik klusa un domīga. Cita meitene jau tavā vietā nezinātu aiz prieka, kur dēties. Apdomā taču, tu esi nabaga meitene, un tavs brūtgāns ir tik augsts un bagāts kungs, un viņš tevi tā mīl.

L a i m a. Viņš mani tā mīl, un es, un es

Marija. Vai re, sāks pat raudāt.

Grieta. Lai paraudās, lai, tā ir laba nozīme. Kad mani mans nelaiķis — dievs mielo viņa dvēseli! — veda pie altāra, man jau acis bij sarkanas kā raudai.

Marija. Gan jau viņas mīļais tai asaras no acīm noskūpstīs, drīz jau viņš būs klāt, bet nu iesim mēs saposties. Bērni, jūs taču arī gribēsat māsu izvadīt uz baznīcu.

Valdis, M a i j a. Jā! Jā!

Grieta. Jāiet ir vēl labi sasmērēties ar matu eļļu. Labi vēl, ka toreiz dabūju savu aubi izraut no šeņķera nagiem. (Visi noiet.)

2. SKATS

Laima (viena). Kā viņu visi vārdi mani moca! Sī brūtes rota deg uz manas miesas it kā Nesus drēbe. Es viņu pieviļu, to augstsirdīgo vīrieti, viņu un visus — ai, cik labprāt tam pie kājām kristu un visu izteiktu, bet

tad — manu ienaidnieku skaļie gaviļu smiekli Nē,

nē, to es nespēju paciest. Alan atliek tikai bojā iet jeb uzvarēt, un es gribu uzvarēt!

3. SKATS

Laima, Strautiņš.

Laima (kaisli). Mīļais! Tu — tu — kur tu tik ilgi biji? Kamdēļ tu mani atstāji vienu!

Strautiņš. Bet, mīļākā, kādi pārmetumi! Vai tad es katru brīdi par tevi nedomāju?

Laima. Tu mani nedrīksti atstāt nevienu minūti, nevienu acumirkli, es baidos — es baidos.

S t r a u t i ņ š. No kā tad, mīļā?

Laima. Ka tu man netiktu atrauts, ka es atkal nepaliktu viena — viena … Ak, tas ir briesmīgi!

Strautiņi. Tu esi uzbudināta un kvēlo un drebi it kā drudzi. Nabaga bērns, ko tev ar savu smalkjūtīgo dvēseli vajag būt cietušai šinī rupjā apkārtnē! Tu, gara bērns, kuru it kā ciedru sēkliņu vējš nopūtis no Libāna kalna virsotnes uz vienkāršu zemi, kurā tai jānonīkst!

Laima. Saki, ka tu mani mīli, tad viss ir pārgājis un es neesmu cietusi.

Strautiņš. Es tevi mīlu, mana dvēsele.

Laima. Klau, manas bērnības dziesmas skan atkal! izcēlusies no kapa, mana apraktā jaunība uzskata mani ar savām nevainības pilnām zilajām bērna actiņām tik žēli, tik saldi- bet (atgrūž piepeši Strautiņu) nemīli mani labāk!

Strautiņš. Kas tev piepeši notika?

Laima (ar mokām). Nemīli mani! Es tavas mīlestības neesmu cienīga.

Strautiņš. Kā tu runā! Vai tad cs uz tavu ienaidnieku rupjajiem apmelojumiem lieku kādu svaru? Nē, jo vairāk tie tevi tiecas grūst dubļos, jo vairāk ir mana vīra pienākums par tevi stāvēt.

Laima. Un tomēr — mīli, mīli mani! Ja ne citādi, tad aiz līdzcietības, aiz vispārējas cilvēku mīlestības. Ja tu redzētu kādu saplosītu, izpostītu dzīvību, kam nav nekādas žēlastības, nekādas cerības, un tava mīlestība tai spētu atkal atdot visu — kad tu bulu viņas dievs un pestītājs — vai tu viņu atstumtu?

Strautiņš. Nemoci jel sevi ar tādiem baigiem iztēlo- jumiem.

