Avots 1987.01

Avots 1987.01

proza,dzeja,publicistika, kritika.

LATVIJAS LKJS CENTRĀLĀS KOMITEJAS UN LATVIJAS PSR RAKSTNIEKU SAVIENĪBAS LITERĀRI MĀKSLINIECISKS UN SABIEDRISKI POLITISKS ŽURNĀLS JAUNATNEI. IZNĀK KOPS 1987. G. IZDOD LATVIJAS KP CK IZDEVNIECĪBA RĪGA.

Kopgaitā ar jauno paaudzi līdzās citiem preses izdevumiem savu darbdienu sāk «AVOTS». Arī tā gaitas galvenais apliecinātājs — vārds. Cik ietilpīgs tas būs? Un kas aiz tā? Patiesības tiešums vai šķietamība, iegūtais vai vēlamais? Gribētos, lai precīzs, argumentēts, niansēts tas palīdzētu darīt bagātāku lasītāju domas ekipējumu un pārliecības spēku. Lai pietiek mākas saredzēt mūsu ikdienu tās vēsturiskajā perspektīvā un dialektiskajā augšupejas virzībā!

Ko jaunais lasītājs gaida no žurnāla? Tas atkarīgs no katra garīgajām interesēm, gaumes. Bet ir viens kopsaucējs. Viņš vēlas tajā ieraudzīt sarunu un rast atbildes uz tiem daudzajiem jautājumiem, kas satrauc dzīves ceļa sākumā.

Mans vēlējums — lai žurnāls kļūst par stipru, uzticamu palīgu tik atbildīgajā jaunā cilvēka veidošanas procesā!

IVARS PRIEDĪTIS, Latvijas ĻKJS CK pirmais sekretārs

VIENAS ZEMES DIVI STRAUMES

Notikums ir nopietns. Mazliet pat sensacionāls. Nebija nekā, un nu Latvijas literārajai jaunatnei savs žurnāls, patiesībā uzreiz divi, kurus galvenā redaktora Aivara Kļavja vadībā izdos viena redakcija. «Avots» un «Rodņik». Viens latviešu, otrs — krievu valodā. Iegūstam balsi savā tautā un atbalsi citās tautās — visur, kur pasaulē lasa latviešu un krievu valodās. Jaunie žurnāli aicina rādīt augstas starpnacionālās saskarsmes kultūras paraugu.

Tām ir jābūt skaistām, saturā un formā neatkārtojamām lappusēm — caur iežiem lauzusies un šķīstījusies doma, nenovēršami augšup triekts spēks. Slāpju veldzēšana. Sāpju uzrādīšana. Dziedināšana ar avotūdeni. Tāds ir avota darbs, un Latvija ir avotiem bagāta zeme.

Simbolu, alegoriju un filozofijas žurnālu nosaukumā daudz abās valodās. Tajā ir pazeme, no kuras lauzties, un saule, kuras viss spektrs lūst vienā sīkā lāsē.

Pirmajam numuram gaismā nākot, novēlu katrai abu žurnālu lappusei kļūt par Latvijas radošās jaunatnes garīgās enerģijas poligonu!

JĀNIS PETERS, Latvijas PSR Rakstnieku savienības valdes priekšsēdētājs

Sākot savu gaitu, žurnālam «Avots» jāpatur prātā, ka rakstnieku un lasītāju starpā jau sen pastāv zināma pretruna. Lasītāji domā, ka literatūras ir pārlieku daudz un to visu nav iespējams izlasīt, tāpēc labāk, lai tās būtu mazāk.

Rakstnieki domā — jo vairāk literatūras, jo labāk: vieglāk publicēt. Bet katram jaunam izdevumam, arī žurnālam «Avots», jāpalīdz atrisināt šo pārpratumu, proti, jāpublicē pēc iespējas vairāk un visaugstākās kvalitātes literatūru.

SERGEJS ZALIGINS, rakstnieks,

Latvijas PSR Nopelniem bagātais kultūras darbinieks

Galvenais redaktors AIVARS KĻĀVIS. Redakcijas kolēģija: EDGARS BĀNS, ILMĀRS BLUMBERGS, KLĀVS ELSBERGS (nodaļas redaktors), VLADIMIRS KANIVECS (galvenā redaktora vietnieks), STAŅISLAVA MARSONE, MIERVALDIS MOZERS, SERGEJS NIKOLAJEVS, MĀRIS OGA, JĀNIS PETERS, JĀNIS ROKPELNIS, BAIBA STASANE, ĀDOLFS ŠAPIRO, AIVARS TARVIDS (atbildīgais sekretārs), PĀVILS VI5NEVSKIS, IMANTS ZEMZARIS, ROSTISLAVS ZUBKOVS. Redaktori: TATJANA FASTA, GINTS JANSONS, RUDĪTE KALPIŅA, OĻEGS MIHAĻEVICS, NORMUNDS NAUMANIS, EVA RUBENE. Mākslinieciskā redaktore ANDRA NEIBURGA, tehniskā redaktore INĀRA JURJĀ^E.

REDAKCIJAS ADRESE: PASTA INDEKSS 226081, RĪGA, BALASTA DAMBĪ 3, ABONEMENTA KASTĪTE 3S. TELEFONS 461190. MANUSKRIPTUS ATPAKAĻ NEIZSNIEDZ. IZNĀK VIENU REIZI MĒNESĪ.

NODOTS SALIKŠANAI 6.11.86. PARAKSTĪTS IESPIEŠANAI 10.12.86. )T 00226. FORMĀTS 60X90/8. OFSETA TEHNIKA. 10 + 0,5 UZSK. IESPIEDL., 13,3 IZDEVN. L. METIENS 100 000 (LATVIEŠU VALODĀ — 85 000, KRIEVU VALODĀ — 15 000). PASŪT. NR. 1568. IESPIESTS LKP CK IZDEVNIECĪBAS TIPOGRĀFIJĀ 226081 RĪGA BALASTA DAMBĪ 3. …

© LKP CK izdevniecība, «Avots», 1987.

ANDRIS PURIŅŠ

ZILĀ JUMPRAVA

MAZLIET IRONISKS ROMĀNS

Mani sauc Aigars Laiviņš. Pēc nedēļas klāt būs pirmais septembris, un es sākšu iet desmitajā klasē. Pat īsti nezinu, ko lai saku. Nedēļa vēl atlikusi, lai mierīgā garā visu pārdomātu, bet varbūt ari nepārdomātu, tikai atcerētos. Kā man patiks labāk. Tāds nu es esmu. Vienmēr cenšos darīt to, kas pašam liekas labāk. Diemžēl ne vienmēr tas no manis ir atkarīgs, un, tīri šausmas, pēdējā laikā jūtu, ka nākotne šai ziņā draud kļūt vēl bēdīgāka.

Taču visu pēc kārtas. Senajiem romiešiem esot bijis teiciens par olu, proti, pirms tu stāsti par vistu, vispirms pastāsti, kur radusies ola, no kuras vista izperēta.

Ola tika izdēta astotās klases pavasarī. Tad es mācījos tai pašā skolā, kur tagad. Nav svarīgi, kur tā atrodas. Pateikšu tikai, ka ne rajona centra pilsētā, bet ne ari laukos. Vispār, tādā vietā, kuru nedaudz aizvainojoši sauc par mazpilsētu. Pietiekami tālu no lielās civilizācijas, lai bagātīgi varētu augt visādi zaļumi un puķītes, bet ari pietiekami tālu no laukiem, lai tā bagātība augtu pati no sevis. Pamazām talkās jau viss bija sastādīts, taču, pēc mūsu skolas direktores domām, galvenais tomēr aizmirsts. Proti, liela un apaļa puķu dobe parādes fasādes priekšā, tieši tur, kur cilvēka ceļš pa taisno ved skolā iekšā. Laikam direktorei likās, ka citādi ceļš uz zinībām iznāk pārāk jau nu taisns. It kā to garīgo labirintu nepietiktu pašas skolas iekšienē!

Kādu dienu atbrauca samosvals un izgāza puskravu melnzemes. Ap šo laiku es savam toreizējam bijušajam draugam, bet diemžēl joprojām esošajam klasesbiedram Rūdim jau otro reizi piesolīju pa fizionomiju.

—    Ja tu, resnais, neatšūsies no Ilonas, tad būs tā, ka mazmājiņā pielipsi pie sienas kā mīklas bumbiņa!

—     Ja tu, tievais, neliksi mierā Ilonu, tad es tev pašam vienreiz tā žaušu, ka havajas dēļu šķirbā iesprūdīsi kā sērkociņš! — viņš drosmīgi saka pretī (kam — man?!) un raugās apaļu ģīmi, kurš arvien vairāk piesarkst.

Jā, pie horizonta bija parādījusies Ilona. Ne jau tādā nozīmē, ka viņa nebūtu bijusi. Visu laiku tai pašā telpā vien sēdējusi kopš pirmās klases, bet — kā ar Halleja komētu: šī arī eksistē, lidinās kosmosa plašumos, un tu zini, ka viņa ir, tikai no tā nav ne silts, ne auksts. Un te viņa pēkšņi parādās pie debesīm, tu ieraugi un paliec no visa tā stulbs. Ar komētu, protams, vienkāršāk — uz to var skatīties miljoniem cilvēku, vienalga, viņa pieder visiem un nevienam konkrēti, jo rokas par īsām, pat aptaustīt nevari. Citādāk ar tādu Ilonu, kura staigā tev degungalā un kurai piebakstīt vari jebkurā brīdī. Un piebakstīt var arī tāds Rūdis, un aizliegt to viņam nevar neviens, tikai pats bakstīšanas objekts (ja grib, protams). Tāda situācija cilvēku var padarīt galīgi slimu.

Ap to laiku, kad pēc mīlīgā pavasara lietutiņa no melnzemes kaudzes sāka dīgt laukā visādas zālītes un nezālītes, bija klāt reize, pec kuras spēkā vajadzēja stāties Jāņa Raiņa teiktajam: «Runas ir garas, darbs ir īss.» Sazin kādām vajadzībām izkaucis no senčiem kvartu, Rūdis taisījās vest Konu un Ligitu (viņas draudzeni) ekskursijā uz Rīgu. Aizvest un notriekt vecāku sūri grūti pelnīto naudiņu kafūžos un citās izpriecu iestādēs. Tas nekādi neatbilda padomju skolēna morāles un ētikas normām un bija pēdējais grams svaru kausā. Turklāt taisnība manā pusē ari vēl tāpēc, ka es biju pabridinājis Rūdi, lai neved. Lai mana sirdsapziņa būtu pilnīgi tīra, es prātīgi aprunājos ari ar Ilonu.

—     Zini ko, Ilon! Labāk nevajag!

—     Ko nevajag? — viņa tā zobgalīgi raugās manī ar savām zilajām actiņām, un vispār ir ļoti skaista.

—     Tu labi zini, par ko es runāju! Un ko tu Rīgā neesi redzējusi? Aizejam labāk vakarā uz kino.

—     Ko es kino neesmu redzējusi?

—     «Nolaupīšanu pa amerikāniski».

—     Es uz lētām rietumu komercfilmām neeju.

—     Ko nu lej!

—           Turklāt tev latviešu valodā divnieks — pareizi jāsaka «Nolaupīšana amerikāņu gaumē».

—           Nečiepsti! Labi! Tad es vakarā aiziešu pie tevis. Televizorā rāda operu «Kņazs Igors». Tas ir kaut kas nopietnāks.

—     Tā? — viņa joprojām raugās zobgalīgi.

—           Nu ja, kaut kas no klasikas. Man televizors sabojājies.

—           Labi, — viņa koda lupas. — Nac! Es pateikšu mammai, lai viņa tevi ielaiž un ieslēdz televizoru.

—           Paklau, skuķīt! — tagad es metu visas apkārtrunāšanas pie malas un saku dobji vīrišķīgā balsī. — Nu tad šovakar kafūzī pie koktei|a glāzes izskaiti, cik tavai resnajai jūrascūciņai ir zobu. Rīt ap to pašu laiku tu varēsi pārskaitīt. Deru, ka cipari nesakritīs.

Viņa tikai noķiķina, apgriežas uz papēža un prom ir.

Lai iet, lai iet, nelaimīgā komēta! Nolādēts, kāpēc man viņā vajadzēja tik traki ieķerties!

Es drūmi blenzu pa otrā stāva gaiteņa logu tai melnzemes čupā skolas priekšā, un tikpat melna tēlojās mana dzīve. Kaut gan arī tāpat kā tur dīgstošie zaļās zāles stiebriņi daži cerību asni manā dvēselē bija palikuši. Ne jau vienmēr Ilona bija tāda. Neretas taču bija reizes, kad mēs kopā gājām uz diseni, ēdām saldējumu un dzērām kafiju____________

Tagad es saprotu, kā cilvēks dēļ nelaimīgas mīlestības sāk meklēt mierinājumu alkoholā. Taču tādu domu tūlīt atmetu. Es taču biju sportists, un turklāt iedomājos, ka tas tikai viņai glaimotu, ja viens čalis viņas dēļ būtu nodzēries!

Nākamrīt mēs ar triumfējoši smīnošo Rūdi iegājām pirmā stāva mazmājiņā. Bet patiesībā puikiņš bija noraustījies, ai, kā bija! Publika arī sanākusi.

Es muti nedzesēju. Žliukt — viņam pa mūli! Šis — bah — man pa pakrūti!

—           Ak tā, tu kausies! — es iebrēcos un likos viņam virsū. Taču, ak vai! Cik zibenīgi viss bija sācies, tik zibenīgi arī beidzās. Par lielām skumjām publikai iestādījumā ienāca fizkultūras učuks un bez garām runām aizveda mūs pie direktores.

Direktore kā jau direktore, pēc apmēriem atbilstoša ieņemamajam amatam. Smagi pūta, klausīdamās fizkultūrieša ziņojumu.

—     Paldies, Jāni! Jūs esat brīvs!

Kad šis izgāja, nopētīja mūs, it kā redzētu pirmo reizi. Kāpēc mēs, pieauguši cilvēki, esot kāvušies?

Nu, ko es? Neiešu jau jaukt svešu cilvēku mūsu personiskajās attiecībās, lai gan taisnība manā pusē.

—           Biedre direktore! — es saku un pamāju uz Rūda pusi.

—     Tam tur nekaunīgs ģīmis. Kā ieraugi, tā prasās pēc ķieģeļa!

Rudi neizdodu vis! Rūdis arī grib but džentlmenis, paskaidro direktorei:

—           Biedre direktore, viņš mani šodien no rīta nepasveicināja pirmais!

Tā nu direktore ne pie kādas skaidrības īsti netiek. Jūtams tikai, ka viņai nav īpašas vēlēšanās aicināt uz skolu mūsu radītājus, ka viņa ir nogurusi no visa un ka vasaras brīvlaiku gaida ar tādu pat nepacietību kā mēs.

Viņa sāk mūs pierunāt salīgt mieru.

Kaut gan man riebjas pieskarties Rūda rokai, mīļā miera labad es, savilcis seju riebuma grimasē, pasniedzu viņam divus pirkstus. Viņš tos cenšas pēc iespējas sāpīgi saspiest, bet, kad neizdodas, demonstratīvi noberzē plaukstu gar bikšu staru.

Direktore nopūšas, paņem mūs katru aiz rokas un aizved pie loga.

—     Redzat tur kaudzi melnzemes?

—     Jau divas nedēļas kā redzu, — es noņurdu.

—     Skolas priekšu tā taču neizdaiļo?

—           Sen jau laiks ar to kaudzi kaut ko darīt, — konstatē Rūdis.

—           Skaisti būtu, ja šīs kaudzes vietā būtu glīta, apaļa puķu dobe, aplikta ar dekoratīviem keramikas ķieģeļiem, vai ne, zēni? — tā direktore.

—           No estētiskā viedokļa, bez šaubām, — atkal piekrīt Rūdis.

—     Un arī no praktiskā būtu, — es iespraužu. — Kad pie mums ieradīsies kārtējās komisijas, tad par mušu skolu bus labākās domās.

Direktore nogroza galvu, dzirdēdama manu lietišķo spriedumu, tad mundri saka, ka mēs taču esot tādi ļoti saprātīgi puiši, un tāpēc būtu bezgala jauki, ja par abiem draudzīgi šadu dobi izveidotu. Sarežģīti tas neesot, materiālus un darbarīkus iedošot viņas vietnieks saimniecības darbā, pastāstīšot, ka javeido un kā jāstāda. Tas būšot mūsu miera līguma simbolisks un reizē praktisks apliecinājums. Kas vēl vairāk cilvēkus varot sadraudzēt, ja ne kopīgs darbs.

—     Tā ir taisnība, biedre direktore, — es piekrītu, jo tas tik tiešam ir tā. — Bet kopīgs darbs ar ko? Ar šito? Tad jau es labāk ka Džordāno Bruno kāpju sārtā!

—      Bet es kā Galileo Galilejs esmu ar mieru iet uz kompromisu, — liekulīgi novelk Rūdis.

Kā tad! It kā es tev neredzētu cauri! Tagad rezultāts ir 1:0 tavā labā! Tagad nākamo punktu tu gribi dalīt uz pusēm!

1,5:0,5!

Un es auksti saku:

—     Nē!

—     Es zvanīšu taviem vecākiem, Laiviņ! — tā brīdinoši direktore.

—     Lūdzu, zvaniet, biedre direktore! — tā lepni es. — Telefons jau jums ir!

Ha, ha! iekšēji pasmējos. Lai arī mammucis bieži domā par mani ne tā, bet, kad kāds cits domā par mani ne tā, tad viņa uzreiz sāk domāt tā, kā vajag. Paps aizņemts ar savām lietam un atļauj mammucim domāt par mani savā vietā gan šā, gan tā. Vienīgi mans vecākais brālis tāds pastulbs padevies, bet par viņu vēlāk.

—     Es zvanīšu uz darba vietām vecāku priekšniecībai, — tā draudoši direktore.

—     Zvaniet, biedre direktore! Aizliegt es jums to nevaru.

Lai tak zvana! It kā kādam tur interesē, ko viņu darba biedra

bērns skolā savārījis! Ja būtu kiosku uzlauzis vai kādu nositis, tad nu vēl tā! Kādam nāktos priekš kolēģa cept pozitīvu raksturojumu un varbūt pat sūtīt sabiedrisko žēlotāju uz tiesu.

—     Tu kļūsti nekaunīgs, Laiviņ! — tā nikni direktore. — Es zvanīšu sporta skolas direktoram!

—     Tad es ieteiktu jums zvanīt parīt, — kaunīgi saku. — Tad viņš atgriezīsies no komandējuma Tadžikijā.

Hi, hi, mīļā direktore, ja tu mītu divriteņa pedāļus tik talantīgi kā es, tad saprastu, ka zvanīšanai nav lielas jēgas. Turklāt es stabili mācos uz «četri» un «trīs», un kas vēl normālāks vajadzīgs?

Bet to jau direktore droši vien pati labi zināja. Tāpat vērtību tām idejām par skolas iespējām ietekmēt mani ar administratīviem līdzekļiem. Tagad droši vien viņa iedomājas par visādām komisijām, varbūt pat tādām, kas saistītas ar miliciju, bet tūlīt pat atmet tādas domas, jo tas tikai liecinātu par pašai skolai izrakstītu nabadzības apliecību. Tā nu tas ir, un tik daudz pat es saprotu, un tur nu nekā nevar darīt, neskatoties uz visvisādām reformām. Man direktores ir cilvēciski žēl, bet arī es nevaru piekāpties. Viņai tas jāsaprot, bet viņa grib, lai es saprastu viņu.

—     Saproti, Aigar, — direktore grūtsirdīgi saka. — Runa taču nav par to puķu dobi. Runa ir pavisam par ko citu.

—     Jā, — es nopūšos, un viņa mūs atlaiž.

Kad mēs izejam gaitenī, Rūdis manī palūkojas tādām valgām teļa acīm. Ziniet, teļiem ir tādas acis, ka liekas, it kā šie sevi iedomātos par visas pasaules tikumu iemiesojumu.

—     Tad ejam pie Ozoliņa pēc tām sēklām un sīpoliem, ja? — viņš vaicā.

—     Ej vien, teļš, kas tev liedz? — es dzēlīgi atsaku.

Rūdis vairs neko nesaka, slāj prom.

Stādīt kopā ar tādu teļu simbolisku «miera klumbu»? Kad čaļi ieraudzīs, tad neņirgs vis simboliski, bet pa īstam, un pareizi vien būs.

Dziedāšanas stunda jau bija sākusies. Vieni spēlēja «desas» vai rendzju, citi šāva «kuģus», vēl citi dziedāja, arī Ilona, un skolotāja bungāja klavieres uz pusslodzi, jo otru pusi viņa strādāja mūzikas skolā, kad ienāca Rūdis.

Skolotāja pārtrauca spēlēt, citi dziedāt, un visa klase pievērsās Rūdim. Rokās viņam bija prāvs polietilēna maišelis, kurā visādas tūtas un tūtiņas. Viņš atvainojās un gāja uz savu vietu. Klase saka smieties un smējās kā traka. Es jau biju paguvis izstāstīt, kā Rūdis uzvedies direktores kabinetā, kā luncinājies šai apkārt, kā līdzis ar mani mieru un gaudojis, lai (aujot stādīt dobi skolas priekšā un piedodot par kaušanos, ka nemūžam viņš vairs tā nedarīšot. Kā savukārt direktore draudējusi man ar visu, ar ko vien varējusi, un kā es tomēr biju varonīgi izturējis un atteicies stādīt puķu dobi.

Paglūnēju Ilonā. Sēdēja, degunu dziedāšanas bībelē iebāzusi. Nu arī viņai tika šāda tāda atblāzma no sava kavaliera «slavas»!

—     «Sēkliņkaisis»! — es skaļi saku, un visi atkal rēc, neraugoties uz skolotājas apsaucieniem un griezīgu taustiņu bungāšanu. Šis gan neko. Apsēžas mēms un kluss, tāds pavisam mierīgs, it kā saimniecības vadītājs būtu šo nohipnotizējis.

Nākamā stunda bija pēdējā — fizkultūra. Šis laikam učukam bija atprasījies, jo jau starpbrīdī, kamēr mēs pārģērbāmies, aizcilpoja ar savu sēkliņmaisu.

Kamēr mēs sporta laukumā staipījāmies un spēlējam basketu, Rūdis skolas priekšā rakājās kā kurmis. Tīri smiekli nāk! Ar Janku un Kārli vienu brīdi pat aizšmaucām paskatīties. Un tik zobojamies, bet šis nekā, it kā mēs būtu tukšs gaiss.

Nu labi! Fizene beidzas, mācības arī cauri, bet šis turpina šivereties kā resnais kurmītis. Citām klasēm arī padota informācija — lai nāk un skatās, kā Rūdis Kalns laizās klāt direktorei, kur Aigars Laiviņš to varonīgi atteicies darīt. Viens otrs nāca arī. Šādi tādi sīkie arī blenž, lai zinātu priekšdienām, ka jāsmērējas klāt priekšniecībai.

Bet līdējs jau aplicis dobei apkārt keramikas ķieģeļus, nudien, pavisam apaļa iznākusi, nogrābsta zemi līdzenu un tad ar diviem lineāliem un vienu cirķeli kaut ko rēķina, mēra, tad velk dobē svītras un dur ar pirkstu bedrītes.

—           Nepārcenties, «sēkliņkaisi», nepārcenties! — es saku.

—     Tik un tā direktore roku pabučot nedos!

Šis atkal nekā neatbild. Kas man! Es eju mājās.

Ilonu es viņam atsitu. Laikam jau nu diez ko ērti ar tādu staigāt nav. Šis gan centās turēties pretim, bet ko tāds nožēlojams «sēkliņkaisis» pret Aigaru Laiviņu var iesākt?

Kaut gan godīguma dēļ jāsaka, ka Ilonas attieksme pret mani palika tādi pati, vienīgi ar Rūdi vairs nestaigāja. Viņai, redziet, ne visai patikusi mana stratēģija un taktika. Vēl godīgāk sakot, viņai bija pat šādi tādi iebildumi. Un, ja pavisam godīgi, diez kādās labās domās viņa par mani nebija. Bet, ja par visiem simt procentiem godīgi, tad man vajadzēja atzīties, ka esmu rīkojies nesmuki. Taču, kad vēl atzinos, ka tā esmu darījis tikai aiz lielas patikšanas uz Ilonu, tad pamanīju, ka tas tomēr viņai glaimoja, kaut arī viņa centās to neizrādīt.

Bet ar Rūdi tomēr nestaigāja, un tas bija galvenais.

Tad Ilonas vietā Rūdis iemīlējās savā puķu dobē. Laistīja, ravēja, pat kaut kādu ķīmiju virsū kaisīja, greizsirdīgi uzmanīja, lai sīkie neizbradā vai kādu puķi nenorauj. Es jau dažbrīd sāku domāt, vai aiz tās nelaimīgās mīlestības «sēkliņkaisis» nebūs nojūdzies. Tomēr laikam ne, stundās tāpat atbildēja uz «četri» un «pieci».

Bet, kad puķītes tur sāka ziedēt, tad dobe skolas priekšā iederējās tīri labi, likās pat, ka vienmēr būtu tur bijusi.

Un tad pienāca liktenīgā stunda. Trīs dienas biju atbrīvots no mācībām sakarā ar sacensībām Viļņā. Tur minu pedāļus tik spēcīgi un taktiski pareizi, ka finišēju otrais.

Ceturtās dienas rītā lepni eju uz skolu. Pa priekšu iet divi sīkie. Pagriežas atpakaļ, noglūn un sačukstas. Nu, domāju, tad jau būs par maniem panākumiem avīzē iekšā. Bet ievēroju, ka viņi tā kā smīn. Uzsaucu, vai sagribējies norauties? Šie neko un aizjož uz skolu.

Atskatos. Nāk Ilona un Ligita.

Es pieeju klāt Labrīt no rīt’! Ligita nosmīn, bet Ilona demonstratīvā vēsumā mani neievēro un pasoļo vien garām. Man mute vaļā, bet es nekā nesaku.

Skolā visi tā kā sazvērējušies. Neko nevar saprast. Kas noticis? Ieraugu «sēkliņkaisi». Tas iet, krūtis izriezis, lepns ka gailis. Stulbs var palikt! Prasu vienam, prasu otram, prasu tiem, kas smīkņā. Kā prasu, tā vairs nesmīkņā, bet izvairās, saka, ka smīkņājot tāpat, ne jau par mani. Es draudzīgi saku — čaļi, kāpēc jūs tā, nekā negribat paskaidrot, es tak trīs dienas Viļņā biju, pēc jūsu blisenēm skaidrs, ka jūs kaut ko slēpjat! Vai tad jūs no tiesas domājat, ka, tiklīdz kāds man pasaka kaut ko nepatīkamu, tā es uzreiz — tinkš, ja? Tiesa, raksturs man straujš, īsti sportisks, bet šoreiz, goda vārds, tā nebūs! Vienalga — nesaka.

Te gaitenī dirn trīs no vienpadsmitās.

Viens no viņiem pamāj man ar pirkstu.

—     Ei, tu, čempiņ, panāc šurp!

Es pieeju.

Šie trīs atklāti smejas man sejā. Nu, lai smejas veseli! Ko no tādiem dildām citu var sagaidīt!

—     Zini ko, činārik? Uzkāp trešajā stāvā, ieej aktu zālē, tad uz balkona un paskaties uz leju.

Un ņirdz atkal, šķoba savus debilos viepļus.

—     Un kas tad tur būs? — es piesardzīgi pavaicāju.

—     Tad jau redzēsi. Un, ja neredzēsi, uzliec brilles!

Kas man! Uzkāpju arī trešajā stāvā, ieeju aktu zālē, tad uz balkona, paskatos lejā.

Man pielec.

Apsēžos turpat uz otrādi apgāzta spaiņa un sēžu, kaut arī zvans uz stundu jau noskanējis. Sēžu un satriekts domāju, ko lai iesāk. Pirmā doma, ka jāpiedauza Rūdi. Otrā, ka jēgas no tā nekādas, tas skaidrs no Ilonas izturēšanās. Ja cilvēks kādas dēļ šitādu laiku, kamēr no sīpoliņa izaug un izplaukst puķīte, klusēdams cietis pazemojumus un apvainojumus, tad tā jau laikam ir tā lielā mīlestība, par kādu rāda indiešu filmās. Un par kādu laikam sapņo katra, arī Ilona.

Bet ko lai iesāku es?

Iet un ārprātīgās dusmās visu raut, mīdīt un postīt?! Eh___________

Tā nu es toreiz sēdēju un domāju, līdz izspriedu, ka laikam nekas cits neatliks kā iet pie dir. vietn. saimn. darbā b. Ozoliņa un jau laikus paprasīt rudens puķu sēklas, sīpoliņus vai sazin ko tur vēl, ko nu rudenī stāda, un tad pa vasaru domāt, domāt un vēlreiz domāt, līdz izdomāt kaut ko skaistāku un iedarbīgāku nekā tas nelietīgais uzraksts puķu dobē, kura burti veidoti no oranždzeltenas krāsas puķītēm un kurš salasāms vienīgi, Ja skatās no augšas uz leju!

RŪDIS KALNS MIL ILONU ZILBERŠTEINI!!!

Tas trīs izsaukuma zīmes bija veidotas no spilgti sarkanam tulpēm. Diez vai no Ozoliņa būs tās dabūjis, droši vien nozadzis kaut kur un te pārstādījis!

Bet vasarā Ilona aizbrauca pie tēvamāsas uz Aluštu (tas esot kaut kur Krimā). Rūdis kaplēja bietes un sazin ko vēl LOTOS vienībā. Janka teica, ka esot dzirdējis: šis gribot sakrāt videomagnetofonam. Smieklīgi! Cik vasaras viņš tā domā šancēt, kamēr sakrās? Līdz pensijai, vai!

Es atkal pa sporta nometni, tad kādu laiciņu pa mājām, izvadādams telegrammas, bet tā ari neko sakarīgu nenopelnīdams.

Kad čaļiem nometnē kādā atklātības brīdī izstāstīju par Rūda nelietību, viņi mani no līdzīga atbildes gājiena atrunāja. Sak’, ja jau viņam pirmajam tā gudrā galva bija, ko tu kā tads mērkaķis darīsi pakaļ, nevienu ar to vairs nepārsteigsi, viņš, kā saka, ir pievācis banku. Atrodi tu arī sev banku, ko pievākt! Bet paši nezina, ko ieteikt, un man arī nekas prātīgs galva nenāk.

Nu, ka nav, nav! Minu tik pedāļus nometne, minu, telegrammas izvadādams, un dažbrīd brīnīdamies sāku atklāt, ka par Ilonu pat vairākas dienas pēc kārtas tā pa īstam domājis neesmu. It kā tādas uz pasaules nemaz nebūtu! Un galvā sāk rosīties pat tādas domas, ka nekāda lielā bēda jau nenotiktu, ja nebūtu arī! Jauc tikai galvu un traucē sakarīgi mīt pedāļus. Es jau biju sataisījies iet pie sava bijušā drauga un līgt mieru, sak’, vai tik vien uz pasaules ir tādas kā Ilona, ko mes, veci draugi, strīdēsimies un naidosimies, kad šī atgriezās no Aluštas, tāda jauka un iedegusi, no garā skolas gada atkopusies, ka nenoskatīties vien, tāda dzīvespriecīga un forša, ka elles loks sākas no jauna, veļļuks, tā teikt, aizripoja pa treka veco riņķi. Turklāt uz Ilonu sāka mest acis arī šādi tādi salašņas no desmitās un vienpadsmitās. Kad iedomājos, kas būs pēc gada, tā rokas nolaižas. Bet degunu nenokāru, cīnījos par savu laimi.

Septembrī Rīgā nominu pedāļus uz pirmo vietu. «Sportiņā» arī iekšā. Tā un šitā, jaunais talants, daudzsološs censonis. «Padomju Jaunatnē» klāt vēl bilde. Pēc izmēriem varēja būt lielāka, taču var iztikt, izskatos tur labi, paskats vīrišķīgs, īsti sportisks, skatiens vērsts uz saulaino tāli, tikai kājas izskatās mazliet līkas.

Uzrakstu autogrāfu tā, lai iet pāri kājām: «Šito uzvaru Aigars Laiviņš velta Ilonai Zilberšteinei!!! Aigars Laiviņš.»

Atdodu Ilonai un saku:

—     Distancē es domāju vienīgi par tevi!

Viņa paņem, apskatās, ieliek somā.

—     Paldies!

Un tā visai savādi piebilst:

—     īsti negribas ticēt. Man liekas, ka distancē cilvēks domā vienīgi par to, kā uzvarēt!

—     Par to arī domā, bez šaubām, — es piekritu. — Bet es iedomājos, ka tu sēdi tai tiesnešu mašīnā un skaties, kā es braucu. Un tas man deva spēku uzvarēt!

—     Vai nu tā īsti būs bijis? — viņa šauboties mirkšķina savas zilās actiņas.

—     Bija, bija! — es pārliecinoši apgalvoju. — Daudz nu tu vari neticēt, kad pati nekad gonkās neesi piedalījusies!

Redzu tomēr, ka arī tagad viņa vēl īsti netic, un tad speru arī godīgi laukā:

—     Nu labi! Es par tevi iedomājos pirms starta! Ka tu tomēr varēji atvilkties, ja jau nu reiz es tev pateicu, ka būs sacensības! Bet braucot es visu laiku domāju par Stjopku, kas man pa priekšu grozās, jo tas ir viens taktiski ļoti viltīgs maita. Un pēc tam, kad biju viņu apdzinis un finišējis pirmais, es vispār ne par ko nedomāju, jo biju galīgi izlicies! Tā, lūk! Ja tev nu tik ļoti gribas zināt!

—     Tā? — viņa dīvaini atkārto, skatās manī pārsteigta, grib kaut ko teikt, tad nogroza galvu, silti pasmaida un ir ar mieru iet kopīgi skatīties poļu «Uz visu banku».

Forša filma, kā teiktu mammucis, «gabaliņš bez kauliem». Elegants čalis ieiet juvelieru bodē, tēlo duraku, prasa, vai tā dārglieta ir koļjē vai brasļets, bet īstais duraks ir pārdevējs, tas visu bagātību izliek uz letes un vēl pieliek klāt vienu dārgumu par septiņsimt zlotiem, lai iznāktu tieši desmit tūkstoši, muļķis tāds! Un tad čalis, ha, ha, pieliek šim pie deguna klusinātāju un prasa, vai pievienot arī pistoli? Ha, ha! Tad liek pārdevējam notupties aiz letes un skaitīt līdz simtam, bet pats pazūd, ne čiku, ne grabu. Tad, kad šie sēž limuzīnā, dzer šampanieti no kristāla fužieriem un no cietuma izlaistais kramplauzis saka čaļiem, ka viņš tagad dzīvošot godīgu dzīvi, es jūtos vīlies. Tad lūk, kā tā «visa banka» domāta, ka šis godīgi pāraugs par visiem simt procentiem. Bet Ilona, kas nopietni interesējas par kinomākslu, man atčukst, ka gan jau laupīšot, vai tad nu savādāk mums tiktu parādīti uz ekrāna tie nepieejamie bankas seifi. Viņai ir taisnība. Kad jau nu nelietis bankas direktors liek pēc futbola spēles novākt galveno kramplauzi, bet tas kā par brīnumu paliek dzīvs, jo nejauši muguru lodei priekšā pagriež kāds tur liekais, man ir skaidrs, ka spēle ies «par visu banku». Un tad … Bet ko tur! Labu filmu neizstāstīsi, tā pašam jāredz. Tikai beigas man nepatīk. Viņi to nolaupīto maisu ar pusmiljonu, vai, uzmet bankas direktoram uz balkona, lai viņu kompromitētu policijas acīs un viņš nonāktu cietumā. Ļoti sadomātas beigas! Patiesībā galvenajam kramplauzim ar čaļiem vajadzēja direktoru piebeigt vai, sliktākajā gadījumā, pamatīgi piedauzīt un nospārdīt. Tad būtu ļoti pareizi, kā ir citās filmās.

Pēc seansa, kad pārrunājām redzēto, Ilona gan grib iestāstīt, ka man trūkstot gaumes sajūtas. Cik smalki esot savākti pilnīgi likumīgi pierādījumi, ka bankas direktors pats aplaupījis banku, un cik eleganti mūsējo līdzdalībniece esot pavedinājusi bankas direktoru, un kā viņš attaisījis viņai kaklarotu, atstājot uz tās savu pirkstu nospiedumus.

Lai nu Ilonai ir taisnība, es nestrīdos, galvenais, ka mēs kopīgi esam pavadījuši vakaru.

