Pliekšāne Aspazija Elza

Zeltīte

ZELTĪTE

Drāma 2 celienos

Personas:

Zeltiņš — Zeltiņu māju saimnieks

Z e t e — viņa meita, saukta par Zeltīti

Kalvē — viņa znots, bijis skrīvera palīgs

Kempēns Lubzaris saimnieki)

Late Tince / kalpones Zeltiņos

Ansis — puspuisis Zeltiņos (ap 17 gadu vecs)

Ganu zēni un meitenes (12—14 gadu veci) Zeltiņos un no kaimiņu mājām

Notikuma vieta: Zeltiņu mājas Laiks: tagadne

PIRMAIS CĒLIENS

Zeltiņu māju pagalms. Pa kreiso roku no skatītājiem dzīvojamā ēka, logu priekšā koki. Pa labo roku saimnieka klētis, kurām garām iet ceļš. Blakus saimnieka klētīm atrodas kalpu klētis un citas pieliekamās ēkas. Skatuves dibena lielāko daļu ieņem dīķis, saukts par spoku diķi, apaudzis ar Sēru vītoliem. Aiz dīķa dārzs. Pagalma vidū, drusku uz kreiso pusi, kupla kļava, zem kuras ierīkots sols un apaļais galds, bez tā vēl krēsls.

1. SKATS

L a t e, Tince.

Late (uz lievenēm stāvēdama). Tince! Tince! Kur tu paliki?

Tince. Tūlīt. Es jau nāku. (Nāk no klēts puses.)

Late. Aizgājusi ar visām atslēgām! Ko tu tur dari?

Tince. Skatījos, vai jau nebrauc kāzenieki.

Late. Kur nu! Vēl jau pulkstens tik vienpadsmit.

Tince. Kas tad no tā laika iri Neesi ne apgriezusies, stunda, skat, pagalam, un priekš četriem jau jāizbrauc, lai laikā tiktu baznīcā.

Late. Ciemiņi braukšot tikai no baznīcas līdz. Daudz jau nebūšot.

Tince. Diez ko jaunais saka par tādām klusām kāzām?

Late. Ko saka! Tagad jau vēl visa teikšana vecajam.

Tince. Būtu jel bijusi mūzika, ko vakarā padancoties!

Late. Zini gan, kāds viņš sarūdzis, negrib no tādām lietām i ne zināt. (Kalvē nāk no klēts uz istabu.)

2. SKATS

Tās pašas un Kalvē.

Kalvē (paķer Tincei pie zoda). Smuks skuķis!

'i ince. Eka nu, jaunais saimnieks!

Kalvē. Un šai jau ar nekas nekaiš!

La te (skarbi). Vai liksaties mierā?

Kalvē. He-he-he! Kāda pūce! (Ieiet istabā.)

3. SKATS

Tās pašas bez Kalvē.

Tince. Vadzi, fikss puika gan tas jaunais saimnieks. Man viņš varen patīk. Kā viņš iet, tās Ūsiņas saskrullējis un to niedrīti vicinādams!

La te. Man gan ne. Pēc tāda svipstiķa vien izskatās. Skrullējas un sukājas, un spogulī vien daiņojas cauru rītu.

Tince. Laikam viegls dancotājs.

Late. Tā nauda gan arī viņam viegli danco no kules laukā. Nespēj tos papirosu galiņus vien uzlasīt, istabu slaukot. Diez ko saimnieks būs domājis, tādu znotu ņemdams?

Tince (pie loga lūrēdama). Skat, skat, kur iegāja lielajā istabā un nostājās spoguļa priekšā. (Abas skatās caur logu.)

4. SKATS

Tās pašas, Zeltīte.

Zeltīte (atskrej no klēts puses, pieskrien meitām, kas to nepamana, saķer Lati un apgriež to vairāk reizes riņķi).

La te. Tfi tu, kā galva noreiba! Tfi, tfi! Būs tūlīt vai jākrīt gar zemi. Ak tu! Kas tā nu par rāzēšanos!

Zeltīte. Nāc tu labāk, Tincīt, iesim sudmaliņās.

Tince. Iesim! (Abas saķeras un griežas ar joni riņķi.)

La te. Tu nu esot brūtes cilvēks! Vai tev vairs tā pieklājas rāzēties.

Zeltīte. Brūte! Ha-ha-ha! (Locīdamās smejas.) Ha- ha-hal

L a te. Skat nu, kas tad tevi tā smīdina?

Zeltīte. Man nāk smiekli, kad tu saki — brūte.

Late. Redzi nu, redzi! Ko nu ar tādu iesi runāti

Tince. Zeltīt, kļaus’, tev tavs brūtgāns gan dikti patīk?

Ze ltīte. Jā — varbūt — es nezinu.

Tince. Kā tad nu tu nezini, viņš taču ir tavs brūtgāns? Kas tad lai zin!

Z eltī t e. Neesmu tā labi apskatījusies.

Tince. Vai tur nu nav sunim jāsmejas! Brūte nezin, kāds izskatās brūtgāns! Nu, tad paskaties tepat caur logu, lūk, tur viņš nupat spoguļa priekšā sagriež ūsu galiņus.

Zeltite (pielien uz pirksta galiem logam). Man bail, ka neierauga.

Late (atmet ar roku). Ko nu ar tādām! (Ieiet iekšā istabā.)

5. SKATS.

Z elt ī t e, Tince.

Tince. Lūk, nupat pagriezās pret gaismu. Kādas viņam smukas brūnas acis!

Zeltīte. Mūsu Kāravam arī ir brūnas. Labāk būtu zilas.

Tince. Un kāds viņš balts, tīri kā pienā izmazgāts!

Zeltīte (drusku bēdīgi). Balts gan.

Tince. Un kas viņam par smuku, spicu bārdeli un Ūsiņām! Tās ūsas vien jau ir ko vērtas.

Zeltīte (arvien skumjāk). Bez ūsām būtu labāk.

Tince. Vai tev bārda nepatīk? Dūrās lūpās, kad viņš tevi bučoja? Ko?

Zeltīte (nosarkdama, dusmīgi). Fui, Tince, kaunies! Kad tu tā runā, es esmu dusmīga. Vairs uz tevi neklausīšos. (Grib aiziet.)

Tince. Zeltīt, mīļā, pagaidi, neej! Es jau tik tāpat, nekā ļauna nedomādama, es vairs tā nerunāšu.

Zeltīte. Saki: dieva vārds.

Tince. Dieva vārds, es itin nekad vairs tā nerunāšu.

Zeltīte. Es nezinu, ko es esmu nodarījusi: kādēļ visi sāk tādus vārdus mētāt un mani kaitina? Uz tiem citiem es arī nemaz neklausos, bet kad tu…

Tince. Nē jau, nē. Es taču teicu:- dieva vārds.

Zeltīte. Tu zini, ka man nav neviena. Kaut jel krustmāte nebūtu mirusi! Kad es pie viņas dzīvoju, man bija daudz labāk. Bet, kamēr mani tēvs pārveda, es vēl jūtos tik sveša. Tēvs ir tāds nepielaidīgs, un tie ganu zēni, ar tiem jau par prātīgām lietām nevar runāt, vienīgi tikai spēlītēs ar viņiem var iet. Tu man biji vienīgā…

Tince. Arī tu man, Zeltīt, esi tik mīļa, tik mīļa!

Zeltīte. Tad klausies, Tincīt, man tev būtu kas jāprasa, bet nezinu, kā to iesākt: man kauns.

Tince. Kādēļ kauns? No manis tev nav jākaunas. Saki tik vien, es to nevienam neizpļāpāšu.

Zeltīte. Bet vai tu pati tik nesmiesies par mani?

Tince. Eka nu! Vai tad nu es tāda muļķe esmu.

Zeltīte (kautrēdamās). Nu tad, saki, lūdzama, saki — kas man — jādara, kad mani laulās?

Tince. Vai tad tu nemaz neesi redzējusi, kā laulā?

Zeltīte. Nē. Tēvs, tu zini, slims ar krītamo kaiti un nekur nebrauc, un pie krustmātes es vēl biju maza.

Tince. Nu, kas tad tur daudz jādara, brūtgāns paņem tevi pie rokas…

Zeltite (nepatīkami juzdamās aizskarta, saraujas).

Tince. Paņems tevi pie rokas, aizvedīs tevi pie altāra, jūs abi stāvēsiet blakām, un mācītājs jūs laulās.

Zeltīte. Vai tad man jāstāv viņam itin blakām? Vai es nevaru pa gabaliņu nost stāvēt?