Laima. Teic, teic — vai tu grūstu viņu atpakaļ, kad tā nāktu sagrauzta, salauzta kā ķēdēs kalts noziedznieks, kā uz pekli nosodīts grēcinieks un, stenēdama zem grēku sloga, pīšļos (nokrit Strautiņam pie kājām) izstieptu pēc tevis savas rokas, — vai tu grūstu viņu atpakaļ bezdi- benā, mūžīgā pazušanā?!…

Strautiņš. Beidz, mīļā, tu moci sevi un mani. Kā lai tev savu mīlestību pierādu? Es jau tev teicu, ka uz visiem ļauniem uzbrukumiem nelieku nekādu svaru. Un, kad es tevi arī redzētu no pekles izkāpjam, es tomēr ticētu, ka tu kā nevainības eņģelis neaizskarta gājusi caur viņu.

Laima (bailīgi, nedroši). Tu man tici?

Strautiņš. Vai tu vēl par to šaubies?

Laima. Bet vai tu man arvien ticēsi?

Strautiņš. Kā jel man kad varētu ienākt prātā, ka tavā eņģeļa veidā slēptos rupja viltniece!

Laima (saraudamās). Nē, nē, nē! Es — neesmu — viltniece, es… zvēri, ka tu man ticil

Strautiņš. Es tev zvēru ar vissvētāko zvērastu pie sava vīra goda, ka

Laima (iekliedzas). Pagaidi! Nezvēri! (Taisās saļimt.)

Strautiņš (sakampj viņu). Bet kas tev atkal?

Laima (atņemdamās). Nekas, nekas — es tikai tāpat bijos, ka tu sev neuzliecies pārāk lielu uzdevumu, kad tu mani pret visu pasauli gribi aizstāvēt.

Strautiņš. Kad līdz šim tevi iespēju aizsargāt, vai tad turpmāk nevarēšu to vēl labāk, kad tu man pie sāniem stāvēsi kā mana mīļā sieviņa? Es tagad iešu, lai pēc pusdienas tevi vestu pie altāra. Langarts, tavs vedējs, ari driz būs klāt.

Laima (izbijusies). Langarts? Ko tu saki? Langarts?

Strautiņš. Es domāju ļaužu valodas tā vislabāk apklusināt. Jo, kad ar viņu tik draudzīgi saejos, tad jau katrs ieskatīs, ka tev ar viņu nevar būt bijis nekāds sakars.

Laima. Nē, nē — es viņu negribu redzēt.

Strautiņš. Neesi jel bērns! Gan tu ieskatisi, ka mans rīkojums ir labs, un sveika! Es būšu drīz atpakaļ. (Ejot sastopas durvis ar Martu.) A, Langarta jaunkundze, tas ir labi, ka jūs nākat, esiet tik laba un apmieriniet manu līgaviņu, viņa ir drusku uzbudināta.

4. SKATS

Laima, Marta.

Laima. Jūs nākat pie manis, Langarta jaunkundze?

Marta. Jā, es nāku pie jums.

Laima. Aiz draudzīga nolūka jūs to vis nedarāt.

Marta. Jūs jau varat mani izraidīt, ja jums nepatīk tas, ko jums sacīšu.

Laima. Es nelietoju tādus ieročus pret jums, kādus jūs pret mani lietojat. Sakiet vien, ko gribat, man nav no tā jābīstas.

Marta. Nu, tad es vispirms gribu jautāt, vai jūs tiešām gribat šodien ar Strautiņu salaulāties?

Laima. Jā, to es gribu, to es varu, to man neviens vairs nevar liegt.

Marta. Zināms, ka neviens, jo jums pašiem nav vairs neinaz apziņas.

Laima. Ai, jūs jau varat viņam acis atdarīt, jūs varat viņam teikt, kāda es esmu zema, kritusi persona, salīdzinot ar jums.

Marta. Apmierināties, to ne es un neviens nedarīs, Strautiņš ir pilnīgi jūsu varā, jūs vien viņu varat glābt vai pazudināt.

Laima. Hal Kādēļ jūs īsti nācāt šurp, es redzu, ka jums kāds zināms nolūks!

Marta. Es nācu noraut segu jūsu melnajai dvēselei, lai jūs redzētu, ka jūs esat tik nekrietna, ka gribat pat savos dubļos novilkt līdzi to, kurš priekš jums tik augstsirdīgi upurējies.

Laima. Ha! Jūs iedrošinājāties par daudz!

Marta. Es jau jums teicu, ka jūsu varā stāv mani, tāpat kā savu apziņu, vai nu uzklausīt, jeb neuzklausīt.

La i m a. Runājiet, sakiet — ko jūs īsti gribat?