Bet nākamvakaru viņa ņem un aizbrauc ar Rūdi uz Rīgu skatīties «Afrikāni». Redziet, tā ir platformāta filma un tāpēc jāskatās platformāta variantā, bet ne tad, kad pie mums rādīs uz parastā platā ekrāna.

Traks var palikt! Un tā cauru rudeni un ziemu.

Kā pavasaris klāt, tā Ilona, tās gaumīgās filmas saskatījusies, pat ar Ilgoni no desmitās iet, ar Oļģertu no vienpadsmitās brauc, jo tam ir motocikls. Pa kino vien, pa teātriem Rīgā, kafūžiem un disenēm, un tā viņas dīkdienīgā dzīve rit. Kaut arī objektivitātes dēļ jāatzīst, ka atšķirībā no viena otra, kam dzīve aizņemta ar derīgām lietām, skolas darbus viņai sagatavot laiks paliek.

Un tā nu pienākusi vasara.

Te nu izrādās, ka Ilona uz Aluštu vis nebrauks, kā bija plānojusi ziemā. Viņā piepeši bija modusies interese par vēsturi. Tāpēc vasarā nodomājusi pastrādāt kādā arheoloģiskā ekspedīcijā tepat Latvijā.

Strādā vien, es nospriežu, kas tad to nezina, ka fizisks darbs mērkaķi par cilvēku iztaisījis, varbūt nāks reiz pie prāta un sajēgs, ka uz pasaules ir tāds Aigars Laiviņš un kāds viņš ir salīdzinājumā ar visādiem citādiem.

Pats taisījos uz sporta nometni Talsos.

Te kā lietusgāze saulainā dienā: «sēkliņkaisis» arī sataisījies doties arheoloģiskā ekspedīcijā! Pēkšņi arī viņš meties uz vecām mantām! Pēkšņi arī viņš uzzinājis, ka ir tāda lieta kā vēsture, bez kuras viņš vairs nevar dzīvot!

Kad es to padzirdēju, acumirklī man kļuva skaidrs, ka, lai nu ko, bet šito numuru pieļaut nedrīkst. Šie tur abi divi! Pļavu un mežu vientulībā! Krūmi un brikšņi, grāvji un ielejas! Kā tur lai aizsniedzas vecāku modrā acs, lai cik modra būtu! Labi, dienā tad vēl tā, es uztraucies domāju, darbs. Bet kad tas galā? Klīdīs abi apkārt, lasīs sēnes, ogas, peldēsies un sauļosies, bet blakus nebūs neviena uzticama cilvēka. Miera man nebūs ne dienu, ne nakti!

Steigšus jātiek skaidrībā!

Tai pašā dienā novaktēju Ilonu, kad viņa nāca no veikala. Tīkliņā sešas pudeles kefīra, trīs pieņi un batons par divdesmit divām kapeikām. Man rokas tukšas, iemesls klāt iet ir, patieso iemeslu neatklājot. Pieeju tāds laipns, labsirdīgs.

—     Čau, Uon!

—     Sveiks, Aigar!

—     Dod, es pastiepšu!

—    Tu esi mīļš! — viņa atdod man tīkliņu.

—     Jūs gan esat lieli piena lietotāji, — saku. — Tu, paps, mamma — un deviņas pudeles. Bet tas ir labi. Piena produkti ir veselīgi.

—     Četras pudeles kaimiņu Lienas tantei.

—     Piecas uz trijiem arī tā nekas, — es paslavēju un pamācu. — Ej pa trotuāra iekšpusi! Tā ir pieklājīgāk, kad iet kopā ar vīrieti.

—    Jā? — viņa samirkšķina savas nevainīgās actiņas, pagroza «leiblu» uz pakaļpuses un paklausa.

—     Kāpēc tev piens jānes no veikala? — es prasu. — Tavs mammucis taču strādā piena kombinātā.

—           Tu gan, Aigar, esi savāds! — viņa vīzdegunīgi atbild.

—     Vai tad tu domā, ka viņa ies zagt?

—     Nē! Es tikai domāju, ka viņa mierīgi varētu paņemt tāpat. Turklāt tieši no ražotavas ņemtais piens svaigāks nekā veikala un tāpēc veselīgāks. Mans papucis strādā maizes ceptuvē par šoferi, un mums nekad mājās svaigas maizes nav trūcis.

—     Uz šīm lietām var skatīties no dažādiem redzes punktiem, — viņa izvairīgi atbild.

—     Labi, skatīsimies katrs no sava, — paņemu tīkliņu otrā rokā. — Kāpēc tu gribi šovasar strādāt arheoloģiskajos izrakumos?

—     Aigariņ, mīļais, zini, man tā mammas uzraudzība galīgi apnikusi, — viņa žēli novelk. — Pastāvīgi mani špionē, izprašņā, klausās, ko tenku vecenes pļāpā. Un pie tantes Aluštā nav labāk. Gribu vismaz vasarā padzīvot kā cilvēks.

Kā cilvēks! Man sašutumā aizraujas elpa un rodas vēlēšanās sviest tīkliņu ar pudelēm uz trotuāra. Tad tu redzēsi «padzīvot kā cilvēks»! Bet es savaldos un rāmi prasu:

—     Rūdis arī taisās padzīvot kā cilvēks?

—     Rūdis? — viņa pārjautā tādā balsī, it kā runa ietu par kaut ko pavisam dabisku. — Viņu patiešām interesē vēsture.

—     Kopš kura laika?

—     Es to nezinu. Viņš pats saka, ka jau no piektās klases, kad mācību grāmatā lasījis par faraoniem un piramīdām.

—     Un tagad nu viņš taisās braukt atrakt piramīdas un faraonu mūmijas? — es indīgi prasu. — Cik zinu, Latvijā faraoni nav dzīvojuši. Un vispār viņš muld! Ja nu kādam interesē vēsture, tad tas esmu es! Arī kino man vislabāk patīk vēsturiskās filmas.

—     Es domāju, ka tev vislabāk patīk par indiāņiem un detektīvi, — Ilona savādi novelk un uzgrūžas tīkliņam. Es paņemu to otrā rokā un paskaidroju:

—     Par mafiju un piedzīvojumiem arī patīk. Bet tas tā. Priekš izklaidēšanās. Kad gribas domāt, tad skatos vēsturiskās.

—     Tu ne reizes to neesi teicis.

—     Jā, pasacīsi! — es aizvainoti saku. — Visi jūs tikai skrienat uz tām lētajām komercfilmām, vai tad ir kāds, ar kuru nopietni var parunāties! Šauj, kaujas, mīlējās, nekas cits nav prātā! Bet to, ka mēs nevaram izprast šodienu, ja nezinām pagātni, no tā ne silts, ne auksts!

—     Daļēji jau tev taisnība ir, — Ilona nopietni piekrīt. — Tur, Burķos, viņi atrok akmens laikmeta apbedījumus. Citiem vārdiem, kapulauku. Tur pirms gadu tūkstošiem bijusi seno cilvēku apmetne.

Mēs jau esam nonākuši pie Ilonas mitekļa. Ta ka acīmredzot viņa mani tālāk aicināt nedomā, es nolemju pakavēties tepat un nesamo neatdodu. Atspiežos pret parādes durvju stenderi un it kā šaubīdamies saku:

—    Tad tev šķiet, ka būtu vērts aizbraukt un tos izrakumus paskatīties?

—     Nezinu, — viņa parausta plecus un, pavērusi durvis, ielaiž kāpnēs raibu kaķi.

—     Tev liekas, ka tam jābūt kaut kam aizraujošam? — es kodu lūpas, it kā saspringti domādams. — Varbūt patiešām vērts?

—     Man nekas neliekas, — Ilona pētoši manī paraugas.

—     Mjā! Paskatīties uz tādiem pirms desmittūkstoš gadiem dzīvojušiem cilvēkiem tiešām būtu pamācoši. Varbūt tur guļ pat kāds tavs vai mans sencis?

—     Tur skeletiņi vien esot palikuši.

—     Vienalga, — es raucu pieri. — Kāpēc cilvēkam dota fantāzija? Tad tu domā, ka arī man tomēr vajadzētu uz turieni aizbraukt?

—     Es nekā nedomāju. Laiviņ! — viņa atcērt.

—     Varbūt mēs tur atrokam kaut ko satriecoši vēl nekad neatraktu! Nu, tāpat kā tas anglis atraka Tutanhamonu! Kas tik vien tur neesot bijis! Kapenes tā piebāztas ar visādu dārgu mantību, ka šie pat iekšā neesot tikuši!

—    Tu taču pats teici, ka Latvijā faraoni neesot dzīvojuši! — Ilona dzēlīgi atsaka.

—    Tu neuztver visu burtiski! — tagad atcertu arī es un pielaidīgi turpinu. — Ja tu uzskati, ka būtu vērts, ka es tajos izrakumos piedalītos, tad jāpadomā. Diemžēl konkrēti apsolīt nevaru, jo man treniņnometne Talsos. Varbūt tomēr izdodas kaut kā nokārtot. Un kad precīzi mums tur jābūt?

Te Ilona paskatās man tieši acīs ar tādu izteiksmi, it kā vardu pār lūpām vairs nevarētu pārdabūt, apcērtas uz papēža un speras kāpnēs.

Es pagaidu, kamēr viņa uzlekšo līdz trešajam stavam, tad saucu uz augšu:

—     Tu paņem savas pudeles!

Šī lēkšo atpakaļ. Es jau domāju, ka no fiziskiem vingrinājumiem tvaiks būs kaut cik noplacis, lai varētu turpināt cilvēcisku sarunu, bet nekā. Izķer man no rokas tīkliņu un jož atkal augšā.

Bet mēli valdīt gan Ilona neprot. Pareizāk sakot, dažos gadījumos negrib. Caur mūsu pilsētiņas ziņu kanāliem līdz pasta nodaļai, kur mammucis priekšnieces vietnieks, atklīst ziņa, ka tas Laiviņu Aigars gan esot viens nekaunīgi izmanīgs jauneklis: piesējies uz ielas Zilberšteinu Ilonai, panesis simt metrus tīkliņu ar pienu un jau paguvis visu iegrozīt tā, it kā meitene kārtos viņam kaklā. Lai tās žagatas tenko! Kas man!

Sarežģītāk bija ar treneri. Viņš tāds cilvēks ar stipru raksturu, lai gan savā būtībā labsirdīgs. Vispār, tāds pienākumā cilvēks, ja vajag, tad jāvar, bet godīgs arī. Zināmā mērā viņš man ir autoritāte, ja runā augstos vārdos. Tikai šī autoritāte varēja nebūt tik ātras dabas, tas ir, ātrsirdīga.

Tāpēc es izvēlējos brīdi, kad treniņā minām pedāļus pa šoseju.

Apkārt pļavas, kolhozu lauki, tāluma birzītes. Treneris brauc savā žigulī mums līdzi, mašīnas lodziņš vaļa.

Uz šī nomierinošā dabas fona es saku braukt viņam blakus, iebļauju iekšā, ka personisku iemeslu deļ treniņnometne piedalīties nevarēšu. Ka trenēšos pēc individuālā plana.

Viņš paskatās manī, piesarkst, acis sāk mest zibeņus.

—    Tu, smurguli! — viņš man uzkliedz. — Kadi personiskie motīvi tev var būt?!

—     Es arī esmu cilvēks! — griežu pretim.

—     Tavā vecumā personiski motīvi?!

—           Es arī gribu mazliet padzīvot cilvēciski! Bet tā tikai — treniņi un skola, skola un sacīkstes… Cilvēks neka no dzīves neredz!

—     Ko tu gribi no dzīves redzēt? — viņš sauc. — Pa milicijas istabām un ielām vazāties, pudelē glūnēt?

—     Man kauns, trener, ka jūs par mani tā spējat domāt! — es atcērtu.

Viņš tā kā apraujas, laikam tiešām kauns paliek, un sāk runāt par robiem manā sportiskajā sagatavotībā, ka tos varētu pa nometnes laiku saremontēt, bet es tik savu, nudien, man gandrīz asaras no acīm izspiežas, tik izmisīgi kaucu.

—     Dieva goda vārds, trener, nu šito vienīgo reizīti! Un nekad, nekad vairs!

Par Ilonu ne vārda. Labi atceros, kad Māris un Brunis bija līdzīgā situācijā, treneris viņus tā notrenkāja, ka nekādas meitenes vairs nebija prātā. Elpas priekš pašiem vien kaut cik atlika.

Personiski motīvi, un cauri, kā raksta oficiālos papīros.

Bet treneris palicis pavisam sarkans, tāds ļoti dusmīgs, griež stūri sānis un piespiež manu velosipēdu pie šosejas apmales, grantī iekšā. Nu būs nopietna runāšana.

Bet es arī neesmu ar pliku roku ņemams. Turpat ir taciņa, es pa to lejā un pļavā iekšā, kur nu viņam ar savu žiguli, ja nu vienīgi sasvērt uz diviem riteņiem un tad dzīties pakaļ.

Vēlāk, kad treneris jau ar domu apradis, ātrsirdība pārgājusi, viņš ir ar mieru palaist mani no nometnes agrāk. Nekas, es domāju, kādas tur nedēļiņas laikā Rūdis Ilonai nepagūs galīgi sajaukt galvu, turklāt man būs uzforsēts fiziskais, kas arī pie reizes var noderēt.

Tā nu padzīvojos pa Talsiem. Pilsētiņa tā nekas. Mūsējā gan labāka, lai arī mazāka.

Ar Zinātņu akadēmijas vēstures sektoru arī viss nokārtots. Viņi priecīgi, šiem ar racējiem švaki, jo neko grandiozu maksāt nevar, kārtīgie racēji raujas pa meliorāciju. Burķu kapulauks nevar iztikt bez manis.

Tiklīdz atgriezos no Talsiem, tā gribēju jau tai pašā dienā braukt uz izrakumiem. Bet mamucis vēlējās uz savu dārgumu kaut dieniņu paskatīties, pirms tas atkal pazūd zvaigžņotajās tālēs. Neko darīt! Man arī ir dēla jūtas! Nācās uzkavēties vienu dieniņu. Un, it kā zaudētās dienas vēl nepietiktu, no Rīgas piedevām atkūlās brālis, kas maitā man nervus.

Helmūts studē Rīgas Politehniskajā institūtā kaut kādu automātiski elektronisko pusvadītāju trešajā kursā un tāpēc domā, ka ir baigi gudrais. Katrā ziņā vismaz gudrāks par mani. Bet kāda tur gudrība, ja eksāmenos divi četrinieki un teicamnieka stipendija gar degunu! Mācīt otru — tur nu gan pārāka par viņu nav. Tas jau vēl nebūtu nekas briesmīgs — klausies un tai pašā laikā nedzirdi! Taču mammucis tur šo par dižu orākulu un tic, ka viss, ko šis saka, ir ļoti pareizi, tāpat arī, ko šis sagvelž par mani. Tas apgrūtina dzīvi.

Vienīgā laime, ka papucim tādas runas ir līdz lampiņai. Viņš šoferē maizes kulbu un brīvajā laikā spēlē savā kompānijā bridžu, šad tad brauc uz Igauniju piedalīties sacensībās, bet manu audzināšanu atstāj savas sievas un vecākā dēla ziņā.

Pateicoties papucim, mūsu mājās valda līdzsvars, kā saka, starp gudrību un pārgudrību. Citādi būtu grūti. Kaut kur jau pieminēju, ka mammucis strādā par pasta priekšnieces vietnieci. Tad nu iedomājas, ja jau pastā, tad zina visu, kas uz pasaules notiek, jo zina visu, kas pilsētiņā notiek. Pasta madamai dēliņš atkal šito un to, to un šito. Bet tas vecākais dēls viņiem, ziniet, tas nu gan cilvēkos izsitīsies! Jā, tam gan gaiša galva, jau skolas gados bija tāds kārtīgs un saprātīgs, vienmēr pieklājīgs- _

Bet kad es ar riteni pirmās prīzes ņemu, vienalga, individuāli vai ar «blici», tad tas nu tā, trešās šķiras jautājums. Tumša tauta! Ej iestāsti, ka velosipēds ir kaut kas pārāks! Ka tur vajag izcilu domāšanu, stratēģiju un taktiku. Ar to, ka min pedāļus kā dumjš, nekas nav līdzēts. Taču velti! Tā kā prātu izkūkojušais pensionētais mālderis Jāņonkols: «Kas Laiviņiem vienam dēlam galvā, tas otram kājās!»

Ja valda šāda attieksme, tad nav brīnums, ka tas, kuram it kā esot «galvā», uzmeties par mācītāju tam, kuram viss it ka «kājās». Laime vienīgi, ka Helmūts dzīvo Rīgā institūta kopmītnē un mājās parasti parādās reizi mēnesī uz pāris dienām.

Tagad pat! Atbraucis cilvēks no sporta nometnes, veselīgi noguris, iededzis un uzdzinis fizisko, bet tup priekšā viens bāls kukainis, brilles tik trūkst, un skaita pātarus:

—     Tu atkal nesavāri tajos izrakumos kādas ziepes!

It kā es jau kādu reizi tur būtu vispār bijis! Un tik sūc cigareti, piedraņķē plaušas, dzen iekšā vienu zārka naglu pēc otras.

—     Vai tu vari vienreiz beigt kvēpināt! — es uzbrēcu. — Ej, staigā pa svaigu gaisu, skrien un peldi, guli saulē, tais Rīgas mūros esi galīgi izdilis, izskaties kā filmiņas negatīvs, gatavais Atraitnes dēls!

—     Jā, — viņš smagi pūš. — Tev taisnība. Gribēju šogad ar SCV braukt, bet radās iespēja Skaitļošanas centrā pastrādāt. Saproti, rītdienas zinātne, tehnika utt.

Klausos, bet nedzirdu. Kad beidz, saku:

—     Kad tu pirms laika nonāksi kukaiņciemā, tad no tādas zinātnes un tehnikas nebūs ne silts, ne auksts.

Viņš aizrijas ar dūmiem, klepo kā tāds diloņslimnieks filmā par veciem laikiem.

—     Kha, kha, bračkiņ, vai zini, kha, kha, nu, vai zini_____________

Apsēžas pie rakstāmgalda, kur jau paguvis uzkraut savas

klades un mācību grāmatas. Es paskatos viņā. Vispār jau mēs izskatāmies līdzīgi, tikai viņš, dabiski, vecāks. Abiem ierudi mati, bet ne rižiji, kaut gan dažkārt mani tā apsaukā, kad nekā citādi netiek klāt. Seja simetriska, degungals it kā mazliet uz augšu, it kā mazliet arī vasaras raibumi. Mati viegli sprogaini, bet ne tik lielā mērā kā aunam, kaut dažkārt arī tā esmu nosaukts. Par acu krāsu grūti tikt skaidrībā — pie dažāda apgaismojuma tā ir dažāda Tas, ka Helmūtu nosaucu par kaut ko līdzīgu diloņslimniekam, bija krietni pārspīlēts. Tad jau iznāktu, ka noniecinu pats sevi. Ja mana būda veidosies tā kā brālim, būšu apmierināts, tikai pleci viņam varēja būt platāki, bet ko nu gribēt, kad cilvēks regulāri nenodarbojas ar sportu.

—     Tu esi pārāk nekaunīgs un pašpārliecināts, — viņš tomēr nevar nomierināties un aizver kladi. — Arī vecos niķus palaist rokas tu neesot atmetis.

—           Klausies vien, ko tev stāsta, — es miermīlīgā tonī saku.

—     Pats labi zini, kāda te klaču bedre. Godīgu cilvēku aplies ar dubiem, ka pat acis nepagūsi samirkšķināt!

Bet ej un ieskaidro. Sākas morāle. Es izslēdzu savu saprašanas aparātu un paceļu kājas gaisā. Treneris saka, lai mēs nekad nelaižam garām iespēju fiziski padarboties, kaut vai malku cērtot. Man diemžēl tas atkrīt, jo mums ir centrālapkure. Galvā sāk ieplūst asinis. Jālaiž kājas atpakaļ. Daru to lēni, lēni, tā ka pašam liekas, ka kājas nemaz nekustas. Tad atslābinos.

—     .. vismaz izrakumos pacenties neizgāzties, — Helmūts lūdzoši nobeidz.

—     Pacentīšos, — es laipni apsolu. — Kā tev liekas, vai tavu kinokameru man ņemt līdzi? Varbūt ka mēs atrodam kaut ko patiesi grandiozu.

—     Ņem! — brālis saka. — Tikai…

Es iztaisu «tiltiņu». īsti pareizi to izdarīt nav nemaz tik viegli. Protams, tas neattiecas uz tiem, kas nodarbojas ar akrobātiku vai sporta vingrošanu. Bet no mūsu čaļiem «tiltiņu» tik labi kā es iztaisīt prot retais.

Beidzot pamācība par pareizu kinokameras ekspluatāciju ir garām. Es nemaz kameru nedomāju ņemt līdzi. Pajautāju tikai, lai ievirzītu brāļa domāšanu citās sliedēs.

Viņš parakņājas savā somā un izvelk trīs graķenes, pasviež man. Es zibenīgi noreaģēju, un man izdodas sakampt visas trīs. Reakcija man nav slikta. Pašķirstu. Gandrīz katrā lappusē dzejolīšu rindas un citāti svešā valodā. Dialogu nav. Tātad aizraujošas darbības nekādas, dabas apraksti un prātošana. Visām trim viens autors — Mišels Monteņs. Esejas saucas. Pagātnes domātāju darbi. Dāvinātam zirgam zobos neskatās. Saku:

—     Paldies, paldies!

—     Būtu labi, ja tu tās palasītu arī!

—     Kādas runas! Paņemšu līdzi uz izrakumiem. Brīvs brītiņš gan jau atliks, vai nu visu dienu būs zeme jārok.

Brālis atplaukst, kaut arī cenšas to neizrādīt.

—     Ko vēl labu atvedi? — prasu.

—     Neko, — viņš samulsis parausta plecus.

—     Es tak lūdzu, lai tu piparmētru plāksnīšu košļenes atved! Pie mums taču tikai tās draņķīgās īrisu kubiņos.

—     Naudas nebija!

Naudas nebija! Mani pārņem dusmas. Visādiem mēsliem tev nauda ir, dieva dotais! Bet labi! Es nekā nesaku. Kāds brālis ir, ar tādu jāiztiek.

Vēlāk kārtoju mantas un Monteņu trijotni paslēpju antresolā zem ziemas drēbēm.

ŽANETES BRĪNIŠĶĪGAIS PIEDZĪVOJUMS

Te uz īsu brīdi mēs atņemsim vārdu Aigaram Laiviņam, lai viņš atpūšas pirms brauciena uz Burķiem, bet pasacīsim paši kādu vārdu par Žaneti.

Tveicīgā jūlija rītā rajona centrā N pilsētā, kura atradās astoņpadsmit kilometrus no Burķu arheoloģiskajiem izrakumiem, trīsdesmitdivgadīgā Žanete pamodās. Vienlaicīgi ar Žaneti pamodās arī viņas trīsdesmitsešgadīgais vīrs Kristaps. Viņi pateica viens otram «labrīt» un izberzēja no acīm miegu.

Brokastīs Žanete apēda trīs sviestmaizes ar trim mīksti novārītām olām, izdzēra puslitru saldas tējas un, atbalstījusi elkoņus pret galdu, domīga palika sēžam.

Kristaps pakasīja bakenes, izdzēra divas pudeles vājpiena kefīra, parakņājās žaketes un bikšu kabatās, pažvadzināja sīknaudu, iebēra atpakaļ un nospļāvās.

Žanete apēda trīs Kristapam domātās olas un teica:

—     Nespļaudies! Skaties — vakarā lai visa alga līdz pēdējai kapeikai būtu šite!

Un ar plaukstu spēcīgi iegāza pa galda virsmu.

Kristaps nosmīkņāja, uzrāva žaketi un aizgāja uz darbu.

Žanete nopētīja spogulī savu mollīgo augumiņu, grūti nopūtās, izņēma no ledusskapja trīs olas, uzcepa un apēda.

Nopūtās vēlreiz, sakārtoja frizūru, uzēnoja plakstiņus, uzpomādēja lūpas, novārīja cieti trīs olas un ielika somā pusdienām, un izgāja no dzīvokļa.

Pilsētas ielās spīdēja liela jūlija saule. Bija vēl agrs, pusdeviņi, un viss likās kā ik dienu, taču pēkšņi Žanete sajuta, ka tomēr kaut kas nav tā kā parasti.

Ak, tas uz nervu pamata, viņa nodomāja, nevajadzēja ēst devīto olu, es taču zināju, ka tā par labu nenāks.

Te mums jāpaskaidro, ka Žanete savā dziļākajā būtībā bija romantiska sieviete, un viņai bija savs zilais sapnis. Tas pie Žanetes bija atlidojis, kad viņa sāka iet pirmajā klasītē. Atlidoja tāds gaiši zils ar rozā spārniņiem un apmetās uz mūžīgu palikšanu. Ar gadiem šo sapni reālā dzīve bija iedzinusi pažobelē, un Žanete par to pat kautrējās stāstīt savam tagadējam likumīgajam vīram, lai gan bija izstāstījusi viņam visu savu personisko dzīvi no «a» līdz «z», un Kristaps to bija izturējis.

Proti, pirmajā klasītē Žanete bija uzzinājusi, ka pienāks laiks, kad veikalos visu varēs ņemt par brīvu. Nāks, nāks tas solītais brīdis, kurā neticīgiem nebūs vietas, un tikai tie, kas ticējuši, iemantos valstību, kur viss par brīvu. Kādā ceļā, uz kāda pamata, no kurienes, to Žanete nezināja, jo nemaz negribēja zināt. Viņa ticēja, un ar to viņai pietika. Gan jau tie, kas vada kuģi, zinās, kā to pievadīt laimes salai. Ja Žanete būtu Septītās dienas adventē, ar tādu pat ticību viņa uzvilktu baltas drēbes un ietu gaidīt debesbraukšanu.

Nāks, nāks tas solītais brīdis, kurā neticīgiem nebūs vietas, un tikai tie, kas ticējuši, iemantos valstību, kur viss par brīvu. Kādā ceļā, uz kāda pamata, no kurienes, to Žanete nezināja, jo nemaz negribēja zināt. Viņa ticēja, un ar to viņai pietika. Gan jau tie, kas vada kuģi, zinās, kā to pievadīt laimes salai. Ja Žanete būtu Septītās dienas adventē, ar tādu pat ticību viņa uzvilktu baltas drēbes un ietu gaidīt debesbraukšanu.

Un tā, juzdama, ka nav kaut kas kā parasti, un domādama, ka tur vainīga apēstā devītā ola, Žanete automātiski bija izmetusi līkumu līdz pārtikas veikalam, kurš vērās vaļā astoņos.

Paskatījusies cauri skatlogam, viņa sastinga. Viņu izbrīnīja tas, ko viņa ieraudzīja plauktos.

Pukstošu sirdi Žanete ieskrēja bodē un pārliecinājās, ka redzētais nav optisks māns.

Plauktos bija viss, ko sirds kāroja.

Viņa jau gribēja iekniebt sev mīkstumiņā, lai pārliecinātos, ka nesapņo, tad attapās. Ja arī sapņo, tad kavējies jel, mirkli skaistais!

Žanete piegāja pie pārdevējas un nevērīgi, it kā viņa par visu jau būtu lietas kursā, izmeta:

—      Jums jau tas veikals tagad pārkārtots speciāliem pircējiem, ja?

Bet pārdevēja uzsmaidīja:

—     Piedodiet, es jūs nesapratu!

Žanetei uzmācās dusmas, ka tik pazemojošais jautājums viņai, kura nepiederēja ne pie kādiem «speciālajiem», jāatkārto vēlreiz.

—     Es te arī varu kaut ko iegādāties?!

—     Bet lūdzu! Mēs priecāsimies!

Viņa ņirgājas, Žanetei momentā iekrita prātā.

Taču pārdevējas sejā bija tik atklāts un sirsnīgs smaids, ka Žanete nokaunējās. Labi, pirks ar’, kas un kā, domās pēc tam.

No plauktu bagātīgā klāsta Žanetes sirdi piesaistīja trīs pirmās nepieciešamības kārumi: stereotipie melnie ikriņi, cieti žāvēta desa un šķīstošā Indijas kafija.

Žanete izrāva maciņu. Sarkanais un pussauja baltās naudiņas.

Pirks par visu naudu ikriņus, viņa izlēma. Kristaps iet pirmais uz darbu, tad vienatnē katru rītu drusciņ varēs panašķēties. Tomēr nē! Labāk kafiju. To varēs dzert arī pa vakariem, kad Kristaps redz, viņam jau tā nesmeķ. Bet te Žanetei palika Kristapa drausmīgi žēl. Nabadziņš, kuram jāiet uz darbu, paģiras nesalāpījušam, un, kaut gan Kristaps, stingri ņemot, draņķis vien ir, mērcējas alkoholā, tomēr, no otra gala, ir tik mīļa un jauka Žanetes likumīgā puse, ka Žanete sakoda zobus un nolēma pirkt divarpus kilo cieti žāvēto desu.

Viņa piegāja kasei.

—      Man, lūdzu, ' divarpus kilo žāvētu desu izsitiet! — Žanete saldi teica jauniņajai kasierei, kura lasīja politekonomijas īso kursu, un nolika viņas priekšā desmitnieku, virsū sabēra sīknaudas ripiņas.

Meitene izsita čeku un turpināja lasīt, bet naudu aizmirsa paņemt.

Žanete arī nebija no vakarējām.

Ar žiglu saujas vēzienu no letes iešļāca naudu maciņā, pieklājības pēc, ja nu kas, pagrozījās pie kases, un tikai tad devās pēc pirkuma.

—      Man, lūdzu, to žāvēto desiņu divarpus kilo! — Žanete sniedza čeku pārdevējai.

Laipnīgā sieviete nosvēra desu un pasniedza Žanetei, kura iešāva luņķi firmīgā kulē ar Pugačovas viepli, un galvā pazibēja stinga doma: nav ko žāvāties, vajadzētu gan laisties lapās, kamēr kasiere nav atguvusies, bet štrunts par bitēm, riskēs vēlreiz, kur citur dabūsi, un, ja dabūsi, tad papriekš rindā izlaidīsi garu. Ja kas, sacīs, ka nevajag darbā lasīt grāmatu, bet strādāt, tad arī atcerēsies, ka naudu paņēmusi. Ja sāks pārlieku kaukt, tad tad jau redzēs, bet bez cīņas nepadosies!

Žanete paprasīja divas burkas šķīstošās kafijas, meitene izsita čeku un atkal nepaņēma naudu.

Cūkai cūkas laime, Žanete drudžaini domāja, pakampdama burkas un mezdamās uz izeju, bet durvīs piebremzēja.

Viņai bija iešāvies prātā — kasiere no politekonomijas lasīšanas varbūt nojūgusies, un viņa nolēma riskēt vēl.

Aizdomas apstiprinājās. Arī šoreiz kasiere neņēma naudu, kaut arī grāmatu bija atlikusi sānis un raudzījās laukā pa logu.

Žanete trešo reizi pasniedza čeku pardevejai, kura uz viņu ta jocīgāk paskatījās, tomēr nekā nesacīja un pasniedza sešas kārbiņas ar melnajiem ikriņiem.

Žanete no jauna devās pie kases un atkal prasīja divarpus kilo žāvēto desu, šoreiz naudu nemaz nesniegdama.

Meitene izsita čeku, un Žanete ceturto reizi stāvēja letes priekšā.

—      Divarpus kilo žāvēto desu! — viņa stingri teica, saņēma prasīto un, Pugačovas tašā iestūmusi, grasījās stūrēt uz kasi, kad pārdevēja viņu aizkavēja.

—     Atvainojiet, lūdzu! Varbūt jums …

Žanete jau atvēra muti, lai cirstu pretim, kad pārdevēja nobeidza pavisam jocīgi:

—     … būtu ērtāk pasūtīt visu uzreiz?

—     Kā — uzreiz? — Žanete apstulba.

—     Izsist čeku uzreiz par visiem produktiem, nevis katru reizi iet pie kases?

Žanete pēkšņi ar apbrīnojamu skaidrību atcerējās to brīdi, kad iznāca no mājas uz ielas un sajuta, ka apkārt nav tā kā parasti. Tagad skaidrs, kas īsti. Visi, izņemot Žaneti, ir sajukuši. Taču tas, iespējamsl nav uz ilgu laiku, tāpēc nav ko domāt, bet jārīkojas, un Žanete spēra laukā:

—     Nu, tad iesveriet man to pašu žāvēto kādus kilo divdesmit, piesviežiet burkas piecpadsmit šķīstošo un kādus piecdesmit ikriņus!

Pārdevēja apmulsa.

Žanetei auksts nogāja pār muguru — sākas atjukšana!

Bet pārdēvēja neizpratnē vaicāja:

—     Piedodiet, vai jums būs, kur ielikt?

Žanete instinktīvi paskatījās uz tašu, taču Pugačova bija jau tā piebriedusi, ka vairāk nevar, tūlīt plīsīs.

—     Sakiet, lūdzu, vai jums atrastos kāds izturīgs maiss?

—    A, jums ir transports! — atviegloti pasmaidīja pārdevēja.

—     Nav gan, — kaunīgi atzinās Žanete.

—     Tad mēs ar veikala transportu nogādāsim uz jūsu adresi.

—     Nē, to tik nē! — Žanete enerģiski atteica un paskaidroja:

—     Redziet, man tie produkti vajadzīgi tūlīt!

Paņemdama no kasieres čeku, Žanete pat atrada spēku līdzjūtībai: ak, meitiņ, tu tik jauna, un jau nāksies tupēt. Cik ilgi jūs tā andelēsieties, drīz durvīm būs priekšā cedele ar baismo uzrakstu «Inventarizācija»!

Tomēr saprāts pieveica emocijas, un Žanete jau bija pie letes. Pārdevēja atnesa tukšu Kubas cukura maisu, kurā Žanete tūlīt iemeta Pugačovu, un tad ar laipnās pārdevējas palīdzību sakrāva iekšā piecdesmit kārbiņas ikriņus, piecpadsmit burkas kafiju un pa virsu divdesmit kilogramu desas, stingri nosēja galu.

Maisu no grīdas Žanete gan pacēla, bet ar to viss bija cauri. Pa zemi arī tālu neaizvilksi, viņa nodomāja un laipni palūdza pārdevēju:

—     Kad jau nu jūs ir tik pretimnākoši, vai tad nepalīdzētu uzkacēt uz kupra?

Palīgos nāca arī jauniņā kasiere, un tā savs puscentners Žanetei bija mugurā.

Nu tik ātrāk prom, te vairs ko darīt nav, Žanete satraukti domāja, tuvākajā vārtu rūmē iekšā, sameklēs tad kādu autiņu un uz māju prom, durvis ciet, un ne gailis pakaļ nedziedās.

Steberēdama kā jūrnieks pa klāju vētras laikā, jo smagais maiss vilka te uz vienu, te otru pusi, Žanete izkļuva uz ielas.

Kā par laimi, netālu stāvēja sētnieka ratiņi. Ar tiem Žanete maisu pārveda mājās, kaimiņiem piepalīdzot uzdabūja trešajā stāvā, dzīvoklī iekšā. Izbēra saturu kaktā un, tukšo cukura maisu padusē iežmiegusi, devās uz galantērijas veikalu, jo pulkstenis jau bija desmit, kad tādus iestādījumus vēra vaļā.

Tagad Žanete jau bija apjēgusi, kas noticis. Zilais sapnis ar rozā spārniņiem izspurdzis no dvēseles pakšķiem un triumfēdams, lai arī mazliet noguris, bija pārvērties taustāmās un ēdamās reālijās. Kā tas noticis, uz kāda pamata, kā tik negaidīti — šādi jautājumi Žaneti neuztrauca. Viņa bija ticējusi, nu tas ir piepildījies, un basta. Mazāk jādomā, bet vairāk jādara!

Un tā viņas dzīve sāka ritēt kā raibā karuselī. No astoņiem rītā pārtikas veikali, no desmitiem līdz deviņpadsmitiem tie veikali, kur tirgo neēdamas mantas, pēc tam pāris stundas atkal pārtikas bodēs, un pēc kārtīga darba ciets nakts miegs, kad no rīta viss turpinās pa vecam. No laipnās pārdevējas viņa izlūgusies vēl vienu cukura maisu, jo sētnieka ratiņos, kurus viņa ir nedomā atdot, vietas ir tieši diviem pilniem maisiem. Tā viņa braukā pa veikaliem, vāc preces un. stumj uz māju. Tagad viņa ir pārcēlusies uz savādu divstāvu savrupmāju, kurā ir tikai viena maza dzīvojamā istaba, bet pārējās telpas ir būvētas kā noliktavas. Vienīgi Kristaps kaut kur pazudis, bet tas Žaneti diez ko neuztrauc. Viņai nav laika par to domāt. No astoņiem rītā līdz deviņiem vakarā viņa strādā. Pirmo reizi mūžā darbs viņai sagādā prieku. Viņa ir laimīga.