Tince. Nē jel, muļķīte! Kas tad tā būs par laulāšanu, kad tu pa gabaliņu nost stāvēsi! Tev jāstāv blakām klusām un mierīgi un jāgaida, kamēr tev noprasa, lai tu saki to vārdu — «jā».

Zeltīte. Un kas tad ir, kad es pasaku — nē?

Tince. Kas tad ir? Tad jau vairs nekā nav. Tad ir viss beigts. No dieva puses, atmini, ka tev jāsaka «jā», un pielūko, ka neizskrien — nē.

Zeltīte. Nu, nu — kad jau tik vien, to jau es gan atminēšu.

ince. Un tad tik vēl izmainīs gredzenus.

Zeltīte (priecīgi). Gredzenus, ak jā! Ko domā, Tince, zelta gredzens! Kā tas spīd un laistās! Un to es varēšu maukt pirkstā un valkāt, cik man patīkas.

Tince. Smuki gan būs. Es arī tādu gribētu, bet kas tad nabaga kalpu bērnam tādu dos. Vai zini, dod tad man ari pavalkāties, kad es iešu krogā uz balli.

Zeltīte. Zināms, ka došu. Un kur tad vēl tā kleite. Tik skaista un balta! Kad viņu pacilā, visa istaba paliek gaiša.

Tince. Es jau redzēju, ir gan smuka! Ak tu mīļo, žēlīgo dieviņ, cik tu gan izskatīsies smuka, cik smuka!

Zeltīte. Es nezinu tomēr, kāpēc man tā… citā reizē es būtu bijusi daudz, daudz priecīgāka. Kad jel nebūtu tā laulāšana! Un man jāstāv viņam tik tuvu blakām…

Bet lai! Pastāvēšu ar. Tas vienīgais prieks, ka man vilksies pakaj tāda gara, gara šlepe. (Piepeši jautri.) Vai zini ko, Tinat, kas man iešāvās prātā? Kad man kleite būs mugurā, es tā pa novakari iziešu ārā un sabaidīšu zēnus, viņi domās, ka baltā sieva atkal iznākuse no spoku dīķa.

Tince. No dieva puses, nedari vis tā, nav labi.

Zeltīte. Kāpēc nav labi? Kas tur par ļaunumu?

Tince. Nav labi, ka spokus kārdina, viņi jau nāk tā i neaicināti. Vai zini, ka baltā sieva atkal redzēta?

Zeltīte. Ko? Baltā sieva?

Tince. Jā, baltā sieva! Late vakar redzējusi, ka tā mēnessgaismā no dīķa izkāpusi un apkārt staigājusi.

Zeltīte. Tu man iedzen bailes …

(Zeltiņš nāk no klēts puses.)

6. SKATS

Tās pašas, Zeltiņš.

Zeltiņš. Ko nu te stāvat, niekus kuldamas! Vai cita it nekā nav, ko darīt? (Uz Tinci.) Tince, ej tūlīt un uz- viksē manas kamašas.

Tince. Tūlīt! Tūlīt! (Aiziet.)

7. SKATS

Zeltiņš (uz Zeltīti, kura grib Tincei līdzi aizskriet). Pag, skuķi, kur tu skriesi? Man ar tevi jārunā. Nāc tuvāk. (Aiziet un apsēžas uz sola zem kļavas.)

Zeltīte (iet viņam drusku bailīgi pakaļ). Ko tu teiksi, tēt?

Zeltiņš (nokāsējās un ietaisa pīpi, tad pēc brīža). Ko es teikšu? Lai tu ar tiem kalpiem tās kumpas met, to es tev teikšu. Ej tu kur iedams, skaties kur skatīdamies, viņa tev vienmēr ar tiein neliešiem kopā it kā ar striķi sasieta.

Zeltīte. Kā tu nu runā, tēt! Mūsu ļaudis taču nav nelieši.

Zeltiņš. Palaidņi un sliņķi tie ir, kas saimniekam zina tikai dienas zagt!

Zeltīte. Es varu apgalvot, ka Tince un Ansis…

Zeltiņš. Visi tavi Anši un visas tavas Tinces, visi

vienādi, visi vienu valgu velk. Noslaistās tik gar pakšķiem un ir gatavi uz visādiem stiķiem un nelietībām.

Zeltīte. Nu tu mīļais dieviņ, ko tad viņi visi ir nodarījuši?

Zeltiņš. Un to es tev nosaku, ka tu tur vairs ne soļa nespertu.

Zeltīte. Kur tad lai es eimu, kad es mūsu pašu mājās nedrīkstu vairs ar kalpiem satikties? Līdz šim taču es vel drīkstēju…

Zeltiņš. Tagad tev jāuzsāk pavisam cita dzīve. Neesi vairs maziņā. Met nu visas bērnu ģeķības pie malas. Tagad tu būsi savu māju saimniece un precēta sieva.

Zeltīte (pēc brītiņa apdomāšanās, drusku kaunīgi). Tēvs, vai tad man tiešām bija jāprecas, vai es nevarēju vēl tāpat padzīvot?

Zeltiņš. Tu esi vēl tik jauna, un es varu katru brīdi savas acis aizdarīt. Kur tad tu paliksi viena pasaulē bez sarga un apgādātāja?

Zeltīte. Ak, nerunā, tēt, no miršanas, tu nemirsi, tu vēl ilgi dzīvosi.

Zeltiņš. Vai nu runā, vai nerunā, viena alga, nāve atnāk tikpat. Kad pamats izgrauzts, ēkai jāsabrūk. Un tā ari ir labi.

Zeltīte. Ak dievs — tad jau es palieku pavisam bārenīte. Mātes man nava, krustmāte ir mirusi, un tu… Nē, nē! Mīļo, mīļo tētiņ! (Grib viņu apkampt.)

Zeltiņš (atgrūž viņu visai nelaipni no sevis nost). Atstājies! Tu zini, ka man tāda lipšana un lieka izlikšanās nepatīk. Es neesmu no tādiem.

Zeltīte. Es neizliekos, es taču tevi mīlu, tēt.

Zeltiņš. Mīli? Kas tur no manis jāmīl? Es negribu, ka mani kāds mīl. Es pats neviena nemīlu.

Zeltīte. Kādēļ tu mani tā atstum, tēt? Kā lai es, tavs bērns, tevi nemīlētu. Kaut tu tāds ciets izliecies, tu man esi tomēr tikpat mīļš kā krustmāte, kura mani audzināja, un kā mana mirusī māmiņa.

Zeltiņš. Nerunā no tavas mātes! Vai tu atkal aizmirsi, ka es tev piekodināju par viņu nerunāt?

Zeltīte. Es nesaprotu, kādēļ tu man neļauj par māmiņu runāt. Ko viņa tev ļauna nodarījusi? Es gan pati viņu neesmu redzējusi, bet krustmāte man par viņu ir stāstījusi, cik tā bijusi daiļa un mīļa…

Zeltiņš (dusmās ar dūri uz galda sizdams). Nerunāl

Es tev saku. Es negribu no viņas nekā dzirdēt, vai saproti?

Zeltīte (nobijusies). Nē, nē. Nerunāšu, kad tu neļauj, bet tomēr, ja viņa nezinot tevi kaut ka apkaitinājusi un sāpinājusi, vai es to nevarētu par labu griezt? Es pie tā vien domāšu, kā tev iztikt un kā laba darīt, mīļo tētiņ.

Zeltiņš. Domā tik pati pie sevis. Esi tikusi un gādīga, ka tu manus sviedrus un pūliņus, ko es tev esmu atdevis, neliec novārtā, un esi savam vīram krietna sieva, tas ir viss, ko tu man vari laba darīt.

Zeltīte. Es jau, tēt, pūlēšos un darīšu, ko spēšu. Man tikai būtu daudz labāk paticis, ka man vēl nebūtu bijis jāprecas.

Zeltiņš. Ko tad tu gribēji?

Zeltīte. Nezinu. Gribēju tāpat vēl drusciņ pa lauku saulītē paskraidīties.

Zeltiņš. Un ar ganu zēniem ķekatās ieti

Zeltīte. Kā tu nu to atkal tā saki, tēt?

Zeltiņš (norūkdams). Ak tu tāda! Tanī mātē iedzini usies…

Zeltīte. Ko tu teici, tēt?

Zeltiņš. Bez laika jau noklīstu uz neceļiem un pa pasauli novazātos, kad es par tevi nebūtu laikā gādājis.

Zeltīte. Bet ko tad es ļauna daru? Kādēļ tu tā dusmojies?