Marta. Vai jūs viņu mīlat?

Laima. Kamdēļ šis jautājums?

M a r t a. Tamdēļ, ka cs nevaru ticēt, ka jūs tik zemu būtu grimusi. Jo, ja jūs aiz kaut kāda cita iemesla būtu pieņēmusi doktora piedāvājumu, tad tas vēl būtu piedodams, bet, ja jūs viņu mīlat un tad pieviļat, tad jūs esat galīgi atmetama.

Laima (strauji, lepni). Un jūs esat atnākusi par mani izspricsl tiesu? Jā, es viņu mīlu, dzirdiet to, es viņu mīlu! Un taisni šī mīlestība ir tā, kas mani paceļ ar savu vareno, šķīstošo ugunīgo spēku, kas pats par sevi ir tik svēts, augsts un liels, ka tas paceļas pāri par visiem noziegumiem, ka tas izrauj mani no visdziļākā bezdibeņa un stipriem ķeruba spārniem nes uz augšu.

Marta. Un jūs negribat atsacīties no doktora?

L a i m a. Nekad!

Marta. Nu, tad arī ejiet — dodiet pie altāra svēto zvērastu ar šo sātana viltību sirdī, dodaties ar viņu laulībā, kuru jūs jau esat simtkārtām aptraipījusi! Dzīvojiet viņa tuvumā, kur katrs jūsu acu uzmetiens, katrs elpas vilciens ir meli, meli, riebīgi meli!… Ejiet nu, dariet to, ja jums vēl ir dūša.

L a i m a. Jā, to es darīšu!

Marta (ar neizsakāmu nicināšanu). Tad man jums vairs nav nekas sakāms. (Iziet.)

5. SKATS

Laima (viena). Cīniņš top arvienu karstāks, tie man uzbrūk no visām pusēm, bet es tomēr nepadošos, tikai stiprākajam pieder pasaule. (Langarts ienāk.)

6. SKATS

Langarts, L a i rn a.

Laima (saraudamās, pie sevis). Hal Ari tas vēl — dūšu. (Dikti.) Kā jūs drīkstējāt nākt šurpu?

Langarts. Skaistā Laima, kā tad lai jūsu kāzu dienā trūktu viens no jūsu karstākajiem pielūdzējiem,

Laima. Es esmu citam saderēta, kas jums vairs pie manis jāmeklē?

Langarts. Tas jau mūs nemaz netraucē, daiļā Lai- miņl Jūsu brūtgāns noder isti segain, lai mūsu sakaru varētu pa vecam turpināt. Tagad pat, kur viņš mani ielūdzis par vedēju, kas lai tur varētu ko sliktu domāt? Līdz šim es domāju, ka tādi ideāli muļķi kā Strautiņš par velti skraida apkārt pa pasauli, bet nu es redzu, ka tic savā vietā var būt ļoti derīgi.

Laima. Ha, beidziet! Jūs mani gribat darīt ārprātīgu. Neminiet mani ar sevi kopā, starp mums ir viss beidzies.

Langarts. Jūs vērtējat"sevi par zemu, kad domājat, ka tas, kas reiz apreibinājies jūsu daiļumos, spētu kad no tiem šķirties.

Laima. Briesmīgais, ko tad jūs gribat? Nogaliniet jel mani labāk!

Langarts. Es — jūs nogalināt! Iznīcināt tādu dabas mākslas darbu? Nē! Jūs neesat priekš bezjūtīga svina un auksta tērauda, bet gan, lai liktu asinīm vārīties karstos mutuļos. Tev vēl ilgi jādzīvo, Laima, — priekš manis.

Laima. Ak vai! Vai tiešām man še jāsalūst, vai es vairs nevaru tālāk!

Langarts. Lai paliek dakters, metiet viņu pie malas, ja jums šis mazais romantisms nav pa prātam.

Laima. Nē, nē, nē!

Langarts. Jeb paturiet arī viņu, jūs redzat, ka es jums nemaz nestājos ceļā,

Laima. Ak, esiet jel žēlīgs, esiet jel vienreiz kā cilvēks. Atsakāties galīgi no manis, ļaujiet man tapt laimi-

gai ar dakteri, un es jūs mīlēšu ar bērna mīlestību un būšu jums mūžīgi pateicīga.