AIGARS: Vai nu stāstīt, kā es kūlos uz tiem Burķiem. Līdz

rajona centram jau ātri, bet tālāk ar vienu mazo busiņu, un tad vēl tālāk ar nākamo. Senie (audis gan zinājuši, ka jānolien tālāk no pēcteču pētīgajām acīm, bet, vienalga, izsprukuši nav.

Tā pa putekļainajiem dzimtenes ceļiem aizkratījos līdz ciematam, kas arī esot tie Burķi. Busiņš, kas kursē tikai divas reizes diennaktī, aplaiž slaidu loku pie ciemata bodes, un es kāpju laukā. Uz muguras piebāzta mugursoma, pie rokas pamatīga taša. To man Ilonas senči palūdza, lai aizvedu viņu dārgajai meitai. Es jau neko. Priekš Ilonas var ari pastaipīt.

Pie veikala pāris puišeļu, milicis. Pie sienas piestutēti kaut kādi plakāti, uz galdiņa ģipša mulāžas, tādas, kādas ir mūsu anatomijas kabinetā.

Nāvīgi slāpst. Jūlija tveice ir pamatīga. Sviedriem noplūdis, ievelkos veikala patīkamajā vēsumā.

Aiz letes jauniņa pārdevēja.

—           Labdien! — es mundri saku. — Tad tādi izskatās tie jūsu slavenie Burķi!

Viņa paraugās manī ar sasarkušām, it kā saraudātām acīm. Skatās kā tādā nenormālā. Es pāreju pie lietas.

—     Man dodiet vienu «Baikālu»!

Ne vārda neteikusi, šī ar blīkšķi uzliek man priekšā pudeli un pievāc sīceni.

—     Vai ar ko attaisīt nebūtu? — es pieklājīgi prasu.

—     Taisi ar zobiem! — šī atcērt.

Man uznāk dusmas par šitādu provinciālu rupjību, un es cērtu pretim:

—     Ar taviem, vai?!

—           Arā no veikala, ārā! — šī izmisusi kliedz, liekas, ka tūlīt sāks raudāt. — Emīlij, te viens piedzēries Skandalējas!

Izskrien dūšīga tante, bet apraujas, mani ieraudzījusi. Mīlīgi saka:

—     Ko tu gribi, puisīt?

—           Nu tak pudeli cilvēciski attaisīt, neko vairāk! — es jūtos apvainots. — Un ko viņa mani apsaukā par dzērāju!

—           Nedusmojies uz Sarmīti, puisīt, — tante sameklē pudeļu taisāmo un atver «Baikālu», lai gan to es pats būtu varējis izdarīt. — Viņai liela nelaime, lai gan viņa tur vainīga vien ir …

—           Emīlijas tant! — iekliedzas izmisusī Sarmīte. — Ja tu nebeigsi!

—           Beidzu bērns, beidzu! — Emīlijas tante pārbīstas un pazūd aiz durvju aizkariem.

Kas man! Es izdzeru pudeli tukšu, jūtos kā no jauna piedzimis. Nolieku taru Sarmītes priekšā, viņa to iesprauž kastē starp citām tukšām pudelēm, atspiežas ar elkoņiem uz letes un sāk blenzt laukā pa logu.

—     Un kur divdesmit kapeikas? — es prasu.

—     Kādas divdesmit? — viņa izaicinoši prasa pretī.

—

Zalogs par tukšo pudeli!

—     Paņem divdesmit sērkoku kastes!

—     Kur es tās likšu!

—     Man nav sīknaudas!

—     Kāpēc tu melo! — mani sāk pārņemt sašutums. — Es tak pats tev sīcenē samaksāju!

—     Kad ir nabags, tad nav ko uz bodi nākt! — viņa nicinoši novelk un uzmet uz letes divdesmitkapeiku gabalu.

Paņemu un ielieku kabatā. Man arī nauda no gaisa nekrīt. Cik mammucis iedod, tik ir!

Uzceļu plecos mugursomu, paņemu Ilonas tašu un eju laukā. Vajadzēja ņemt un ierakstīt sūdzību! Tad zinās, kā izspiest naudu! Bet pašam vien te būs jādzīvo, tā ka labāk nav ko naidu celt!

Arā sutoņa. Milicis atgūlies uz soliņa. Formas cepure uz sejas.

Abi puišeļi stāv pie plakātiem un skatās manī kā ubagi.

Ko viņi te darot? Cīnoties ar plakātiem pret dzeršanu. Un ģipša mulāžas rādot gan vesela cilvēka, gan alkoholiķa iekšējos orgānus. Kur tad te ir kāds dzērājs, prasu. Neesot, tāpēc ka baidoties nākt! Labi, kas man! Lai cīnās veseli! Man priekšā kaut kas svarīgāks! Kur arheoloģiskie izrakumi?

Abi puikas viens caur otru sāk skaidrot un rādīt.

Paldies, paldies, es laipni patencinu un dodos pa ciemata galveno ielu, un man ir tādas aizdomas, ka tā viņiem vienīgā arī ir.

Nonācis ceļa galā, izeju cauri retām eglēm; paveras plaša panorāma gandrīz vai līdz horizontam: pļavas, pļavas, reti koki, dzeloņdrāšu aploki, kuros ganās govis, un visam tam pāri spoža saule zilās debestiņās, un es aizsoļoju pa dangaino ceļu, nokaisītu ar govju plāceņiem, soļoju un cīnos ar aklajiem dunduriem, kas pikē uz mani kā japāņu kamikadzes uz amerikāņu karakuģi, tā reiz kino redzēju. Peldu un peldu, mainu smago somu no rokas rokā, sviedri kož acīs, bet es kātoju un kātoju kā apmāts, līdz attopos, ka mugurā sen jau kaut kas duras cauri mugursomas drēbei.

Nosviežu mugursomu putekļainajā ceļmalas zālītē, sāku rakāties un, iedomājieties, ko izvelku?! Vienu Monteņu! Un tūlīt vēl divus! Tērētais brālis! Nezinu, raudāt vai lamāties! Nedaru ne vienu, ne otru. Gribu sviest graķenes grāvī, bet kļūst žēl — apvākojums saulē tik skaisti spīd. Nopūties bāžu atpakaļ un ceļu mugursomu plecos.

Aiz ceļa pagrieziena tālumā ieraugu jaunas pļavas, kreisajā pusē mežu un pamalē gabaliņu no ezera dūmakainā spoguļa, kas, šķiet, karstumā viļņo vai līdz debesīm.

Nepilna kilometra attālumā krūmājs, kur vienā vietā debesīs kāpj vārga dūmu strūkliņa.

Kad esmu tuvāk, samanu divstāvu koka namiņu, kas ieslīdzis ceriņu krūmos. Krūmu lapiņas tveicē šķiet apsūbējušas pavisam pelēkas.

Ceļš iet garām mājai un ievijas mežā. Uz ceļa guļ trīsritenis. Pļaviņas zālājā baltu smilšu kaudze, pie kuras izmētātas rotaļ

lietas. Gribu jau klauvēt pie durvīm un prasīt, kur te ir tie slavenie Burķu izrakumi, kad ieraugu aiz mājas pakša smilšu kaudzi, kurā iedurta šķipele. Man sirds priekā salecas. Nevar taču būt, ka normāli cilvēki raktos mājas pamatos! Tā arī ir.

Manā priekšā paveras plašs, līdzens zālājs, kas plešas līdz ezermalas krūmājiem un līdz mežmalai. Līdzens gan nosacīti, jo trešā da|a p|avas virzienā uz mežmalu izrakņāta bedraina. Un pa šo postažu līkņā puspliki cilvēku stāvi. Ieraugu Rūdi, kas cērt ar lāpstu velēnu. Vēl lokās kaut kādi svešie. Un tad, ak, starp viņiem arī Ilona! Viņa sēž uz ķeblīša bedres malā. Uz ce|iem rasēšanas dēlis, un viņa kaut ko cītīgi zīmē, ik pa brīdim pamezdama skatu bedrē. Uz smilšu kaudzes tranzistors dragā breikdānsu.

Te aiz muguras kāds ieklepojas.

Es nolieku Ilonas somu un pagriežos.

Tur stāv šortains vīrietis tā starp četrdesmit un piecdesmit, augums virs vidējā, barojums varēja būt labāks, maza bārdiņa un deguns spics.

—     Labdien! -— droši saku, un mēs paspiežam rokas. — Es esmu tas Aigars Laiviņš!

Rokas spiediens viņam stiprs, un ar to viņš uzreiz izraisa pret sevi simpātijas.

—    Tad tu esi tas Aigars Laiviņš! — viņš atkārto un ar īkšķi nobrauka bārdiņu.

—    Tas pats! — es saku. — Un tie ir tie jūsu slavenie Burķu izrakumi?

Jā, tie esot gan tie paši slavenie, viņš nosmīkņā. Vadot izrakumus šeit jau ceturto gadu, dzīvojot kopā ar sievu un četrgadīgo meitiņu. Esot vēstures zinātņu kandidāts Jānis Galēvičs. Es Rīgā esot runājis ar viņa vietnieku, aspirantu Eināru Līci.

—     Šodien tev nav vērts sākt, — viņš saka. — Trijos mēs beidzam.

Galēvičs ieved mani verandā, kura jau pilnībā apdzīvota — liels koka galds, raskladuškas, krēsli. Viens kakts pilns ar tukšām alus, limonādes un vēl kaut kādām pudelēm, kuru saturu es personiski nelietoju. Arī uz galda un palodzēm tukšas limonādes pudeles, un tajās sitas saldumu mīļotājas lapsenes. Krietna daļa šo pudeļu noslodzītas ar korķiem, tā ka kukaiņi laukā vairs netiek.

—    Skaties pats, kur brīva vieta! — Galēvičs mudina, kazbārdiņu tricinādams, bet brīvas platības jau nekādas īpašās nav. Viņš skatās uz kaktu, kuru aizņem tukšās pudeles.

—     Varbūt tur? — es prasu.

Viņš pēkšņi kļūst priecīgs.

—    Ja gribi tur, vari pamēģināt! Sarindo pudeles gar sienmalēm, tā jau dzīva nauda, tikai puiši nav gājuši nodot! Vari pamēģināt tai kaktā, ja tev liekas, ka būs labi.

—     Citur jau nav kur! — es atsaku.

—     Nu ja, tā jau ir! — viņš steidzīgi ierunājas, kamēr es nolieku Ilonas tašu un savu mugursomu. — Tāda mums kārtība — puiši mājo verandā. Pirmajā istabā apmetušās meitenes, otrajā stāv izrakumu materiāli, trešajā dzīvoju es ar ģimeni. Ir gan vēl augšstāvs, citiem vārdiem sakot, mansards, bet tas vēl nav izbūvēts. Namiņu uzcēlusi rajona mednieku un makšķernieku biedrība savām vajadzībām, bet viņiem jau tādi namiņi arī citās vietās, tā ka viņi cenšas mūs netraucēt. Gadās, protams, ka uzklīst kāds, paliek piektdienas, sestdienas nakti, tad jāsaspiežas ciešāk, jo jāizbrīvē vieta vēl kastēm ar atradumiem. Bet tas ir reti, ļoti reti. Tātad tu esi izlēmis gulēt tajā kaktā?

—     Nu ja! — es, mazliet izbrīnījies, atsaku. — Citur tak nav kur!

—    Tā jau ir, tā jau ir! — viņš atkārto, un man tāda sajuta, ka viņš jūtas neveikli. Droši vien par tām alkoholiskajām pudelēm, es nospriežu, tagad jau visur cīnās ar dzeršanu, un te nu viens svešs ienācējs var padomāt diezin ko.

—    Varbūt es kārtodams pie reizes aiznesīšu kaut kur, lai nerēgojas?

—     Ko tu gribi nest? — viņš satrūkstas.

—     Tās grādīgās pudeles! — es paskaidroju.

—     A, — Galēvičs vienaldzīgi novelk un uz plikā stilba nosit aklo dunduru. — Lai paliek! Gan puiši novāks. Tās nav mūsējās. Mantojums no medniekiem un makšķerniekiem. Zini, ko es tagad darītu tavā vietā?

—     Nē, — es atsaku.

—    Aizietu uz Caķeja ezeru nopeldēties un trijos, kad beidzam darbu, būtu atpakaļ.

—     Nu, ko tad es tā! Citi strādā …

—     Negribas zaudēt atlikušo stundu! — Galēvičs mani pārtrauc. — Citādi, kā ierodas kāds no draugiem, tai dienā nopietna strādāšana vairs neiznāk.

Ja tā, tad tā, mana sirdsapziņa tīra.

Padzeros pie akas un aizsoļoju pa pļavas taciņu līdz krūmājam, tad pa dangainu, ar zāli apaugušu ceļu tam cauri, tad cauri arī niedrājam, un atrodos zālainā pļaviņā, kas trīsdesmit metru garumā pieskaras ezeram. Abpus pļaviņai meldru mežs.

Uzdveš patīkams vēsums, un manā priekšā plešas patiesi zils un liels ezers, kuru tālumā no debesu ziluma atdala šaura meža josla.

No pašas zālainās ezera malas sākas baltas smiltiņas. Vārgajā vējiņā ņirb vilnīši, un sīki zivtiņu bari šaudās pie paša ezera dibena. Kad ūdens līdz krūtīm, nopeldu krietnu loku un atlaižos ūdenī uz muguras. Svētlaime. Raugos zilajās debesīs, kur pamalē drūzmējas balti mākonīši, un domāju par šo un to. Kā, piemēram, ar lidmašīnām var iznīcināt lietus mākoņus? Vai cilvēki akmens laikmetā arī pratuši peldēt uz muguras? Kāpēc nenotiek sacensības uz viena riteņa, nu, tāda, ar kādu brauc cirkā? Tas taču būtu velnišķīgi sarežģīti, un publika arī varbūt vairāk nāklu skatīties. Tad iedomājos par to, ko Ilona un Rūdis te sadarījuši nedēļas laikā, un, aizmirsis, kur atrodos, gandrīz noeju dibenā.

Brienu krastā, uzrauju šortus un kreklu, apauju krosenes, uzlieku galvā riteņbraucēja cepurīti, uz kuras izšūta mana emblēma — sarkana laiva ar zaļiem riteņiem, un eju uz izrakumiem.

Saule spiedīgi karsē, un izrakņātajā pļavā vairs neviena nav. Arī tranzistors aizvākts. Uz verandas kāpnēm divi puiši kaut ko dara. Eju turp.

Te no ceriņkrūmiem, kas pie akas, iznāk Rūdis ar diviem spaiņiem ūdens. Kājās indīgi lillā peldbikses ar dzeltenu pīlīti uz sāna. Pats sarkans, āda lobās nost. Fu!

Ierauga mani, es skatos uz viņu, bet nekā nesaku, un viņš paiet garām tik vienaldzīgi, it kā pirms minūtes mēs jau būtu redzējušies. Es tikai nosmīkņāju.

Cāļi, izrādās, mizo kartupeļus.

—     Labdien! — es nevērīgi saku. — Kur te varētu Ilonu satikt?

Viens no viņiem, ļoti fiziski attīstīts ar kaili noskūtu galvu, pamatīgu apakšžokli, draudzīgi nosmaida.

—     Ej uz virtuvi!

—     Kā tur aiziet? — prasu, kaut gan pats jau atrastu, tikai jāsāk dibināt ar nākamajiem kolēģiem ciešāks kontakts.

—     Ej cauri verandai, tad meiteņu istabai, tad noliktavas istabai un iziesi tieši priekšnamā! Tur priekšā būs virtuves durvis, — smaidīdams skaidro plikpauris.

—           Nesajauc tikai durvis! — mazliet agresīvi nogriež otrs.

—     Tur atrodas arī mazmājiņa!

Viņš uzmet man ašu, dzeldīgu skatienu, no kura man vajadzētu noiet aukstam pār kauliem, tā laikam šis domā. Viņam vienā ausī gredzens, mati gaiši, šķiet kādreiz bijuši balināti. Nekā īsti nevar saprast, izskatās, ka viņš savu panku frizūru galīgi aizlaidis postā.

—     Paldies par informāciju! — es nosaku un eju viņiem garām, verandā iekšā.

Savulaik arī mēs, daži čaļi, nolēmām tā pārveidoties, es pat apsudrabotu gredzenu sadabūju, tikai nepaguvu auss ļipiņā caurumu iztaisīt, bet mati jau bija izspūruši gaisā, šķipsna ar ūdeņraža pārskābi izbalināta kā nākas, bet tad iejaucās treneris, sabļāva, ka tādus viņš ne tikai uz sacensībām nelaidīšot, kur viņam par to noraušot galvu, bet pat uz treniņiem, kur galvās viņš noraušot mums. Vai mēs esot stulbi? Ja gribot, kāpēc nevarot staigāt kā kārtīgi puikas agrāk staigāja, mati gari, labi kopti, bikses uz «kļošeni», un vispār, tikai beatles laikos puikas bija kā puikas, bet tagad velns zinot, kas, rijot kā jūrascūciņas, audzējot taukus, visam spļaujot virsū, it kā nekas uz mums neattiektos, it kā mēs dzīvotu kosmosa vakuumā; pat sportā neesot vairs tā azarta, dzīvē nekāda optimisma, uz visu tikai šķībi un neuzticīgi lūrot, it kā mūs taisītos apšmaukt vai kaut ko atņemt, gluži otrādi, mums tak visu grūžot iekšā pa abi gali. Un, ja mēs vēl mēģināšot ievazāt panku filozofiju…

Tā es trenera dē| nekļuvu par panku, un skolā jau ari būtu brēkšana.

Atrauju virtuves durvis. Tur karstumā divas meitenes, viena no tām Ilona.

—           Aigariņ, mīļaisl — ierauga mani, nomet dvieli un līksma apķeras ap kaklu, nobučo uz vaiga.

—           Labdien, Ilon, labdien! — es no laimes pat nevaru attapties; tādas sagaidīšanas dēļ vien bija vērts braukt šito gaisa gabalu. Apmulsis tikai murmulēju:

—           Es tev no senčiem atvedu somu. Baigi piebāzta. Nezin ko šie tur sastūķējuši, kaut arī smaga nav …

—           Iepazīsties, Zanīt! — Ilona mani stāda priekšā. — Tas ir Aigars, mans klases biedrs. Viņš ari strādās pie mums!

—           Priecājos! — Zane atsaka un grib nocelt no plīts vārošu katlu. Es tūlīt palīgā.

—           Ļoti jauki, ka mums ieradušies palīgi! — viņa smaidīdama piebilst.

—           Zane mācās vēsturnieku pirmajā kursā, tas ir, nu jau otrajā, — paskaidro Ilona.

Zanei ir kastaņbrūni mati, mazliet līdzīgi maniem ierudajiem, uzrauts deguntiņš, tāpēc šķiet, ka viņa visu laiku par kaut ko brīnās. Viņa fiziski attīstīta ļoti labi, un es pajautāju, ar kādu sporta veidu viņa nodarbojas.

—           Ar volejbolu, — Zane atbild, un abas ar Ilonu sāk mizot sīpolus.

Hm, es drīzāk nodomātu, ka viņa trenējas vieglatlētikā, skrien vidējās distances. Domāju, vai pasacīt par savu riteņbraukšanu, bet tad jāpiemin arī panākumi, taču es tagad negribu lielīties.

—           Kā atbrauci? — Ilona vaicā un atglauž savus viļņainos, blondos matus. Man tie patīk labāk nekā Zanes kastaņbrūnie. Ilona ir jauki iedegusi. Laikam jau teicu, ka es arī.

—           Iloniņ, tu jau tagad vari iet, es viena te pabeigšu! — saka Zane un atņem Ilonai nazi.

—           Labi, Zanīt! — priecīga saka Ilona. — Jāparāda jaunajam biedram, kur viņš īsti nokļuvis. Kad zēni atnesīs kartupeļus, pasauc!

Bet pati laimīga, ka tiek laukā no sutīgās virtuves.

Mēs izejam ārā. Uzpūš spirdzinošs vējiņš.

—           Atbraucu normāli, — es atbildu uz jautājumu, kuru viņa man uzdeva virtuvē. — Un kā tu labi esi šeit laiku pavadījusi?

—           Brīnišķīgi! — viņa neverīgi atsaka, un izskatās zilajā īspiedurkņu kleitiņā tik jauka, ka vieglprātīgā atbilde man uzdzen dusmas. Bet es novaldos. >

—    Divas reizes gājām lasīt sēnes, puiši atkal makšķerēt, vienu reizi iznāca zivju zupa, otrreiz cepti asari ar kartupeļiem. Sēņu mērce arī, protams. Vienu pievakari gājām ekskursijā uz vecajām pilsdrupām, kas vēl no viduslaikiem.

Viņa apklust un iet uz izrakumu pusi. Es pakaļ.

—    Tie ir trīs vakari, — es saku. — Un ko tu darīji pārējos?

—    Visu ko! — viņa atčivina.

—    Un ko darīja Rūdis? Un kas tas «viss kas» ir?

—    Vai tad tu Rūdi nesatiki?

—    Es? Nē!

—    Aigariņ! — viņa paskatās uz mani un tā žēlīgi novelk. — Es tak pa virtuves logu redzēju.

Atkal šitie stulbie gājieni, es pie sevis nosodos. It kā viņa nezinātu, kas mums ar Rūdi.

Tomēr nomierinos. Ja jau Rūdis te būtu guvis nopietnus panākumus, tad diez vai viņa virtuvē mestos mani skūpstīt. Neticu, ka viņa varētu izrādīties tik slīpēta neliete. Man šķiet, ka Ilona virtuvē bija ļoti dabiska; viņai nebija laika sagatavoties, lai nospēlētu šādu cinisku lomu. Tas bija spontāns izvirdums. Taču ej nu sazini! Šolaiku tikumi visai vaļīgi, tur trenerim taisnība. Vecos laikos bija pareizi. Tur tādu Rūdi čaļu ģimnāzijā, Ilonu atkal skuķu ģimnāzijā. Tolaik zināja, ko dara.

—    Pagaidi! — viņa pēkšņi saka un iet atpakaļ. — Tu taču nemaz neesi redzējis, kas te izrakts!

Viņa ieved mani istabā, kurā ir noliktava. Tur uz plauktiem un galdiem visādas kartona kastes un kastītes, un uz viena plaukta … nodzeltējuši, brūngani galvaskausi. Atņirguši zobus, raugās manī tukšiem skatieniem … Man kļūst neomulīgi.

—    Vai nav skaisti? — Ilona rāda uz tiem un zobgalīgi mani vēro. — Viņi dzīvojuši pirms sešiem septiņiem tūkstošiem gadu.

Es skatos, bet nez kāpēc prātā citas domas, tādas, ka arī man taču ir galvaskauss! Un kad es, hm, ar mani notiks tas pats, kas ar citiem, tad mans galvaskauss, kas tagad stingri sēž uz pleciem, mani zobi, pa kuriem līdz šim grābstījusies tikai zobārste, tas taču viss arī paliks. Manis vairs nebūs, un es savu personas neaizskaramību vairs nespēšu pat ar dūrēm aizsargāt. Un tad arī manu galvaskausu kādi paņems un noliks plauktā. Man kļūst riebīgi.

—    Zini, Ilon, — es nopietni saku. — Kad es, hm, nomiršu, tad noteikti gribēšu, lai mani sadedzina krematorijā. Vārdu sakot, gribēšu, lai no manis nekas pāri nepaliek. Ja jau nav, tad lai nav nekas. Bet tā …

Es sadūšojos un vieglītēm pabungāju galvaskausam pa pieri.

(Turpinājums sekos.)

KRISTAPA ĢEL2A ZĪMĒJUMI

AMANDA

AIZPURIETE

NEKA SKAISTAKA VAIRS NEBŪS — TU TO ZINI? Un nav šai brīdī it nekā svinīga.

Nedzied mašīnu koris un asfalts nesaplaukst.

Ogles no šķūņa nav uznestas un dzīvoklī drīz būs auksts.

Nekā skaistāka vairs. Asinīs mazāk gaismas,

Bērnos svešuma vairāk un vecajās paklāja puķēs Vairāk ziedlapu sausu.

Cik nodilusi plate, kuru tu klausies Kā nepiedzīvotus svētkus vai brīvību neiegūtu.

Pavasaris, kad gribas iet prom,

Kamēr viss vēl tik caurredzams, ka Šķiet — Neviens nevienam nepieder Un saulstari ir mūsu vienīgās saites.

Varbūt no šisziemas avīzēm salīmēt pūķi, Sagaidīt vējainu rītu un aiziet pa pūķa pēdām? Kavēties nedrīkst. Gaiss top blīvāks, un driz Baismīgi baltu lappusi atvērs Narcises — pazemes dievību puķes.

Ko tad tu nospēlēsi Ar rokām tik vēsām —

Sonāti, murgu vai ledu,

Vai valsi — ar rokām tik vēsām? Kad tu spēlē man vienai,

Vai tu domā — man nesāp Tavas sonātes asmens?

Ja nu tu ņem manu mūžu Ar rokām tik vēsām,

Vismaz uzspēlē valsi,

Lai tad es dejojot salstu,

Lai mani uzticams ritms nēsā Uz rokām . . .

Kad mani apguldīja tīfs un man nogrieza matus,

Un apledojušā Pilsoņu kara pilsētā izdzisa pēdējā lampa, Ko tur vairs izmainīt varēja tavas vēstules saturs?

Es to papīra lapiņu pirkstos turēju krampjaini Tā kā likteni. Tumsā plankumiņš balts —

Apledojušā sapnī, kur nebija tavas balss.

Pēdējā no manām varbūtībām:

Vēl pa vienām trepēm augšup tumsā klibot Negaidītai uzliesmot un dzist.

Ar tevi tas nav noticis un nenotiks.

Ņem savu sāpju tiesu, neprasi pēc svešas, Nes tālāk savu gaišo, gauso miesu Un nekautrējies būt tik neapdzēšams.

Uz pamesto vasarnīcu Varbūt tagad nāk zagļi. ..

Tur odi tik nervozi dīca ,

Un kaktā pustumsa zalgoja.

Tu vēl smējies: būs naudas podu Kāds jukušais noracis Un sardzē atstājis odus.

Vai rudens nāca pa nogāzi augšup, Vai kāds cits —

Bet vasarnīca vairs nebija draugos Ar mums, atvēra visas šķirbas Vējam un atmiņām.

No pēdējā kopīgā mājokļa šķirdamies, Mēs krēslai viņas zalgojumu atstājām.

+

Kad bende

Novilka sarkanos cimdus, lai kailām rokām Atbīdītu gaišās, stingstošās cirtas no manas māsas kakla, Dīkdieņu barā ap ešafotu pamanīju divus patiesi skumjus. Pirmais atcerējās viņas matu jasmīnu smaržu.

Otrais domāja par to, ka viņas mati garšoja pēc jūras. Bendem nosala pirksti zeltainajā ledū,

Viņš steidzīgi uzvilka cimdus Un pacēla cirvi.

Aivars Kļavis Nakts

STĀSTS

—     Nāc! — čukstēja Jānis, vezdams Līgu aiz rokas.

Parādes durvīs, izsistā stikla vietā, bija ienaglots saplīsis

finiera gabals, kas, durvīm aizveroties, nograbēja.

—     Nāc! — čukstēja Jānis.

Pie griestiem vienmu|i sīca dienasgaismas spuldze.

—            Kādas tev aukstas ķepas, — puisis sacīja, saņemdams meitenes plaukstas savējās.

—            Jā, aizmirsu cimdus mājās, — viņa atbildēja, gaismā piemiegdama acis.

—     Tāpēc, es skatos, tu visu laiku turi rokas kabatās.

—     Nosalu. Labāk sasildi mani, — Līga sacīja.

Jānis piek|āva viņu sev klāt. Meitene nepretojās. Meitene stāvēja, nolaidusi rokas gar sāniem un aizgriezusi seju.

Bija pāri pusnaktij. Laukā griezīgs novembra nogales vējš dzenaja putekļus, asus smilšu graudus un sakaltušas lapas. Termometrs rādīja savus piecpadsmit grādus zem nulles. Jau nez kuro dienu cilvēki gaidīja sniegu, bet sniegs nesniga, un zeme izsala. Izsala lauki, izsala ziemāji, izsala aug|koku saknes.

—            Nē, tā ne, — Līga pēc brīža nomurmināja. — Sasildi rokas. Tikai rokas sasildi.

—            Nekas neiznāks, — Jānis atteica. — Redzi, pašam nav neko siltākas. Arī nosalušas.

Tomēr viņš atkal saņēma meitenes plaukstas un sāka pust tam virsū dvašu. Tā viņi stāvēja diezgan ilgi, abi cītīgi pūzdami un mēģinādami sasildīt viens otra nosalušos pirkstus ar savu elpu.

—    Nu, palika mazliet siltāk? — Jānis vaicāja.

—            Ja, — vel arvien klusu pie sevis smiedamās, meitene atbildēja. 1

—    Vairs nesalst?

—    Mazlietiņ.

—    Mazlietiņ salst vai mazlietiņ nesalst?

—    Salst.

Pacēlis augšup meitenes rokas, viņš piespieda tās lūpam un vairākas reizes pēc kārtas noskūpstīja.

—     Bet tagad?

—    Tagad vairs nesalst.

—     Nemaz?

—    Nemaz, nemaz.

Laukā, aiz durvīm, ledainajā novembra vējā, kas kauca gar māju stūriem un vārtu velvēs, stinga sula koku saknēs. Debesīs, kur skrēja izplūkāti mākoņi, retumis iemirdzējās pa kādai zvaigznei.

—            Zini, es tevi ievēroju uzreiz, — sacīja Jānis. — Līdzko iegāju zale — tūlīt iekriti acīs. Vēl nodomāju — baigi jocīgā meitene.

—    Tas tāpēc, ka man tāds kliedzošs apģērbs.

—            Ne, ne jau apģērba dēļ. Katrs tagad mēģina kaut ka izcelties.

—    Kāpēc tad?

—            Nezinu. Tur bija kas cits. Nu saproti, kaut kas tads. Atklāti sakot, to, kā esi apģērbusies, pamanīju tikai velak. Tu bieži staigā pa disenēm?

—     Ne pārāk. Apmēram reizi nedēļā. Un tu?

—      Es ari, — Jānis izklaidīgi teica.

Varēja redzēt, ka viņš domā par ko citu.

—              Neatceros gan, ka agrāk būtu tevi manījusi, — Līga iebilda.

—             Skaidrs, ka neatceries. Es dzīvoju Purvciemā, un jūsu krajā esmu pirmo reizi. Tas muļķis Valdis pierunāja triekties šurp.

—      Tu runā tā, it kā to nožēlotu.

—              Neko es nenožēloju, — Jānis steigšus atbildēja, nezin kāpēc spēji pieliekdamies.

Līga sastinga. Izskatījās, ka puisis grib viņu noskūpstīt. Meitene pievēra acis, bet tad apjēdza, ka Jānis nemaz ar negrasās viņu skūpstīt.

Ievilcis elpu, viņš runāja tālāk.

—             Vispār mēs atbraucām četratā. Kamēr dejoju ar tevi, šie kaut kur noplauka. Bet vēlāk … Pati labi zini, kas notika vēlāk. Pie havajas man piesējās nez kādi kretīni.

—              Un tu, nabadziņš, manis dēļ dabūji pa aci. — Meitene tik tikko valdīja smieklus.

—             Nesaprotu, kas tur smieklīgs. — Jānis īgni sarauca pieri.

—             Nedusmojies, — viņa sacīja, viegli ar pirkstu galiem pieskardamās puiša nobrāztajam vaigam. — Nesāp? Tu esi malacis. Nekad mūžā nebūtu domājusi, ka tik forši proti kauties. Taisni brīnums.

—              Nav nekāds brīnums. Diezin kā tas beigtos, ja pati nemaisītos pa vidu, — viņš nevērīgi izmeta.

—      Tā viņiem vajadzēja. Kārtīgi sadevi.

—       Būtu sadevis vēl kārtīgāk.

—             Vienalga mums neatliktu nekas cits kā bēgt projām. Viņu tur bija pārāk daudz.

—              Laikam gan, — Jānis domīgi noteica, piebilzdams,

—       un tā vienmēr. Vienmēr no kāda jābēg, lai tiktu cauri sveikā. Jo tie, no kuriem bēgam, ir vai nu pārāk daudz, vai pārāk stipri, vai pārāk gudri. Pēcāk, kad esi aizlaidies, gandrīz vienmēr nožēlo. Mētājies pa pasauli kā dieva nepieņemts un nožēlo. Tev tā nešķiet?

Līga nenoteikti paraustīja plecus.

—      Man ir vienalga.

Kāpņu telpā iestājās klusums. Vienīgi kaut kur augšā, pie griestiem, nervozi sīca dienasgaismas spuldze.

Tad Jānis beidzot pieliecās, lai noskūpstītu meiteni, kura savukārt atkal strauji aizgrieza seju un bezpalīdzīgi nolaida rokas gar sāniem. Puisis iebrauca ar degunu tieši Līgas matos.

—             Izbeidz, — viņš čukstēja, cenzdamies aizsniegt meitenes seju.

—      Pats izbeidz!

—             Es taču neiešu ar tevi te stīvēties. — Jānis neatlaidās.

—             Padomā tik … Bet es neesmu nekāda lelle, ar kuru var darīt, kas ienāk prātā. Izbeidz, dzirdi!

—      Pati izbeidz!

Mati kņudināja degunu. Pamazām izdevās uztaustīt meitenes lūpas, kuras vāri, tikko jaušami atbildēja skūpstam. Beidzot pārstājusi vairīties, viņa piekļāvās puisim. Labu laiciņu abi stāvēja kā pārakmeņojušies — Jānis mazliet sakumpis, bet Līga paslējusies uz pirkstgaliem.

Pēkšņi puisis ne no šā ne no tā uzprasīja:

—      Tu viņus pazini?

—      Kurus?

—      Tos, kas man piesējās.

—      Jā.

—      Arī to garo?

—      Kuru garo? Māri, vai?

—      Es taču nezinu.

—      Mēs kādreiz draudzējāmies, bet es negribu nemaz atcerēties. Stulbenis baigākais. Par laimi, tagad esmu tikusi no viņa vaļā.

To teikdama, meitene piekļāvās puisim un, lai vairāk nebūtu jārunā, atbalstīja zodu pret viņa plecu.

—      Es neesmu stulbenis?

—      Nē, tu esi ģēnijs.

—      Kāpēc?

—      Tu viņiem tā sadevi, ka taisni bail. Kolosāli!

—      Un tikai tāpēc?

—      Ne tikai. Beidz taču mani tirdīt, — Līga klusu sacīja un atkal apklusa.

Lēni ritēja minūtes. Tās krita un saplīsa uz akmens grīdas, neviena nemanītas pazuzdamas mūžībā. Lūpām slīdot pāri sejai, puisis ar brīvo roku sataustīja meitenes jakas rāvējslēdzēju un, pavilcis to vaļā, aizbāza aiz jakas roku. Tuk-tuk, tuk-tuk… Tā bija sveša sirds svešās krūtīs, kas tur klauvēja zem plaukstas, likdama dīvaini notrīsēt. Meitene juta puiša roku, kas silta un smaga glāstīja viņu, likdama bezrūpīgi pakļauties. Abi stāvēja, šķietami aizmirsuši par visu uz pasaules. Stāvēja ilgi un likās nedalāmi. Gausi vilkās laiks. Tāpat kā pirmīt, kāpņu telpā valdīja klusums, vienīgi kaut kur uzmācīgi sīca sabojājusies dienasgaismas spuldze. Bija tumša, auksta rudens nakts, un cilvēki gulēja dziļā miegā. Šķita — nekas, pilnīgi nekas tos nespēj pamodināt.

Negaidot spēcīga vēja brāzma, triekdamās parādes durvīs, nograbināja salauzto finiera gabalu. Līga satrūkās.

—      Nebaidies — tas ir tikai vējš, — Jānis sacīja.

To teikdams, viņš pagriezās un devās augšup pa kāpnēm.

—      Nāc! Nāc šurp.

—      Kur tu mani ved? — viņa vaicāja sekodama.

—      Nekur, — puisis atbildēja. — Nekur es tevi nevedu.

Klusēdami abi sāka kāpt pa kāpnēm augšup.