Zeltiņš. Vai es tev vēl brūtgānu nebūšu izmeklējis labu diezgan? Vai tie lupatas, noplukušie ganu zēni, tev gan labāk patīk? Ko?

Zeltīte (aizskarta juzdamās, novēršas un neatbild).

Zeltiņš. Nu, atbildi, vai tavs brūtgāns tev nav labs diezgan? Atbildi uz vietas!

Zeltīte (sabijusies). Ira labs.

Zeltiņš. Un vai viņš nav smuks? Kādu tu vēl gribēji?

Zeltīte. Visi saka, ka smuks.

Zeltiņš. Vai nu tu paliki gudra! Ko tev vēl vajag? Vai tu tagad nevari būt ar mieru?

Zeltīte. Es jau arī esmu ar mieru, bet man viņš tikai svešs, man tā bail no viņa.

Zeltiņš. Gan jau mēs to izdarīsim. Lūk, tur viņš nāk.

8. SKATS

Zeltiņš, Zeltīte, Kalvē.

Zeltiņš. Labi, ka tu nāc, te mēs pašulaik runājam par tevi.

Kalvē (saskrullējies un uzposies kāzu uzvalkā ar miršu kušķīti pie krūtīm. Ari tagad tam rokā niedre, kuru tas visādi loka un vicina). Man ir tas gods vēlēt priecīgu laburītu jums, godājamo sievastēv, un — un cienījamai jaunkundzei.

Zeltiņš. Labrīt, labrīt. Kas nu par jaunkundzi. Tepat jau vedis pie altāra, un vēl jaunkundze! Viņa jau arī žēlojas, ka tu viņai vēl esot svešs.

Kalvē. Bet es lūdzu, vai tad es vainīgs! Zeltītes jaunkundze arvien izvairās. Kad es nāku, viņa iet. Man gandrīz nekad nav tā laime bijusi viņu sastapt vienatnē.

Zeltiņš. E, ko nu! Kad jau pats būtu gribējis, gan jau būtu saticis. Zaķis jau nav, ka ieskries mežā. Skuķi, kur tu paliki?

Zeltīte (pa to starpu aizmanījusies aiz kļavas).

Zeltiņš (viņu ieraudzīdams). Vai redz, kur aizlīdusi. Nāc šurp, un saskatāties abi acīs!

Zeltīte. Tēt, es jau viņu esmu redzējusi.

Kalvē (pievirza kādu tuvumā atrodošos krēslu pie galda un paklanās). Es lūdzu cienījamo jaunkundzi ņemt dalību mūsu sabiedrībā.

Zeltiņš (uz Zeltīti). Ko tu tā pastāvīgi griez muguru? Skaties taču šurp uz savu brūtgānu!

Zeltīte. Nu jau es viņu pazīstu.

Zeltiņš. Nu, sabučojaties jel! Vai man, vecam vīram, jāsaka, kas jums, jaunajiem, jādara!

Kalvē (tuvojas Zeltitei, ar lūpām šmaukškinādams). Es izlūgtos no jūsu rožu lūpiņām vienu smuku, apaļu bučiņu.

Zeltīte. Laidiet inani! (Aizskrej ar joni un ielien paklētē.)

9. SKATS

Zeltiņš, Kalvē.

Kalvē '(rokas pakaļ noplātīdams). Te nu bij, ko tad es varu!

Zeltiņš (mēdīdams). Ko tad es varu? Kas tad gan \arl

Kalvē. Bet es lūdzu, jaunkundze ielīda paklētē, un es ar savām jaunajām, melnajām drānām taču nevaru līst pakaļ.

Zeltiņš (atmet ar roku). Tā ir tava darīšana, kā tu ar viņu iztiec. Meitene vēl jauna un tādēļ vēl drusku pabailīga.

Kalvē. Smalkas manieres un izglītības jaunkundzei diemžēl pavisam trūkst. Jums viņu vajadzēja vairāk vest smalkā sabiedrībā, uz zaļumu ballēm un tējas vakariem.

Zeltiņš. Na, tā tik vēl trūka! Es viņu esmu audzinājis par krietnu un godīgu bērnu.

Kalvē. Jums par jaunlaiku attīstības panākumiem jr gluži nepareizi uzskati, cienījamo sievastēv; diemžēl jūs savam laikam esat tālu palikušies pakaļ, ļoti tālu.

Zeltiņš. Liec tu mani mierā. Mans dzīves laiks ir izdzīvots un pabeigts. Tagad jūsu — jauno reize.

K a lv ē. Un es arī tiešām varu pieskaitīties pie jaunlaiku censoņiem, jo neesmu nekādas pūles taupījis, lai iegūtu sev smalku izvešanos, un varu bez nosarkšanas liecināt, ka esmu spēris krietnus soļus uz priekšu. Jaunkundzes, kā jau smalkas novērotājas, man ir klaji pierādījušas savu atzinību.

Zeltiņš. Kur vēl otru tādu puskoka lēcēju atradīs, kas sievietēm tā māk priekšā un pakaļā izdancot kā tu!

Kalvē. Ko? Vai arī jūs par maniem panākumiem esat dzirdējuši? Viņas tiešām uz mani krīt kā mušas vasaras laikā uz zirga, kas nespēj ne atgainīties.

Zeltiņš. E, ko stāsti tādas blēņas!

Kalvē. Vai jūs neticat? Es jums varētu parādīt veselu paku mīlestības vēstuļu, kuras man no viņām rakstītas.

Zeltiņš. Kas tur ko ticēt, kas tur ko neticēt. Tukšgalvji un āksti priekš sievietēm ir tie īstie, krietna vīra sirdi tās palaikam mēdz zem kājām mīt.

Kalvē. Godājamo sievastēv, jūs sev atļaujat piezīmes un salīdzinājumus, kuri…

Zeltiņš. Nebārsti tik daudz to vārdu, tu zini, es saku taisni laukā, ko es domāju. Kas tu esi, tas tu esi! Bet tāda man jau ari taisni vajadzēja — priekš patikšanas. Vai tad nu mana meita citāda nekā visas citas.

Kalvē. Es esmu drošs, ka atradīšu pie Zeltītes jaunkundzes piekrišanu.

Zeltiņš. Nekad un nekur nevar būt drošs! (Norūkdams.) Protams, tu tāds pie tam nekā nezaudē…

Kalvē. Gluži veltīga baiļošanās, mīļo sievastēv, man vēl neviena nav garām aizmīlējusies. Un man stipri vien liekas, ka es uz Zeltītes jaunkundzi esmu atstājis dziļu iespaidu, kaut gan viņa vēl bēg.

Zeltiņš. Labi, ja tā būtu. Tad es priekš viņas visu esmu darījis, ko spējis. Mājas gatavas, izpirktas, viņai norakstītas. Vīru, kas tai patīk, esmu izraudzījis, priekšlaikus viņu izsargājis no samaitāšanas. Mans dzīves parāds ir nolīdzināts, es tagad varu savas acis aizdarīt.

Kalvē. Jūs visu redzat par daudz drūmās krāsās.

Zeltiņš. Par vienu lietu es tik vēl bīstos, vai es tevi paspēšu vēl iedīdīt par krietnu saimnieku, par daudz jau esi ieņēmies to aušošanos.

Kalvē. Arī man pārliecība ir, ka zemkopība ir visas labklājības pamats.

Zeltiņš. Uz šā pamata tikai ari pašam vajag strādāt. Tavs tēvs bij krietns saimnieks; ceru, ka tu arī ar laiku atzīsi, kas tev pašam derīgs. Tu tagad iesi visur manā vietā un es tev skatīšos pakaļ.

Kalvē. Kā jūs to domājiet?

Zeltiņš. Rīt pat — melnās drēbes nost un lielajam arklam pakaļā. Kas citam grib pavēlēt, tam pašam jāzina, kā katru lietu dara.

Kalvē. Ko? Melnās drēbes — es taču nevaru…

Zeltiņš. Nedomā vis, ka tu man te staigāsi izpucē- jies un to vicu visiem gar degunu vicinādams, un es tev tik iešu vienmēr tos papirosus pirkt. Tagad darba laika jāiet katram, kas tik spēj kājas, rokas cilāt.

K a l v ē. Es jūs tiešām nesaprotu,

Zeltiņš. Kad tu darīsi, tad sapratīsi. Nāc tūlīt, es tev ierādīšu, kā darbs priekš rītdienas jāiedala. Vēl ir agrs, pietiek, kad uz baznīcu izbraucam pusčetros. (Iet uz ceļa pusi.)