Langarts. Atsacīties! Tad jau es būtu 96. proves nelga! Nē, līdz tādam sentimentalitātes pakāpienam es vēl neesmu nok|uvis.

Laima (smagi elpodama, atkrīt krēslā). Tad — es esmu pazudusi.

Langarts. Cik kairinoša tu atkal esil

Laima. Nenāciet man tuvu!

Langarts. Tu būsi pretīga! (Grib viņu noskūpstu.)

Laima. Nost! Nosi!

Langarts. Tu nepaliksi man šo skūpstu parādā, tava brūtgāna klātbūtnē vēl to ņemšu.

7. SKATS

Tie paši, Strautiņš, Bormanis, vēlāk Sniedziņš, Marija,

Grieta.

Strautiņš. Labi, ka jūs jau priekšā, mīļais Langarta kungs. Laiks jau arī ir doties uz baznīcu. Kur tavi vecāki, Laima? (Ienāk Sniedziņš, Marija, Grieta.) Tā, nu mūsu mazais pulciņš ir kopā. Vairāk viesu nav lūgti, bet tu jau tā vēlējies, mīļā, un, kur mīlestība valda un saticība, tur arī nevajag ārīgu liecinieku. Te tikai vēl Bormaņa kungs nāca līdz mūs izvadīt uz baznīcu.

Bormanis (Laimas priekšā paklanīdamies, ar ironiju). Daudz laimes, ka savu mērķi esat sasnieguši.

Sniedziņš (stomīdamies). Sveiki, mīļais — mīļais daktera kungs.

Strautiņš. Ak, ko nu! Sauciet mani tikai par dēlu.

Grieta. Tāds augsts kungs mums par dēlu!

Sniedziņš. Vai patiesi mēs to drīkstam? Nu, tad, mīļais znot, mēs gan esam tādi nabaga vienkārši ļautiņi

Strautiņš. Jūsu Laimiņa jau man atsver simtām bagātību. Ne viņa stāv zemāki par mani, bet es to viņas cēlo augstumu vēl nespēju sasniegt.

Marija (asaras slaucīdama). Ak, daktera kungs, manam bērnam gan nav pērļu un dārgu akmeņu, bet viņas rota ir viņas tikums un šķistā sirds. Tiklu un daiļu’es viņu esmu audzinājusi kā kādu puķīti un ar mātes lepnību jums tādu viņu dodu rokā.

Bormanis (ar apspiestiem smiekliem uz Laimu). Kādi jūsu lietai brangi veicinātāji!

Strautiņš. Es jums pateicos, mijā māte, un apsolos, ka jūsu bērnu mīlēšu kā savu acuraugu. Ari tu, mijā līgaviņ, uzņemot tagad jaunu dzīves gaitu, pateicies tiem, kuri tevi līdz šim vadījuši.

Laima (mehāniski). Paldies jums, tēvs un māte. (Skūpsta tiem roku.) Ari tev, krustmāte.

Grieta. Nu, nu, vesela, vesela. (Slauka acis priekšauta.) Jāraud kā jāraud, nepietiek tev, cilvēkam, diezgan izraudāties pa bērēm, jāraud pa kāzām arī. (Atskan baznīcas zvani.)

Strautiņš. Klau, jau zvans aicina, dosimies nu ceļā,

Langarts (tuvojas Laimai). Arī man, Laima, ne- liegsat tēva tiesu. (Grib viņu noskūpstīt.)

Laima (ar šaušalām iekliegdamās, izraujas).

Strautiņš. Bet, mīļā, vai jau atkal pirmītnējais uzbudinājums — ko tas lai nozīmē?

Laima (izstiepj rokas pret viņu atraidoši). Nenāc

man tuvu — nenāc! es esmu- es tevis-

neesmu — cienīga — viss ir (iekliedzas) taisnība!

Strautiņš (paliek kā sastindzis, pēc brīža dobji). Viss taisnība?? …

Langarts (pie sevis). Pie joda! Lieta var tapt ļoti nepatīkama. (Dikti.) Viņai tādi uztraukumi pēdējā laikā uznāca jo bieži. Tad viņa izrunā lietas, kuras nestāv nekādā sakarā ar patiesību.

Strautiņš (uztraukdamies). Patiesība? Ko tu teici? — Patiesība! Ha! Runā! Runā!

Laima (stāv klusu).