Nams šķita gluži kā izmiris. Smaga miega nomākti gulēja tā iemītnieki, un visapkārt valdīja sastindzis naktsmiers.

Pirmajā stāvā, savā vienistabas dzīvoklī, uz zema, šaura dīvāna gulēja rakstnieks amatieris, no kura pirms diviem mēnešiem bija aizbēgusi sieva kopā ar bērniem.

Pirms gadiem trim viņam kādā no žurnāliem aiz pārskatīšanās nodrukāja stāstu.

Lai izķepurotos no neveiklās situācijas, redaktors toreiz teica:

—      Tas jums avansā, bet citādi vēl dūšīgi jāstrādā. Ko es varu ieteikt? Neko es nevaru ieteikt. Rakstiet, rakstiet un vēlreiz rakstiet, jaunais cilvēk, tad rezultāti neizpaliks.

Kopš tās reizes viņš katru vakaru, augas sestdienas un svētdienas pavadīja pie rakstāmgalda. Viņš rakstīja, rakstīja un vēlreiz rakstīja, liegdams sev jebkuru izklaidēšanos. Ar neizgulētu miegu acīs, aizmirsdams par dzīvokļa remontu, kartupeļiem ziemai, apģērbu iegādi, salūzušiem durvju rokturiem un pārējiem sīkumiem, viņš rakstīja, rakstīja un vēlreiz rakstīja. Nereti… Jā, nereti aizmirsdams pat par bērniem, pat par sievu. Līdz beidzot tai apnika. Paziņojusi, ka neies taču dzīvot kopā ar nenormālo, viņa aizgāja. Tagad, jau trīs mēnešus, rakstniekam amatierim neviens netraucēja augas dienas pavadīt pie rakstāmgalda.

Tajā naktī viņš gulēja uz sava šaurā, zemā dīvāna un jutās laimīgs, jo redzēja brīnišķīgu sapni. Sapnis bija bez sižeta. Sapnis bija par viņu pašu. Miegā rakstnieks amatieris skaidri atskārta, ka spēj rakstīt nesalīdzināmi labāk nekā līdz šim. Un vēl atskārta, cik tas ir elementāri.

Brīnums, kā agrāk nekas tamlīdzīgs neienāca prātā. Dzīve taču ir tik skaista un reizē tik baisa, tik pretrunīga un tajā pašā laikā tik elementāra. Vajag vienīgi paņemt baltu papīra lapu, apsēsties pie galda un rakstīt patiesību, vairāk neko — patiesību. Rakstīt, neko nenoklusējot, neko neizskaistinot, neko nesagrozot, neko nepiedomājot klāt. Šī pēkšņā atklāsme viņu spārnoja. Tā viesa cerību un iedvesa ticību, kuras tik ļoti pietrūka, nomodā esot. Jau rīt pat viņš sadedzinās visu, kas līdz šim uzrakstīts, un turpmāk rakstīs savādāk — noteikti daudz, daudz labāk.

Stāvu augstāk gulēja kāds puisēns un sapņoja par ziedputekšņiem. Sapņoja par mazu dūmakaina stikla pudelīti ar uzrakstu «Ziedputekšņi».

Aiz sienas, deviņpadsmitajā dzīvoklī, gulēja skolnieks Ģirts Ģirta dēls Brakmanis, kurš tajā brīdī nebija nekāds Ģirts Ģirta dēls, bet Ernando Kortess, kas ar pulciņu smagi apbruņotu konkistadoru nonācis Jaunajā Pasaulē, lai izpostītu Montesumas impēriju, sagrābtu viņa dārgumus un kļūtu par Vestindijas vicekarali. Sapnī Ģirts apskauda pats sevi, jo Kortesam nevajadzēja iet uz skolu un, mājās pārnākot, lasīt mātes stulbās zīmītes, kas nemitīgi atgādināja, ka laikā jāpaēd, jāizmācās, un parasti beidzās ar vārdiem: «Ja nav ko darīt, piezvani man, dēliņ.» Ne velna viņš nezvanīs. Nekad mūžā, jo telefons vēl nemaz nav izgudrots.

Trešajā stāvā, blakus sievai, miegā nemierīgi grozījās trīsdesmit trīs gadus vecs vīrietis vārdā Laimonis. Viņam trūka gaisa. Šķita, ka, steigdamies satikt Astrīdu, nejauši atkal uzvilcis jaunās kurpes. Bet tās ir tik smagas, ka nevar paspert ne soli. Pa ielu pretī nāk Astrīda. Valdzinoša un skaista. Garām trolejbusā, viņu izspiegodama, pabrauc sieva. Laimonis jūt, ka jābēg. Pēdējais brīdis, citādi būs par vēlu. Tomēr netiek ne no vietas.

Jānis ar Līgu kāpa arvien augstāk un augstāk. Aiz kādām durvīm dzirdēja skaļu krākšanu, un abi reizē iespurdzās. Pēc tam pagāja garām dzīvoklim, kurā neviens nedzīvoja, tomēr, neskatoties uz to, reizēm kāds staigāja, kāds grabināja atslēgu, pusbalsī sarunājās un šķindināja traukus virtuvē. Neviens visā namā nezināja, kas ir šis «kāds».

—      Paklausies, kur tu mani ved? — meitene no jauna vaicāja.

—      Nekur, — puisis atkal atbildēja, un viņai kļuva mazliet baigi.

Dīvains, sastindzis miers valdīja visapkārt, kamēr tepat līdzās gaudodams ārdījās vējš. Logu rūtīs triecās asi smilšu graudi. Zeme izsala, izsala lauki, un koku dzīslās sastinga sula. Pār tukšo pilsētu skrēja izplūkāti mākoņi. Bet tur, starp mākoņiem, tur, debesīs, reizumis iemirdzējās tālas, nosalušas un nežēlīgi zilas zvaigznes.

Jo augstāk viņi kāpa, jo nopietnāki kļuva. Nemanot it kā pārvērzdamies, it kā pārtapdami un ar katru nākošo soli vērzdamies savādāki nekā pirms tam.

Uz aizmigušo skolas direktori no fotogrāfijām raudzījās viņas bijušie skolēni. Raudzījās kā nu kurš — labsirdīgi smaidot, skumji iecietīgi vai garlaikoti vienaldzīgi. Šajā istabā viņi mūžam palika bērni, kaut īstenībā sen jau paspējuši izaugt.

Kādā no dzīvokļiem miegā raudāja zēns. Neviens nezināja, ka viņš ir slims. Jau trešo dienu temperatūra. Arī kakls sāpēja. No pagultes laukā rāpās dažādi mošķi, mākdamies virsū. Zēns gribēja kliegt, saukt mammu, bet laikus attapās, ka mammas taču nav mājās. Aizgāja pirms nedēļas un vēl arvien nebija atgriezusies, jo atkal dzēra. Bet vakar vecaimātei atnesa pensiju. Un vakar piedzērās ari vecāmāte. Tagad gulēja blakus istabā, skaļi krākdama. Zēns, pat aizmidzis, zināja, ka viņa tur guļ un krāc, tādēļ miegā raudāja. Raudāja, juzdamies neizsakāmi vientuļš un nenojauzdams, ka patiesībā ir slims.

Stāvu augstāk dusēja divi laimīgi cilvēki. Pirms dažām dienām pilsētas burzmā viņi vispirms bija viens otru atraduši, pēc tam tūlīt pazaudējuši, lai vakarā no jauna atrastu, jo atklājās, ka abi vairākus gadus dzīvo vienā namā. Ilgi viņi meklēja viens otru. Garš un ērkšķains bija šis ceļš, kaut gan patiesībā abus šķīra tikai daži soļi. Tagad tie gulēja cieši sakļāvušies un sapņoja tik bezgala skaistus sapņus, kuros nākotne rādījās tik bezgala rožaina, ka to nemaz nevar izstāstīt.

Savukārt pensionāre, kurai pavasarī nomira vīrs, nesapņoja neko. Baidīdamās, ka nevarēs aizmigt, viņa vakarā tika iedzērusi miega zāles. Miegs apņēma uzreiz — līdzīgi baltām, vēsām pūkām. Līdzīgi pirmajam sniegam, ko šoruden tik nepacietīgi gaidīja cilvēki. Tajā grimstot, par nebijušām pārtapa šīs zemes gaitas, raizes, prieki, bēdas un sāpes.

Beidzot Jānis ar Līgu bija uzkāpuši līdz pašai augšai. Tālāk nebija kurp iet, un viņš mazliet apmulsis apsēdās uz pēdējā pakāpiena. Te, puskrēslā, rādījās krietni siltāks, kaut gan vējš zem pažobeles kauca vēl draudīgāk.

—      Sēdies, — puisis sacīja.

Meitene noliedzoši papurināja galvu.

Tad viņš novilka jaku un paklāja uz grīdas.

—      Tu nosalsi, — Līga nedroši ieminējās apsēzdamās.

—      Neuztraucies. Es esmu pieradis.

Viņi sēdēja atbalstījušies viens pret otru. Meitenes galva pamazām slīga arvien zemāk, līdz beidzot nogūla uz puiša pleca.

—      Miegs nāk. Kā tu domā, cik varētu būt pulkstenis?

—      Noteikti jau pāri divpadsmitiem.

—             Šausmas. Mājās atkal būs skandāls. Solījos vienpadsmitos atgriezties.

Jānis klusēja.

—             Tu nevari iedomāties, kā man viņi noriebušies, — meitene turpināja. — Agrāk, kad biju sīkāka, nelikās ne zinis. Tagad — katru otro dienu audzina. Kur iesi? Kāpēc iesi? Ar ko iesi? Kad pārnāksi? Taisni dusmas.

—      Neņem galvā!

—             Es jau neņemu, bet, zini, krīt uz nerviem. Nesaprotu, kāpēc pieaugušie grib, lai mēs bez vārda runas pieņemam visu, ko šie saka.

—             Jā, — puisis piekrita. — Viņi vispār grib mums visu uzspiest ar varu. Mums viņuprāt ir jāizskatās tādiem, kādus viņi mūs iedomājušies. Un cauri!

—             Kas šiem par daļu, — Līga runāja tālāk, acīmredzot domādama savus vecākus. — Vai es viņiem ko prasu, lai gan šo to varētu uzprasīt? Pēc desmit mēnešiem man būs pilni astoņpadsmit.

—      O, tad tu esi vecāka par mani, — Jānis konstatēja.

—             Iespējams, — Līga atrauca un, manīdama, ka puisis grib viņu noskūpstīt, pacēla galvu.

—             Man, protams, vienalga, ko šie saka, bet mājās es gan nesēdēšu, — pēc tam meitene teica. — Ko es tur darīšu? Klausīšos, kā šie abi kašķējas. Viņi ir tik aprobežoti, ka bail. Nekas, pilnīgi nekas viņus neinteresē. Iedomāties nevari. Vienīgais, ko grib, lai es kā veca kūka sēžu istabā.

—             Mājās patiešām nav ko darīt, — Jānis piekrita.

—      Sevišķi, ja neviens īpaši negaida.

—      Tevi senči nelamā, kad vakarā vēlāk pārnāc?

—      Nav jau kam lamāt. Fāters darbā, mutere slimnīcā.

—      Kas šai kaiš?

—             Nervi beigti. Tikmēr strādāja, tikmēr strādāja, kamēr sabeidza nervus.

—      Par ko viņa tev strādāja?

—

ANDREJA GRANTA FOTO

Par skolotāju.

—             Ko? — Līga pārsteigta iesaucās. — Tev mutere ir učene?

—             Nu, un kāds tur brīnums? — Jānis, nedaudz aizskarts, atteica.

—             Nekāds. Vienīgi pirmo reizi mūža redzu čali, kuram mutere ir učene.

—             Bija … Tagad vairs nav. Tagad viņa ārstējās. Un es pārsvarā dzīvoju viens. Sevišķi, kad sencim tālie reisi.

—             Tad gan tev labi. Nav visādi jāmelo, lai tiktu projām no mājām un mī|ajiem radiem.

—      Jā, — viņš vienaldzīgi nomurmināja. — Man ir labi.

—             Starp citu, baigie joki, aizmirsu pateikt — mani senči taču ir šķīrušies, — Līga iesaucās, sasizdama plaukstas. — Kolosāla dumjība. Oficiāli šķīrušies, bet katru nakti gu| kopā. Un, kad šie saiet ragos, tad kliedz viens uz otru — tu man neesi nekāda sieva, tu man neesi nekāds vīrs!

—      Jā, — puisis atkal vienaldzīgi nomurminaja.

Līga iekārtojās ērtāk. Piekļāvusies Jānim, viņa aizvēra acis.

—             Vēl man ir divi sīkie. Brālis un mašele. Mašele piedzima, kad tie jau bija izšķīrušies, — meitene sacīja, tā arī acis neatdarījusi.

—             Tad vismaz tev iet lustīgi, bet es pārsvara esmu viens.

—             Paldies par kūkām. Baigi lustīgi. Pieci cilvēki divistabu dzīvoklī. Nav kur apgriezties.

—             Kā tu gribētu dzīvot, ja varētu izveleties? — Jānis vaicāja.

—      Nezinu, — viņa atbildēja gandrīz nedomādama.

—             H-h-mm … — puisis novilka, — bet saki — drīz būs astoņpadsmit. Kur tu aizskriesi, kad tie astoņpadsmit pienāks? Nekur!

—      Un tu?

—             Es arī, — viņš nenoteikti paraustīja plecus. — Būtu labi, ja varētu kaut ko izdomāt.

—      Neko tu neizdomāsi.

—      Baigi skumji!

—      Skaidrs, ka skumji. — Meitene apklusa.

—             Zini, es laikam aizmigšu, — pēc brīža viņa nočukstēja, iegrozīdamās vēl ērtāk.

—      Guli vien, — Jānis atteica.

Kāpņu telpā kārtējo reizi iestājās klusums. Vienīgi vējš kauca aiz loga, un kādu stāvu zemāk kaut kas ik pa brīdim metāliski nograbēja. Laikam centrālapkures radiatoros.

Jānis aplika roku Līgai ap pleciem.

—      Nevajag, — meitene nomurmināja.

Minūtes desmit abi sēdēja gandrīz nekustēdamies. Arī viņus pamazām pārņēma gurds nogurums, vienaldzīga apātija un sāka nākt miegs. Neatvairāmi, nenovēršami virsū mācās miegainība, kas valdīja šajā namā. Jānim pat šķita, ka viņš uz brīdi iesnaudās, tāpēc spēji satrūcies, izberzēja acis. Arī Līga pacēla galvu. Viņi bija pārāk jauni, lai ļautos šim miegam, kas nomāca pārējos.

Pēc tam abi sāka skūpstīties. Jau nez kuro reizi šajā vakarā.

—             Zini, man lūpas sāp, — pie auss klusu dudināja Līga.

Skūpsti kļuva arvien drudžaināki, arvien alkatīgāki. Pagrūdis apakšā savu jaku, puisis noguldīja meiteni uz grīdas.

—      Trakais, ko tu dari!

—      Neko.

—      Izbeidz!

—      Netēlo maziņo.

—      Bet ja nu kāds nāk?

—      Nebaidies! Nenāks neviens.

—      Ja nu tomēr.

—      Kas tev te naktī nāks.

—      Ko tu dari? Ko tu dari, trakais!

Viņa rokas jau glāstīja meitenes ādu zem drēbēm. Glāstīja nervozi un uztraukti. Līgas pirksti slīdēja cauri puiša matiem — te jaukdami tos, te mēģinādami sakārtot.

—      Es gribu tevi.

—      Tu mīli mani?

—      Mīlu. Skaidrs, ka mīlu.

—      Varbūt tomēr nevajag?

—      Kāpēc?

—      Kāds taču var nākt.

—      Nenāks, muļķīt. Nenāks.

Stāvu zemāk kaut kas atkal metāliski nograbēja. Logā sitās vējš, un tumsa klāja pār viņiem savu ēnu.

—      Cik tu esi labs.

—      Tev nespiež?

—      Mazlietiņ. Tas nekas. Nepievērs tam uzmanību.

—      Es jau nepievēršu arī.

—      Nedomā ne par ko.

—      Es nedomāju.

—      Tikai klusāk. Dzirdi, klusāk! Klusāk.

Un viņi kļuva nedalāmi, un viņi kļuva mūžīgi, un viņu saraustītā, drudžainā elpa lauzās cauri vēja auriem pažobelē, noslāpēdama, izdzēsdama tos.

—             Kas tagad notiks? — meitene vēlāk vaicāja, pieceldamās un atglauzdama matus.

—      Nekas. Kam tad jānotiek?

—      Bet ja nu man tagad būs bērns? Ko tad?

—             Neko. Tev pēc desmit, man pēc četrpadsmit mēnešiem paliks astoņpadsmit… — Jānis teica, pieceldamies kājās.

—      Un tu mani nepametīsi?

—      Nē.

—      Nekad ar ne?

—      Nekad.

—      Tu nemelo? — Viņa par katru cenu gribēja zināt.

—             Es nemeloju, — puisis steigšus izkliedēja meitenes šaubas un tūlīt pat turpināja:

—              Paklausies, man ir ideja. Mēs varētu aizbraukt un sākt dzīvot uz laukiem.

—      Ko? Kur, kur?

—              Nē, tu paklausies! Mēs varētu aizbraukt un dzīvot uz laukiem. Man reizēm šausmīgi gribas dzīvot uz laukiem. Tagad jau daudzi bēg projām no pilsētas.

—             Vispār, ja tā padomā, arī man pilsētā nemaz tik dikti nepatīk. Es tikai baidos, ka tagad man būs bērns. Un uz laukiem patiešām daudz foršāk, — Līga viņam piekrita. — Uz laukiem svaigs gaiss. Visādi tur pieņi, krējumi. Tu mani nepametīsi?

—             Teicu jau, ka nepametīšu, — Jānis atbildēja. — Es varētu strādāt kādā mehāniskajā darbnīcā, es šo to sajēdzu no motoriem, bet tu varētu dzīvot pa māju un slaukt govi.

—             Jocīgais, — meitene skaļi iesaucās, gandrīz vai palekdamās. — Es taču nemāku slaukt govi.

—      Nekas, iemācītos.

—      Nu gan tu runā …

—      Domā — grūti, domā — neiemācītos?

—             Iemācīties jau varētu, bet man bail, ka tu mani pametīsi.

—             Muļķības. Es tevi nepametīšu. Nebaidies! Brauksim uz laukiem!

—      Goda vārds? — Meitene piespiedās viņa sānam.

—             Goda vārds! — Jānis strikti atteica. — Tātad norunāts! Brauksim dzīvot uz laukiem.

—      Labs ir — brauksim uz laukiem, — viņa piekrita.

—             Tad mēs būsim paši par sevi, abi divi un nemētāsimies pa pasauli. Nevajadzēs izlikties un nevajadzēs ne no viena bēgt.

—             Jā, tad mēs būsim abi kopā un dzīvosim laimīgi līdz sirmam vecumam. Gandrīz kā pasakā.

—      Nesmejies.

—      Es nesmejos, es runāju nopietni. Tu mani mīli?

—      Jā, — puisis sacīja. — Cik reizes tad lai to atkārto?

—      Ik pēc minūtes. Tu mani mīli?

—      Protams. — Viņš pasmaidīja.

—      Es tevi arī. Kaut gan izklausās jocīgi.

—      Kas tur jocīgs? — puisis nesaprata.

—             Tas, ka es tevi mīlu. Mīlu! Starp citu, kā tevi sauc? — viņa vaicāja.

—      Jānis, — viņš atbildēja.

—             Bet mani — Līga, — meitene teica un, pastiepusi roku, smiedamās piebilda:

—      Priecājos iepazīties.

Bija tumša, auksta novembra nogales nakts, un cilvēki visapkārt gulēja dziļā miegā. Aiz loga kauca griezīgs vējš, dzenādams putekļus, asus smilšu graudus un sakaltušas lapas. Debesīs skrēja mākoņi. Virs mākoņiem retumis iemirdzējās tālas, nežēlīgi zilas zvaigznes. Cilvēki gaidīja sniegu, bet sniegs nesniga. Sasala zeme, izsala lauki, un sastinga sula koku dzīslās. Sastinga sula koku dzīslās, cerēdama uz pavasari, cerēdama uz sauli, kas to reiz atkal pamodinās.

JELENA SARANA

m

Tik ļoti izšķirti mēs abi tagad esam,

Ka bērzus apskaujam un rakstām dzejoļus, Turklāt ar cigaretēm abi esam draugos.

Tik ļoti šķirti, dīvaini pat liekas —

Kas spējis izdarīt,

Lai vienas sugas būtnes,

Kas līdzīgas kā viļņi okeānā,

Kā lapas kokā,

Domātu par to,

Ka tām nav iespējams nemūžam atkal tikties.

»

Mūsu sapņu māla dūjas Saskārās —

Un mēs pamodāmies.

Kas gan tas bija?

Mēs sapņus mijām.

Es zinu, ka pamodināja Tevi mans tirgus laukums. Kruķu troksnis Uz kazenēm līdzīgā bruģa.

Tev acīs asinis šķīda No svaigi dīrātā jēra,

Un sarkanu švīku tev sejā Nosvelpjot atstāja virve.

Bet mani uzcēla kliedziens. Kliedza bende — tam bulta Starp lāpstiņām klusītēm dūca, Vēl vieglītēm šūpodamās.

Mēs gulējām cieši blakus — Kā baidījušies pa miegam,

Ka drīz arī mūs var aizskart Neredzams likteņa pirksts.

I»

Iestājies tāds laiciņš, kāds man tik. Debesis klāj pārsegs pelēcīgs.

Bezvējš. Retumis uz asfalta redz krītam Lietus lāšu sīkās iezīmītes.

Gan šī patikšana nav man iedzimta,

Bet ar ilgiem lietiem iedzīta.

To ir izkopušas drūmās lītavraudas, Stieptās, apnicīgās vēja gaudas. Debeszilais man šķiet pārāk košs.

Saule — arī tas ir pārāk spoži.

ATDZEJOJIS KLĀVS ELSBERGS

19

JURIS zvirgzdinŠ

i

Esse — nu protams, literārs tēls, karnevāla maska, autora spoguļattēls, skats no sāniem, paradoksa autentiskā pasaule.

Žanrs — nu, lai tā būtu līdzība, īsa reportāža, literārs klips — ari šis vārds Essem nav svešs.

Esse un Nave

Esse guļ gultā un gaida Nāvi.

Nāve nenāk. Essem apnīk gaidīt. Viņš ceļas, aiziet uz virtuvi un pagatavo sev dažas sviestmaizes ar sieru. Esse uzliek vārīties ūdeni tējai.

Pie durvīm zvana.

Esse atver, Nāve.

—      Par vēlu, tu esi atnākusi par vēlu, — saka Esse.

—      Hm … varbūt par agru, — saka Nāve.

Abi samulst. Tad, apjukuši smaidot, viņi dodas uz virtuvi. Ūdens ir uzvārījies. Viņi sēž virtuvē, dzer tēju un ēd sviestmaizes ar sieru.

—      Nu tad kādu citu reizi, — saka Nāve, ceļas un iet.

—      Ja nu tev iznāk pa ceļam, — saka Esse.

—      Un paldies par tēju, — saka Nāve.

—      Ak, nav par ko, — atbild Esse.

—      Divus obolus!

—      Dārgi, — saka Esse, atsveicinās un dodas tālāk.

II.            Grieķijā Esse kādai sievietei, kas pie trijkāja nodarbojas ar nākotnes sociālpsiholoģisku prognozēšanu, atstāsta (īsi un kodolīgi — kā viņš to prot) Freida, Junga un Zālīša mācības un, pateicību negaidīdams, ātri dodas prom, gandrīz vai krūtīs saskriedamies ar Edipu.

Esse un vēsturē

Esse jūt pakausī vēstures karsto, drudžaino elpu, jūt — āda kut, mati plīv, bet viņš TOMĒR neatskatās, tikai nodomā pie sevis: «Manieres!»

Esse un pērtiķi

Ieraugot kokā pērtiķu baru, Esse līdzjūtīgi nogroza galvu — nabaga būtnes! — tāds milzīgs evolūcijas laiks vēl jānoiet, un atpakaļceļa arī nav .. .

Kāds pērtiķis žestikulēdams paceļ visas četras rokas kājas Victory zīmē — un nokrīt no koka.

—      Nu redzi, — papleš rokas Esse.

Esse un grafiti

Tualetē sievietes torsam Esse piezīmē sirdi.

Esses ceļojumi antīka ja pasaule

I. Apceļodams antīko pasauli (kājām, jo Essem nav antīkā automobiļa — principiāli!), Esse nonāk pie upes. Laiva. Pārcēlājs. Viņu saruna:

—      Kā sauc šo upi? — jautā Esse.

—      Stiksa, — atbild pārcēlājs.

—      Un tevi kā sauc? [1]

—      Harons.

—      Un cik maksā pārcelšana?

Esse un sižets Hemingveja stāstām

Esse kopā ar Hemingveju gatavojas zivju zvejai.

—              Makšķerēšana — tas vienmēr ir sižets stāstam, — saka Hems.

—      Jā, — atbild Esse.

Kad Hemingvejs sarok pilnu bundžu ar tārpiem, viņš dodas izdzert divas porcijas viskija — ari sižets stāstam.

Esse ņem un ierok tārpus atpakaļ zemē.

«Traģisma — lūk, kā pietrūkst stāsta sižetam,» domā Esse.

Ieraudzījis, ka tārpu nav, Hemingvejs nobāl, atceras Alpu sniegus un Āfrikas sauli, dodas mājās un šaujas nost.

Nu sižets ir īsti viņa garā.

Esse un korida

OJARA PETERSONA ZĪMĒJUMS

Pēc koridas Esse sēž kafejnīcā. Pie viņa pienāk piedzēries toreadors.

—      iHetningway?

—              jOle! — atbild Esse un iedur ar dakšiņu toreadoram dibenā.

No virtuves izskrien divi bifšteki, urravodami met Essi gaisā, cienā viņu ar vīnu, piebāž tam pilnas kabatas ar cigaretēm. Tad viņi trijatā dodas uz kino. Tāda ir dzīve saules dedzinātajā Spānijā — kontrastu pilna.

Esse — bende un upuris viena personā

Esse restorānā pasūta jēra cepeti, ēd un domā: «Nabaga jērs .. . nokauts … un tad vēl — miris cepināts …»

Ēzdams Esse apzinās sevi kā bendi, viņš saka: «Neba es viņu nokāvu!» — maksā taču viņš. Bet sirdsapziņas mokas Esse nejūt — tāda ir dzīve.

Vakarā un visu nakti viņš izjūt fiziskas mokas — jēra gaļa ir bijusi pārāk — PĀRĀK! — veca.

Tagad Esse var iejusties upura ādā.

P. S. Kaut gan, lai pilnīgi iejustos upura ādā, Essem vajadzētu uzvilkt jērādas kažociņu.

Esse un mūzika

«Bēthovens — jā … Un Bahs, ari jā .. . Un, nu tas, Mocarts, tas arī — jā . .. Trīs tādas galvas! Un mūzika!» domā Esse (viņš mīl mūziku, tas nu tā .. .) un nopērk māla svilpaunieku, vienkāršu māla svilpaunieku, bet! ar trīs galvām! Un pūš!

Esse un Alberts Šveicers

Izdzirdis par A. Š. (protams, tirgū, jo Esse, kā tas jau daudzreiz norādīts, ir demokrātisks), Esse sūta pie tā visas sev pazīstamās būtnes — blaktis, blusas un utis.

—      Onkulis ir labs, — saka Esse.

Esse un pulkstenis

«Viņš iet un iet. .. viņš ir noguris …» domā Esse, skatoties uz sienas pulksteni. Esse pieiet pie sienas, noņem pulksteni, paņem to uz rokām, šūpo un dzied dziesmiņu par peli, kas nes miegu.

Esse un spogulis

Esse paskatās spogulī un ierauga savu attēlu, bet, hm . .. attēls viņu noteikti neredz, jo — citādi tas taču atdotu godu!

Esse un intervija

Uz jautājumu — Kā jums patīk H. Hese? — Esse neatbild, tikai līdzjūtīgi pašūpo galvu un neuzkrītoši iespiež reportierim saujā nelielu naudas zīmi — tāds darbs, ziniet!

PIECI DZEJOĻI PAR

*

Šorīt viens Vecrīgas zvirbulis man uzsauca: čau!

Kur tu biji pazudis?

Mēs aprunājāmies kādu nieku par demogrāfisko sprādzienu, dzīvi un starptautisko stāvokli Daugavmalā.

TREŠDIEN UN SESTDIEN DEJAS

Tad es aizgāju pie bumbieres.

Pie celma, kas bija palicis pāri no bumbieres. Vai tu piesēst negribi, celms lūdza.

Paklausījāmies viņa skaņuplati (kopā ar zīlītēm).

Un pazemes eja kutināja mums kāju pēdas.

Mī|i nočixtēja vecās «Londonas» viesnīcas kāpnes atcerēdamās.

Kāds ar krītu uz sienas bija uzraxtījis: vietas ir.

1978.

Ko darīt? Slapjš sniegs, lietus pa lāsei

sačunčuro kā piepi, kā tāsi; mirxt kājas, kāss un iesnas, un ar ķiploku nāsī piepešs sveiciens no Bolderājas.

PRAGAS PASTKARTE

Te dzīvoja Jozefs Kafka.

Nē, laikam Francis bij viņa vārds.

Tajā zilajā mājā, augšējā stāvā, kur baloži gulgo kā klunkšķis.

No rītiem

uz laukuma puķu māmiņas noberž ar ziepēm krunkas no savām letēm, bet viņu mutes plātās kā valgas un zilganas zivis kapara tīklā. Strūklakas pāršķe|as kā dienvidu augļi.

Kastaņu gotiskās sveces dedzina mākoņu baroku.

Uz stūra stāv Maržena,

puķe piesprausta. Varbūt Marina.

Piesmeķē pie gāzes šķiltavām. Mati dejo kā čūskas, kā strūklakas, kā jāņuzāles.

Garām aizsoļo

ugunsdzēsēji, vīri kā brieži, viņu pogas ir pusceļš

starp sauli un meiteņu acīm. Bet vēstules

sadeg. Kā alva kūst nauda,

triko gaiļi un tramvaju taures, sirds iztek

ka dzīvsudrabs, pulxteņi

stāv, un apustuļi neparādās.

Puķe dzīvo

Moldavas dzelmē, nevīst.

Avīzes ziņo par kariem. Leijerkaste tikai par trejādu sarkano rozi.

Satiximies ceturtdien pēc lietutiņa.

1977.

Autobuss? Skraida gan, laix draņķīgi zāģē, vējš vīlē un aplenc; mutē konfekte sāja, trīc lukturis, kiosx, karogs, trīc malkas krāģis un pirāts uz lubenes vāka, pakārts pie rājas.

Sezonas kuģīti gaidu. Pie kokzāģētavām

sirēnas izvirdums — feirāms! — un pulxtenis stājas. Atcelta sezona. Bet no piestātnes skavām atraisās maršrutniex Voleri—Surabaia.

Bet jāpadod dievpalīgs dūšīgām veļas mazgātājām. Kurš nāx viņas zīmēt? Kurš sacerēs dzejas? Man neiznāx — jātiek uz Bolderāju.

JURIS KUNNOSS

Citiem ne tik — jālabo slejas, trešdien un sestdien dejas.

19H4

MAZ PAZĪSTAMU TĒMU

SVIESTA ceĻŠ

vēl tumsā uz tirgu

ar pilnu piekrautu ori ar kubuliņiem un spainīšiem vācelēm cibām un kārpām

Lāptava. Ieklausies vārdā: Lāptava …

Tā kā lāpa, kā grāvrača lāpsta, kā lapcas no liepu lūkiem,

kā … nezinu, kas.

Te dzīvoja vīrs, pats slavenākais no visas

Pededzes, Bolupes, Pērdejas plostnieku draudzes.

celt savu labumu priekšā

un nostiept skatu kā šņori no saviem zilajiem mežiem

līdz seškanšu miežu vārpām

bet priežu saknes kā striķi

kā čūskas snaixtās pa krēslu grab raustās un zvangājas ore un krējums viss saiet sviextā no cerētās pe|ņas čix vien

un zirdziņš noskriets kā ercens bet Gulbenes tirgū tevi

kā burlaku sēdina siextā

Ar viņu vēl tagad rūdina bērneļus, vakaros stāsta pasakas.

Očka no Lāptavas, kārtotājs, blēdis,

kura tētuku vecāmāte pavasarī uz plosta piedzemdējusi,

ar apvīlētu īkšķa nagu tā iekāsa plostnieku

saburnījušos latus, ka daudziem bij čūska pa zemes ceļu jādzen uz mājām.

Zirga lokus, ragavu slieces, ratu riteņu obodas Očka lieca uz pieciem lagrietiem, rubīja melnās miesās,

rūsganos sviedros peldējās. Un nu būs jau gadi pieci vai desmit, kā citos medību laukos pie mūžīgām straumēm, ar žebērkli zivju barā,

neba pie tiesas.

šis mežaceļš pārlieku grambains

un saimniex saspļauj sev rokās un ķeburu saknes izcērt

un aizber lielākās dūxnas

Varbūt Pēterim vārtnieka atslēgas paguvis nospēlēt,

spārniņus eņģeļiem,

un kaitina vārnu saimi

un dzeni klaudzinot kokā bet citreiz no Gulbenes atved mantu un deviņas lūgsnas

kad pavasarī rūgst zeme

un izbrienamas tik pļavas ar baļķu vedamām ragūm šo ce|u vēl citādāk dēvē no sākuma maizes ceļš

kad ne miltumiņa un kļavas lapas krāsnī kā piesmietas čokurojas un plēnē

pēcāk par Sviesta ceļu

jo Gulbenes tirgū labs noiets un ķeburu cirtēja vardu

daudzina pagasts un slapjiem sāniem vairs nemokās zirgi

bet rixī un mierīgiem so|iem kad lūgsnas vairs nelīdz nekādi un pēdējā ce|ā uz kapiem

198b.

varbūt nodzēris velna vecmātei pēdējo pagali un tagad nu salst Očka, drebinās, spļaudās putekļos caurvējā, tā vien skaties, ka neatlido kā krauklis atpakaj zemes virsū, senās Atzeles sādžā ar zemē sadzītiem zāģa zobiem,

nē, jumtiem,

kur uz katrām duravām trejkungi pieraxtīti, lai pasargā, asajās miekšķētu ādu un sautētu vīxnu vai ozolu smakās un nāburgu muzikantu skaņās, kas ve|as kā garaiņi šurpu.

Jā, kāvās ar krisbardzēniem Cūku krogā,

zaga baļķus ar ķexi no krastmalas krautuvēm, staigāja neizžāvētās drēbēs, utes spieda aiz apkakles,

allažiņ slāpa

un, grāmatai pāršķirstot lapas, slienāja pirxtu ar zemēm

aprepušu

un klusi pātaroja: Lāptava, Lāptava …

1981

JURIS KUNNOSS

Ar Rimanta Ziedoņa noveli «Pļava» sākam drusku neierastāku darbu publicēšanu, šie teksti būs atrodami turpat pie «īstās» literatūras, bet arī tie būs tikai un vienīgi īsta literatūra. Nav taču tā, ka mūsdienu latviešu dzejā, prozā un dramaturģijā patlaban būtu par daudz interesantu meklējumu kā formā, tā saturā. Tāpat jāpublicē arī daži sarežģītāki ārzemnieki. Runa nav par pašmāju ziloņkaula vai melnkoka torņu celšanu, bet gan par talantīgu cilvēku tīkojumiem izteikt šo sarežģīto laikmetu un šī laikmeta samudžināti pretrunīgo cilvēku. Kā rakstījis Hermanis Hese, «viņi varbūt rīkojās aplam, pareizāk sakot, neapšaubāmi kļūdījās, tomēr viņi kaut ko darīja, kaut ko paveica, viņi uzdrīkstējās lēkt, bet lēciens prasa drosmi. Mums, palicējiem, pieticis uzcītības un pacietības, arī saprāta, bet paveikuši mēs neesam neko — mēs nelēcām».

Būsit ievērojuši, ka tā dēvēto eksperimentālo darbu autori parasti nocīnās ap mūžīgām, «neeksperimentālām» tēmām — cilvēka un Visuma attiecībām, cilvēces un katra indivīda eksistences pamatproblēmām. Viņi ir nopietni cilvēki, kam mazāk par visu rūp formāla izkāpināšanās. Ko lai dara, ja daudz ko tomēr nevar pasacīt tā vienkārši un «saistoši», kā dažkārt pieņemts mūsu beletristikā.