K a l v ē. Nē, to es nepacietīšu! Mani centieni…

Zeltiņš (atgriezdamies). Nu, nāc!

Kalvē (parausta nicīgi ar pleciem un aiziet līdz).

10. SKATS

Zeltīte viena.

Zeltīte (izlien no paklētes un bailīgi apskatās visapkārt, vai visi projām, un tad, jautri plaukstās takti sizdama, sāk noskaitīt)'.

Aši! Aši!

Lupatlaši,

Kankardanči,

Juri, Janči,

Jauns un vecs,

Šurpu tec!

Šurpu lec!

Kas būs pirmais atskrējis,

Tas būs šodien karalis!

(Bērni saskrej ar joni, kliegdami un brēkdami no visām pusēm.)

11. SKATS

Zeltīte, ganu bērni.

Pirmais. Es!

Otrais. Nē, es būšu karalis!

Visi (cits caur citu). Es! Es! Es!

Pirmais. Nē, es!

Otrais. Ak tu, pinku Juris!

Pirmais. Tu, meža Miķelis!

Otrais. Vai esi šodien matus izsukājis? Galva kā ābele!

Zeltīte. Mierā, zēni! Sāksiet vai plūkties!

Pirmais. Ko šis man? Es viņam gan rādīšu!

Zeltīte. Mierā, es saku. Stāvat viens te, otrs te. (Izstāda vienu no otra atstatu.) Kas pirmais sāks strīdu, var iet projām. Mēs iesim spēlītēs bez viņa.

Visi. Iesim spēlītēs! Iesim! Iesim!

Kāda meitene. Bet kādās?

Otrais. Par nozagto princesi un briesmīgajiem laupītājiem tu, Zeltīt, izgājušo reizi apsolīji…

Zeltīte. Varētu gan, bet jums nav līdz kažoku. Tur vajag kažokus apgriezt uz otro pusi, un tad vēl vajag cepures ar lielām malām, kuras var tā noliekt uz zemi un nejauki no apakšas glūnēt.

Otrais. Bet kāpēc tu neteici, mēs būtu visu dabūjuši.

Zeltīte. Lai paliek. Es jau pati ari neesmu iztaisījusies kā princese.

Pirmais (aizskrien priecīgi un atnes mazu krēsliņu). Lūk, še tev, pats uztaisīju krēsliņu. Princese jau nevar zemē sēdēt. Tas būs tavs tronis.

Otrais. Lūk, kur nāk Ansis, tas būs laupītāju virsnieks!

12. SKATS.

Tie paši, Ansis.

Ansis. Esiet mierīgi!

Pirmais (uz Anša). Ko tu slēp aiz muguras?

Ansis. Mierā! Se, Zeltīt, es priekš tevis nopinu vaiņagu.

Zeltīte. Ūdensrozes! Ai, cik skaistas! Kur tu tādas ņēmi?

Ansis. Tur! (Rāda uz dīki.)

Zēni (izbijušies). Ko? No spoku diķa?!

Pirmais. Vai tev nebij bail, ka spoki tevi neierauj iekšā?

Ansis. E, kas par blēņām!

Pirmais. Nav vis blēņas. Baltā sieva atkal staigājusi. Late viņu vakar vakarā redzējusi. Mēness spīdējis — viņa izkāpusi, un tai vilcies pakaļ garš, garš balts palags, ūdenī samircis.

Zeltite. Klus’ nu! Nerunājiet tik daudz par spokiem!

Otrais. Var būt, ka baltā sieva tepat aiz pakša klausās …

Visi. Vi! Vi! Man bail, man bail. (Salien kopā drebot.)

Zeltīte. Iesim labāk spēlītēs. Es uzlikšu vaiņagu — ai, cik tas skaists! Un meldri ari klāt! Taisni tāds man patika.

Ansis. Vai tu neatmini, ka tu man bildē rādiji nāru? Tai arī bij galvā ūdensrožu vaiņags ar gariem meldriem.

Zeltīte. Jā, jā, tā bij tik brīnišķīgi skaista! (Uzliek galvā vaiņagu — tad satrūkstas un nopurinājās, un atkal noņem to.) Brr! Tas bij tāds smags un savādi auksts — it kā mani būtu aizskārusi miroņa roka.

Pirmais. Tā bij baltā sieva.

Otrais. Dzirdēji, par spokiem nerunāti

Zeltīte (uz Anša). Vai zini, paglabā tagad vaiņagu pie sevis. Es iznākšu vēlāk. Tad man būs balta kleite mugurā ar garu, garu šlepi, un tad man šis vaiņags Joti labi noderēs klāt. Piesien tikai vēl meldrus klāt, lai tie labi gari nokarājas, tad es izskatīšos kā nāra.

Ansis. Labi, labi, to es padarīšu.

Otrais. Zeltīt, mīlā, iznāc gan un parādies, lai mēs ari dabonarn redzēt, kā tu kā brūte izskaties.

Visi. Ak, iznāc gan!

Zeltīte. Protams, iznākšu, tad tik jūs redzēsiet — un zelta gredzens arī man būs pirkstā.

Pirmais. Vai tas nebūs tas gredzens, ko melnais krauklis pa gaisu nes?

Zeltīte. Ko nu melsi! Kas par kraukli?

Pirmais. Tu taču pati stāstīji. Melns, melns krauklis laižoties pa gaisu un nesot, knābī turēdams, zelta gredzenu. Kāds princis viņu esot izsūtījis, lai tas meklētu priekš viņa jaunu karalieni. Kurai tas gredzens klēpī iekritīšot, to princis pārvedīšot un tā dzīvošot vienos priekos un laimē dimanta pilī.

Zeltīte (dusmīgi). Ak, to tik es tā iedomājos. Tāds krauklis nemaz nelaižas pa gaisu.

Pirmais. Un tavs brūtgāns ari nav nekāds princis! Vai zini, Zeltīt, man nemaz nepatīk, ka tu precies.

Zeltīte (vēl strupāk). Kas tev par nelaimi? Visām meitenēm jāprecas! Vai tu gribi, lai es gaidu, kamēr man visi zobi izbirst no mutes un es eju stenēdama, uz kruķa atspiedusies, kā vecā pirts Līžus?

Pirmais. Bet tad tu vairs pie mums nenāksi un neiesi spēlītēs?

Zeltīte. Kāpēc neiešu? Iešu gan.

Meitene. Nu, tad iesim tūlīt.

Visi. Iesim! Iesim!

Zeltīte. Pag, stājaties. Šoreiz gan negribu. Nav vairs tā…

Otrais. Kas tad nav vairs tā? …

Zeltīte. Es nezinu. Nav vairs tā. Negribu. Var būt, ka jau ari esmu par lielu.

Otrais. Nu, tad stāsti kādu pasaku.

Visi. Pasaku! Pasaku! Mēs labāk gribam pasaku!

Zeltīte. Arī tās man vairs lāgā nevedas. Visas jau arī izstāstītas.

Visi. Kaut kādu nebūt, tikai pastāsti.

Zeltīte. Man viena gan būtu, bet tai nav beigu.

Visi. Lai nav, stāsti, cik zini.

Zeltīte. Nu labi. Tad klausieties. (Uz Ansi, kas visu laiku, atsēdies uz sola zem kļavas un galvu rokā atspiedis, skatās sapņodams tālumā.) Vai tu ari nāksi klausīties, Ansi? Ko tu tur sēdi un skaties, it kā ne savas mātes vairs nepazītu.

Ansis. Stāsti vien, es klausīšos tepat.

Zeltīte. Es sākšu, bet tikai izturieties rāmi, citādi es nestāstīšu.

Visi. Mēs būsim, būsim rāmi. (Zeltīte atsēžas krēsliņā, un zēni viņai visapkārt sagulst pusgu[u un tupēdami zemē.)

Zeltīte (pāra reizes nokāsēdamās).

Vai zināt, kur skaistākā princese,

Kam vismazākās kājiņas pasaulē?

Kāda meitene (iesaucas). Tā tu pati esil

Visi. Tu pati! Tu pati!

Zeltīte. Eita nu, meļi!

P i r m a i s. Rādi šurp savas kājas!

Zeltīte. Nebēdņi! Es jums gan kājas rādīšu! (Savelk kājas sev apakšā.)

Pirmais. Kad tu uzcelsies, mēs tikpat redzēsim.

Zeltīte. Mierā! Klausieties tālāk.

Kam vismazākās kājiņas pasaulē.

Ne asnu galiņi neliecas,

Kur staigā šīs mazās kājiņas.