Strautiņš. Runā jel! Kādi māņi, kādi murgi man maisās priekš acim — tur atveras briesmīgs bezdibens… Vai tu dzirdi, runā! Es gaidu uz vienu vienīgu vārdu.

Laima (čukstēdama). Es esmu briesmīgi noziegusies, es tevi pievīlu.

Strautiņš. Tu melo! Tu pati nezini, ko tava mute runā! Ha! Viss ir meli, šaušalīgi meli! Manas acis, manas ausis mani krāpj. Bet tu — tu esi pati patiesība — apžēlojies! Es pie tevis pieķeros kā slīkonis! Teic, tu meloji — meloji!

Bormanis (smiedamies uz Laimu). Nu jau jums viegli tikt savā lomā atpakaļ.

Grieta. Dievs, stāvi man klāt, es nezinu, kas še notiek!

Marija. Apžēlojies, saki — kas nu notiek, ko viņi visi no tevis grib?

Laima (ar šausmām). Jūs visi, ko jūs tā uz mani

raugāties, it kā mani gribētu saplosīti Tēvs, māte,

mīļākais, man jums jāsaka redzat — tur ir viņš!!

I<am es- (Norauj sev miršu vaiņagu no galvas un

samin zem kājām. Baznīcas zvans.)

Strautiņš (sagrābj viņu aiz kakla). Ma! es tevi — — mirsti! — mirsti! (Rauj viņu uz priekšu žņaugdams.) Nāvīgā čūska! Es tevi samīšu, lai tu neapgāni pasauli!

S n i e d z i ņ š. Mans bērns! Mans bērns!

Grieta. Ak dievs!

Strautiņš. Bet ej! Tu esi par riebīgu — — es negribu ar tevi aptraipīt savas rokas. (Alsviež Laimu nost, kura paliek ģiboni guļot. Uz Langartu.) Bet tu, ņirgājo- šais sātan, man dosi atbildību.

Langarts. Kā patīkas.

Priekškars.

PIEKTAIS CĒLIENS

Divkaujas viefa mežā, aizā pie kapsētas.

1. SKATS

Laima, Marija.

Marija. Klausi jel, bērns, kad tevi lūdzu, nāc mājās!

Laima (sēž nošļukusi uz kāda celma), Laid mani, māte, es nevaru — man jāpaliek še.

Marija. Tu jau savās plānajās drēbēs še gluži sastingusi. Kad es nebūtu uzvaktējusi, ka tu šorīt agri no mājas izgāji, un tev pakaļ nākusi, tad še viena pati varētu nosalt. Bet nu nāc, cik ilgi tad tu gaidīsi?

L a i ma. Es zinu, ka viņi nāks, viņiem jānāk,

Marija. Atstāj viņus, ko tti gribi izdarīt, tur vairs nekas nav novēršams, lai dakters ar Langartu šaujas.

Laima. Nenovēršams, tu saki! Nenovēršams ir tikai kauns, kas uz mani guļ. Bet briesmīgajam liktenim nebūs citus ar mani līdz samīt, es tam stāšos ceļā, es viņu atturēšu, es!

Marija (pie sevis). Dievs, esi žēlīgs, apskaidro tu viņas prātu! (Dikti.) Laimiņ, bērns, tu esi slima, klausi savu nabaga māti, nāc mājā.

Laima. Mājā? Ko lai mājā daru? Es tur nevaru izturēt, man tur viss atgādina notikušo..,

Marija. Mēs par to nenieka nerunāsim. Es un tēvs, ne pušu plēsta vārdiņa, un krustmātei ari piesacīšu, lai tā cieš klusu.

Laima (purina sērīgi galvu).

Marija (velk viņu aiz rokas). Nāc, mans nabaga bērns, tu taču esi mūsu bērns, lai būtu noticis kas notikdams. Mēs tevi kopsim un lolosim kā toreiz, kad tu vēl biji maziņa. Mīkstā gultiņā es tevi guldināšu — un, kad tu atkal atspirgsi, tad viss būs labi,

Laima. Nerunā, nerunā! Nekas nav pārlabojams, nekas nav izdzēšams.

Marija. Paciet, meitiņ, gan jau ar laiku arī tu aizmirsīsi un viss pāries.

Laima. Ila, tad tiktāļ, ka lai pati sevi sāktu nicināt? Nē! (Uzlec ar sparu.) Vēl man ir spēka ienīdēt, kas ienīstams, vēl manas dzīslas spēj aiz dusmām drebēt, manas asinis vārīties un tādēļ es darīšu, kas man jādara!