RIMANTS ZIEDONIS

PĻAVA

w

novele

Cilvēks satupās uz ceļgaliem blakus stumbram un nofokusēja fotoaparāta objektīvu pret mizu. Viņš fotografēja tikai mizu. Reizēm arī garozu, cilvēka ādu, zemi, kur tā ir visatkailinātākā. Viņš fotografēja tikai nesacukurotu, neapvārdotu. Noknipsējis viņš uzlika objektīvam vāciņu un lūkojās pēc sava suņa, kas aurēdams un dziedādams bija aizdrāzies dziļāk mežā. Cilvēks griezīgi iesvilpās. Parasti pēc šāda svilpiena suns nekavējoties nesās pie sava saimnieka. Šoreiz ne. Saimnieks devās virzienā, kurā suns bija aizlēkšojis, un nonāca līdz kādai pļavai. Pašķīris krūmus, viņš suni ieraudzīja. Tas gulēja pļavas vidū un, izstiepis galvu pāri zāles stiebriem, lūkojās gurdām, vainīgām acīm. Cilvēks uzsita sunim pa muguru. Ejam! Ejam! Dzīvnieks laiski uzslējās un noskurinājies sekoja. Aizsoļojis jau līdz pļavas malai, cilvēks atskatījās — suns, atgriezies pļavas centrā, ņurdēja. Spalva neredzēti spoži spīdēja. Saimnieks pārsteigts vēroja suni, piegājis dzīvniekam klāt, pastumdīja to un skali uzpjaukāja sev pa celi — slienies augšā! Suns lūdzoši iekaucās. «Labi, pavalstīsimies,» atsēdies noteica cilvēks un iztina līdzpaņemtās sviestmaizes. Viņš atlaidās uz elkoņa un tāpat kā suns pavērsās pret sauli. Tās iedarbība viņu iemidzināja.

Diena kulminēja, šaudījās vieglas vēja plūsmas, ap zemeslodi cirkulēja mākoņi, cilvēka organismā cirkulēja apēstā barība. Šie dabiskie procesi, dabas dabiskās kustības veidoja lielu mieru. Cilvēks gulēja. Nekustīgs gulēja, iekļāvies (neizzinātā) kustībā. Modās viņš lēni — no dzila miega pārslīdot caurspīdīgā snaudā, un snauzdams sajuta smaržas, kas lēnām tuvojās viņam, lēnām ieplūda nāsīs, neatlaidīgi un mērķtiecīgi pastiprinājās, līdz viņš pamodās un instinktīvi uzslējās sēdus, cerēdams šīs smaržas ieraudzīt. Straujā kustība izsauca atraugas, un asās smaržas sajaucās ar apēstās barības ozonu. Cilvēks saviebās un atvirzījās, gribēdams izvairīties no šī jūkļa, taču viņš nebija tik trenēts, lai aizbēgtu no sava organisma. Viņš dziļi ievilka elpu, lai izpūstu visu, kas sastāvējies, aizkavējies. Vējš aiznesa izelpoto prom, (izbrīvētajā platībā) ieplūda jaunas dezindedzinošas smaržas un sablīvējās izgaršojamas. (Cilvēks rija siekalas), izspīlētais g āmurs pacēlās un nolaidās, pacēlās un nolaidās.

No saules pinuma miesā izplatījās karstums, kas iekrāsoja cilvēku sarkanu. Viņš paskatījās uz savām koši sarkanajām rokām un juta, kā pirkstu galos atsitas sirds (klaudzieni), kā tie atkal drāžas atpakaļ un, saskrienoties ar nākošajiem, izraisa eksplozijas. Zāles (viņš iedomājās), iedzert sirdszāles, taču tās izsauca vēl lielāku satraci.

Cilvēks platām acīm lūk ejās debesīs — ap zemeslodi joprojām riņķoja mākoņi un vēja plūsmas (nekas neliecināja, ka tuvotos kādas briesmas), spilgtā gaisma lika no vērst skatienu (nekādas briesmas jau arī netuvojās). Uzvandītais (cilvēks) centās izlīdzināt elpu un koncentrējās uz pārsimt vai vairāk metru attālo koku pļavas malā. Stumbrs vienbrīd izšķīda acīs saskrējušajā miklumā, citbrīd noskaidrojās — cilvēks saskatīja visus nelīdzenumus un ieplakas mizā, saskatīja, kā krīt ēna šajās ieplakās, un saskatīja skudru straumītes skrienam. Sasprindzinājis redzi, viņš ieurbās ar skatienu vienā no skudrām un sekoja tai — kā tā kustina galvu, kājas, līdz kukainis pazuda zarotnē. Koks atkal kļuva vien neskaidri saskatāms. Cilvēks nobrauca ar roku pār sasvīdušo seju, taču izmuļ/āja to vēl miklāku, arī plaukstas bija piesvīdušas. Viņš noplēsa zāles kumšķi un neapdomīgi noslaucīja ar to pieri. Kumšķī sablīvētie smaržu lādiņi iesprāga nāsīs. Ožas orgāni apjuka, māga saspringa, un cilvēks izmisīgi aizturēja elpu. Tomēr pēc brīža viņš izelpoja smakas mākoni. Dzīslas vibrēdamas sīca, pa tām gāzās (iekustināta) asins straume, raudama līdzi ba|ķēnus, kravas barkas, planktonu, tūristu pūšļus, zemūdenes, klintsbluķus . . . Dzīvība lauza sev jaunus ceļus, attīrīja vecos.

Viņam bija grūti. Viņš bija vecais — kā jau visi.

Viņam bija grūti. Viņš brīnījās par savu veco sirdi. Viņam bija grūti, la tobrīd viņa dzīslām pieslēgtu elektrostaciju, gaismas pietiktu visiem.

Viņš mēģināja piecelties. Uzslējies tūdaļ atkrita netrenētam cilvēkam neparastā pozā.

Viņš bija atlocījies

gandrīz kā pakavs, gandrīz kā koks. Pakausis balstījās zemē pie papēžiem. Cilvēks smējās. Viņš laikam smējās par savu pozu, par sava mugurkaula pēkšņo lokanību, līdz sabruka un juta, ka zaudē vienu no samaņām. Viņš mēģināja sāniski velties uz pļavas malu. Tā bija vieglāk, un viņš vēlās, nogludinādams zāli un aplipdams ar stiebriem, kukaiņiem. Vēlās, uztīdams sev pļavas mikropasauli.

Viņam šķita, ka viņš izplešas un izstiepjas šai telpā. Tā arī bija.

(Viņam šķita) — ja viņš piecelsies, tad izstumdīs, izstaipīs, deformēs gaisu, sašķaidīs ar galvu debesis, zemās debesis. Tā arī būtu.

Viņš konkrēti juta zemes izliekumu zem muguras.

(Cik lielai jābūt pēdai, lai sajustu zemes izliekumu?) Viņi juta zemi sarūkam maziņu kā biljarda bumba un spiežamies mugurkaulā. Tā pārrāva mugurkaulu, iekļāvās skriemeļu rindā, un cilvēks to vairs nejuta. Bet viņi juta sevi — neizmērojamu, nepārskatāmu (nepabeigtu) — un viņu sagrāba bailes. Cilvēks baidījās atvērt acis un ieraudzīt sevi bezgalīgajā telpā, ieraudzīt savas (kāju) pēdas bezgalīgi tSlu kādā neizzinātā makrosistēmā. Un tai brīdī, kad viņu sagrāba bailes, viņš atkal sajuta zemeslodi, kas no mazas lodītes pieauga līdz sen iedibinātajiem apmēriem. Cilvēks saruka maziņi, un lielās bailes pameta viņu apgūtajā mērogu sistēmā. Viņš gulēja ar nomierinošu apziņu, ka tepat — otrā zemeslodes pusē — ir tāds un tāds okeāns, ka tepat — blakus kontinentā — ir ēģiptiešu piramīdas un tepat (vajag tikai pastiept roku) — ir viņa kaste.

Tā arī bija.

Cilvēks piecēlās, noreibis nokrita un smagi vēma. Smagi un riebīgi. Sī naturālā ķermeņa izpausme izsauca cilvēkā šausmas. Viņš rāvās augšup vēlreiz, paskrēja gabaliņu un paklupis atskatījās cerībā ieraudzīt savu ķermeni (konstrukciju, salaidumus) palikušu tur — pļavas malā — svešu un primitīvu.

Viņš bija atkritis blakus skudrupūznim un iegāzis tajā roku. Pūznis ieņirbējās, bet tūliņ arī norima. Skudras mierīgi rāpoja garām un pāri cilvēkam. Vienīgi dažas centās izvilkt no izspūrušajiem matiem zāles stiebriņus, un vēl dažas — aizvilkt uz savu konstrukciju, salaidumiem (ķermeni) viņa iesirmos matus. Tās uzņēma cilvēku miermīlīgi, pat bez izbrīna.

Cilvēks uzrausās un gurdi gāja prom. Pūznis sastinga, tad ieņirbējās. Jo tālāk cilvēks gāja, jo straujāk ņirbēja skudras.

Viņš (uzvandītais) devās uz pļavu otrreiz. Lai prātīgi, uzmanīgi notvertu apkārtējās sajūtas, kuru iespējamībai viņš neticētu, ja nevarētu tās tik skaidri atdzīvināt, atsaukt atmiņā, ja atdzīvinātas tās tik (oti neuztrauktu.

Apstājies netālu no skudrupūžņa, viņš ilgi vēroja starp koku stumbriem vīdošo pļavu. Tā bija klusa un mierīga. Klusa, mierīga, zaļa — un tikai. Viņš apgāja pļavai riņķī un nostājās pie koka, kuru bija vērojis. Viņš atcerējās visas ievērotās gravas, vagas mizā un centās ieraudzīt vertikālajā kukaiņu karavānā to pašu skudru, kuru bija izsekojis ar acīm. Tā bija mazāka par citām un ātrāka, ik pa brīdim izrāvās no straumītes un paskrēja citām garām. O, tās visas tagad šķita vienādas.

Zāle, kuru cilvēks bija pieglaudis guļot un veļoties, iztaisnojusies dūrās gaisā. Tajā varēja manīt suņa brūno muguru. Saimnieks bija aizmirsis suni. Viņš uzsauca tam un uzmanīgi, bikli spēra soli pļavā, bīdamies sakropļot kādu stiebru, sakaitināt. Saimnieks saudzīgi uzlika dzīvniekam uz skausta plaukstu. Purns noslīdēja no ķepām un iedūrās zemē. Cilvēks pacēla suni un aiznesa uz pļavas malu, izcilāja ar kabatas nazi zemi, izraka pusmetru dziļu bedri un ieguldīja tajā savu veco līdzgaitnieku, savu veco putnusuni ar lupatlēverīgajām ausīm. Pieglaudis šīs pinkainās ausis sunim pie skausta, cilvēks aizbēra bedri, brīdi pastāvēja un devās uz pļavas centru.

Šoreiz asās sajūtas tuvojās ātri. Pieauga smaržu gūzma, un cilvēks, aizspiedis degunu, elpoja ar muti. Mēle apputekšņojās. Cilvēks paskatījās uz koku, uz to pašu, pa kuru tekalēja skudras, paskatījās, lai pārliecinātos par savu acu asumu, un pārliecinājies pievērsās debesīm, kur drošs par savu neaizsniedzamību brīžam zemāk, brīžam augstāk planēja vanags. Cilvēks saspringa un ielūkojās tam acīs. Vanags pārstāja kustināt spēcīgos spārnus un sastinga. Viņš bija pārsteigts un savā valdonībā aizskarts, sastopoties augstajā telpā ar cilvēka skatienu — tik spēcīgu un neatlaidīgu. Viņš gaidīja šo skatu nodrebam, taču viņu pārņēma neomulīgs satraukums un viņš, nervozi savēcinājis spārnus, novērsa skatienu pirmais. Putns jautājoši palūkojās uz Austrumiem, kur virs Himalajiem slīdēja ērglis. Ērglis to uztvēra, nemiera pārņemts, griezīgi iekliedzās, un nebijusi trauksme izplatījās dižknābju augstumos. Tie tramīgi meta lokus virs zemeslodes, raudami savā ķīļgaisā mākoņus. Vanags brīdi spītīgi riņķoja virs pļavas, tad strauji metās prom, lai izbēgtu no cilvēka redzesloka. Viņam nācās ilgi lidot.

Cilvēks aizvēra acis, tās atslāba kā pulksteņa atspere, laikam ejot. Atkal palūkojies, cilvēks redzēja apķārtni miglainu, izplūdušu. Viņam bija grūti fokusēt acis tuviem attālumiem, un viņš ilgi skatījās turpat pļavā, līdz tās stiebru silueti un krāsas noskaidrojās. Viņi ieskatījās tuvākajā zāles kumšķī — lēnām izdalījās tā kontūras un krāsas. Krāsasl Viegli kustinādams lūpas, viņš skaitīja pie sevis krāsu nianses . . . 20 … 40 … 80 . . , 160, rēķins sajuka, kad viņi iedomājās, ka varbūt ir pirmais un vienīgais, kas spēj saskatīt tik plašu krāsu gammu. «Vai kāds ir redzējis šādu krāsainību? Vai Hundertvasers1 ir redzējis? Kā Hundertvasers būs mocījies ar savām dažām tūbiņām, ja ir redzējis tādu krāsu milzumu zāles kumšķī, kādu šobrīd redzu esi Bet viņš nav redzējis. Viņš blēdās. Viņš ir piedomājis, izdomājis.»

Cilvēks mēģināja atrast jaunatklātajām krāsām nosaukumus, taču veltīgi. Viņš nezināja, kā un kur radušies līdz šim zināmo krāsu nosaukumi. Kāpēc melns ir nosaukts par melnu, zils par zilu? Kas to zin. Cilvēks nodēvēja vismaz vienu no krāsām. Savā vārdā. Un vēl vienu — sava putnusuņa vārdā. Krāsa cilvēks. Krāsa es. Mana krāsa. Melns. Brūns. Oranžs. Cilvēks. Sarkans. Putnusuns. Zils. Dārgie flāmi, iekrāsojiet, lūdzu, savas debesis ar putnusuni.

Gar roku slīdēja čūska. Čūskas kolorīts bija vēl bagātāks. Tas nomāca cilvēka tradicionālās bailes no šīs lakoniskās dzīvības. Cilvēks uzmanīgi paņēma čūsku rokās un vēroja kustošo ornamentu uz tās muguras. «Man būtu vajadzīgi lineāli un cirkuli, lai izveidotu ģeometriski tik precīzu rakstu. Kas ir projektējis šo rāpuli? Kādam ir trenētāka roka nekā man, mums visiem. Kurš bija tas pirmais, kas izjuta riebumu pret čūsku? Vai viņš ir bijis skaistāks par čūsku? Viņš noteikti ir juties skaistāks. Cik gan mans organisms ir sarežģīti un samocīti veidots, eklektisks kā labības kombains, kas spējīgs pārvietoties vienīgi pa platiem ceļiem, garām, pāri mazākiem. Cik dīvaina ir plauksta, sazarota piecos pirkstos, un galva ar saņurcītām ausīm. Cilvēks ir slikts dizains.»

Čūskai izlokoties, cilvēks

atcerējās

sevi (pavisam maziņu) lūram spēļu kaleidoskopā. Viņš atcerējās, kā viņam palīdzēja turēt stobriņu pie acs, un neviļus samiedza otru aci, kā to bija darījis, vērojot krāsainos stikliņus. Cilvēks līdz milimetram precīzi atcerējās visas stikliņu izvietojuma izmaiņas, pašķidrās krāsas, formu, šķautnes. Viņš atcerējās sevi ieliekam sīku zirnekli stobriņā un vērojam, kā tas maļas starp raibajām šķembām, un tagad viņš mācēja saskaitīt, cik tam ir kāju. Viņš atcerējās, kā kaleidoskops izkrīt no rokam un kā viņš nemākulīgi pieliek to pie acs otrādi. Cilvēks atcerējās, kā spēlīte viņam apnīk, kā viņš spiegdams sāk stobriņu kratīt, kā viņu apsauc un kā viņš aprimst, brīdi pa brīdim ieņurdēdamies (viņš atcerējās šīs skaņas, bet nesaprata vairs, ko toreiz bija gribējis ar tām pateikt).

Čūska sāka locīties negantāk, un cilvēks, atvēris samiegto aci, palaida rāpuli zālē. Čūska aizslīdēja kā krāsu straumīte, nez kāpēc paglabājusi savu indi citai reizei, un nez kāpēc nesadzeltais pievērsās elpošanas vingrinājumiem, lai nomierinātu arvien vairāk streikojošo sirdi. Skaitīdams līdz četri, viņš ieelpoja, līdz sešpadsmit — elpu aizturējis un, izskaitījis līdz astoņi — izelpoja. 4—16—8. Atkārtojis šo vingrinājumu vairākkārt, viņš juta atgriežamies enerģiju.

Viņš jutās labi.

Viņš jutās labs.

Viņš jutās labāk kā pēc pirmās saskarsmes ar pļavu. Viņam nebija bail. Smaržu gūzma vairs neapdullināja, viņš to baudīja. Arī acis varēja pielāgot dažādiem attālumiem. Vienīgi sirds. Viņam bija vāja sirds kā jau no kastes nākušam.

Viņš atkal iegremdējās atmiņās. Tās nebija parastās atmiņas, kas arvienīgi uzplaiksni. Tās bija jaunatrastas atmiņas.

Cilvēks (vienmēr) tika domājis par savu pagātni, sistematizējis to dienasgrāmatā, rakstot arī ar atpakaļejošu datumu, lauzies bērnībā, taču spēja sevi atcerēties agrākais trīs četrus gadus vecu. Un nu viņš atcerējās sevi (kā šķita) kādus divus gadus vai pat vēl mazāk uz pasaules nodzīvojušu — nevalodisku, nepatriotisku, neejošu, nesmīnošu, neprincipišlu (nesavaldīgu), krāsainus stikliņus kaleidoskopā pētošu.

Cilvēks tvēra šīs atmiņas, baidīdamies, ka tās varētu aizbrukt, aizbirt, caurbrukt, baidīdamies pazaudēt kādu niansi. Viņš vēl un vēl atsauca ainu ar kaleidoskopu, līdz fiziski sajuta plaukstu, kuru kāds bija toreiz turējis uz pakauša, palīdzot lūkoties stobriņā. No plaukstas galvā ieplūda patīkams siltums, kas skrēja lejup pa mugurkaulu un izplatījās locekļos. Siltums pārauga karstumā. Karstums kļuva nepanesams, un cilvēks atkal uzsāka elpošanas vingrinājumus. Sirds klauvējās gar ādu, it kā gribētu izlauzties no milzīgā karstuma. Cilvēks iedomājās, ka paver ādu un izņem sirdi ārā, iedomājās viļājam to no plaukstas plaukstā kā karstu kartupeli, pārlejam no pialas pialā, iedomājās, ka vēdina tai gaisu ar teātra vedeklīti. Tas palīdzēja, un cilvēks atkal uzmanīgi mēģināja ieplūst atmiņās, ar acīm mehāniski sekodams kamenei, kas šaudījās virs pļavas. Kamenes dūkoņa pakāpeniski pieņēmās spēkā. Cilvēks vairs nebrīnījās — viņš bija gaidījis saasināmies arī dzirdi. Kamene piezigzagoja tuvāk, un asa vibrācija izdzina zosādu uz miesas. Kamene uzmanīgi tuvojās un pēkšņi sāka lidot cilvēkam virs galvas pa precīzu riņķa līniju, kā uz pulksteņrādītāja smailes uzsēdusies. Viņa dūca vienmērīgi, bez rāvieniem un grūdieniem. Cilvēks saknieba lūpas un nikni vēroja kameni. Viņš enerģiski savēcinājās, taču kamene, izdzīta no savas trases, pacēlās nedaudz augstāk un turpināja skriet precīzu riņķi. Tā nu bija ar roku neaizsniedzama un tās dūkoņa tikpat nepanesama. Cilvēks iespieda galvu starp plaukstām, un vibrācija vairs netracināja organismu. Viņš dzirdēja cauri plaukstām virsskaņu, lielskaņu, kopskaņu — tā skan jūra, meži, murd pūlis, dun varena koka stumbrs, ja pieliek tam ausi, koncertzāle pēc blīva koncerta, tā skan zeme, ja tās tīrskaņai nepiejaucējas blakustrokšņi (sliežu klaboņa, hidrauliskais veseris, kavalērijas rezonanse, naftas urbji, sprādzieni granīta raktuvēs . . .). Aizmirsis kameni, cilvēks mēģināja šo skaņu fonētiski atdarināt — … Mm . . . Mm … — tā brīvi, mierīgi izplatījās gaisā. Hei … Eii . . . — viņš iesaucās, taču šīs skaņas turpat kaut kur atsitās un nokrita pie kājām. Ou . . . Mmm … — viņš atkal klusi izrunāja, un izrunātais ieplūda zemē, koku stumbros (atpakaļ cilvēkā). Nolaidis rokas, cilvēks atkal ielaida ausīs kamenes solotroksni. Atkal satracināts viņš mēdīdamies iedūcās. Kamene apklusa, sastingusi gaisā, bet tūliņ arī atsāka skrējienu. Cilvēks novilka kreklu un palēkdamies vēcināja kameni prom. Iztramdīta tā vēlreiz atgriezās uz savas riņķa līnijas, tad uzņēma ātrumu un kā norāvusies aizšāvās.

Smagi elsdams, cilvēks atlaidās zālē, lai izlīdzinātu, nomierinātu straujo kustību sabangoto organismu. Spēks atgriezās ātrāk, nekā viņš to bija gaidījis. Spēks atgriezās ar joni, un cilvēkam sagribējās lēkt kājās un aurojot bizot pakal kamenei, vicināt kreklu visos gaisa stūros. Taču viņš palika gu/am, lai klausītos. Viņš bija apradis ar savu acu asumu, ar smaržām — ziņkārīgi bija apostījis arī pats sevi, bet viņš gribēja vēl arī klausīties, dzirdēt. Klausīties un atcerēties.

Kamenes dūkoņa, kas bija iezīdusies bungādiņās, apsīka, un nu varēja ieklausīties klusumā, no kura pamazām izspraucās jaunas un jaunas nianses. Grozīdams ausis, cilvēks izklaušināja kokus visriņķī pļavai (viņš varēja atšķirt katra skaņu) un saausījās uz vienu, kuram skaņa bija izteikti sava, atsijāja šī koka šalkoņu atsevišķā kopā, izklausīja katru tā zaru, līdz atrada izteiksmīgāko, un visbeidzot ieklausījās zara lapotnē, meklējot jau izteiksmīgāko lapu. Un viņš to sadzirdēja — valdonīgi, bet neuzbāzīgi skanošu. Viņš ieklausījās koka vainagā, lai aplūkotu šo dominējošo lapu, bet pārskrēja vējš, un skaņu hierarhija lapotnē mainījās. Cilvēks pievērsa ausis stumbram. Viņš sāka ar saknēm, kuru skaņa noslāpa zemē, un izklausījās līdz pašai galotnei — tur skaņa bija vissmalkākā un, kļūstot vēl smalkāka, turpinājās gaisā vairākas stumbra garuma tiesas. Cilvēks ar baudu klausījās augšup lejup pa stumbru (toņi skrēja ausīs kā izlēkuši no klavierēm, pa kuru taustiņiem turp atpakaļ braukā iekarsis pianists), līdz pārsteigts ieklausījās stumbra vidusposmā. Viņš centās atcerēties šo skaņu, kura (kā šķita) vienmēr bijusi blakus, tuva, ierasta, un viņš klusi noteica: «Man patīk tāda skaņa, man patīk, tā ir mana.» šai brīdī — izdzirdējis savu balsi — viņš aptvēra, ka tā ir tādā pat toņkārtā, kādā ir stumbra vidusposms apmēram sešus metrus virs zemes. «Man patīk tāda skaņa» — izrunātais precīzi sakrita ar stumbra dūkoņu. Viņš mēģināja savu balsi saķēmot — spiedza, sīca —, taču tā nepārprotami saplūda ar stumbra toni.

Nojautis

cilvēks klausījās pa stumbru atkal lejup un izdzirdēja to dobji dunam.

Cilvēkam kļuva neomulīgi.

Cilvēks sajuta galēju(o) nevarību.

Viņš sajuta mākslīgos zobus mutē, debilitāti kaulu smadzenēs, rugājus zem apkaklītes, piekrēpotus mutautus, atkārušos bikšu dibenu, vēlmi aizsnausties, pastiepties pēc poda pagultē, pasnaust, pasnaust.

Viņš sabijās un klausījās atpakaļ — augšup pa stumbru. Augšup pa stumbru līdz savai skaņai, savam punktam. Un augstāk. Augšup. Viņš taču gribēja atcerēties. Viņš ieklausījās galotnē un atkal dzirdēja smalkus signālus. Tīkami.

«Arī tā ir mana skaņa.»

Cilvēks sāka atcerēties.

Cilvēks dzirdēja šajās smalkajās vibrācijās savu brēkoņu, un atmiņa atkal pavērās. Viņš atcerējās sevi bezgala sīku, rozā, kailu guļam kastē, kura savukārt atradās lielākā kastē. Viņš gulēja, vēl nezinādams, ka šī lielākā kaste atrodas vēl lielākā un ka vēl lielākā atrodas vēl . . . viņš gulēja, nezinādams kastu sistēmu,

un lielām acīm raudzījās tumsā — palaikam iebrēkdamies. Pa puspievērto durvju spraugu tumsā krita gaismas strēle un plūda omulīga murdoņa. Mazulis neveiksmīgi mēģināja tikt pāri savas kastes malai, lai nokļūtu līdz spraugai, gaismas kūlim. Pēc katra neveiksmīgā mēģinājuma viņš ska/i iebrēcās cerēdams — kāds, kas tur murd, sadzirdēs. Nomierinājies viņš bubinādams ritmiski dauzīja ar mazajām pēdām pa kastes malu. Un sīkā, bet neatlaidīgā spēka iedarbības rezultātā tā atsprāga. Bērns apmulsis brīdi nogaidīja, tad izvēlās no kastes un rāpoja pretim gaismas kūlim.

Apkārtesošā matērija vēroja cilvēku, kurš pļavas;centrā centās noturēties kājās. Saules stari, laužot leņķus gar koku zariem, izgaismoja pļavu raibu. Stāvus tomēr nemācēdams, cilvēks rāpoja pretim vienam no izgaismotajiem laukumiņiem, pretim lielākajam no tiem. Gabaliņu parāpojis, viņš atkal mēģināja uzslieties. Ieliektiem ceļgaliem viņš brīdi šūpojās vējā un paskatījies, cik taisni stāv koku stumbri, iztaisnojās, spēra dažus soļus — vienu,

otru,

trešo.

Un viņu pārņēma jūsmīga pašapziņa — viņš iet, viņš māk iet!

Sajūsmā viņš izkliedza varenu skaņu, saceldams virs pļavas vaboles, tauriņus, matēriju, kas viņu vēroja un sabiezēja ap viņu, it kā gribot balstīt, pastumt. Lielā pēda sapinās zāles kumšķī, un cilvēks atkrita atkal rāpus. Tā tomēr bija vieglāk pārvietoties. Viņš ar bijību palūkojās uz pussimt metru attālo gaismas laukumiņu, un tas likās tik tāls, ka cilvēks nevarēja saņemties doties tam tuvāk. Viņš instinktīvi aizklunkurēja atpakaļ izejas punktā,

kuru uztvēra kā savu punktu, savas mājas, kur viņu pārņēma drošības sajūta. Viņš sēdēja un, savā nodabā

bubinādams, knibināja kurpju saites. Tad viņa uzmanību piesaistīja bikšupriekšas rāvējslēdzējs, un viņš aizrautīgi virināja to vaļā ciet. Uzmanību no rāvējslēdzēja novērsa pulkstenis. Cilvēks pabikstīja to ar pirkstu, izrāva laika

uzturamo podziņu, nodauzīja stikliņu un valdonīgā priekā te aizturēja, te atkal palaida vaļā sekunžu rādītāju. Ziņkāres dzīts, viņi atknibināja pulksteni vaļā, un atklājās spīdīga zobratu sistēma. Dūre ietriecās tajā, un zobrati pašķīda uz visām debess pusēm, nozāģēdami koku galotnes. Cilvēks mēģināja noņemt no rokas tukšo pulksteņa čauliņu, bet nemācēja to izdarīt. Paraustījis ķēdīti, viņi atkal pievērsās saules laukumiņam. Tas bija aizvirzījies tālāk, un cilvēks satraucies parāpoja tā virzienā, uzslējās un uzmanīgi klunkurēja uz priekiu, brīnīdamies par savu milzīgo ēnu, kas stiepās tilup. Viņi vēroja savas kājas un brīnījās, cik gan loti tālu lejā tās Ir. Viņam sareiba galva augstumā, no kāda viņi lakojās uz zemi. Cilvēkam likās, ka viņi ir kaut kur augstu uzrāpies un nu gan jākāpj lejā. Viņi nolaidās rāpus. Jā, nu viņi ir tuvāk zemei. Viņš rāpoja tālāk — tuvāk izgaismotajam laukumiņam, kas acij nemanāmi slīdēja uz pļavas malu.

Bet cilvēks to nemanīja.

Un tas viņu dzina priekiup. Vējš, kas vislaik riņķoja virs pļavas, izrāvās no sava loka mežā un izkustināja lapotnes — saules stari salūza citos leņķos, un gaismas laukumiņš izmainīja savas kontūras, kļuva mazāks, raustījās. Šī parādība samulsināja rāpojošo, šķita nelabdabīga.

Vēji atgriezās virs pļavas savā lokā, lapotnes norima, saules stari krita sākotnējā leņķī — gaismas laukumiņš atguva sākotnējo formu, un cilvēķs beidzot pierāpoja tam klāt. Uzmanīgi ierāpies apstarotajā zālē, cilvēks pavērsās pret sauli, kas veica savas ikdienišķās funkcijas. Un vēl — tā nemanāmi auga.

Bet cilvēks to nemanīja.

Apžilbis viņš samiedza acis, un, kad atkal paskatījās, saule bija paaugusies.

Te bija silts, te bija gaišs — šai laukumiņā, bet tas arī viss. Un cilvēks sajutās neomulīgi. Ne pie sevis, ne pie savējiem, nepiesiets, ne savā laukumiņā.

Kāpēc viņš ir te? Kāpēc viņš ir tik tālu? No kurienes tālu?

Viņam jātiek atpakaļ. Uz kurieni? No kurienes viņš ir (nācis)?

Cilvēks

atkal

sabijās no telpas, bet šoreiz tāpēc, ka nejuta zemes izliekumu, zemeslode viņam šķita milzīga.

Viņš aizrāpoja atpakaļ uz pļavas centru, uz savu punktu, sarāvās čokurā, glaudās klāt šim savam zemes punktam, smaidīdams plūkāja izviļāto zāli, pa kuru līda savējie kukaiņi, bet tie — gabaliņu tālāk — jau vairs nebija savējie, tur tālāk — tās vairs nebija viņa vaboles, skudras. Tieši te, te ir viņa punkts. Tieši no šī rakursa viņš var vistālāk ieskatīties pasaulē un nebīties no tās apmēriem. Tieši šajā punktā viņš var justies mājīgi.

Taču, atkal paskatījies saules laukumiņa virzienā, cilvēks ieraudzīja, ka tas jau ir aizslīdējis līdz pašai pļavas malai un pēc brīža ieslīdēs mežā — samaisies, sasmalcināsies starp koku stumbriem, izsijāsies cauri lapotnēm neskaitāmos, sīkos saules zaķos! Un cilvēks, lūdzoši ieņurdēdamies, aizrāpoja līdz tam. Viņš ieķērās plankumā, gribēdams aizturēt to, taču gaisma izslīdēja starp pirkstiem. Cilvēks nogūlās priekšā. Izgaismotais laukumiņš brīdi stūma cilvēku, tad atslāba un neaizkavējams pārslīdēja gulošajam pāri. Cilvēks bažīgi noskatījās, kā tas mežā izšķīst sīkos gaismas traipiņos, lupatiņās. Gaismas gabals sadalījās kā karaļvalsts sīkās hercogistēs, un cilvēks, ieskrējis mežā, velti centās mazās gaismiņas saturēt.

Cilvēks nu bija ārpus pļavas. Miesā pēc laiciņa atkal atgriezās tās vecumam atbilstoša apziņa, pieredze, locekļos — mehānika, kas iestrādājusies mūžā nodzīvotajos gados, un viņš piecēlās kājās, jau atkal zinādams nostāvēt, soļot, runāt noteiktā valodā. Viņš sajuta vieglas ilgas pēc lielās kastes (pēc lielās kastes,

kuru mēs visi uztaisījām,

kurā mēs visi, arī viņš, dzīvojam)

un devās tās virzienā.

Viņš (uzvandītais) atgriezās pļavā vēlreiz. Trešoreiz viņš gāja uz pļavu apmulsis, brīdi pa brīdim skumīgi atskatīdamies uz kasti. Viņš — kāpura un tauriņa starpstadija (ideja, kas nobriedusi, lai pāraugtu notī, triepienā, vārdā, vērtībā, putns, kas olā satraukti kārto pūkas pirms iziešanas nezināmā, plašākā vidē, sabiedrībā, kokmateriāls, kuru meistars pirms grebšanas izžāvē).

Viņš devās prom no lielās kastes, jo jutās tur

savā spēkā nevarīgs.

Lokators, kas uzstādīts augstāk skrejošiem viļņiem

un rleuztver zemākus signālus.

Akmens, kas nespēj absorbēt mazāk blīvu vielu.

Viņš kastē nedzirdēja, ko viņam saka, viņš teica — «runājiet blīvāk, es nedzirdu» — un milzīgi skaļi noskanēja viņa balss. (Viņš dzirdēja tikai savu balsi.) Viņš redzēja, bet redzēja fragmentāru. Sienas viņš redzēja fragmentāras, retinātas (un viņš saprata, ar ko izskaidrojami tik daudzie gadījumi, kad cilvēks iziet cauri šādai sienai). Viņš brīnījās, kā sienas, tik retināti būvētas, turas. Viņš nejuta pieskārienus, un no tā, ko viņš tomēr sajuta, sadzirdēja, saskatīja, nekas neiespiedās atmiņā, nekas nebija iespaidīgs. Viņš nespēja uztvert mākslīgi pārveidoto, vāji koncentrēto matēriju.

Viņš atgriezās pļavā un gulēja tās centrā, iespiedis plaukstas starp ceļiem. Liels, spēcīgs, neiznīcināms, savā punktā. Skaņu un smaržu nianses ātri, pavisam ātri uzvandīja atmiņas. Tās izpeldēja no apziņas — bezgalīgā karkasa dzīlēm — un drūzmējās spilgtas, precīzas, neviltotas. Cilvēks atcerējās

sevi vakarējo, aizvakarējo, pērno, aizpērno, trīsdesmit piecus, divdesmit piecus, piecpadsmit, piecus gadus vecu, atcerējās savu pirmo aizdusu, atcerējās sevi pirmoreiz dzenam bārdu, guļam ar sievieti, guļam ar spēļu lāci, guļam, guļam, sapņojam, pamostamies, braucam ar 3riteni, iegaumējam pirmo burtu (un beidzam lasīt šo), pirmo zobu niezam smaganās, atcerējās mitrumu autiņos, gaismu aiz plakstiem . . .

. . . pirmo elpas vilcienu . . .

. . . atslābumu . . .

. . . saspringumu . . .

. . . grūdienu . . .

. . . tumsu, violetu tumsu . . .

. . . saspringumu . . .

. . . gaismu, gaismu, atcerējās, kā tiek ielikti pamati, pamatu pamati, atminējās sevi lēkšojam zirgā pakaļ Vrangelim, izgāžam Ziemas pilij vārtus, atņemam Leverkīnam mazo Nepomuku, drāžamies pa sliedēm, pakļūstam zem riteņiem’, rakstām Candide ou l'Optimisme, rakstām Vispārējo bezgoda vēsturi3 , nolādam4 , paskatāmies debesīs, griežamies ap sauli5 , degam uz sārta, slepkavojam actekus (beidzam lasīt, beidzam), sakām «Et tu Brūte», dedzinām Aleksandrijas bibliotēku, ceļam Bābeles torni (beidzam, beidzam), ēdam banānu koka zaros,

atcerējās sevi zvīņām klātu guļam mūžamežu dūksnājā,

atcerējās sevi sprāgstam no vulkāna krātera un nolīstam ap zemeslodīti,

un atkal atpakaļ — zvīņas, banāns, Bābeles tornis, Aleksandrijas bibliotēka, «Et tu Brule», Candide ou l'Optimisme, Vrang elis, atpakaļ

līdz saspringumam, violetai tumsai, grūdienam, saspringumam . . .

p/avā iestājās klusums, zeme saspringa kā akmens, zāles stiebri saslējās, un šai brīdī atskanēja bērnišķīgs rēciens.