Un puķes sārtāk un sārtāk zied,

Kad viņa smaidot tām pāri iet.

Pirmais (pārtraukdams). Vai zini, Zeltīt, tev būtu jāiet uz Ķīnu, tur par vislielāko skaistuli tiekot turēta tā, kurai vismazākās kājas. Tur tevi Ķīnas lielmaņi apprecētu uz vietas.

Otrais. Preci gan labāk Ķīnas lielmani!

Zeltīte. Tfui! Es tādu gan neņemtu ar garu bizi pakaļā. Bet nu palieciet reiz klusu, citādi es nestāstīšu.

Visi. Ts!

Zeltīte.

Kad princese brīnišķi dziedāt sāk,

Tad putniņi klausīties kopā nāk,

Un sapņainās ilgās iedrebas Uz koku zariem lapiņasl

Pa strautu viļņi tad straujāk plūst Un rasa par siltām asarām kļūst. —

Ir mājoklis princesei namiņš glīls,

Tam mēness virsū kā skurstenīts.

Iz rīta blāzmas tā lodziņu redz.

Un sauJes jumtiņš namiņu sedz.

Pirmais (atkal pārtraukdams). Man arī tādā namiņā patiktu dzīvot!

Zeltīte. Klus’!

Un gaisma tur mūžam nenoriet Un brīnišķas puķes smaržo un zied.

Pirmais. Ai, cik jauki!

Zeltīte. Tas vēl nav viss, klausāties tālāk:

Vēl princesei sidraba ratiņi,

Tur siseņu zirdziņi iejūgti.

Pa zāli skrejot, ratiņi švirkst,

Un zirdziņu zvaigznīšu pakavas dzirkst.

(Viņa apstājas tin paliek domīga.)

Pirmais. Bet kādēļ tu apstājies? Ak, tas bij tik skaisti!

Zeltīte. Pag, ļauj apdomāties. (Atspiež galvu rokā.)

Bet saules namiņā pirmoreiz tumst —

Un pirmoreiz princese žēlabās skumst —•

Tā sidraba ratiņos iesēžas,

Tāltālu tai pasaulē jādodas.

Un saule un puķītes jāaizmirst —

Lai ziediņi vīst, lai lapiņas birst!

Ansis (piece[as un skumīgs, no citiem nepamanīts, lēni aizlien projām).

13. SKATS,

Tic paši bez Anša.

Zeltīte (ari to nav pamanījusi un sfāsta tālāk arvien sērīgāk ).

Zaļš tītenīts, ceļā aizstiepies,

To lūdz: «Ak, princese, paliecies!

Pret pirmo akmeni zirdziņi klups.

Tavi sidraba ratiņi drupās drups.»

Raibs tauriņš skrej garām un biedina:

«Kam gāji iz saules namiņa!

Tev ērkšķi sīk-mazās kājiņas dzels Un niknāk vēl sāpes sirsniņu šķels.» —

Un tālāk mazs putniņš pazarē dzied:

«Ak, visam daiļam būs bojā iet!»

(Viņa paliek bridi klusti.)

Pirmais. Tu atkal apstājies. Kas tur iznāca?

Zeltīte. Jā, to jau es nezinu, kas iznāca. Es taču teicu, ka pasakai nav beigu. (Zeltiņš, no lauka puses nākdams.)

14. SKATS

Tie paši, Zeltiņš.

Zeltiņš (ierauga Zeltīti ar zēniem. No dusmām pārņemts). Kas? — Tu vēl te? — Un neģērbusies!

Zeltīte (izbijusies). Ak — es pavisam piemirsu!

Zeltiņš. Ak tu palaidniece! Zirgus jau jūdz, un viņa vēl iet ar kalpu zēniem jaktīs! (Uz bērniem.) Es jums gan rādīšu, jūs nelieši! Ko jūs te nācāt?!

Pirmais zēns (bailigi). Mēs nācām skatīties kāze- niekus.

Zeltiņš. Vai nevarat uz ceļa gaidīt? Kas jums te mājās jālien iekšā? Marš, projām! Citādi es jūs ar suņiem projām aizrīdīšu, jūs diedelnieki!

Bērni (bailīgi metas bēgt uz visām pusēm),

15. SKATS

Zeltiņš, Zeltīte.

Zeltiņš. Un tu? Vai tu pavisam esi to jēgu izdzīvojusi? Ne ausu vairs neceļ, kas tev jādara? (Ierauga mazo

krēsliņu, uz kura Zeltīte sēdējusi, dusmīgi) Kas tas te tāds par daiktu!

Zeltīte. Pag, tas mans krēsliņš.

Zeltiņš (aizsper krēsliņu ar kāju projām). Pie vīra jāiet — un vēl sāks otrreiz palikt par lellīti. Iekšā un ģērbties! Kā var braukt uz baznīcu!

Zeltīte (dusmīgi). Es neiešu ģērbties!

Zeltiņš. Vai tu man vēl runāsi! Uz vietas iekšā!

Zeltīte. Es nebraukšu!

Zeltiņš. Es tev gan rādīšu! (Sagrābj viņu aiz rokas.)

Zeltīte. Laid! Es negribu!

Zeltiņš. Par daudz jau izlaista, jāsāk citādi valdīt! (Rauj viņu ar varu iekšā.)

Zeltīte (izmisusi). Laid! Laid!

Priekškars.

OTRAIS CĒLIENS

Skalu vieta tā pati kā pirmajā cēlienā. Laiks: pusnakts. Mēness gaiši apspīd pagalmu un vizēdams atspoguļojas spoku diķī, no kura sēru vītoli met tumšas, garas ēnas uz pagalmu.

1. SKATS

Zeltīte (viena. Izskrej steigšus no istabas. Viņa ir ģērbusies brūtes uzvalkā: balta kleitē ar garu šlepi. Tikai miršu kronis jau noņemts un tā vietā galvā uzlikta maza aubite. Viņa ir ļoti uzbudināta un gandrīz pusraudās. Nospļaujas vairākkārt). E! Tfi! (Izrauj no kabatas mutes autiņu un berzē sev visnotaļ vaigus.) Ak tu riebums! Tfi, kā tas sūrst un deg — tfi! tfi!

2. SKATS.

Zeltīte, Tince.

Tince. Zeltīt, kur tu paliki? Visi sasēda pie nakts mailītes; meklē, kur jaunā sieva.

Zeltīte. Laid mani mierā! Es negribu nekā! Ne kumosa vairs es neēdīšu.

T i n ce. Bet Zeltīt! Kas tev ir?

Zeltīte (aizgriezusies). Nekas, nekas.

Tince. Saki taču — tu tāda ērmota? Kas tev noticis? Vai tu uz mani esi dusmīga?

Zeltīte (piepeši apgriežas un nostājas Tincei priekšā). Tince, paskaties uz mani — kāda es tev izliekos?

Tince. Nu — kāda?… Ļoti smuka! Es tev jau teicu. Zeltīte. Ak, es to nemaz neprasu. Tu mani nesaproti. Kā lai es tev to saku. Te, te — ģīmī man paskaties. Vai tur nav gaiši viss nolasāms? Vai es tev neizskatos kā — kā izķēmota. Ja tagad būtu diena, es nevienam cilvēkam nedrīkstētu i ne acīs paskatīties.

Tince. Ai tu mīļais, žēlīgais tētiņ dieviņi

Zeltīte. Man te sūrst un deg!

Tince. Tu tiešām esi vaigu stipri berzusi.

Zeltīte. Ar zobiem es to vietu izkost gribētu! Ar nagiem izplēst no ģīmja 1 Fk! (Rauj sev cimdus no rokām un aizsviež pa gabalu projām.)

Tince. Ko tu dari! Nesvied jel projām savus baltos zie- mišķa cimdus! Kādi tie zemē paliks! (Uzcel cimdus no zemes.) Par ko tu tā sirdies?

Zeltīte (pusraudus). Te, te pie vaiga viņš man piegrūda svamainās, gļotainās lūpas — uzpūta man tādu riebīgu, siltu dvašu — ek. (Nodrebēdama.) Brr!

Tince. Hi! Hi! Hi! (Smejas skali pilnā kaklā.)

Zeltīte. Nesmejies, es tev saku! Man nav ko smieties.

Tince. Kā lai tur nesmejas! Kas tad lai bučojas, kad brūtgāns ar brūti nebučosies. Tad jau puiši ar meitām nemaz nedrīkstētu bučoties?

Zeltīte. Un tu to atļāvi? Un tev tas patika? Ko?