Marija. Bērns, nelauz mātes sirdi, es paredzu kaut ko nelabu, nāc man līdzi prom no šejienes!

Laima (aigrūž viņu). Laid mani! Es tev saku, nekāda vara mani nespēs atturēt!

Marija (rokas lauzīdama). Mans dievs, mans dievs! (Pie sevis.) Man viņa jārauga dabūt prom, pirms viņi še atnāk, ja ne citādi, tad ar varu. Es skriešu uz mājām atsaukt tēvu palīgā. (Dodas ātri prom.)

2. SKATS

Laima (viena). Tagad viņa ir projām, neviens mani vairs netraucē. Drīz viņi būs klāt… Es skaitu minūtes pēc sava drudžainā pulsa… ak, tikai vēl tik daudz spēka, ka šis ķermenis nesabrūk, lai spēju izpildīt savu pēdējo pienākumu un glābt daktera dzīvību… (Skatās apkārt ) Ak, kaut tie nāktu jau — mana piere deg un dzīslas raustās — kā miglā jau redzu priekš acīm ceļu, kurš ved uz pazušanu caur asinīm — asinīm! Ha! Tur soļi dzirdami. (Apskatās.) Langarts viens? Nu, jo labāk, tā es tikšu labāk galā. (Apslēpjas aiz kokiem.)

3. SKATS

langarts, B o r m a n i s un vēl kāds sekundants nāk ar pistoļu kasti.

Sekundants, Tad mēs pirmie esam atnākuši, daktera vēl nav.

B ormanis. Nav jau vis tik patīkama gaita, ka būtu jāsteidzas.

Langarts. Kad tikai tam viņa varonība nav pārgājusi! Vai bijāt, kungi, ar viņu runāt dēļ izlīgšanas?

Sekundants. Par velti! Viņš no tam negrib nekā dzirdēt.

Langarts. Nu, kad dakteram tur, viņā pasaulē, patīk labāk, tad es neko nevaru darīt! Sāciet rīkoties, mani kungi.

Sekundants (apkārt skatīdamies). Sī vieta jau tīri kā tādiem gadījumiem radīta.

Bormanis. Jā, kapsēta tūdaļ pie rokas, dakteram nebūs tālu jāceļo.

Sekundants. Nevar jau iznākumu iepriekš zināt. I.angarta kungam gan krīt pirmais šāviens.

Bormanis. Un otra jau nemaz vairāk nevajadzēs.

Langarts. Tad jau man vajadzētu pirmoreiz savā mūžā tādos gadījumos misēties. Pie tam vēl dakters ir uzbudināts, kamēr man šī lieta tik vienkārša kā jebkura kāršu partija.

Sekundants, Bormanis. Zināms, zināms.

Langarts. Ne labprāt es dakteram dzitu lodi krūtīs, bet nevar taču sevi par niekiem likt nošauties. Man dzīvība mīļa, jo uz mani vēl gaida dučiem netukšotu šampanieša pudeļu.

Sekundants. Un mūsu jautrā sabiedrība.

Langarts. Taisnību sakot, es visu šo divkauju turu par blēņām! Kad mēs tādu sieviešu dēļ gribētu šauties, tad jau drīz varētu pietrūkt svina. (Laima dodas ārā.)

4. SKATS

Tie paši, Laima.

Laima. Bet ne asiņu! Surp, nelieti, skaties man vaigā, tava soda diena pienākusi!

Sekundants. Ko viņa grib?

Langarts. Tu, Laima, meklē dakteri? Vēl viņa še nav. Lodei steigties pretim jau arī nav tik patīkami kā mīļākajai.

Laima. Tevi es meklēju, tu negantais, tevi! Tu sodam neizbēgsi.

Langarts. Ko tu gribi?

L a i m a. Tiesāt.

Langarts (zobus griezdams). Vai re, cik patētiski! Diezin kādas pārspīlētas romānu situācijas tu vēl neizdomāsi! Vai es tev toreiz neteicu, lai tu ciestu klusu, tad šis skandāls nemaz nebūtu iznācis un viss būtu palicis

apslēpts.

Laima. Apslēpts? Ha! Nu visi noziegumi tiek atklāti, visiem pārkāpumiem segs norauts, un kaili un drebēdami mēs stāvam mūžīgas patiesības priekšā, kurai mums par visu jāatbild, par visu!