Pļava atvieglota atslāba.

Komentāri: 1. Hundertvasers— mūsdienu austriešu gleznotājs. Savos darbos veiksmīgi operē ar visnevaldāmākajām krāsām. Glezno spirāles,

2.    . . , pakļūstam zem riteņiem, .. — 1916. g., lecot ejošā vilcienā, kādā < Francijas stacijā gāja bojā Emīls Verharns. .

3.    «Vispārējā bezgoda vēsture» — H. L. Borhess, 1935. g.

4.    . . , nolādam, .. — 1901. g. svētā sinode nolād un izslēdz no baznīcai Ļevu Tolstoju.

5.    . . , griežamies ap sauli, .. — 1543. g. Koperniks izstrādāja heliocenfrisko sistēmu, kas iedragāja ambiciozo domu, ka planētas riņķo ap Zemi.

Daudzi popmūzikas komponisti un solisti ir arī talantīgi dzejnieki jeb — citiem vārdiem sakot — daudzi dzejnieki paši sacer saviem dzejoļiem piemērotas melodijas. Mūsu žurnāls regulāri iepazīstinās ar viņu dzeju.

Jāsāk ar klasiku. Džona Lenona un Pola Makartnija dziesmu tekstus, piemēram, tagad medz ievietot solīdās mūsdienu angļu dzejas antoloģijās.

Esmu mēģinājis panākt, lai pazīstamo «The Beatles» tekstu latviskojumi «piegulētu» meldijām, kas daudziem lasītājiem noteikti skan galvā. Jāatgādina, ka Lenons un Makartnijs rakstīja īpatnā Liverpūles žargonā, kam brīžiem visai maz kopīga ar «pareizo» angļu valodu. Talab arī dažas atkāpes no latviešu valodas normām. «Penijleinā» un «Lēdijā Madonnā» lūkots saglabāt bītlu interpunkciju.

Un daži komentāri. Penijleinā esot iela Liverpūlē. Angļu policisti un ugunsdzēsēji nesā kabatā žetonu ar karalienes attēlu kā apliecinājumu tam, ka viņi pilda savus pienākumus «karalienes vārdā». Kad angļu jaunlaulātie dodas ārā no baznīcas, tiem pēdās met rīsu saujas — rīsus uzlasa Lenora Rigbī. Mācītājs pirmais met smilšu sauju, kad zārks ar nelaiķi novietots kapa bedrē — tāpēc cientēvs Makkenzī slauka rokas.

K. E.

DŽONS LENONS POLS MAKARTNIJS

LADY MADONNA Lady Madonna children at your feet wonder how you manage to make ends meet.

Who finds the money when you pay the rent?

Did you think that money was heav/en sent? Friday night arrives without a suitcase Sunday morning creeps in like a nun Monday’s child has learned to tie his bootlace See how they’ll run.

Lady Madonna baby at your breast wonder how you manage to feed the rest.

See how they’ll run.

cņ

t!

See how they’l Lady Madonna c

Lady Madonna lying on the bed listen to the music playing in your head. Tuesday afternoon is never ending Uedn’sday morning papers didn’t come Thursday night your stockings needed mending.

1 run.

hildren at your feet

wonder how you manage to make ends meet.

PENIJLEINĀ (PENNY LANE)

LENORA RIGBI (ELEANOR RIGBY)

Penijleinā frizieris liek bildes skatlogā — bildēs galvas, kuras kopt bij viņam gods.

Un visi, kas tur iet un mana to stāj un teic «Hello».

Ielu stūri baņķieris sēd savā mašīnā, un mazi bērni spalgi sauc, ka šis ir traks — makintošu mūžam nevelk tas arī tad, ja gāž — tiešām traks.

Penijleinā ausīs skan, gar acīm slīd te, zem zilām piepilsētas debesīm šīm tikmēr jau

Aiziet gunsdzēsējs, tam rokā smilšu pulkstenis dziļi ķešā Karalienes portretiņš.

Un savu mašīnu te pulē viņš: manu spīdniašiņ!

Penijleinā ausis skan, gar acīm slīd pīrādziņš ar zivi pašā bulā — tikmēr jau Nojumītē, pašā karuseļa viducī skaista meiča lielu magoņšķīvi tur viņai šķiet, ka labāk nav nekur viņai patīk tur.

Penijleinā frizieris skuj citu pilsoni ari baņķieris jau gaida, kad tiks klāt pēkšņi ieskrien ugunsdzēsējs — blākts ārā baigi gāž — tiešām traks.

Penijleinā ausīs skan, gar acīm slīd te, zem zilām piepilsētas debesīm šīm tikmēr jau

Penijleinā ausīs skan, gar acīm slīd te, zem zilām piepilsētas debesīm Penijleinā

(MAGICAL MYSTERY TOUR, 1967)

Ak, daudz ir vientulīgu ļaužu.

Ak, daudz ir vientulīgu ļaužu.

Lenora Rigbī uzlasa rīsus, kas laulāto pēdās krīt,

Sapņos tā mīt.

Gaida pie loga ar smaidu, ko ikdienā veiksmīgi nomāc,

Kam gan tas domāts?

Vientulīgie ļaudis — no kurienes tie nāk?

Vientulīgie ļaudis — kurp viņi dodas tā?

Cientēvs Makkenzī sprediķi sacer, ko negribēs dzirdēt neviens,

Nenāks neviens.

Skat, kā viņš pūlas salāpīt zeķes vakarā vēlā, kad visi jau dus,

Kālab tāds krusts?

Vientulīgie ļaudis — no kurienes tie nāk?

Vientulīgie ļaudis — kurp viņi dodas tā?

Ak, daudz ir vientulīgu ļaužu.

Ak, daudz ir vientulīgu ļaužu.

Lenora Rigbī dievnamā nomirst un, kad viņu zemītē liek,

Neraud neviens.

Cientēvs Makkenzī slaucīdams rokas nāk laukā no kapsētas viens,

Nav glābts vēl neviens.

Vientulīgie ļaudis — no kurienes tie nāk?

Vientulīgie ļaudis — kurp viņi dodas tā?

(REVOLVER, 1966)

No angļu valodas atdzejojis KLĀVS ELSBERGS

LĒDIJA MADONNA (LADY MADONNA)

Lēdij Madonna, sīkie brēc un kliedz kā gan tu ar saimniecību galā tiec?

Kas maksā īri, kad sāk jau laukā dzīt?

Vai tad tev no debestiņa nauda krīt? Piektdienvakars pienāk pliks kā žurka Svētdiena kā pelēks plīvurs lien Pirmdien puika māk jau sasiet kurpi Skat, kā viņš skrien.

Lēdij Madonna, bēbis tev pie krūts sazin, vai tiem citiem būs ko priekšā grūst. Skat, kā tie skrien.

Lēdij Madonna, atgulies nu gan klausies mūziku, kas tavā galvā skan. Otrdiena stīdz kā diedziņš smalciņš Trešdien laikraksts nepienāk neviens Ceturtdien iet zeķei vaļā valdziņš — tālāk arvien.

Lēdij Madonna, sīkie brēc un kliedz kā gan tu ar saimniecību galā tiec?

(THE BEATLES AGAIN, 1969)

NEVAR NOPIRKT MILU (CAN’T BUY ME LOVE)

Nevar nopirkt mīlu, mīlu,

Nevar nopirkt mīlu.

Es pirkšu dimantriņķi tev,

Ja tev no tam ir prieks,

Un došu, ko vien vēlies, tev,

Ja tev no tam ir prieks,

Es neuztraucos daudz par naudu —

Mīlu jau nenopirkt.

Tev došu visu, kas man ir,

Ja teiksi «Mīļais mans»,

No manas mantas nieks vien ir,

Bet viss būs tavs, jā gan,

Es neuztraucos daudz par naudu —

Mīlu jau nenopirkt.

Nevar nopirkt mīlu, visi tā vien teic, ka nē, Nevar nopirkt mīlu, nē, nē, nē, nē.

Teic, ka tu riņķi nevēlies,

Es būšu priecināts,

Un teic, ka tīk tev tikai tas,

Kas neir nopērkams.

Es neuztraucos daudz par naudu —

Mīlu jau nenopirkt.

Nevar nopirkt mīlu, visi tā vien teic, ka nē, Nevar nopirkt mīlu, nē, nē, nē, nē.

Nevar nopirkt mīlu, mīlu,

Nevar nopirkt mīlu.

(A HARD DAY’S NIGHT, 1964)

ANDRIS

I

KOLBERGS:

Ar Andri Kolbergu īpaši nav jāiepazīstina. Viens no retajiem šodienas latviešu rakstniekiem, kuru darbi bez tēvišķas aizgādības stabili pārkāpuši gan mūsu mazās republikas, gan visas daudznacionālās Padomju valsts robežas. Autors, kura romāni vedina rožaināk prognozēt izdevniecību finansiālo stāvokli, bet žurnālu galvenajiem redaktoriem ļauj puslīdz droši cerēt uz savu lolojumu stabili augošu tirāžu. Uzskaitītās patiesības liekas vispārzināmas, runās un rakstos piesaucot, tās noplicinātas līdz banalitātei. Tikai, kāri lasot populārā autora jaunāko «burlaku gabalu», bieži aizmirstam, ka Andris Kolbergs ir viens no paradoksālākajiem latviešu rakstniekiem. Viņš gūst panākumus masu kultūrai it bieži pieskaitītajā detektīvliteratūrā, pie kam ik romānā spītīgi atkāpjoties no šķietami negrozāmiem žanra kanoniem. Piekrītiet, A. Kolberga darbos pagātne kļūst tuvāka, notikumi ir skaidrāki, bet varoņi dzīvāki kā dažu labu t. s. lielās, psiholoģiskās vai s6ciālās prozas jomās strādājošo literātu sacerējumos. Autors, kas it kā cītīgi gādā par lasītāju izklaidi, pieder rakstniekiem, kuri savā daiļradē allaž aizstāvējuši tādus jēdzienus kā sociālais taisnīgums, humānisms un cilvēcība. Prozaiķis, kura darbi pēc izplatītā stereotipa domāti lasīšanai tramvajā, bija starp rakstniekiem, kas nepārprotami parādīja, ka tādas spēcīgas sabiedrības, kāda ir mūsējā, trūkumi un negācijas pārsvarā tomēr nav ievazāti zem ārzemju kaitnieku čemodānu dubultdibeniem vai kopā ar jūgendstila namiem mantoti no buržuāzijas kundzības gadiem. Šī skaudrā atklātība nu kļuvusi par sabiedriskās apziņas normu, un tā ir drošākā garantija — ar pārdzīvotajām izaugsmes grūtībām esam spējīgi tikt galā pavisam reāli un neatgriezeniski. Ceļš, kas kopīgi ejams šajā virzienā, nebūs mērāms īsos laika nogriežņos, un ātrus uzvaras salūtus te gaidīt lieki. Starp citu, minētā aksioma spilgti izpaužas pat sīkumos. Piemēram, brīnišķīgi zinām,.cik nesaudzīgi A. Kolberga darboi tiek atklāti gan visu kalibru kukuļotāji, gan pats kukuļošanas mehānisms, tāpat vienlaikus nešaubāmies, ka rakstnieka grāmatas ir starp lietām, ko bēdzina zemletē vai izmanto kā nelielu, bet iedarbīgu «prezentu» cietas sirds atmaidzināšanai. Ari tas pieder pie Andra Kolberga literārās karjeras paradoksiem, kurus vispilnīgāk izskaidrot var rakstnieks pats.

Andris Kolbergs laipni piekrita atbildēt uz jaundibinātā žurnāla «Avots» redakcijas jautājumiem. Atliek cerēt, ka šeit publicētās at-

«GRAM AT A NEVAR RASTIES NO

REMDENĀM

JŪTĀM»»

bildes padarīs rakstnieka personību saprotamāku gan viņa talanta patiesajiem cienītāju tūkstošiem, gan tiem laikabiedriem, kuru, pār A. Kolberga galvu veltos, lāstus diez vai varētu ietilpināt visās mūsu žurnāla astoņdesmit lappusēs.

—    Joprojām modē ir sakņu urdīšana. Centīgi meklējam savas sākotnes gēnos, folklorā, tradīcijās, pagātnē … Runājam par iekšējās attīstības loģiku, personības izaugsmi un pilnveidi. Varbūt jaunatnes žurnālā dosim nelielu artavu modei? Atcerēsimies jauno, tolaik nevienam nezināmo literāro censoni Andri Kolbergu. Pie viena noskaidrosim, kādēļ notika konsekventā pievēršanās detektīvam?

Bieži, pat ļoti bieži literāro varoņu dzīves rit mērķtiecīgi un no vienas iekarotās virsotnes jau redzama otra, kas aicina pēc slavas vai neslavas. Vārdu sakot, šo varoņu dzīves notikumi ir pareizi, ne tikai no hronoloģijas, bet arī no loģikas viedokļa. Taču es nepazīstu nevienu cilvēku — dzīvu cilvēku —, kas reālajā dzīvē nebūtu saskrējies ar liktenīgām nejaušībām. Tās var būt melnas vai baltas, bet abos gadījumos liek nogriezties no iesāktā un rūpīgi apdomātā ceļa. Manā ceļā nejaušībām bijusi ļoti liela nozīme, jo, lai gan literatūrkritika dažkārt apgalvo, ka Kolbergam, lūk, piemīt analītisks prāts, viena no mana rakstura galvenajām iezīmēm ir tieksme meklēt piedzīvojumus. Tā man neļauj sēdēt mājās un dzenā pa pasauli. Atgriezies lieku pie dabūtajiem puniem aukstus priekšmetus un sev apsolos laboties, taču pret iedzimtu kaiti zvēresti neko daudz nelīdz, un neesi vēl atvilcis elpu, kad «sākas viss no gala». Ne vienmēr gadās puni vai kaujas pistoles šautās lodes šķiļ no kaltā bruģa dzirksteles tieši pie tavām kājām, kā gadījās reiz, kad man bija apmēram četrpadsmit, vai citu reizi, kad nāve aizslīdēja garām centimetrus divdesmit gara izspūruša tērauda troses gala veidolā — mums, puikām, patika nirt zem plostiem, ko velkonīši tolaik vilka Bukultu kanālā. Avantūrismu var saskatīt ari pieaugoša jaunekļa literārajos mēģinājumos, pie kam varu zvērēt — nekādu godkārīgu sapņu man toreiz nebija. Par laimi, mēdz būt nejaušības ar smaidīgām sejām — viena no tādām izrādījās sastapšanās ar manu kādreizējo kaimiņu Anatoliju Sviķi, kurš vaļas brīžos gudroja karikatūru tēmas žurnālam «Dadzis». Vārds pa vārdam, un dienu vēlāk es kopā ar viņu pirmoreiz vēru redakcijas durvis. Tas notika 1963. gada nogalē, bet 1965. gada sākumā mani uzaicināja «Dadzī» par literāro līdzstrādnieku. Tikai ar piedzīvojumu kāri varu izskaidrot toreiz doto piekrišanu — es taču pametu trīsreiz labāk atalgotu, interesantu un perspektīvu darbu Rīgas vagonu rūpnīcā.

Ar nejaušību arī izskaidrojama pirmās grāmatas iznākšana. Neviļus izpļāpājos toreizējai Vissavienības autortiesību aģentūras republikāniskās nodaļas priekšniecei Marijai Vidrikai, ka man mājās glabājas uzrakstīts kriminālstāsts. Viņa, juriste pēc profesijas, bija vairākus gadus strādājusi par izmeklētāju, saintriģējās un tikmēr nelika mani mierā, kamēr aiznesu savu gabalu izlasīt. Pēc pāris nedēļām uzzināju, ka ar manuskriptu iepazinušies arī izdevniecībā «Liesma», kur mani uzaicināja uz pārrunām jaukais cilvēks dzejniece Elza Grīnberga-Sudmale, kas toreiz vadīja oriģinālliteratūras redakciju un — atkal par laimi! — bija deteklīvžanra cienītāja. Tā man, lasītājiem kaut cik necik pazīstamam humoristam, iekrita klēpi pirmā grāmata «Arnolda Zandes cigarete». Kā no debesīm. Kriminālstāsts. Lai gan slepenībā biju cerējis uz humoresku un feļetonu krājumu.

Kāpēc konsekventa pieķeršanās žanram? Visupirms, šī pieķeršanās nemaz nav tik konsekventa. Tēlnieka Mārtiņa Zaura balvu (Savulaik to piešķīra labākajiem jaunajiem prozaiķiem. Red. piezīme), piemēram, es saņēmu par gluži nekriminālu stāstu. Bet pieķeršanās žanram, protams, ir. Iemesli, manuprāt, nosaucami trīs: iedzimtā nosliece uz piedzīvojumiem, detektīvžanra līdz šim vēl gauži maz izsmeltās iespējas — pat būtībā vēl īsti neapjaustās — un man piemērotais darbu garums. Ir autori, kam vislabāk padodas miniatūras, ir tādi, kas visbrīvāk jūtas episkos darbos, savukārt manas ieceres prasās uz apmēram 300 mašīnraksta lappusēm. Varbūt vēl minams apstāklis, ka sižeta samezglošana un atmezglošana man nerada īpašas grūtības.

—    Tiktāl par jūsu literāro startu. Kāda ir rakstnieka Kolberga šodienas attieksme pret terminu — jaunais literāts? Vai tā ir reāli pastāvoša parādība vai varbūt fikcija? Un, turpinot tēmu, kā izprotat jēdzienu — profesionāls literāts? Kādu Iemaņu un garīgo kvalitāšu summu tas apzīmē?

Kādreiz darbojās Rigas jauno literātu apvienība. Mums, dalībniekiem, lā deva kopības, biedra pleca sajūtu. īstenos rakstniekus mēs vērtējām pēc uzrakstītajiem darbiem, nevis pēc skandētajām runām — manuprāt, līdzīgi ir noticis visos laikos un notiek ari tagad, jo, kur tie gadi, kā runas ļaudis atēdušies gana un variācijas par doto tēmu dzirdīgas ausis vairs nesasniedz — par dažiem rakstniekiem zobojāmies, pret dažiem jutām bijību (Ēvalds Vilks, Bruno Saulītis, Voldemārs Melnis u. c.), pret dažiem ieņēmām boksa stāju, bet visus tomēr uzskatījām par kaut ko augstāku, un skaļi domas par savu personisko ģenialitāti neviens neizteicām. Tā bija visaktīvākā sabiedriskā organizācija, kādu man laimējies redzēt. Un uzzināt griboša — profesors Imants Eglitis mums lasīja pilnu psihiatrijas kursu, atvaļinātais armijas ģenerālis Teodors Kaufelds īpaši brauca no Madonas stāstīt par latviešu strēlnieku cīņām un likteņiem, mākslinieks Gunārs Kļava un fotogrāfs Gunārs Binde izstādīja savus darbus, un Ojārs Vācietis nāca lasīt jaunākos dzejoļus. Kur nu vēl tikšanās un villošanās ar valodniekiem un, jo sevišķi, ar vēsturniekiem! Tagad jau slavenais kinorežisors, bet pavisam pieklusušais dzejnieks Ansis Epners tālu, pašā Vidzemes galā, iestudēja pašlaik jau slavenā dzejnieka, esejista un pa retam arī scenārista Jāņa Petera nule iznākušā pirmā dzejoļu krājuma «Dzirnakmens» skatuves uzvedumu, un mēs nelielās grupiņās ar autostopiem drāzām turp, lai visi būtu klāt pirmizrādē. Uz apvienības literārajiem vakariem «mazajā ģildē» publika lauzās trakāk kā uz «Fantomasu» «Palladiuma». Tika iedibinātas ceļojošās balvas dzejniekiem un prozaiķiem, arī žurnāla «Avots» pirmsākumi meklējami tajos laikos — mašīnrakstā nodrukāja žurnālu «Quo vadis» četros eksemplāros. Turpmākie piecpadsmit gadi bija cīņas laiks. Žurnāls atnesa maz slavas, bet ārkārtīgi daudz nepatikšanu. Tas vienkārši piedzima nelaikā, šodien būtu tikai slava un atzinīga sišana uz pleca: «Tā vajag, tā turpināt …»

Kur cērt malku, tur lec daudz skaidu. Šodien man šķiet, ka beigu posmā reprezentēšanās jau bija svarīgāka par pašu rakstīšanu. Kad mūsu ievārītās ziepes Rakstnieku savienība vairs nejaudāja strēbt, apvienību izformēja, lai tūlīt saformētu no jauna. Un nosauca par Rīgas jauno literātu stūdiju. Sī organizācija jau bija krietni rāmāka, jo tieši tobrīd daudzus no vecajiem biedriem uzņēma cunftīgajos rakstniekos. Jo tālāk, jo vairāk literātu studija nīkuļojot vilka tikai garu, kamēr 85. gada rudenī to ari veiksmīgi likvidēja. Jaundibinātā Republikas jauno literātu apvienība pēc savas ieceres un uzbūves tiktai atšķiras no abām priekšgājējām, ka diezin vai uzskatāma par to mantinieci. Pēc visa iepriekš teiktā var sacīt: «Saprotu, kas ir jauno literātu apvienības biedrs, bet, kas ir «jaunais literāts», nezinu.» Ar ko šie cilvēki attaisno vārdu «jauns»? Vecuma ziņā? Pat visjaunākās no visjaunākajām prozaiķēm ir jau precību gados. Varbūt ar «jauns» grib apzīmēt mazu publikāciju skaitu? Šķiet, ka itin visiem skaidrs, ko nozīmē «jaunais literāts», taču, jādomā, ikviens ari skaidri apjēdz — patiesībā tāda nemaz nav.

«Profesionāls rakstnieks», manuprāt, apzīmē cilvēku, kurš rakstniecību izvēlējies par savu profesiju, un tā ir viņa pamatarods. Nevis pa dienu redakcijas ierēdnis, bet vakarā pēc kantori pavadītajām astoņām stundām — dzejnieks. Diemžēl «profesionāls rakstnieks» ir atmirstoša profesija. Un ne tikai pie mums, bet jo sevišķi zemēs, kur honorārus maksā dolāros, markās vai jēnās. Ja ne citādi, tad rakstnieks vismaz cenšas piepelnīties ar radio, teleun kinodramaturģiju — sacerējumiem, ko, būdams materiāli nodrošināts, nebūtu producējis. Profesionalitātes pamatpazīme — ārpus darbistabas neparādās ne rindiņa, kas būtu vērtējama neapmierinoši.

—    Jūsu darba tehnoloģija. Kāds veidojas ceļš no romāna ieceres līdz tās realizācijai? Cik cigarešu paciņu un kafijas kārbu vērtē izsakāms katrs Kolberga «burīaks»?

Grāmata nevar rasties no remdenām jūtām. Ir nepieciešams kaut ko ļoti mīlēt, vai ļoti nīst. Manas grāmatas diemžēl ir nākušas tikai no naida, kas savukārt gan liek ari mīlēt. Visi mani darbi vērsti pret kaut ko, visbiežāk pret noteiktām parādībām sabiedrības dzīvē. Kad es skaidri zinu, pret ko man jāvēršas, meklēju konkrētus līdzekļus, darbarīkus. Pirmkārt jau tēlus. Tie dod noskaņu un darbības vidi. Sižets top pats pēdējais. Ja veiksmīgi izvēlēti tēli, tu spēj ielīst katra varoņa ādā un nodzīvot viņa vietā noteiktu dzīves posmu, tad darbs virzās uz priekšu normāli. Kļūmīgas izvēles gadījumā atliek vienīgi iespēja lidināt papīrkurvī visu uzrakstīto un sākt no jauna. Es parasti sāku trīs četras reizes, kamēr pa īstam izjūtu savu varoni vai nevaroni. Katru nākamo darbu rakstīt kļūst grūtāk, jo virspusē gulošo, tātad viegli aizsniedzamo, tu jau esi paņēmis. Paturot prātā, ka smēķēšana ir vājība, kas sagādā vismazāko prieku, es no tās esmu gandrīz pilnīgi atteicies, ari kafijoju reti, toties ļoti pārdzīvoju labas tējas trūkumu.

Pēdējā laikā bieži esmu spiests izsisties no darba ritma, jau rodas tieksme kaut kur aizbēgt, lai neviens nevar atrast. Proza prasa regulāru strādāšanu.

—    Patiesu ažiotāžu allaž izsauc Kolberga grāmatu varoņu prototipu sazīmēšana. Aprakstītajām kolīzijām tiek meklētas analoģijas mūsu dzivē. īsi rezumējot, reālā un izdomātā attiecības jūsu daiļradē!

Pozitīvajiem literārajiem varoņiem prototipus nemeklē. Ja kāds subjekts par tādu pieteiktos, apkārtējie nekavējoties sāktu apšaubīt, norādīdami uz nesakritībām raksturā, augumā, dzīvesveidā vai dzimtsarakstu birojā reģistrētajā ģimenes stāvokli. Cita lieta, ja literārais varonis ir negatīvs. Tad apgalvo, ka autors nesakritības tīšuprāt izdomājis, lai prototips viņu nevarētu vazāt pa tiesām par neslavas celšanu. Vēsture rāda, ka no prototipiem bijuši spiesti atkauties gan brāļi Kaudzītes, gan Andrejs Upīts, Arvīds Grigulis un vēl daudzi, daudzi citi. «Autoru pie kāķa!» — prototipi paģēr, tā vēl vairāk uzkurinot valodas ap sevi un galīgi pašatmaskodamies. Ņemot vērā žanru, kurā strādāju, tēli nav pirmrindnieki un darbības vide maz līdzinās labdzimušo jaunavu ģimnāzijas aktu zālei. Daļa no manu darbu varoņiem jau atrodas apsargātās telpās ar aizrestotiem logiem, bet otra daļa ir ceļā uz tām. Jums jāatzīst, tā nav kompānija, kas patiesi sauks sabiedrību uz sasniegumiem zinātnē un tehnikā vai sludinās morālu šķīstību. Detektivžanra darbiem netrūkst pozitīvas programmas, bet tiem neorganiski šķiet pozitivie varoņi, ja vien nevēlamies par tādiem uzskatīt tos pabalējušos izmeklētāju mundierus, kas citādi sevišķas dzīvības zīmes neuzrāda, lai gan gadiem klīst pa stāstiem un romāniem turp un atpakaļ, apnikdami pašiem autoriem un lasītājiem. Autori šajā mundieru defilēšanā ir pamaz vainojami, katrā gadījumā mazāk, nekā uzskata kritika un lasītāji. Bet tas jau ir cits jautājums. Es tikai gribēju pateikt, ka manos darbos ir daudz vairāk negatīvo varoņu, salīdzinot ar citiem, kas aplūko sēšanas, pļaušanas un virpošanas problēmas. Laikam tāpēc lasītāji ari biežāk meklē un saskata prototipus. Un, kas meklē, tas jau atrod. Pat to, kas viņam mūžam nav zudis. Bet kopumā šāda prototipa atrašana liecina, ka autors diezgan tuvu trāpījis cerētajam mērķim. Pēc trača ap romānu «Naktī, lietū . . .», kad kāds Rīgas profesors drāzās uz Maskavu, lai panāktu publikācijas pārtraukšanu žurnālā «Zvaigzne» un saņemtu iedokumentētu savas personas reabilitāciju, man pat kļuva nedaudz skumji, ka vairs neviens nepiesakās uz vakantajām prototipu vietām romānā «Automobilī rīta pusē». Bet manas bažas izrādījās nepamatotas — lasītāji ir sazīmējuši gan tēloto direktoru, gan ari rūpnīcu. Kā jau teicu, es šajā apstākli saskatu trāpījumu tuvu mērķim.

—     Jūs runājāt par nepieciešamību panākt zināmu personības sadalīšanos, t. i., spēt iedzīvoties personāžu domāšanas veidā un jūtu pasaulē. Jūs pārsvarā aprakstāt sabiedrības padibenes. Vai tādēļ darba process reizēm nekļūst apgrūtinošs, psiholoģiski nospiedošs?

Vispirms būtu jātiek skaidrībā, ko mēs sapratīsim ar apzīmējumu — sabiedrības padibenes. Pirmspadomju laika periodikā un literatūrā par tādām uzskatīja klaidoņus, vecas un lētas ielasmeitas, ari Daugavmalas džoņus, kas dzēruši denaturātu un pēcāk gulējuši ostmalas saulītē — ar kritu uz viņu zābaku pazolēm bijis rakstīts «Bez 2 lati nemodināt!». Ap gadsimtu miju par sabiedrības padibenēm uzlūkoja arī tos, kuri barojās no Pestīšanas armijas zupas katliem, kas atradās tagadējā autobusu galapieturā aiz centrāltirgus zivju paviljona. Putru un maizi tur varējis dabūt katrs, bet, lai putras bļodiņas vidū mūķene uzlietu arī taukus, bijusi jāzina lūgšana. Ko ar sabiedrības padibenēm varam apzīmēt šodien? Ja tos nabaga neārstējamos alkoholiķus, kam šņabja bode tikai nedaudz tuvāk par kapiem, tad viņu klātbūtne mani, romānus rakstot, nomākt nevar — pārāk īss ir viņu uzturēšanās bridis, pārāk mazs ir viņu svars no kopējā svara, un pārāk maza ir viņu bīstamība sabiedrībai — var vienīgi pārsteigt cītība, ar kādu žūpas rok sev mūža mājas. Ja par padibenēm mēs uzlūkojam pilsoņus, kuru darbība ir asociāla, tad parasti tie materiāli ir daudz labāk situēti par ierindas strādniekiem, kolhozniekiem un inteliģentiem, jo labi iekaluši arī sprediķus un bieži dabū putru ar taukiem. Uzturēšanās viņu vidū ir nomācoša, drīzāk pat baisa, jo saduros ar morālu degradāciju, kas kļuvusi par dzīves jēgu, stilu, pat īpašu filozofiju.

—    Lasītāji vienprātīgi slavē Kolbergu par spēju ārkārtīgi dzīvi aprakstīt noziedznieku pasauli. Starp citu, te lieku reizi pārliecināmies par mūsu uztveres dīvainībām, jo vairumam no šiem slavētājiem vienīgā apzinātā tikšanās ar likumpārkāpējiem bijusi ikdienā noskatītā dzērāju aptvarste vai spekulantu uzmācība Vidzemes tirgus pavārtē. Tātad jautājums par vides tēlojuma un detaļu precizitāti. Labi zināms, ka var piedalīties nozieguma izmeklēšanā, ko veic kompetenti orgāni, var lasīt krimināllietas u. tml. Līdzīgi jau rīkojas daudzi literāti, tikai darba rezultāts niecīgs. Varbūt jums šeit kas piebilstams?

Šķiet, manas spējas pārliecinoši attēlot noziedznieku pasauli ir stipri hiperbolizētas. Varbūt es vienkārši mēģinu ieskatīties mazliet dziļāk parādību cēloņos nekā daži citi detektīvu autori. Varbūt starpība rodas tādēļ, ka viņi visi par galveno uzskata sižetu, bet man sižets ir tikai instruments, lai atklātu cilvēka — arī noziedznieks ir cilvēks — iekšējo pasauli. Esmu piedalījies vairāku noziegumu izmeklēšanā, sēdējis daudzās prāvās, lasījis krimināllietas un speciālo literatūru, bet man tas neko daudz nav devis. Tēlaini izsakoties, no tā var dabūt plikas uzvedamās lugas dekorācijas, drāma vienalga jāraksta pašam. Taču arī atbilstošu dekorāciju lomu nevajadzētu novērtēt pārāk zemu.

—    Padomus un gatavas receptes katrā dzīves gadījumā vislabprātāk sniedz diletanti. Mēģināsim apiet šo patiesību. Jums kā sava veida noziedzības anatomam un arī hronistam neapšaubāmi gadu gaitā būs izveidojies savs priekšstats par izpētes objekta cēloņiem, sociālo bāzi utt. Tāpat neapstrīdami, ka jebkura veida likumpārkāpumi ārkārtīgi sarežģī mūsu dzīvi, no tiem cenšamies atbrīvoties visiem spēkiem. Vai jums, balstoties uz savu profesionālo pieredzi, ir padomā konkrēti priekšlikumi, kuru realizācija kaut nedaudz ļautu samazināt likumpārkāpumu skaitu?

Kriminālais mūsu dzīvei bija pienācis tik tuvu, ka dažās sfērās to sākām uzskatīt par normu. Ir virkne profesiju un amatu, kuros nedzīvošana no algas, bet gan parazitēšana uz līdzcilvēku apkrāpšanas rēķina visdažādākajās tās formās liekas pašsaprotama un, ievērojot klientu psiholoģiju, izkopta līdz sīkumiem — taksometru šoferiem darīšana ar steidzīgiem cilvēkiem, tāpēc tiem vienmēr trūkst izdodamās sīknaudas, no mucām lietais alus aizdomīgi brangi puto, tā vien šķiet, ka miestiņam klāt piešauta soda, savukārt veikalos pārdevēji tiktāl izdresējuši pircējus, ka tie pat vairās paskatīties uz svaru skalas pusi. Tas skaitās tikpat nepieklājīgi, kā raut kumosu no mutes. Vēl par šo labi zināmo krāpnieclbas paveidu — uzskatu, ka apsvēršana notiek ar tiešu augstāko instanču svētību, un savu domu ņemos pamatot ar vienkāršu jautājumu šim instancēm. Kur palikuši kontrolsvari, kam agrāk pēc noteikumiem bija jāatrodas tirdzniecības zālē katram pircējam pieejamā vietā? Cik klusi un ātri tie izkūpēja! Mīļā miera labad? Varbūt ne tikai mīļā miera labad? Sabiedrisko bīstamību netīro kapeiku jautājumos saskatu ari apstāklī, ka godīgs jaunietis vairās no šīm profesijām un, negribēdams tikt blēža slavā, izvēlas citu darbu, turpretī tie, kuri ilgojas pēc vieglas naudas, zina, uz kuru pusi stūrēt. Un cik tad vairs tālu no kukuļošanām un izlaupīšanām? Gadu gadiem esam centušies sev iedvest, ka sīkās blēdības ir nenovēršams ļaunums kā odu sišana purvā — noklapē kaut tūkstoti, vienalga tūkstoš pirmais noteikti atradīsies un dzels. Ja sīknaudas izdošana taksometru šoferiem kļūtu par prasību, kas ir obligāta kā satiksmes noteikumi un pārkāpšanas gadījumā draudētu ar līdzīgām sekām, tad šīs prasības respektētu. Ja par apsvēršanu sodītu veikala direktoru — jo tieši viņam ir jākontrolē pārdevēju darbs katru dienu, katru mīļu brīdi, un pāraudzināšanai viņa rīcībā doti pietiekami efektīvi līdzekļi, tad jau viņš panāktu, ka apsvērti netiekam. Direktora darba vērtējumā šim rādītājam būtu tikpat svarīga nozīme kā plāna izpildei, pēc tā arī viņš būtu bīdāms augstāk vai zemāk pa tirdzniecības darbinieka karjeras kāpnēm. Domāju, nodibināt kārtību var un to nodibināsim, ja vien visiem tā taps vienlīdz izdevīga.

Jautājums par mazgadīgajiem likumpārkāpējiem. Tiesas tos soda, bieži vien atliekot soda izciešanu. Tamlīdzīgs soda mērs, jādomā, nav pa prātam cietušajiem, taču diezin vai pret to varam iebilst kā pret pāraudzināšanas veidu. Nav ko cerēt, ka kolonijā jauneklis apgūs labās manieres, visbiežāk viņš zaudē to pašu mazumiņu. Soda mērs, manuprāt, ir atzīstams, tikai ar būtisku piebildi — ja spriedums izvirza obligātu prasību, ka sodītajiem jaunekļiem noteiktā laikā strikti jāatrodas mājās, neizslēdzot arī citus ierobežojumus. Sie noteikumi nav izdomāti vienīgi tādēļ, ka onkuļiem tā labpatiktos, tie ir zinātniski pamatoti. Manā rīcībā bijuši angļu un amerikāņu statistikas dati. Nedomāju, ka aplūkojamajā aspektā tie jūtami atšķiras no mūsējiem. Tad lūk, ja krimināllieta pārtraukta pierādījumu trūkuma dēļ, tātad vainīgais taustāmu sodu nav saņēmis kā gadījumā ar sprieduma izpildes atlikšanu, turpmāko sešu gadu periodā atkārtoti noziegumus izdarījuši 92% jauniešu (no kopējā recidīvu — 43%). Citiem vārdiem, viņi psiholoģiski bija noskaņojušies, ka atkal tiks cauri ar veselu ādu. Un vēl pāris skaitļu, kas mūs var interesēt, pamatojot dzelžainas noteikumu kontroles nepieciešamību. Vienatnē pusaudži noziegumus izdara reti, tikai 11,8% gadījumos (zādzības vēl retāk — 6,9%). Bet nosargāt sodīto no drauģeļu ietekmes var vienīgi kontrole un nenovēršamas sankcijas, ja noteikumi nav ievēroti. Acīmredzot tiesas spriedumiem biežāk jāizvirza prasības, kas paredz ierobežojumus uzturēties ārpus mājas vai skolas, jo — lai mani atvaino tiesneši! — prasība mācīties un cītīgi apmeklēt skolu (soda mērs!) skan nenopietni vai pat smieklīgi.