Tince. Neesi jel tāda neganta! Kas tā par nelaimi, kad puisis drusku nobučo? Gabalu jau nenokodīs.

Zeltīte. Ej! Nerādies manās acīs! Es no tevis vairs negribu nekā zināt.

Tince. Nu, vai dzi — neizliecies nu tu ar tāda — nu jau pati uzņemsi sievu dienas.

Zeltīte. Tu nedrīksti mani lamāt! Vai saproti! Kas es par sievu?

Tince. Ar varu jau vairs otrreiz par meitu nepaliksi, Kam tad gan to aubi liki galvā?

Zeltīte. Ak, šis iupats! (Norauj sev aubi no galvas un saplēš to lupatās.) Aizmirsu pavisam, ka tas man galvā. Nost šo ķesu! (Savīsta aubi un aizsviež pa lielu gabalu projām.)

Tince. Te nu bija! Tā priecājās par brūtes rotām un nu sviež projām. Vai to kleiti ar vēl nesāksi mest projām!

Zeltīte. Nemūžam es to vairs mugurā nevilktu, nemūžam! Apstiepta, apžņaugta, kā balta čūskas ādai Visi locekļi notirpuši — ne pakustēties… (Sper ar kāju dusmās kleites šlepi.)

Tince (pa tam uzņēmusi aizsviesto aubiti no zemes). Neesi nu niekabīle! Se aube, es saspraudu ar kniepadatām. Liec atkal galvā.

Zeltīte. Nerādi man to! Es viņu negribu ne redzēt. Nes met to kaut kur projām; met tos kankarus mēslu gubā!

Tince. Labi, labi; es tās Spices izārdīšu, un man būs ko apšūt kleitei ap kaklu.

Zeltīte (atmet ar roku). Ņem! Ņem!

Tince. Un tos baltos cimdus tu jau ar vairs negribēsi?

Zeltīte. Lai sātans mauc viņus rokā!

Tince. Tas jau sagrābs i tāpat bez cimdiem.

Zeltīte. Projām! Projām!

Tince (visas lietas no zemes salasījusi, ātri aizmanās projām).

3. SKATS

Zeltīte (viena. Nepacietīgi gorās un staipa rokas). Spiež, grauž, ēd! Ne rokas pastiept uz augšu. — Domā, ka man visapkārt gar kaklu, gar sāniem būtu aizbērts tūkstošiem sarkani nodedzinātu, smalku adatiņu. Un paskriet arī nemaz, kājas liekas it kā sapītas. (Mēģina skriet un sper vienmēr ar dusmām šlepi.) Esmu pavisam piekususi. Diez kur bērni? Liekas, visi jau aizgājuši? (Ansis iznāk no vilolu paēnas.)

4. SKATS

Zeltīte, Ansis.

Zeltīte (izbijusies). Ansi? Tu tas? Kā es sabijos.

Ansis. Es. Tu taču liki gaidīt.

Zeltīte. Ak jā. Kur tad bērni palika?

Ansis. Viņi tevi nevarēja sagaidīt un aizgāja. Tu zini, ka viņiem rīt agri jādzen ganos.

Zeltīte. Es nevarēju, nekā nevarēju. Aizsēdās man aiz galda katrā pusē priekšā un nelaida vaļā ne acumirkli. (Dziji elpodama.) A — kāds še patīkams vēsums… man ir tik šauri un karsti.

Ansis (nomurmina kaut. ko sev priekšā).

Zeltīte. Ko tu teici?

Ansis. Es? Nekā. Kas man ko teikt!

Zeltīte. Ko tu pa visu šo laiku darīji?

Ansis. Sēdēju un skatījos — tur.

Zeltīte. Pie spoku dīķa? Kas tur ko redzēt?

Ansis. Nāc paskaties! (Ved viņu uz spoku dīki.) Nāc vien, nebaidies! (Satver viņu pie rokas.)

Zeltīte. Es jau arī vairs nebaidos…

Ansis. Vai tu redzi?

Zeltīte (dziļi pār dīka malu pārliekusies, skatās). Ak, cik skaisti! Kā tas zib un laistās it kā izkausēts dimants! Mēness iespīd tik dzidri un tīri līdz pašam dibenam!

Ansis. Vai tev nav tā, ka, ja kāds tur ielēktu iekšā, tas neatdurtos pret cietu dibenu, bet laistos un laistos kādā mirdzošā tālumā, kamēr visi prāti zustu. Un, kad tas atkal atmostos, tad ar brīnumiem ieraudzītu, ka tas nonācis pie nāru pils vārtiem.

Zeltīte (atgriežas un nāk lēni no dīka projām. Skumji). Ansi, nāru nav.

Ansis. Ko tu teici?

Zeltīte (strauji, asaras tikko valdīdama). Nav, nav, nav.

Ansis. Zeltīt? Kā? Tu taču pati teici… Kur tad nu paliek visas tavas nāras un princeses, un zelta pilis?

Zeltīte. Tagad es zinu, ka nav, vairs nav. — Tagad es, tāpat kā tu, nekam neticu.

Ansis. Bet tomēr uznāk brīži, kad tiem jātic.

Zeltīte. Kādēj? Kādus brīžus tu domā?

Ansis. Nu — tad, kad tā grūti ap sirdi, kad spiež… tad, mazākais, ir kāda izeja.

Zeltīte. Bet nav izejas, es tev saku! (Nikni ar kāju uz zemi sperdama.) Nav!… Nekur nevar no dzīves izbēgt. Ej tu kur iedams, it kā pret mūri atduries. Tu vari kost, raudāt, matus plēst — ceļa nav.

Ansis (lēni). Baltā sieva gan zināja ce]u.

Zeltīte. Baltā sieva? Ko tu par viņu zini? Man neviens nav pastāstījis, kādēļ viņa tur (rāda ar roku uz spoku dīķi) — kā tu saki — meklēja izeju.

Ansis. Es nekā nezinu. Un kas tur daudz ko zināt. Bija grūti — aizgāja pati.

Zeltīte. Ak, es… Viņa bija nelaimīga, un es tai pakaļ ķēmojos un baidīju bērnus. Es neredzēju citu bēdas. Kā akla un stulba es caur dzīvi gāju.

Ansis. Kas smejas — neredz; kas acis ar asarām izskalojis, redz daudz vairāk.

Zeltīte. Es tagad atminos, ka arī tu, Ansi, izskatījies arvien tāds bēdīgs, it īpaši pēdējā laikā. Par ko tad tu īsti bēdājies?

Ansis (asi, valodu nogriezdams). Vai tu neņemsi vaii.iagu? Es piesēju meldrus klāt, kā tu liki. (Aiziet pie vitāliem, kur uz kāda zara pakārts vaiņags no ūdensrozēm ar gariem meldriem klāt, un, to noņēmis, atnes Zel- titei.)

Zeltī te. Lai paliek, man tagad vairs netik… Saki labāk, Ansi, — nāvei gan vajag būt kaut kam briesmīgam. Es neesmu vēl neviena miroņa redzējusi. Vai tu esi?

Ansis. Jā. Tas bija kāds vīrs, kas gulēja turpat laukā. Sī brīnišķīgā vienaldzība — vējš vēdina matus, saule dedzina acis — un nejūt, it nekā nejūt… Es nezinu, kā lai es tev īsti to saku, atminos kādu pantiņu:

Bet nekustošais ķermenis Ne mīlas nejūt, ne naida,

Viņš, atsalis un sastindzis,

Gu| slēgtām acīm un gaida.

Zeltīte. Man bail… man tā savādi… it kā es staigātu pa čaukstošām rudens lapām un ieelpotu saldi drēgnu trūdu smaku. Un man tā patīk dzīvot. Nekad es negribētu mirt! Man viss patīk: cilvēki un puķes, un saule, un mežs. Es jūtos tik laimīga, kad es varu izskraidīties tā, ka putekļi gaisā iet, jeb iekrist zālē tur uz pļavas un velties apkārt it kā ripa.

Ansis. Es ticu gan, ka tiem, kas saulē stāvējuši, ir grūti ieiet aukstajā ēnā, bet, kas tur vienmēr ir bijuši, priekš tiem nav nekādas pārmaiņas.

Zeltīte. Nu tu atkal esi bēdīgsl Ansi, mīļo Ansi, ko tad es tev esmu darījusi? Ko es visai pasaulei esmu nodarījusi? Un vai es neko vairs nespēju par labu griezt?

Ansis. Tu man nekā ļauna neesi darījusi, bet, ja tu man vēl ko patīkamu gribi darīt, tad uzliec šo vaiņagu, kuru es priekš tevis esmu vijis.