Langarts. Nu, lai tad ari! Kas noticis, to nevar ņemt atpakaļ. Es izlīdzināšos ar dakteri.

L a i m a. Ne ar dakteri, bet ar mani. Es stāvu viņa vietā tev pretī. Vispirms tev rēķins jānoslēdz ar mani.

Sekundants. Vai viņa nebūtu jāsavalda?

Bormanis. Laidiet taču, tur vēl iznāks krietni joki.

Laima. Ņem tur pistoli. (Uz kasti rādīdama.) Mēs mērosimies ar ieročiem. (Izvelk no ķešas pistoli.)

La n g a r t s. Tu tiešām topi bezgala jocīga.

Laima. Nerunā, ņem! Katrs acumirklis, kurā tu vēl elpo, palielina tavu noziegumu.

Langarts. Nē, mana varone, es ar tevi mainos labāk skūpstiem nekā lodēm.

Laima. Tu negribi ņemt tur viņu ieroci? Nu, tad krīti ceļos!

Langarts. Vai tava skaistuma priekšā?

Laima. Krīti ceļos un lūdz to tur augšā par savu noziegumu pilno dzīvi, ka nenobrauc peklē tik melns, ka visi velni no tevis izbīstas.

Langarts. Ila-ha-ha! Es? Dievu lūgti Tik jocīgs jau es visā savā mūžā neesmu bijis.

Laima. Nu tad — še, ņem savu tiesu! (Satij uz Lan- gartu.)

Langarts (ķer pie krūtīm, grīļojas un nokrīt).

Sekundants. Ila! Ko viņa darīja, palīgā! (Skrej pie Langarta.)

Bormanis. Patiešām, to es nesagaidīju. Dakteri šurpu!

Langarts (krākdams). Lai pekle — — es mirstu. (Izlaiž garu.)

5. SKATS

Tie paši, Marta.

Marta (uzskrej izbijusies). Ko es dzirdēju? I<as še notiek? Kur ir mans tēvs?

Sekundants (mēģina likim aizstāties priekšā).

Marta (ierauga to, atgrūž viņu nost un iekliegdamās nokrīt pie lika). Pagalam! A — pagalaml Asinīs!

Sekundants, Kas nu lai notiek?

Marta (vaimanādama). Mans tēvs, mans tēvs, kas ir viņa slepkava?!

Laima. Es.

Marta. Negantā, tu — slepkava! Tu man nolaupīji, saplosīji, izpostīji visu! Viņš taču bij mans tēvs… Ak dievs, dievs, vai vairs nav nekādas taisnības?

Laima. Pagaidi, nesauc dievu, mums pašiem par sevi jāspriež tiesa.

Marta. Ha! Nerunā — nerunā — tavi vārdi griež kā šķēpi… Prom no manām acīm, slepkava!

Laima. Ņemiet tad, ko esat gribējuši! Ņem, dzīve, savu dāvanu, ko tu ar varu uzspied katrai radībai. Ar lāstiem, ar šaušalām un riebumu es viņu nosviedišu tavā priekšā — šās tiesības man vēl ir palikušas! (Iešauj sev krūtis un nokrit.)

Sekundants, Bormanis. Briesmīgi! Kas še notiek!

6. SKATS

Tie paši, Strautiņš.

Strautiņš. Ko redzu! Viņa? Laima! Pie zemes asinīs!

Laima (mēģina vēl pacelt galvu).

Strautiņš. Palīdziet, glābiet! Mēģiniet atturēt viņas dzīvību! (Nokrit pie viņas.)

Laima. Laid mani — es esmu piekususi no dzīves cīņas — piedod man, piedod nāvē-

Strautiņš. Laima, Laima, ko tu esi darījusi! (Kapa zvans, Langarta līķis top aiznests.)

Laima. Vai es tevi drīkstu uzskatīt? Vienu — skatu vēl — manā spožajā — grimstošā — paradīzē- (Izstiepj rokas pret Strautiņu, krit atpakaļ un mirst.)

Priekškars,

Content

Pliekšāne Aspazija Elza Zaudētas tiesības

Personas

PIRMAIS CĒLIENS

OTRAIS CĒLIENS

TREŠAIS CĒLIENS

CETURTAIS CĒLIENS

PIEKTAIS CĒLIENS