Recidīvistiem un tiem, par kuru labošanos kolonijas administrācija nav pārliecināta, uz vienu gadu pēc soda izciešanas tiek noteikta administratīvā uzraudzība, kas tāpat paredz tiesības atrasties ārpus mājas vienīgi noteiktās stundās, liedz lietot alkoholu u. tml. Domāju, daudziem tiešām vajadzīgs aklimatizācijas periods pasargāšanai no bijušo draugu negatīvā iespaida un citiem kārdinājumiem. Un atkal kontroles pastiprināšana dotu jūtamu rezultātu. Ka tas ir tieši tā un ne citādi, neviens nav apšaubījis, taču kontroles pastiprināšanas problēma atduras kā pret sienu, kad konkrēti jāatbild par kontroles veicēju. Trūkst transporta, trūkst benzīna, trūkst izpildītāju … Vai mazums mums kā trūkst. Manuprāt, šis nu ir uzdevums, ko sekmīgi varētu veikt sabiedriskie kārtības sargi, daudz nemaz nenovirzoties no saviem patruļmaršrutiem. Es te nevēlos kārtējo pienākumu uzvelt uz sabiedrības pleciem, tā jau mēdzam cits citu apkraut ar visādu līdzatbildību par dažu organizāciju neizdarību vai nekvalitatīvu darbu. Taču sliecos domāt, ka tās trīs padzīvojušās sievietes, ko mēs vakaros redzam ar kārtības sargu lentām staigājam pa bulvāri, drīzāk spēj piezvanīt pie ārdurvīm un atzīmēt sarakstā, ka pilsonis tāds un tāds tikos un tikos atradies savā dzīvoklī, nekā savaldīt trīs sadzērušos huligānus, kas vicina dūčus.

Vēl priekšlikums, kas neprasītu īpašus materiālos resursus, bet jau rīt var sabiedrībai būt vitāli svarīgs — plaša, profilaktiska cīņa pret narkomāniju visās tās izpausmēs. Ar noklusēšanu un cenšanos nepamanīt kalnus gāzt nevar. Manuprāt, jaunieši par narkomāniju zina maz, vai jau uzzina par vēlu. Bet katram būtu skaidri jāaptver, ka pat vienreiz lietota narkotisko vielu deva var nostādīt tuvu neatgriezeniskam finālam. Jāstāsta, jādemonstrē videofilmas, jāpārliecina. Kaut katru dienu jāstāsta, bet jāpārliecina. Un tiks novērstas daudzu jaunu cilvēku un ģimeņu traģēdijas. Narkomānija tak ir septiņgalvains pūķis, par tādu to jāsauc, kā pret tādu arī vajag iet cīņā.

' — Šo jautājumu risināšana vairs nav rakstnieka kompetencē. Vai jums reizēm nerodas vēlme izmēģināt spēkus citā profesijā, kas dod tiešu, acīmredzamu rezultātu? Piemēram, strādāt par izmeklētāju? Varbūt uz brīdi pievērsties pilnīgi citai darbības jomai, teiksim, uzņemt filmu pēc Kolberga romāna motīviem?

Man ir bijušas diezgan daudzas un samērā dažādas profesijas, ja vajadzētu mainīt vēlreiz, es laikam izvēlētos psihiatriju vai lauksaimniecību. Ja neiedomātos par lauksaimniecību, droši vien sāktu mākt bažas — vai psihiatrija un rakstniecība nestāv pārāk tuvu? Visām trim profesijām ir ļoti augsti griesti, vari būt puslīdz drošs, ka tos nekad nevarēsi sasniegt. Zemi profesijas griesti ir ļoti nomācošs faktors, — kad esi tos aizsniedzis, dzīve kļūst neinteresanta, bet tu staigā, visiem apgalvodams pretējo. Vai spētu būt izmeklētājs? Droši vien. Slikts izmeklētājs. Kāpēc ne? Šo to no jurisprudences taču zinu. Iespējams, republikā atrastos kāds izmeklētājs sliktāks par mani. Var taču būt arī ļoti slikts izmeklētājs.

Par kinorežisoru? Holivudas saldās pasaciņas, kas lokalizētas tika stāstītas un uzskatāmi demonstrētas arī Latvijā piecdesmitajos un sešdesmitajos gados, — no vienkāršas meitenes par kinodīvu! — joprojām vēl nodarbina ļaužu prātus. Daudzi domā, ka kino var taisīt arī nejauši sapulcējies diletantu bars. Izņemot operatoru! Tam jābūt amatniekam, jo ar kinokameru jāprot apieties, kuram katram garāmgājējam tādu verķi nevar dot rokās — salauzīs! Bet ko tur dara tā saucamais režisors? Brīžiem, vai ziniet, viņš pat apgriežas un skrien projām, bet filmēšana turpinās! Esmu bijis daudzos uzņemšanas laukumos un varu zvērēt — svēta patiesība! Es arī nezinu, ko tas režisors dara, — atskaitot tās reizes, kad viņš kopā ar aktieriem lamā scenāristu, proti, mani, par vārgu dialogu — pagrozās, aiziet, atnāk un atkal pagrozās. Rezultāts tāds, ka viens no režisoriem konsekventi taisa tikai labas filmas, bet cits tikpat konsekventi — sliktas. Varbūt taisnība tiem, kuri apgalvo — kinorežisors ir ļoti sarežģīta profesija un dieva dota dzirksts tajā ir nepieciešama?

—    Detektīvliteratūra ir teicams līdzeklis laika kavēšanai, arī relaksācijai. Ar kādām jūtām lasāt šī žanra grāmatas? Varbūt cenšaties to nedarīt? Kuru autoru darbi, šeit domāju literatūru kopumā, jums ir tuvākie?

Mūsdienās, kad mazāk ciešam no informācijas trūkuma nekā no tās pārpilnības, kad dzīves ritms ir saspringts un nervozs, detektīvliteratūra, manuprāt, pilda diezgan svarīgu atslodzes funkciju, un te varbūt meklējams

viens no izskaidrojumiem tās popularitātei. Detektīvus esmu spiests lasīt diezgan daudz, kā citādi varētu spriest par žanra attīstības tendencēm mūsu valstī un pasaulē, un vēlreiz nemēģinātu izgudrot velosipēdu. Jāatzīst, tos labprātāk lasītu ar daudz lielāku atlasi, jo vairumam darbu pamatā ir diezgan primitīvas konstrukcijas. Detektīvs bija mana pamatskolas «barība», pēcāk to izspieda klasika vai galvenokārt klasika, pagāja apmēram desmit gadu, līdz atkal detektīvs sāka kaut ko saņemt no mana lasīšanai atvēlētā laika budžeta. Domāju, katram vecumam labas šķiet citas grāmatas, taču ir autori vai darbi, pie kuriem mēs atkal un atkal atgriežamies. Man tādi ir Simenona «grūtie» romāni (bez Megrē), Perlas Bakas, Hašeka sacerējumi, «Mērnieku laiki» un vēl vismaz ducis citu grāmatu — man pašam par brinumu ļoti dažādas, pat pretējas pēc rakstīšanas manieres. Ārkārtīgi patīk šķirstīt vecus žurnālus un avīzes, sevišķi periodos, kad aktīvi strādāju un garāku prozu lasīt nedrīkstu — man pārāk «līp» lasītā autora stils. Turpinot par detektīvliteratūru . . . Domāju, pamazām zūd robeža starp tā saukto lielo un izklaidējošo literatūru. Lielā spiesta aizgūt vismaz šādus tādus izklaidējošās literatūras elementus, izklaidējošā iet dziļumā, jo kaut kur taču galu galā jāiet, nevar stāvēt uz vietas. Šķiet, lasītāji šīs tendences akceptē.

—   Līdzšinējie jautājumi vairāk vai mazāk skar literatūru. Tikai ne jau ar pliku rakstniecību vien cilvēks būs paēdis. Kas, jūsuprāt, nepieciešams, lai visnotaļ patīkami aizvadītu sev atvēlēto mūžu? Kādas ir tās emocionālās piedevas, kas dzīvei piešķir vērti, krāšņumu un šarmu?

Ilfa piezīmju grāmatiņā bijis tāds teiciens: «Agrāk domāja, ka laime ir radio. Tagad radio ir, bet laimes tomēr nav!» Cits atkal saka: «Labi būtu, ja nebūtu sliktāk!» Paņēmieni patīkamai mūža aizvadīšanai sastopami visai dažādi. Vienam šķiet, ka līdz galīgai laimei trūkst žigulis, citam slava, citam brūte, bet vēl citam ir divas brūtes, un viņš būtu laimīgs, ja no abām tiktu vaļā. Esmu mēģinājis kļūt laimīgs kolekcionējot — tas periods jau sen garām, lai gan draugi dažkārt vēl zvana un es viņus apgaismoju par monētām un papīrnaudām, kas bijušas apgrozībā Latvijas teritorijā. Nespēju būt izcili kaislīgs mednieks, lai gan mežs un medības man tuvas un ļoti patīk «lenkt pēdas» — ir tāds termins medniecībā, kas apzīmē aktīvu pēdu zinātāja darbību. Kā makšķerniekam man arī nekādi grandiozie panākumi nav sasniegti, taču nespēju iedomāties sevi pavasari bez upes un rudenī bez ezera. Man ir labi, dažādas pārbaudes izturējuši draugi, es dzīvoju savā Dzimtenē, man ir ģimene, kuru es mīlu un kura tāpat, šķiet, mīl arī mani . . . Ko vēl? Ja man būtu kādam kas ārkārtīgi patīkams jānovēl, es novēlētu to sajūtu, kāda pārņem, kad esi uz rakstāmmašīnas uzsitis romāna pēdējo rindiņu.

Es apskaužu pašpārliecinātus un popularitātes kārus cilvēkus.

Interveja

AIVARS TARVIDS

OJĀRA MARTINSONA FOTO

JANIS BORGS

DADA viss lielajĀ nekas

Pārmaiņu plūdumā nereti uznirst nostalģija pēc it kā pagājībā zudušas skaidrības, vienkāršības. Šādām izjūtām katrs varētu rast savus, individuālus, noteiktos apstākļos un nosacījumos sakņotus piemērus. Bet līdzās faktu patiesībai te daudz kas būtu iluzors, jo skaidrības un vienkāršības izpratne atkarīga ari no mūsu pieredzes brieduma, zināšanām un prasmes iekļauties vides pārmaiņās, visā to daudzveidībā. Te arī māksla, kas pati ir vides sastāvdaļa un jūtīgs tās pārmaiņu barometrs, kura rādītāji nemēdz ilgi stāvēt mierā. Nāk jaunas vēsmas, savādāki mākslas veidoli, kas uzdod jautājumus, liek domāt, varbūt saērcina ar savu neērtību. Atpūtas, izklaides un daiļuma meklētājiem katrs baudu inerces traucējums rosina niknumu vai zaudējuma nopūtas. Šādas un gluži pretējas emocijas pēdējos gados (gadu desmitos un būtībā vienmēr) virmo ap jauno mākslu, it īpaši kaislīgi — ap avangardiskākajām formām. Mums jau ir uzbriedināta noteikta, kaut neliela pieredze modernās kultūras izpausmēs. Taču tur nepieciešamā mākslas robežu paplašinātā izpratne vēl joprojām prasa daudzus skaidrojumus. Vēl par maz darījuši gan mākslinieki, gan vērtētāji. Jūtām jādod zināšanu segums. Kopīgajās kultūras norisēs jāpiepulcē tos, «kas grib», bet varbūt vēl nejūtas droši, varoši līdzdalībā. Arī žurnāls «Avots» turpmāk, cerams, vērtīs saprotamākas šķietami elitārās mākslas parādības, atklās to demokrātiskos aspektus un iespējas. Skats nākotnē aizvien liek mums atkal un atkal apzināties vēsturi, meklēt tur apstiprinātajiem faktiem jaunas pieejas, izskaidrojumus, kas atbalstītu mūsu tālākvirzību. Daudzas norises mūsu mākslas izstāžu praksē, gadskārtējās Mākslas dienās un arvien bagātāk arī citās svētku reizēs, — atklājas ar sakāpinātu ekspresiju, metaforisku formu un tēlainību. Mākslinieciskas akcijas, hepeningi, dokumentācijas utt. sakņojas arī tajā modernās mākslas tradīcijā, kas Latvijā uzplauka divdesmitajos trīsdesmitajos gados, un aizvien intensīvāk dodas pie mums vēl pilnīgi neiestaigātos aktuālās kultūras ceļos. Notiek sava veida mācīšanās, uzkrājuma, avangarda pozīciju panākšanas process, un mūsu mākslinieciskā potenciāla uzspriegojums un aktivizacija šaja joma sola svaigas idejas un darbus.

Mūsdienu avangarda un mūsu modernās mākslas saiknējumā meklējot atskaites punktu, parasti lūkojamies atpakaļ uz impresionisma laikmetu, uz Sezāna ierosmēm mākslinieciskajā apziņā. Patiesi, pagājušā gadsimta beigās tajā iezīmējās radikālas, pirms tam klasiskajās mākslas formās nezināmas realitātes atspoguļojuma izteiksmes, tolaik revolucionāras atziņas dabas uztveres un attēlojuma interpretācijā. Mākslinieciskā realitātes analīze it kā atklāja tās «atomāro uzbūvi», ienira aiz lietu virspusības seguma. Kā ik katrs domāšanas inerces un stereotipu pārvarējums, arī šie mākslinieku centieni izraisīja dziļu neizpratni un opozīciju. Bet tikai retais apzinājās jauna procesa aizsākumu. Konflikts starp jauno un tradicionālo risinājās it kā estētikas līmenī. Taču būtībā sākās mākslas kā jēdziena pārvērtēšana, mākslas pasaules un tās filozofijas paplašināšana. Šķiet, šeit rodamas paralēles ar tā laika zinātnes attīstību, kas tāpat rosināja pārskatīt daudzus fundamentālus pieņēmumus. Šķietamā mākslinieku «ālēšanās», kā izrādījās, bija strukturāli likumsakarīga ar cilvēces atziņu pilnveidošanos. Taču impresionisms izrādījās tikai pārmaiņu vēstnesis. Nabas saite ar klasiskajām mākslas tradīcijām palika nepārgriezta. Nākamo, izšķirošo soli spēra kubisti, futūristi, tālāk attīstot māksliniecisku pasaules izpēti tās «elementārdaļu» pakāpē, šeit visu brīvi izjaucot un par jaunu atkal pārkārtojot. Varētu teikt, ka minētā saite ar vecajām tradīcijām nu bija sarauta un par to esamību liecināja vēl tikai spēcīgais tradicionālisma gravitācijas lauks, kurā turpināja apļot jaunā, avangardiskā māksla. Brieda kārtējais dumpis, jo vajadzēja izrauties ari no šīs iespaidu sfēras. Kādam bija skaļi jāsauc — māksla ir mirusi! Saucēju netrūka, bet, šķiet, visdedzīgāk to veica dadaisti. Viņi pirmie pacēla mākslas izpratni mūsdienu avangarda kultūras «relativitātes izplatījumā». Tāpēc arī tagadnes mākslas skaidrojumos daudzas atbildes, pirmkārt, varam rast dadaistu aktivitātēs. Tāpēc tieši viņus varam pieņemt kā nosacītu sākuma pozīciju iecerētajā ce|ojumā pa modernās mākslas līkločiem.

DADAS būtību koncentrētā veidā pauž tās apoloģēta, tēlnieka un dzejnieka Hansa Arpa rindas no viņa poēmas «Strasburgas konfigurācijas»:

«1916 cīrīhē es līksmi dāvāju dzīvību tam ko sauc dada. dada aizstāv ārpusjēgu kas nav bezjēga[2]. dada pastāv ārpus jēgas tāpat kā daba un dzīve, dada ir dabai un pret mākslu, tāpat kā daba grib nolikt katru lietu tās īstajā vietā.

citkārt es nododos skulptūru veidošanai stāvus stāvēdams citkārt sēdus, neviens nevar pierādīt ka es vienmēr būtu veidojis nimfu ģenerāli vai ērgli.»

Dadaisms dzima pirmā pasaules kara dārdos. Visi mākslas vēsturnieki vienoti atzīmē šo faktu kā izšķirošo ierosmi galēji nihilistiskai mākslinieciskai izpausmei. To veidoja kara šausmās pārgurušie, no dažādām Eiropas zemēm uz Sveici aizbēgušie, buržuāziskajā civilizācijā vīlušies inteliģenti. Cīrihe bija viens no lielākajiem bēg|u centriem, tur koncentrējās ari ievērojams gara dzīves potenciāls. Vācu rakstnieks Hugo Balls 1916. gada 1. februāri dibināja «Cabaret Voltaire», ap kuru pulcējās dadaistu grupas dzejnieki un mākslinieki. Hugo Balls deklarēja nepieciešamību «. . . pievērst uzmanību, pārvarot kara un nacionālisma barjeras, gara neatkarībai, kas dzīvo citu ideālu vārdā». To vārdā kopš 1915. gada šeit kopību rada vācu rakstnieki Hugo Balls un Rihards Holzenbeks, elzasietis Hanss Arps, rumāņi — arhitekts un rakstnieks Marsels Janko, kā arī pats dadaisma iedibinātājs dzejnieks Tristans Cara (Tristan Tsara) un citi. Savā manifestā T. Cara paskaidro Larusa vārdnīcā nejauši uzietā vārda «dada» izcelsmi: «Nēģeru cilts kru valodā tas nozīmē svētās govs asti, dažos Itālijas novados tā sauc māti, tas var būt ari bērnu rotaļu koka zirdziņa apzīmējums, divkāršs apstiprinājums krievu un rumāņu valodās. Tas varēja būt ari bezsakarīgu zīdaiņa šļupstu apzīmējums. Katrā ziņā — kaut kas bezjēdzīgs, kas no šī brīža arī kļuva par visa virziena veiksmīgāko nosaukumu.» Gan šajā formulējumā, gan pašā dadaisma praksē kritika rada labvēlīgas un nereti spekulatīvas iespējas būvēt biedējošas šī virziena nolieguma ainas. Taču būtībā aiz demonstratīviem «buržuāziskās kultūras» noraidījumiem un pilnīga nihilisma deklarācijām notika nenovēršams dialektisks process — jauna mākslas principa meklējums. Varbūt dadaistu skandālu saceltais troksnis ne vienmēr ļāva to sajust. Hanss Arps savās atmiņās rakstīja: «Dumpībā pret 1914. gada Pasaules kara slaktiņu mēs CIrihē ziedojāmies mākslai. Kamēr pamalēs dārdēja lielgabali, mēs ar visu savu sparu dziedājām, gleznojām, taisījām kolāžas un rakstījām dzejas. Mēs tiecāmies pēc fundamentāli saskaņotas mākslas, meklējām līdzekļus, kā dziedēt laikmeta ārprātu un veidot jaunu lietu kārtību, kas ļautu atjaunot līdzsvaru starp debesim un elli. Mums bija ļaunas priekšnojautas, ka varas trakie (powermad) gangsteri kādu dienu ari pašu mākslu izlietos cilvēka saprāta bendēšanai.» Kā vēlāk rādīja vēsture, daudz kas šajās izjūtās un aizdomās izrādījās pravietisks. Protests pret reglamentētās kultūras nosacījumiem izraisīja dadaistu spontānas akcijas, kas atklājās nemitīgā klaunādē, pašironijas un mākslinieciska šoka terapijā, ar noteikumiem neierobežotā «loģikas mākslinieciskā dekompozīcijā».

CIrihē tika it kā atjaunotas pirmskara Berlīnes literāro kabareju tradīcijas, gan ar daudz lielāku akcentu uz radikālās mākslas provokatīvajiem, publiku tracinošajiem aspektiem. Te bija viss, sākot no abstraktās poēzijas simultānlasljumiem, «negro» mūzikas līdz skandaloziem hepeningiem un vēl neredzētiem dažādu materiālu komponējumiem. Daudzas novitātes šeit guva pirmreizības nokrāsu, pat prioritāti. Dzejai tika piedēvēts «ķīmisks», «statisks» vai «ģimnastisks» raksturs, saistot to ar atbilstošu priekšnesuma veidu «briesmīgās» balsis un kustībās. Mākslas priekšmetos vēl varēja konstatēt kubisma estētikas ietekmi, taču tā tika attīstīta fantastiskos kolāžu tēlos, dažādu priekšmetu un materiālu asamblāžās. Dadaismā rodama sākotne ari fotomontāžas tehnikai. Tās spilgtāko pārstāvi Džonu Hartfīldu kādu laiku tā ari sauca — par Montieri, kas daudzējādi izteica ne tikai viņa darba metodi, bet vispār dadaistisku attieksmi pret pastāvošajām mākslas vērtībām un hierarhijām.

Dadaistu «stilistiku» raksturoja, pirmkārt, pilnīgs noteikumu un mākslas tradicionālo nosacījumu noraidījums, ietiece spontānās izteiksmēs, bufonādes bezgalībā un, otrkārt, — mērķis apsūdzēt, izsmiet, savā ziņā anarhistiski protestēt pret sīkpilsonisko, buržuāzisko kultūru un civilizāciju, ar šķietamu bezjēdzību atmaskot tās nejēdzības. Mākslinieks Fransiss Pikabia savā «Manifeste Cannibale dada» apsūdzību izteica šādi:

«Dada vienatnē nesmaržo: tā ir nekas, nekas,

nekas.

Tā ir jūsu cerības: nekas, kā jūsu paradīze: nekas, kā jūsu elki: nekas, kā jūsu politiķi: nekas, kā jūsu varoņi: nekas, kā jūsu mākslinieki: nekas, kā jūsu reliģijas: nekas . ..»

Attiecībā uz dadaisma principiem zīmīgs ir ari Hugo Balla komentārs viņa dienasgrāmatā «Lidojums ārpus laika»: «Tas, ko mēs saucam Dada, tā ir arlekināde, veidota no nekā, kurā ietverti visi augstākie jautājumi, gladiatora žests, spēle ar apvalkātiem atkritumiem, pastāvošās morāles un pilnības eksekūcija.»

Zīmīgi, tai pat laikā un turpat līdzās CIrihē kā politiskais emigrants mita ari V. I. Ļeņins. Viņa un dadaistu attieksme pret kapitālistiskās pasaules negācijām daudzējādi varbūt bija līdzīga, taču šo savu opozīciju pret pastāvošo sistēmu katrs pauda savādāk. Iekams viens briedināja sociālu revolūciju, citi reaģēja ar pašiznlcinošām kultūrakcijām. Tā vai citādi, dada šeit veica sociālo stāvok|u reflektējošas funkcijas, savā veidā pildīja kultūras revolucionāro misiju, ietiecoties tālu ārpus estētiskajām normām sabiedrisko nozīmju sfērā. Hugo Balls rakstīja: «Varietē izrādes programma līdzinās kultūras un mākslas ideāliem — tas ir mūsu veida Kandids, kas vērsts pret šo laikmetu. Cilvēki rīkojas, it kā nekas nebūtu noticis. Slaktiņš pieaug, bet viņi ir tik pieķērušies Eiropas slavas prestižam. Viņi cenšas neiespējamo padarīt iespējamu un pārvarēt cil-

1.    Georgs Gross «Vainīgais palicis nezināms» (kolāža, 191 9.)

2.

Marsels Dišāns «Velosipēda ritenis» (asamblāža, 1913.)

3.    Mens Rejs «Drēbju pakaramais manekens» (asamblāža, 1920.)

4.    Rauls Hausmans «Tatļins mājās» (kolāža, 1920.)

KA DABŪT GATAVU DZEJOLI DADAISTU GAUME

(Tristana Caras dadaistiskais dzejolis)

Ņemiet avīzi.

Ņemiet šķēres. RŪPĪGI PĀRRAKSTIET.

Izvelieties avīze

kādu rakstiņu, kas Dzejolis būs jūsu cienigs.

butu apmēram tik

iecerētais ^dzejolis. U " 'Ūk jŪS jaU esat «bez 8ala oriģināls, šarmanti^

Izgrieziet rakstiņu. RAKSTNIEKS, ko pūlis pagaidām nesaprot». JU, ‘gS

Pēc tam rūpīgi izgrieziet katru šī rakstiņa vārdu (Tulkojis Klāvs Elsbergs)

atsevišķi un ielieciet visus maišelī.

Vieglītēm sakratiet.

Pēc tam

uz labu laimi velciet vārdus laukā un lieciet vienu aiz otra.

5.    Rauls Hausmans «Mūsu laikmeta gars» (skulptūra-asamblāža, 1919.)

6.  Mens Rejs «Dāvana» (objekts, 1921.)

7.  Kurts Sviters «Reljefs» (1923.)

8.    Hanss Arps «Tristana Caras portrets» (reljefs, 1916.)

GVIDO KAJONA UN JĀŅA PENESA REPRODUKCIJAS

9.     Fransiss Pikabia «Lūk, meitene, kas dzimusi bez mātes» (1916. —17.)

10. Fransiss Pikabia «Mīlas parāde» (1917.)

vēka nodevību, ļaužu ķermeņa un dvēseles ekspluatāciju, un visa šī civilizētā asinsizliešana izpaužas kā Eiropas saprāta triumfs.

… Viņi nevar pārliecināt mūs būt priecīgiem, ēdot sapuvušus pīrāgus ar cilvēku gaļu, kurus mums pasniedz . .. Viņi nevar gaidīt no mums apjukumu par pieaugošo posta apātiju un aukstsirdību par varonību. Kādudien tie atzīs, ka mēs esam rīkojušies ļoti pieklājīgi, pat aizkustinoši. Visasākie pamfleti nejaudā pietiekami nicināt un nievāt visapkārt valdošo liekulību.»

Ir jāatzīst, ka daudz kas no teiktā joprojām vēl ir aktuāls, un totālās iznīcības draudi pa šo laiku ir tikai pieauguši. Tāpēc vēl jo skaidrāka top tā dadaistiski dramatiskā izteiksme, kuru tik bieži redzam mūsdienu avangarda mākslā.

Taču, līdzās sociālās krīzes un kara apdvestajiem traģiskajiem impulsiem, dadaismu rosināja arī visa sīkpilsoniskās kultūras sasmakusi gaisotne. Tieši tas varbūt ir bijis katra mākslas apvērsuma, katras avangardiskas kustības (līdz pat mūsu dienām) dziļākais motīvs, un sociālie apstākļi te iedarbojās tikai kā katalizators. Katrā ziņā līdzās Cīrihes «uzliesmojumam» dadaiskā apziņa bija nobriedusi arī kara neskartajā Amerikā. Starp 1915. un 1917. gadu Ņujorkā notika neatkarīgas proto-dadaistiskas aktivitātes, kuras veica Fransiss Pikabia, fotogrāfs Mens Rejs un varbūt visradikālākais avangardisma ideju paudējs Marsels Dišāns. Tieši viņš realizēja vienu no modernisma pamatprincipiem — realitāte kā mākslas fakts. Marsels Dišāns ar saviem darbiem ieviesa «ready-made» (gatavs taisīts) koncepciju, izstādot atsevišķus rūpnieciski izgatavotus priekšmetus (pudeļu turētājus, pisuārus utt.) vai paradoksālas to asamblāžas (taburetē iestiprināts velosipēda ritenis). Mākslai tika uzdota virkne kardinālu jautājumu, un atbildes neizbēgami paplašināja tās robežas līdz bezkrastu reālisma apziņai. Nobrieda uzskats, ka māksla nav vis realitāti reflektējošs iluzionisms, bet gan domāšanas process, kurā skatītāja mākslas uztvere ir atkarīga no viņa spējām distancēties un savādot «art — fakta» pakāpē jebkuru īstenības objektu un norisi.

No 1917. līdz 1920. gadam arī Vāciju pārņēma dadaisma vilnis un tur izveidojās vairāki lieli šī virziena centri ar" saviem spēcīgiem līderiem — Berlīnē (Georgs Gross), Hanoverā (Kurts Šviters), Ķelnē (Makss Ernsts). Ar savu izteikti kreiso politisko skanējumu īpaši izcēlās Berlīnes dadaistu grupa, kurā bija vairāki kompartijas biedri (G. Gross, Dž. Hārtfīlds), kā arī līdzjutēji, revolucionāri diletanti jeb «boļševiki buržuāzijā» (R. Hausmans, E. Holzenbeks, J. Bāders). Viņu aktivitāte notika uz 1918. gada vācu proletāriskās revolūcijas fona, asā konfrontācijā ar buržuāzisko Veimāras republiku, ar vācu militārisma, imperiālisma un kapitālisma ideoloģiju. Šeit mākslinieki it kā tieši iesaistījās aktīvās dzīves norisēs, sociālo pretrunu divcīņā. Rihards Holzenbeks rakstīja: «Augstākā māksla ir tā, kas savā apziņā uztur

tūkstošrokainās ikdienas problēmas, māksla, kas ir acīmredzami saplīsusi pēdējās nedēļas eksplozijās, kas vienmēr tiecas savākt kopā savus locekļus pēc vakardienas bankrota.» Berlīnes dadaistu ieguldījums mākslā izpaudās fotomontāžas tehnikas attīstībā, izvērstā kolāžu lietojumā, kur īstenības fragmenti veidoja jaunas realitātes tēlu, ietiecās sociālās satīras asumos.

Citos Vācijas dadaisma centros, atšķirībā no Berlīnes politiskā spriegojuma, brieda vairāk estētiska rakstura neapmierinātība. 1920. gadā Ķelnē notika viena no skandalozākajām dadaistu izstādēm. Pēc mākslas vēsturnieka Zorža Junjē apraksta, iekļūt tajā varēja, tikai izejot caur vīriešu tualetes telpām. Ekspozīcijas zālē bībeliski tērpta meitene lasīja nepieklājīgas dzejas. Tur bija ari Bārhelda «Fluīdospektriks» — ar sarkanu eļļas krāsu piešļākts akvārijs, kura ūdens tilpnē gulēja pulkstenis, līdzīgi Piena Ceļam peldēja matu šķipsna un virspusē iznira skaista kokā virpota roka. Līdzās bija Maksa Ernsta darināts koka priekšmets ar klāt piestiprinātu cirvi. Skatītājiem tas bija jālieto, lai šo priekšmetu saskaldītu. Ar satracināto skatītāju līdzdalību izstāde t*k.a izdemolēta. Tika izsaukta policija, kura piekrita, ka acīmredzot skandāla ierosme nākusi no šeit izstādītās DIrera gravīras (!). Izstādi atkal atvēra . . .

Parīzē dadaistu aktivitātes saistītas ar spēcīgu literātu ietekmi. Pirmkārt tas bija Andrē Bretons — sirreālisma iedibinātājs, tad ari Gijoms Apolinērs, Luijs Aragons, Filips Supo, Pols Eliārs u. c. Daudzi dadaisti šeit pulcējās ap žurnālu «Litterature». Dadaisma kustībai līdzdarbojās arī Pikaso un Kandinskis. Parīzē īpaši sabiezināta garīguma un māksliniecisko ideju gaisotnē dadaisti rada iespējas izvērst sociāla rakstura akcijas, kā, piemēram, «revolucionārais dada tribunāls», kurā teatralizētā veidā tika izsmiets reakcionārais franču šovinisms.

Parīzē veidojās ari tālākais dadaisma turpinājums, tiešais atzars — sirreālisms. Ja dadaisma noslēgums tiek datēts ar 1922. gadu, tad sirreālisma kultūra guva ārkārtīgi plašu un bagātīgu attīstību, un tās ietekme joprojām aktīvi ietiecas mūsdienās. Te varam piesaukt gan sešdesmitajos gados uzplaukušo popmākslu ar tās «ready-made» izpausmēm, gan it īpaši visu to asociatīvi tēlaino izteiksmi, ko mūsdienu avangards iemantoja no dadaistu un sirreālistu pieredzes.

Ir pagājuši 70 gadi kopš šķietami anarhistiskā dadaistu dumpja. Tur uzsprāgušie vizuļi, lozungi un kaislības nereti apžilbināja kritikas analītisko redzību. Arī mēs itin bieži esam līdzās «ar netīro ūdeni no vanniņas izgāzuši zīdaini». Akcentējot dadaisma, un kopumā ari avangardisma, «graujošos» aspektus, bieži ignorējam katrai revolūcijai raksturīgos, dialektiskos, jaunus radošos un konstruktīvos faktorus. Atbīdot malā tirgus emocijas, ieraugām daudzas racionālas mākslinieciskās izteiksmes idejas, kas sakņojas dadaisma trauksmē. Kā galvenais būtu vēlreiz jāuzsver mākslas, tās tēlainības atbrīvošana no nosacījumu un tradīciju krātiņa. Pēc saukļa «māksla ir mirusi» atkal seko lozungs «lai dzīvo māksla», tikai citā kvalitatīvā pakāpē. Tās virzību dialektikas lokos nosaka aizvien jaunas mākslinieku paaudzes, reiz atklātajās izteiksmes formās pildot aizvien jaunas idejas un aizvien atkārtoti mēģinot pa jaunam atklāt un risināt mūžsenās cilvēka problēmas. Bet to skaits netop mazāks, tās aizvien saasinās . . .

Dadaisma pārtapšanu sirreālismā varētu vērtēt kā kondensācijas norisi, disciplinēšanos šaurākā, bet dziļākā gultnē. Spontānie un anarhistiskie impulsi it kā koncentrējās nopietnākas, biezākas domas atklāsmei. Dadaistu dinamika tika piebremzēta, skaļums klusināts un kā galvenā vērtība tilta pārmantota viņu tēlainības sistēma. Sirreālisti to attīstīja daudznozīmīgās, poētiskās, nereti zemapziņas motivācijās pamatotās vizuālās metaforās. Šīs metodes iespaidam modernās mākslas izvērsumā bija un joprojām ir fundamentāla nozīme. Tāpēc «Avota» nākamajos numuros šiem jautājumiem — gan par sirreālismu kopumā, gan par tā tēlainības sistēmu sīkāk — ir iecerēts plašāks materiāls.

Eiropas malienas konservatīvais tradicionālisms sabiedrības apziņā, šķiet, kavēja ietieci radikālās kultūras virmojumā. Dadaisms divdesmito gadu Latvijā neguva vērā ņemamas izpausmes, un tā ietekmi uz mūsu mākslu var raksturot kā rudimentāru. Līdz ar to arī sirreālisma iespaids bija minimāls. To vietā latviešu mākslas avangards virzījās pa kubofutūristiskās un ekspresionisma estētikas ceļu. Jāatzīmē, ka radikālisma izpausmes arī šeit bija daudz apvaldītākas, tās tika darbinātas galvenokārt (bet ne tikai) estētikas problēmu lokā, saglabājot ciešas saiknes ar reālisma un latviešu mākslas formveides principu tradīcijām. Šajā sintēzē tika radītas izcilas kultūras vērtības, kas būtiski bagātināja mūsu mākslas nacionālo raksturu. Tālākajā attīstībā tās izpausmes tika mākslīgi sašaurinātas reglamentēta reālisma normatīvos. Šis ilgstošais posms, kura sākotne estētisko koncepciju jomā iedibināta vēl pirms otrā pasaules kara, ievilkās līdz pat piecdesmito gadu beigām. Pagāja apmēram divdesmit gadu nemitīgas rūgšanas, paplašinātas mākslas izteiksmības meklējumu procesos. Šķiet, tikai jaunākajā laikā, pēdējos piecos desmit gados, esam pietuvojušies tām norisēm, kas jau saistāmas ar modernisma, avangardisma tradīcijām. Daudzu desmitu jauno un pieredzējušo mākslinieku centieni aizvien biežāk saliedējas plašākās tās izpausmēs, kā, piemēram, izstādē «Daba, vide, cilvēks» (1984. g.), Stacijas tuneļa akcijā, ekspozīcijā «Vējš vītolos», Kino dienu mākslinieciskajās norisēs (1986. g.) un citās grupu manifestācijās. Ar spēcīgu individualitāti radikālisma garā izpaužas jaunākās un vidējās paaudzes mākslinieki — Aija Zariņa, Miervaldis Polis, Andris Breže, Ojārs Pētersons, Hardijs Lediņš, Imants Zodžiks, Juris Dimiters, Pēteris Bankovskis utt. (utt. — kurus šeit nepelnīti nejaudājam nosaukt). Notiek izvērsta ievirze mūsdienu modernisma gultnē. Varbūt tieši tāpēc ir tik pastiprināta interese tās «senlejas» krastu pētniecībā, apzināšanā. (Daļējam šis intereses piepildījumam veltīts šis raksts.) Varbūt negaidīti, cauri gadu slāņiem un starpnieku atstarojumiem esam kļuvuši arī par dadaistiskās pieredzes mantiniekiem. Ko dod, ko māca mums šī pieredze?