Zeltīte. Ja tik vien — labprāt. Dod šurp! (Paņem vaiņagu un uztiek to galvā, un staigā, tad lēni, it kā pa sapņiem, neviļus pakaļ darīdama baltajai sievai.)

Ansis (atkāpies, viņu klusi aplūko no tālienes). Tā es tevi vēl pēdējo reizi gribēju redzēt, Zeltīt.

Zeltīte. Kā tu runā! Pēdējo reizi? Kur tad es braukšu — uz Vāczeini, ko?

Ansis. Tad viss būs citādi…

Zeltīte. Kas būs citādi? Ko tu aizgriezies? Kam tu neatbildi? Vai tad es nebūšu vairs tā pati Zeltīte? Ko? (Valda asaras, kas tai ar varu taisās lauzties no acim.)

A tīsis (neizsakāma žēluma pilnā balsi). Zeltīti — — Zeltīte (nespēj vairs valdīties un, skali elsodama, ar rokām aizklāj ģīmi). Ak, Ansi — Ansi — Ansi!

Ansis. Zeltīt, mijā Zeltīt!

Zeltīte (raudādama abām rokām apķērusies ap kļavu). Nu ir pagalam, viss pagalam! Viss beigts — viss, viss,

viss!

Ansis (viņai piegājis, ar drebošām rokām glauda viņas plecu). Zeltīt, nabaga mīļā, — ko lai es daru? Ko lai es daru? Zeltīt, neraudi, neraudi, neraudi… (No istabas puses balsis.)

Zeltīte (uzraujas). Ā! Tur viņi nāk! Ej, atstāj mani. Se, ņem līdzi vaiņagu. Paglabā viņu man vēlāk.

Ausi s. Vai es nevaru te palikt? Vai..,

Zeltīte. Nē, ej! Lūdzams, ej. Es nebīstos, lai nāk, es tiem drīzāk acis izplēsīšu.

(Ansis aiziet, Zeltīte paliek drusku iesānis.)

5. SKATS

Zeltiņš un Kalve nāk ar kāzu viesiem: L u b z a r i un Ķ e m p ē n u papu no istabas.

Ķempe ns. Ta jau nu… ta jau nu… Jāsāk ar uz to māju pusi virzīties. Esam jau nu gan ēduši un dzēruši

tiku tikām.

Zeltiņš. Ņemiet nu par labu, kāds jau tas pašu brūvēts alus bija. Būtu jau vēl varējuši palikt, uzliktu vēl vienu muciņu uz steķiem.

Lubzaris. Nē, nē! No dieva puses, mījo Zeltiņ, man jau tā tas žvingulis galvā iesities, nevarēs vairs ne mājā pārbraukt.

Kalvē. Gan jau nu pārbrauksiet, mēness spīd, būs gaiša braukšana, zirgs pārskries pats.

Ķempēns. Lai jau nu, lai tie jaunie ļaudis ar dabū pie miera iet. Nevar sagaidīt vien, kamēr mēs, veči, ejam projām.

Kalvē. He! lie! he! Nu, nu — tā jau ar nemaz nav. Ķempēns. Nekas, nekas. Mēs jau ar reiz bijām jauni. Zeltiņš. Ja jau nu vairs nemaz nepaliekat, tad iešu palūkoties, vai puiši jūsu zirgus no vāgūža ārā izbraukuši. (Iet pa pagalmu un ierauga Zeltīti)

6. SKATS

Tie paši, Zeltīte.

Zeltiņš. Kas? Tu te? Ko tu te viena pati dari?

Zeltīte. Neko. Tāpat.

Zeltiņš. Kur tu nozudi? Vai nāksi tūlīt atvadīties,

viesi jau taisās braukt projām.

Zeltīte (iet lēni uz istabas pusi, kamēr Zeltiņi aiziet pa pagalmu).

Lubzaris. Re, kur jaunā sieviņa staigā viena pati pa lauku!

Ķempēns. Būs bijusi klēti paraudzīt, vai gultiņa mīksta uztaisīta, vai spilveni labi sapurināti.

Zeltīte (kāpjas soli pa solim atpakaļ. Viņas sejā redzams riebums un neizsakāmas bailes).

Lubzaris. Palūk, kā nu taisās bēgt. He! he! hei

Ķempēns. Bēg kā vistiņa no vanadziņa.

Zeltiņš (sauc no vāgūža puses). Nākat nu, zirgi jau gatavil

Ķempēns. Nu, ta nu sveiki! Novēlu jums labas, kuplas laimes uz to jaunu dzīvi.

Kalvē. Man tas gods jums pateikties. Iešu jūs pavadīt.

Lubzaris. Ardievu, jaunā saimniece! Diez kur palikusi? (Skalās apkārt. Zeltīte aizbēgusi aiz kļavas.)

Ķempēns. Sveiki! Sveiki! Nenāciet nu vairs tālāk līdzi. Ejiet labāk gūstīt savu vistiņu.

(Visi atsveicinājās un aiziet.)

Kalvē (pavada viesus līdz pagalma vidum, tad atgriežas ātri atpakaļ un skatās pētīdams pēc Zeltites).

7. SKATS.

Zeltīte, Ka lv ē.

Kalvē. Kur tad tu nu paliki, mazā nebēdniece? (Ierauga Zeltīti, aiz kļavas paslēpušos.) Re, kur paslēpusies!

Zeltīte (saņēmusies stingriem soļiem nāk uz priekšu un grib viņām iet garam uz istabu).

Kalvē (rokas izplētis, aizstājas viņai ceļā). Kur nu tā grib steigties, mana cielaviņa?

Zeltīte. Gulēt.

Kalvē. Es jau arī gribu gulēt.

Zeltīte. Laižat!

Kalvē. Ne tur uz istabu. Mēs iesim uz klēti.

Zeltīte. Kas?

Kalvē. Uz klēti iesim. Es tevi nešūs aiznesīšu.

Zeltīte. Uz klēti? Es ar jums?!

Kalvē. Nu jau nesauksimies vairs par «jūs». Ak, kā es ilgojos tevi apkampt. Nemaz nevarēju vakara sagaidīt.

Zeltīte. Laidiet mani mierāl Ko jūs no manis gribat?

Kalvē. Pirmīt neļāvies bučot, nu tu man atmaksāsi…

Zeltīte. Neskaraties man klāt, es jūs nevaru ieredzēt.

Kalvē. Arvien vēl ērkšķaina! Neko nelīdzēs, nu tu man vairs neizbēgsi.

Zeltīte. Jūs man riebjaties.

Kalvē. Tu man piederēsi…

Zeltīte. Nost! Es kliegšu, lai visa māja saceļas.

Kalvē. Klus’. — Es tev (Satver viņu.) Es tevi

nepalaidīšu…

Zeltīte (saķer kādu akmeni). Neiedrošinies man nākt tuvu, citādi es tev sviedīšu ar šo akmeni.

(Zeltiņš nak atpakaļ, viesus pavadījis.)

8. SKATS

Tie paši, Zeltiņš.

Zeltiņš. Kas te par troksni?

Kalvē. Jūsu pašu meita. Grib man ar akmeni sviest.

Zeltiņš (pagriežas uz Zeltīti, kas arvien vel stāv, draudēdama ar akmeni rokā). Vai dzi? Kas tās par būšanām? Vai sāksi atkal kumēdiņus taisīt?

Zeltīte. Es viņu neciešu. Lai viņš man nenāk tuvu!

Kalvē. Gribēju viņu apkampt, bet šī man ar kājām, ar rokām pretim.

Zeltiņš. Uz vietas ej savam vīram līdz.

Zeltīte. Es neiešu.

Zeltiņš. Vai dzirdēji iet, kad es tev lieku!

Zeltīte. Nemūžam!

Kalvē. Paskat nu, tā man gan būs laba sieva.

Zeltīte. Es — tava sieva? Tu nelieti! Tu riebums!

Kalvē. Kas joks, tas joks, bet nu ir tiešām par traku. Es lūdzu, mīļo sievastēv, pavēliet savai meitai, lai viņa man paklausa.

Zeltiņš. To es viņai mācīšu. Pag, pag! Paej tu drusku projām, mums jāizrunājas diviem vien.

Kalvē. Labi. Es turpat klētī gaidīšu. (Iet uz klēti. Nospļaujas, iededzina papirosu un tad aizcērt ar sparu aiz sevis klēts durvis.)

9. SKATS

Zeltīte, Zeltiņš.

Zeltiņš. Nu! Iesi!

Zeltīte (ar šausmam novēršas).

Zeltiņš. Ko tu griez muguru? Dzirdi, ka es ar tevi runāju.

Zeltīte (piepeši nokrīt tēvam priekšā ceļos). Tēvs, apžēlojies! Es nevaru…

Zeltiņš. Vai tu no jēgas esi izgājusi!

Zeltīte. Tētiņ, mīļo, mīļo tētiņ, glāb mani! Es ar viņu nevaru dzīvot, viņš man pretīgs kā rūgta nāve.

Zeltiņš. Nebrēc man te priekšā! Vai es tavus niķus nezinu!

Zeltīte. Es tevi visur klausīšu, es strādāšu kā prastākā kalpone, akmeni uz akmeņa es celšu, tikai viņu nē — dzen viņu no mājām projām.

Zeltiņš. Tevi pašu es izdzīšu. Ar suņiem es tevi no mājām izrīdīšu, ja tu man neklausīsi.

Zeltīte (uzraujas augšā). Labi. Es tad arī iešu plašā pasaulē. Es skriešu bez atpūtas, cik manas kājas mani nesīs, tikai projām no šī nelieša.

Zeltiņš (sagrābj un purina viņu aiz rokas) Tu man — tu! Vai tu gan domā, ka tā ir ganu spēle. Papriekš salaulāsies un tad skriesi no vīra projām. Tev jāpaliek pie sava vīra — uz māžu.

Zeltīte. Un tu man to saki? — Tu?

Zeltiņš. Pati tu vairs nesajēdz, ko tu runā un dari.

Z e lt ī t e. Tu man to saki! Un tu pats man liki viņu precēt.

Zeltiņš. Un es tev lieku arī paklausīt, kā krietnai un godīgai sievai pienākas.

Zeltīte. Nekad! Es neklausīšu!

Zeltiņš. Neklausīsi? Tu? (Zils aiz dusmām sit uz galdu.) Uz vietas es tevi nositīšu!

Zeltīte. Sit mani. Es vairs nebīstos. Man vienalga. (Balss viņai pārtrūkst asarās.) Tu mani sakali, saķēdēji ar šo riebekli. Es nekā nezināju, es nekā nesapratu — un tu mani esi vedis kā jēru uz kaušanu, it kā jēru — ne drusciņ tev manis nebija žēl — nevienu drusciņu. (Aizraujas elsodama.)

Zeltiņš. Tu man to teiksi, kam cs visu savu mūžu savus sviedrus un pūliņus esmu upurējis?!

Zeltīte. Kas tev deva tiesības par mani nolemt — grūst mani pazušanā?

Zeltiņš (ar no krūtīm izlauzušos dobju sāpju kliedzienu). Glābt es tevi gribēju, glābt! Lai tu nenokļūtu tur, kur tava māte…

Zeltīte. Kas ir mana māte? Saki! Šoreiz tu man vairs nedrīksti izvairīties. Es vairs neesmu bērns. (Sāpīgi.) Sinī brīdī es esmu veselus gadus pārdzīvojusi. Atbildi!

Zeltiņš (aizgriežas projām. Drūms klusums).

Zeltīte. Es prasu atbildi. Man jāziri viss.

Zeltiņš. Laid mani. — Par agru… Tev mūžs vēl priekšā, tev jādzīvo.

Zeltīte. Mana dzīve ir salauzta. Tu to salauzi.

Zeltiņš. Ne es tas biju. Tu pati, tava iedzimtā ļaunā asins tevi velk uz leju un grūž postā.

Zeltīte. Ko tu runā? Dod skaidrību. Es nekustēšos ne no vietas. Es kliegšu visā pasaulē, ka tu mani klusu nokauj un nesaki, par ko.

Zeltiņš. Tu to gribi. Nu, tad zini: tava māte bija netikle, un tu — esi viņas…

Zeltīte. A!! (Iekliegdamās streipuļo.) Es? — Es neesmu lava meita… Mana māte…

Zeltiņš. Dievs to zin, kā es viņu mīlēju. Uz rokām es to nesu, savu dzīvību priekš viņas būtu atdevis…

Zeltīte. Mana māte… Es… ak!… ak! Man ir, it kā mani kāds būtu aplējis ar karstu, smirdošu riebumu,— ak, kaut cs zemē iegrimtu! Un viņa to varēja paciest! Un viņa vēl spēja dzīvot! — A! (Piepeši uzlēkdama.) Viņa ir tā, kas tur? (Rāda uz dīki.) Baltā sieva?

Zeltiņš (pamet ar galvu).

Zellī te. Aiz sirdēstiem, aiz kauna un nožēluma viņa

meklēja galu.

Zeltiņš (iesmejas dobji un sausi). Viņa? — Nē! Viņai tas ir prātā nenāca. Tas tikai bija sākums, nu nāca īstā dzīve.

Z e lt ī t e. Vēl

Zeltiņš. Tu jau gribēji visu zināt. Uzklausies labi. Kad es viņai visu biju piedevis, es viņu atkal satiku turpat pie diķa (rada uz spoku dīķi) vītolos ar — — citu.

Zeltīte (pie visas miesas drebēdama). Un tu, ko tu darīji?

Zeltiņš. Ko tu domā, kas man bij jādara?

Zeltīte. Tu — viņu (Izgrūž briesmīgu kliedzienu un nokrīt paģībusi.)

(Bridis drūma klusuma.)

Zeltiņš. A — viņa nekustas — vai es viņu?… (Nometas pie Zeltites ceļos, viņu taustīdams un glaudīdams.) Zeltīt, mana meitiņ, mans bērniņ, dzirdi savu nelaimīgo tēvu! — Es esmu tavs tēvs, jo es tevi esmu — mīlējis… Skaidru un šķistu es tevi gribēju uzglabāt, tev nebij nogrimt tur, kur viņa, — Zeltīt, mazā Zeltīt, tikai drusku atver acis! — Es viņu atkal aizdzīšu, to lupatu, mēs dzīvosim atkal divi vien — Zeltīt, Zeltīt!

Zeltīte (grūti nopūšas un tad atver acis un paceļas sēdus).

Zeltiņš (priekā drebēdams). Tu vēl esi dzīva, tu atver acis!

Zeltīte (ierauga tēvu, ar izbailēm). A! Tu slepkavai (Saļimsi atkal.)

Zeltiņš. Mans dievs, ko man darīt! Es iešu atnesīšu ūdeni. (Paņem Zeltīti un aiznes uz dārza solu un pats aiziet ātri uz istabu.)

10. SKATS

Zeltīte, Kalvē,

Kalvē (paver klēts durvis un ierauga Zeltīti vienu). A, nu būs mīksta kļuvusi! (Pielavās viņai klāt.) Kas tas? Nekustas? — Apģībusi? Vēl jo labāk. (Sagrābj ātri viņu un nes.)

Zeltīte (pie klēts durvīm atjēdzas. Izgrūž kliedzienu un izrāvusies skrej uz dīki).

Kalvē. Kur viņa palika? Kas? Dīķi ielēca? (Zeltiņš nāk no istabas ar ūdeni, dvieli un dažādām zāļu pudelītēm.)

11. SKATS

Zeltiņš, Kalvē.

Zeltiņš. Ko tu gribi?

Kalvē (pārbijies). Viņa — — Viņa tur! — tur! Redziet!

Zeltiņš. Kas — viņa? Ne pirksta vairs tu viņai ne- pie!iksi, laid viņu mierā!

Kalvē. Tur ielēca iekšā!

Zeltiņš. Kas?!

Kalvē. Dīķi ielēca! Glābjat!

Zeltiņš (izgrūž dobju kliedzienu, slreipujo uz dīķa pusi, tad nokrīt krampjos).

Kalvē. Viņam krītamā kaite! Glābjat! Vai neviena nav tuvumā? E, puiši! (Dauza pie istabas durvīm.) Augšā! Palīgā! (Skrej uz dīka pusi.) Viņa nogrimusi, es to vairs neredzu.

Puiši (izskrej no istabas, liels uztraukums).

Kalvē (aiz vītoliem). Šurp! Velciet viņu 110 diķa ārā!

Puiši (ap saimnieku). Saimnieks nokritis. Odeni šurpu! (Citi aizskrien pie dīka.)

Zeltiņš (vēl pakustas, tad izlaiž garu).

Priekškars.

Content

Pliekšāne Aspazija Elza Zeltīte

Personas:

PIRMAIS CĒLIENS

OTRAIS CĒLIENS