Pirmkārt — tā ir mākslas kā neierobežota apziņas procesa izpratne. Tas ir universalitātes princips, kuru iemiesojot, mēs pārvaram daudzu nosacījumu, ierobežojumu, tradīciju utt. barjeras. Šeit ir tieša analoģija ar zinātnieka neapturamo pasaules izziņas tieksmi. Tā arī māksla sevī ietver līdzīgu dziņu. Daudzus kritiķus šāda mākslas brīvības un atraisītības pakāpe biedē ar savu šķietamo nekontrolētību, anarhismu un tamlīdzīgi. Taču arī šeit ir rodama analoģija ar zinātnieku, kurš izziņas darba plašumos orientējas uz ētikas, morāles bākām. (Gan būtu jāatceras, ka akla, neanalītiska orientācija uz bausli «nenodari ļaunu» ari noved strupceļos un sēkļos.)

Otrkārt — mākslas universalitātes apziņa, kas, tā sakāpināta avangardismā, ļauj mums pārvarēt «cunftu» dalījuma barjeras un izjust sevi, sava darba sazobi, organiskās sakarības ar visiem kultūras un civilizācijas procesiem visplašākajās nozīmēs. Tā ir tieksme integrēties vienotā procesā, mākslā vispār. Turklāt saglabājot visu individuālo, pat pretrunīgo pozīciju vienību. Pretrunu sintēzes princips avangardismā darbojas kā dzinējspēks.

Dadaisms šajos aspektos bija kā milzu dzēšgumija, ar ko mēģināja nodzēst visu iepriekšējo kultūru pieņēmumus un robežas. Tāpēc šodien, ieliekot savu, gan sociālisma idejās veidotu, gan cilvēka ideālos audzētu saturu ari avangardiskajās formās, atceramies sākotni.

X

ILMĀRA BLUMBERGA VELTĪJUMS ŽURNĀLA «AVOTS» PIRMAJAM NUMURAM

Kultūras saknes stīdz dziļumā — cilvēces vēstures pagrabos, sociālās pieredzes apcirkņos. Saknes ir arī saulē, kur mājo tautas ētisko ideālu un domas pašnoteikšanās brīvības neizsīkstošais potenciāls. Kultūra ir visos līmeņos apzināma un kopjama. Tas ir smalks un smags arāja darbs, bez brīvdienām un miega. Tātad — mūžīgs, pretrunu un maldu pilns cilvēku kopības sevis apjēgsmes ceļš. Kultūra ir miera pamatbalsts, jo aicina saprast un mīlēt pasauli tās dabiskajā daudzveidībā. Kultūra ir cilvēku un tautu saruna — telpas un laiki to neierobežo.

PAŠI

SARUNĀJAS KINOREŽISORS PĒTERIS krilovs un KRITIĶE SARMĪTE ĒLERTE.

Ar šo — divu jauno kino jomas pārstāvju — polemisko viedokli sākam sarunu par mākslinieka un sabiedrības mijattiecībām. Ceram, ka šajā diskusijā iesaistīsies arī lasītāji.

PĒTERIS KR1LOVS. Kino tā pa istam vēl nav vērtēts. Latvijā. Parasti mēs runājam kā milicijas meklējamo aprakstos, nosaucot, kāda ir cepure, šalle, mētelis, zābaki. Tagad būtu laiks nosaukt acu izteiksmi, stāju, gaitu . ..

SARMĪTE ĒLERTE. Kā māksla, kas ātri noveco, kino ir regulāri jāpārvērtē, pat regulārāk nekā citas mākslas. Bet kāpēc tu šo nepieciešamību uzsver tieši tagad?

P. Rīgas kinostudijā valda noskaņojums, ka stagnācija, kurā mūsu studija jau ilgu laiku atrodas, vienkārši ir jāizbeidz.

S. Tu saki — vienkārši jāizbeidz. Patīkams voluntārisms.

P. Nūja, un kāpēc gan nē? Tā būtu vismaz konkrēta darbība uz runu plūdu fona. Un tādēļ jau vajadzīgs novērtējums, salīdzinot sevi ar citiem pagātnē un tagadnē, vajadzīgs milzīgs kritikas darbs, kuru es neredzu. Kas attiecas uz kritiku, tad latviešu kino ir daudzas vērtības, kuras vajadzēja izcelt un pastāvīgi turēt atmiņā. Tas nav darīts, tādē| mēs paši īsti nezinām, kas mums ir labs un kas slikts.

S. Kino pats ir vainīgs pie tā, ka mums nav neviena patiešām profesionāla kinozinātnieka. Neviens no mūsu kino attīstības periodiem, atsevišķi ņemot, nav bijis kvantitatīvi un kvalitatīvi tik mākslinieciski intensīvs, lai radītu ap sevi sabiedriskās domas virpuli. Kā savā laikā teātris, kad aizspurdza meitenes uz Maskavu viena pēc otras un pēc tam spurdza atpakaļ. Teātra kritikā ir tā kvantitāte, kas tomēr biežāk kā kino kritikā izgrūž kvalitāti. Bet vispār tev taisnība: latviešu kino piedāvā daudz intensīvāku materiālu, nekā tas atainojas latviešu kino kritikā.

P. Rīgas kinostudijā pašlaik varētu notikt kaut kas ļoti labs. Tikai tas vienlaicīgi jāgrib režisoriem, studijas vadībai, scenāriju redkolēģijai, studijas radošajam personālam un arī kritikai.

S. Kur tu redzi pamatu šim optimismam?

P. Es to jūtu. Studijā ir tāda noskaņa. Varbūt tādē|, ka gājis tik slikti. Grūtāk ir apturēt un griezt citā virzienā raiti ripojošu ešelonu nekā sākt kustību pēc nāves punkta. Pēdējos gados kritiķi, režisori, vadība un redaktori ir ilgi un īgni lamājuši cits citu. Tāda lamāšanās ir nepatīkama procedūra, sevišķi, ja tā notiek publiski. Gribas celties un kaut ko darīt.

Manuprāt, latviešu mākslā valda mietpilsoniskas sadzīvošanas stils, kur galvenā rūpe, ka tik uz āru neizskatās neglīti. Šajā ziņā kinostudijā ir cerīgāka situācija, jo šo kaiti mēs jau esam pārslimojuši (es tā ceru). Varbūt tas tāds patriotisms, bet man šķiet, ka kinostudija ir dzīvāks organisms kā TV, kā teātris pašlaik, varbūt tāpēc, ka pats darbs ir rupjāks, ka liek aktīvi to samērot ar dzīvi.

S. Man patīk tavas cerības attiecībā uz latviešu kino, jo tās ir arī manas cerības.

Un reizēm nemaz nenāk par ļaunu publiski nofiksēt vēlamo. Tā tas tuvinās esošajam.

Tomēr mēs te runājam kā tādi mazā kinolauciņa kopēji. Jo mūsu uzdevums ir kopt un kopt vienmēr. Bet, — kad pēc būtības notiek uzkrātās pieredzes pārvērtēšana? Tad, kad ir jauns, enerģisks pienesums, kuram jātiek iekšā vecajā, stabilajā vērtību un lauru sadalījumā. Tad kritika jūt savu atbildību — palīdzēt pavērt ce|u. Un ar to, ka pienesums ir jauns, tas liek mums pārskatīt veco, noskaidrot, kā savienojas tradīcijas noliegums ar tās turpinājumu.

Bet vai tu vari man kā kritiķim nosaukt tos lauciņus mūsu jauno kino, kur, kaut nejauši, nedrīkst uzkāpt ar kāju, jo tur aug TAS? Ir jauni kritiķi, kas pamazām ienāk kino apritē. Un visdabiskāk būtu, ka ir jauna paaudze, ar kuru mēs esam kopā. Man nav. Man nav kur likt plecu pie viņu pleca, kā savā laikā Miks Savisko un Maija Augstkalna lika savu plecu pie Rīgas poētiskā dokumentālā kino. Mums nav, uz kā balstīties. Ir divi stiprie — Paškēvičs un Sukuts, kas sēž pie mākslas kino sliekšņa un neko nedara. Un nevis viņiem ne|auj. Viņu vienkārši nav. Tāpat kā Freimanis — manuprāt, labākās latviešu filmas «Puika» autors, kurš, ne jau savas vainas dēļ, 10 gadus nav strādājis aktierkino. Bet esošie jaunie ir vēl sliktāki par tām viduvējībām, kas jau vairs nav jaunie, jo viņiem mazāk prakses un trūkst roku veiklības, lai daudzmaz pieklājīgi sapītu visu kopā.

P. Runājot par jaunajiem, pastāv tāds paradokss: Rīgas kinostudijā ienākt nav grūti, jo tā mums ir ļoti izspūrusi, mākslinieciski neviendabīga. Ir arhaiskais kino, kas pats sevi reproducē un ir tā daļa, kas grūti meklē savu būtiskāko seju. Bet tajā pašā laikā taisīt pirmo filmu ir grūti, jo nemitīgi jāpārvar domāšanas un uztveres stereotipus: «Tā nevar, tā nedrīkst, tā nav pieņemts.» Tas stipri kavē un apgrūtina jauno spēku ienākšanu, varbūt pat stiprāk nekā citās studijās. Atbildība par to gulstas ne jau tikai uz režisoriem. Tāpēc mūsu sasniegumi un atklājumi bieži vien ir citu jau izbraukāts ceļš.

S. Augusta beigās, Kino dienu sakarā, veselu nedēļu mēs skatījāmies Vissavienības jauno režisoru kino. Kinoforums «Arsenāls» parādīja, ka ir nopietns uzkrājums. Tagad paceļ slūžas, un visi darbini izies pasaulē. Bet Rīgas kinostudijā nav tāda uzkrājuma, kas tagad varētu iet pasaulē. Un vainīgi ir gan jaunie, gan, kopumā ņemot, tā drausmīgi viduvējā kinosituācija (tas nenozīmē, ka paretam neparādītos ari ļoti labas filmas), kurā viņi ienāk un kura neuzstāda pat neērtības robežu, kas neļautu jaunajam kaut vai aiz kauna vien ņemt taisīt to vai citu mēslu. Tas, ka nav šīs neērtības robežas, parādās jau scenārijos.

P. Noskatoties «Arsenāla» programmu, paliek pretrunigs iespaids. Filmas bija ļoti atšķirīgas: tur bija gan fantastiskais, gan dokumentējošais, gan groteska, gan metaforiskais. Kas tur var būt kopīgs? Un tomēr gandrīz visās filmās valdīja viena doma, viena noskaņa — kaut kas nav kārtībā šo cilvēku (filmas varoņu) dzīvē. Dzīve ir izjukusi vai nenokārtota, vai traģiska, vai strupceļā ievirzīta, un neviens nezina, kā to par labu griezt … Šī ir vienīgā kopiezīme, un iznāk, ka pozitīva. Un vēl. «Arsenāla» labākās filmas bija tās, kurās darbojās etniski noteikts cilvēks.

S. Cik es jūtu, no «Arsenāla» visiem mums tik dažādajiem, ar tik dažādām interesēm mākslā, kā suverēna un ļoti citāda vērtība paliks divas gruzīnu zēnu filmas: A. Cabadzes «Traips» («Pilsēta») un D. Šengelidzes un K. Melitauri «Jaunais gads». Ne jau tādēļ, ka tās bija vienīgās labās filmas, bet gan autoru pozīcijas dēļ. Viņi ļaujas dzīvei, ne dzīvi taisa. Cauri laika zīmēm — ļodzīgumam, skaļumam, nežēlīgumam, laika trakajam ritmam, kas ir tik ātrs, ka reizēm šķiet apstājies (tāds bezlaiks) — viņi meklē acīmredzamā cēloņsakarības: raksturā atrodot nacionālā izpausmi, problēmā — sociālos cēloņus, brīdī — mūžīgo. Tieši laika zīmes kā primārais, cieņa pret līdzcilvēku, kuru labi pazīst, nevis «rekvizītu» piemeklēšana jau aprobētām dramaturģiskām situācijām un stereotipam personāžam raksturo šo jauno gruzīnu kino. Maskavas kinozinātnieks Naums Kleimans vienā no «Arsenāla» preses konferencēm teica, ka kino pašlaik vairāk interesējas par mūžīgām problēmām. Skatoties «Arsenāla» programmu kopumā, man viņam jāpiekrit. Bet šie gruzīnu zēni? Viņi man ir daudz svarīgāki par «mūžīgo problēmu» kino, kurā netrūka daudznozīmības, kas draud pārvērsties nenozīmībā (vai beznozimibā).

P. Šīs divas gruzīnu filmas pasaka par mūžību daudz vairāk nekā tās abstrakti intelektuālās filmas, kas to vien dara, kā runā par pārcilvēciskām lietām.

S. Tas, ka sakuplojis kino, kuru, galējībās runājot, neinteresē, vai viņu filmās notiekošais bijis vakar, šodien vai pirms simts gadiem, šis ceļš uz mūžīgo, manuprāt, nav kinomākslas iekšējās, suverēnas nepieciešamības radīts. Šis ceļš ir laika produkts. Arī bezkompromisa režisori, kuru filmas taisītas, rēķinoties ar to, ka tās var nonākt «plauktā», arī viņi nav brīvi no sava laika ģīmja un līdzības. Jo kino kā viegli kontrolējama, daudzpakāpēs akceptējama māksla visu laiku ir «apzināti» bīdīts prom no visa tā, ko mēs saucam par šodienu. Un mākslīgi iestumts «mūžīgajos jautājumos». Mēs jau zinām no vēstures, ka pēc katra tāda laika, kad «oficiālā» realitāte un «patiešām» realitāte staigājušas šķirtus ceļus, nāk lielās alkas pēc nesadomātas dzīves, pēc MĀKSLAS «DZĪVES FORMĀS». Jo detaļas, ritms, konflikta patiesums ir jādzen iekšā nošļurkušajā mākslas cilvēkā, lai skābeklis aizietu līdz smadzenēm un mostos savītušais gars. Man liekas, nav nejaušība, ka šo pieeju jauno kino tik konsekventi mums piedāvā tieši gruzīni. Tā ir kultūrā vitālas nācijas priekšrocība, jo šāda nācija pirmā ierauga svaiga malka iespēju. Nācijas, kura savā mākslā cauri laika kaprīzēm spēja saglabāt etniski noteikto cilvēku, kā tu to sauc. Un šim etniski noteiktajam varonim daudz ko nekaitēja arī tas, ka to nereti sūtīja pasaulē banālās komēdijās, paplikā publicistikā vai lētā melodrāmā. Es negribu absolutizēt šo virzienu kā visiem barā ejamu, bet kā nepieciešamu nacionālajā mākslā gan. Jo māksla kā otrā realitāte ne tikai barojas no dzīves, bet ari pati sevi baro, un tas ir dabiski. Tādēļ šāds virziens kļūst par atspēriena punktu citiem mākslinieciskās nosacītības ceļiem. Manuprāt, mūsu kino šo virzienu pārstāvi tikai tu (es atkārtoju — tas nav vienīgais, bet ļoti būtisks gan). To rādīja tava «Nomale», kas interesanti sasaucās ar gruzīnu filmām «Arsenāla» programmā, un gandriz visas tavas filmas. Tev ir grūti, jo Rīgas kinostudijā tu esi viens. Un tu nevarēji iztikt bez kompromisiem, bet šis virziens sadurē ar kompromisu kļūst trausls.

P. Sabiedrības un ari mākslas attīstības procesos nekas nenotiek bez sekām, laiks gādā par atsvariem. Un tieši septiņdesmito gadu un astoņdesmito sākuma stagnācijas periodā, lai radītu nemitīgas un augšupejošas kustības iespaidu, dzima daudzas bezpatiesibas un kompromisus attaisnojošas teorijas: lielās jokošanās, karnevāliskuma, izspēlēšanās pamatojumi mākslā. Man šķiet, ka tieši tas jau radīja zināmu atsvešinātību no mākslas darbiem. Bezgalīgs vieglums … Un tagad tīneidžeri uz visu to skatās vienkārši apātiski: nu, lai jau runā, nu, lai jau dara, nu, lai jau notiek . . . nu, un tad?

To laiku, kurā mums būtu vajadzējis līdz mielēm izpētīt dzīvi, atbildēt uz būtiskiem jautājumiem par tās jēgu, mēs pārāk bieži tērējām, aprakstot pozitīvo varoni.

S. Tie ir tādi fantomi, kas nosūc mūsu enerģiju. Mūs sūtīja tos meklēt, un, vai tad tu neatceries, ka arī astoņdesmito gadu sākumā avīzes aicināja mūs būt patiesiem, drosmīgi šķērst un gaismā celt negācijas, un kritizēt. Kā aicināja būt drosmīgiem kaut vai tai pašā kino. Šiem aicinātājiem bija viegli būt drosmīgiem, jo viņi apzinājās, cik stiprs un nesatricināms mūris paši bija. Viņi pēc būtības aicināja: esiet drosmīgi, cīnieties, šķaidiet savas galvas. Mūs aicināja tik bieži, ka mēs jaū sākām smīkņāt. Tagad mūs ne tikai aicina būt patiesiem, bet mēs arī drīkstam tādi būt. Tagad mēs drikstam, bet daudzi vienalga smīkņā. Un vai pēc būtības var viņiem pārmest? Viņi pārāk daudzas reizes jau alojušies, un pieredze ir aktīva apziņas daļa. .Varbūt, ka šai ziņā ir tāpat kā ar dzeršanu: tie, kas ir nodzērušies, tādi arī paliks, mēs varam cerēt uz tiem — tagad mazajiem bērniņiem. Varbūt šodienas īstā jēga būs jūtama pēc 10—15—20 gadiem? Nu labi — sabiedrība. Bet inteliģence? Kad inteliģence ir apjukusi, tad laiks pret to ir nežēlīgs.

P. Pēc manas pārliecības, liela daļa mākslinieku ir pieraduši dzīvot ārkārtīgi lielās šķērēs ar to, kas notiek ar tautu, ar cilvēkiem, pat ar viņiem pašiem. Tagad ir tāds laiks,kad neviens nezina, ko no mākslas īsti gaidīt un prasīt. Pateicoties septiņdesmito gadu neatbilstībai starp dzīvi un oficiālo domu, kuru lielā mērā pārstāv arī māksla, šķirtne ir palikusi tik liela, ka neviens vairs īsti nezina, ko grib nest mākslā un ko saņemt no mākslas. Tas ļoti atšķir šo laiku no sešdesmitajiem gadiem, piecdesmito gadu beigām. Tad māksla nedomājot deva to, ko cilvēki gaidīja, bija sinhrona saskaņa.

S. Kas toreiz bija savādāk? Lielāka traģiskā pieredze?

P. Jā, šī pieredze diktēja patiesumu — gan karš, gan personības kulta laiks. Un paaudzes, kas visu laiku bija radinātas pie «bezkonfliktu teorijas» un nebija tikušas pie patiesības izteikšanas, beidzot tika — tad tā bija liela enerģija.

NOBEIGUMS 59. LPP.

GUNDEGA REPŠE

NERVOZA LAIKA KOMENTĀRS

Laikā, kad vakardiena jaunos apveidos piedzimst šodienā, kad veco un esošo pretrunu divkaujas gūst gandarījumu savā bezpalīdzīgajā niknumā, kad agrāk par meliem uzdotais reabilitējas patiesībā, bet nesenā likuma patiesība tiek pasludināta par subjektīva izdevīguma mānu, kad vārdi jau draudīgi kļūst garantija darbā ieslēptajai jēgai, jauna mākslinieka situācija sabiedrībā ārkārtīgi sarežģās.

Mišels Monteņs rakstīja tā: «Mūsu stāvoklī pats sliktākais, manuprāt, ir tas, ka mūsu likumi, gluži tāpat kā mūsu apģērbi, nespēj iegūt kādu pabeigtu formu. Ļoti viegli ir pārmest kādai pārvaldei nepilnības, jo visas mirstīgo lietas ir pārpilnas ar tām; ļoti viegli ir arī iedvest kādai tautai nicināšanu pret veco kārtību: jebkurš, kas to pasaka, vienmēr sasniegs savu mērķi, taču ar mēģinājumu sagrautas iekārtas vietā nodibināt jaunu, — turklāt labāku iekārtu, daudzi ir aplauzuši sev zobus.»

Mākslinieka personības attīstībai esošais klimats sabiedrībā ir dažādi traktējams. Skaļi tiek deklarēts par jaunu pārrakstītais vērtību hierarhijas alfabēts. Tiek pieprasīta jauna valoda. Daudzi jo daudzi pirmie pamanās būt runas vīri un demonstrēt jaunapgūto izrunu. Bet reti kurš zina, ko šai valodā sludināt, jo īsta mākslinieka daba vienmēr ir atbildusi tiem kritērijiem, kurus nu pasludinām par vienīgajiem. Mākslinieka patiesība garo gadu transformācijās ir deformējusies nedaudz mazāk kā, piemēram, rakstnieku, vēsturnieku un kritiķu patiesība.

Ir lielas nervozitātes laiks, lai sevī slēptās maksimālisma un jau piedzimšanas stadijā «norakstītās» patiesības atkal padarītu dzīvas. Sūri un dramatiski iemācījusies dzīvot dubultdzīvi, personība nu ir aicināta parādīties un vainagot savu tautu un tās kultūru ar savu kailumu. Mākslas pasaulē tiesas prāvas ir daudz pazemojošākas un baismīgākas kā citās sfērās, jo šeit spekulēts, kukuļņemts un spiegots bija ar garu. Ne visām prāvām sabiedrība ir gatava, un ne visas būs publiskas tiesas. Ir desmitiem, pat simtiem agrāko «notiesāto», kuri šodien būtu īstenie lēmēji. It kā jau parasta vēstures dialektika. Domāju, ka viena no satriecošākajām tiesām mūsu mākslas pasaulē bija Jāņa Pauļuka piemiņas izstāde, kura lika bailēs un sirdsapziņā iedrebēties ne viena vien mākslinieka dvēselei. Vakardien nepieņemto, neērto un savā veidā pat «izraidīto» mākslinieku, uz kura rēķina citi kolekcionēja titulus un apauga ar sātīga miera taukiem (var silti sust, ja pauļuki netiek pie vārda), mēs šodien uzlūkojam kā jaunatklātu dievu. Un tas ir smacējoši smieklīgi un nožēlojami vienlaikus. Tagad, kad ir atļauts un gandrīz ar likumu pieprasīts patiesīgums, mēs stumdāmies rindās, lai aplūkotu tā mākslinieka darbus, kuru tikai nomirušu ielaida Mākslas muzeja telpās.

Viņš nav vienīgais, kura dzīve un darbi tagad izrādījušies par sava veida ideālu, kuru mākslinieki aicināti sasniegt. Tad nu vienreiz oficiāli pa īstam, ne slapstoties un sevī slepeni kultivējot patieso garu. Gadu gaitā daudziem tas īstenais gars un mugurkauls jau zaudējis formu, un es ar bažām domāju par viņiem — ko nu tagad? Aiz kā aizslēpsies tagad? Drīz reabilitēsies arī citi «izraidītie» mākslinieki. Nāks Leonīds Ariņš, Ērika Gulbe, Kurts Fridrihsons, Georgs Šēnbergs, Auseklis Baušķenieks un Leonīds Mauriņš. Tā būs smaga procesija.

Bet ko tālāk? Kā uz visu šo jucekli raugās jauns mākslinieks, kura personības tapšana noritējusi neatklāto, bet ļoti tuvu pazīstamo melu buduārā? Viss taču bija redzams, viss zināms, atšifrēts un klusu ciests, bija izdevīguma frakcija, kurā jau pirmos soļus spēra tie, kuriem šodien jāsaka savs noteicošais vārds. Protams, šīs pašcieņas mokas jāiztur būs tai jauno mākslinieku daļai, kuri bija gatavi turpināt vājāko (!?) ceļus, kuri tika uzskatīti par normāliem un likumsakarīgiem. Lamātie un paši ar savu «es» un karogu palikušie šoreiz ies godīgi tālāk un skumji noraudzīsies citu šķīstīšanās ugunīs. Bet varbūt sabiedrība atkal «normalizēsies», tas ir, — atradīs sev kādu «neo»ērtu eksistences vilkšanas pozu?

Noteikt mākslinieka personības aksioloģisko potenciālu šobrīd ir ļoti grūti. Viņa vērtību sistēmu un orientāciju ētikā, estētikā, politikā utt. var censties tulkot caur demonstrēto darbu atklāsmi, taču te draud uzķeršanās uz saturiskajām kvalitātēm, kas var būt tukša skaņa (un tādu skaņu mums pietiktu simfonijām). Sociālās stājas konsekvenci jaunam māksliniekam piedēvēt vai noliegt var vienā mirklī, jo viņš ir topošs, satura un formas jautājumu pretrunas un mijiedarbība ir ceļš uz pašas personības struktūras noskaidrošanos.

Vairākus gadus jaunajiem māksliniekiem pārmeta un šķeterēja vienveidīgos ietekmju avotus, mazliet stilīgo ekstravaganci un emocionālo paviršību, kuras cēloņi bija drudžainā pašapliecināšanās steiga, uz kuru, savukārt, mudināja sabiedrības saasinātā interese un alkas pēc pārsteigumiem, pēc jauna izrāviena mūsu glezniecības attīstībā. Šīs savstarpējās mākslinieka un sabiedrības attiecības bija priekšvēstneši tai situācijai, kurā atrodamies šobrīd. Atšķirība tikai tā, ka nu ne tikai māksliniekam jārealizē garīgā gaismotāja funkcija, bet ari sabiedrībai jāstrādā, lai piekļūtu mākslas labumiem proporcionāli atdotajam uztveres spēkam. Sabiedrībai ir jāatveseļo klimats ap mākslu kņudošajā vidē. Lai mākslinieks vairs nav vientuļš maksimālists patērēt alkstošā pūļa vidū. Dzīves un darba kritēriji ir uzstādīti vien-

SANDRA KRASTIŅA. «MIELASTS».

JĀNIS MITRĒVICS. «ĀBELE».

IGORA CE BOT ARE NO KA FOTO

DACE LIELA. «UZ LĀDES».

IEVA ILTNERE. «STEFANS UN ARKĀDIJS».

līdzīgi. Protams, tā ir vēlamā izteiksme, ne tuvu realitāte, tomēr attieksmei pret mākslu, manuprāt, ir būtiski jāmainās.

Jauno mākslinieku bozīgās ērcības vietā šodien redzam lielāku iecietību, šķietamu nomierināšanos, un tā ir likumsakarīga, ja personība sāk meklēt savu padziļinājumu, meklēt neapjaustas potences sevī un vienlaikus apkārtējā vidē. Cīņu par patiesu riktīgumu šodienas jaunie sevī izcīnīja jau līdz ar Akadēmijas beigšanu, taču tā bija viņu personīgā programma, ne visas sabiedrības, tādēļ arī viņu māksla nekļuva sevišķi tuva publikai, kura joprojām gaida arhaisku mīļumu mākslā, kaut paši sen jau karo un plosās reāliju bargumā.

Pašreizējā un dominējošā jauno problēma ir spēja noturēties. Vizītkartes bija spožas, reizēm pretenciozas un, katrā ziņā — intriģējošas, tāpat viesmīlīgā omulībā pašu mājās sagaidītas. Bet visu mūžu nevar pasniegt vizītkartes. Nāk laiks, kad aiz vārda un uzvārda jāatklājas pašai personībai — satvarā ar laiku, ar tā specifiku un tās individualizētu redzējumu. Pārmaiņas jauno glezniecībā norit lēni, bet tās ir būtiskas. Aizvien mazāk uzticamies prēmiju un popularitātes šaltīm, arvien vairāk gribas lūkoties tur — lejā, dziļumā, tai ellē, kur dzimst mākslas patiesība.

Taču skumji satraucošs fakts ir mākslinieka pasaules ikdienišķošanas straujie tempi, kas var draudēt pat ar mākslas pārvēršanos rūpnieciskā, ražojošā mehānismā. Dzīves problēmas un prasības pieaug, jaunie labprātīgās cerībās apaug ar desmitiem sabiedrisko pienākumu, tā cerot vieglāk izpelnīties atzinību. Tas liek drudžaini atražot gleznas izstādēm, lai nepaliktu to desmit nezināmo pūlī, kuri nav pamanījušies paspēt būt visur un par katru cenu. Mums ir simtiem tikko piedzimušu un jau aizmirstu mākslinieku, kuriem ir mazas izredzes nonākt avanscēnā līdzās tiem, kas raujas pušu visās aktivitātēs, gūstot gan ievērību ar savu uzvārdu, bet kas var izspēlēt ļaunus jokus daiļrades laukā, kurā apmāta steiga deģenerē kvalitāti. Tomēr jācer, ka kaut ko par «nezināmo masu» mēs uzzināsim, jo pieņemu, ka izmaiņas skārs arī žūriju darbību, kuras līdz šim vislabprātāk vērtēja mākslinieku uzvārdus, sabiedrisko aktivitāti, kā arī veselības un personiskās dzīves krīzes, kas varēja slikti atsaukties uz izstāžu viengabalaini jauko kopnoskaņu.

Neskatoties uz to, ka jaunie mākslinieki kopumā nav sevi sakompromitējuši un pagaidām ari nav neviena gadījuma, kad kāds no viņiem būtu rindojis medaļas kastītē (kaut asni spraucās braši), var pārmest sociālās stājas kuslumu, pat mīkstumu muguras izliekumā. Jaunie mēģināja paturēt savu ādas krāsu, kamēr notika sagatavošanās darbi jau minētajām «melns—balts, balts—melns» šaha partijām. Jāsaka, ka viņi pat pārlieku neuztraucās par vispārējo puspatiesību gaisotni un bija lojāli pret «normalitāti». Kaut arī bija jau atraduši savu patiesību un pārliecību. Bet tā, dīvainā kārtā, nesmacēja, būdama nepateikta. Pietika ar to, ka atrasta. Varbūt tādēļ, ka baidījās no iespējamā vājuma, ka, aprāti, noklusīs pavisam?

Mūsu jaunās gleznotājas gan pārliecinoši demonstrēja savu pašizteiksmi, viņas nevar novirzīt no šī ceļa nekādi argumenti, taču kā sievietes viņas nekaroja un nesludināja. Acīmredzot te ir dzīva psihofizioloģiskā determinētība, neskatoties uz vitālajām rezervēm, kuras tik ļoti trūkst vīriešiem gleznotājiem. Pat tiem, kuriem sociālās stājas noteiktību vismaz saturiskajā ziņā varētu pievilkt aiz matiem.

Pašreizējā, nervozajā situācijā jaunie mākslinieki ir ierāvušies katrs savā pasaulē, kura ir nogaidītības un aizspriedumu aizslēģota, jo pēkšņi var izrādīties, ka tava viesistaba ir tikai ķēķis. Tādēļ viņu glezniecības pārmaiņas nav acīmredzamas. Aktuālāk ir noturēt savu patiesību par kāpņu laukumiņu. Bet mums labāk patīk sensācijas, tādēļ esošo stāvokli skeptiķis apzīmēs ar stāvēšanu uz vietas. Tomēr kaut fragmentāri ielūkosimies šais aizslēģotajās pasaulēs. Mēs redzēsim, ka, pastāvot iespējai saplakt mākslas mašinērijā, dragāt atrastās un labi sakožļātās formas, viņi strādā.

Aija Zariņa, kuras personālizstāde iegrūda pašu mākslinieci nevajadzīgā sajūsmas, skandālu, izbrīna un sensacionālu burbuļu zupā, turpina dzirdēt savu balsi sirdspukstā un aizmirst uznāciena radīto efektu, kurš varēja padarīt neglābjami slimu tālākai darbībai. Viņas sociālās stājas tiešuma cēlonis ir sevis apoteoze, ticība savai pārliecībai. Bet ar ko gan citu mākslinieks var nostāvēt pilnā augumā un paša spēkiem? Atgriežoties vēlreiz pie Jāņa Pauļuka, jāsaka, ka viņa stāja bija varoņa stāja, bet viņš neklumburoja pa takām, kuras tulkot varētu publicisti un sociologi. Pati glezniecība, tās vērtības raksturo viņa stāju, un arī jaunajiem nav jāmeklē sevis kā dzīves vidū esošas personības pierādīšanas ceļš citu mākslu, sadzīves un politikas atribūtu (ne būtības) tirgū. Tā ir pagājība, lai kā rūktu iepriekšējo paaudžu «aktīvisti».

Sandra Krastiņa uzsāka savu glezniecības parādi ar silti piezemētiem, zemes riktīguma nekad nepamestiem darbiem. Varēja pat likties, ka viņa kļūs par visiemīļotāko «lauku mākslinieci», ja pratīs gudri sabalansēt sūruma, sentimenta un vitalitātes proporcijas tradicionālajā priekšmetiskuma vidē. Bet noticis ir citādi. Šodien Sandra Krastiņa ir to vidū, kurus ērtāk nelaist par tuvu. Skaistā, zemnieciskā un krāsu gaumīgā idille ir sevī ierāvusies — kā ezis ar adatām uz iekšu, un kļuvusi ievainojama, jūtīga, tāpēc ārēji jo skarbāka. Māksliniece kļuvusi mazvārdīga, un zināmais teiciens, ka, jo mazāk kāds runā, jo vairāk dzird tā vārdus, raksturo mākslinieces glezniecisko stāju šodien. Bet sabiedrībā jau vairāk mīlam runīgos, čalojošos.

Neizprotama ir Daces Lielās popularitāte — kā pilsētā, tā laukos. Aptuveni orientējoties skatītāju vairākuma garšas izjūtā un mākslinieciskajā gaumē, mulsina tas, ka visumā konservatīvā latviešu publika mākslinieci tik nedalīti pieņem. Jeb pieņem automātiski uz oficiālo godalgu rēķina? Daces Lielās pēdējo gadu darbus pavada kāda izmisīga tendence iet uz noslēpumainību, pat mistiku un daudznozīmību, kurā patverties ar visiem dzīves un mākslas jautājumiem, lai nebūtu jābļaustās klajā laukā ar lozungu tipa mākslu. Var jau būt, ka visa sabiedrība ir izslāpusi pēc šādas atelpas, pēc meditācijas vietas. Bet tā var būt tikai pieturvieta.

Ieva Iltnere nav pārāk lutināta ar publikas mīlestību. Viņas izsmalcinātā gaume un operatīvais skolu sakausējums strauji ir izrāvis mākslinieci tai atbrīvotības stadijā, kad var nebaidīties būt pats un svešas acis tevī vairs nespoguļosies. Ieva Iltnere pasauli redz vitālu un dramatisku, bet parāda trauslos, vieglos, vienlaikus stūrainos un mīkstos mikromodeļos. Pasaule jau tās impulsa stadijā viņai ir asociatīva, tādēļ gleznotājai pieraksta intelektuālismu, taču tas ir kļūdaini un no šādiem strupi neietilpīgiem apzīmējumiem vajadzētu izvairīties, tulkojot viņas stāju, kas ir gudra biežāk instinktā, kā aprēķinājumā.

Skaidra un stabila pasaule jau no pirmajām izstādēm atradās Edgara Vērpes gleznās — demokrātiskās, vienkāršās. Grūti iedomāties, ka šis gleznotājs šaubās par visu un arī apšaubīt ir gatavs jebko. Arīdzan savu pasaules uztveri. Tas pamanāms pēdējos darbos, kuros mākslinieks kļuvis iekšēji satrauktāks no neziņas, kurā vietā nu rakties dziļumā.

Jānis Mitrēvics jau ierasti preses slejās tiek apzīmogots par laimīgi transformējušos kubistu, taču senzināmie jēdzieni, attiecināti uz gluži citu paaudzi un citu laiku, ir ļoti nestabili. No darba darbā mākslinieks «vācas kopā» — meklējot lielās līnijas sevī un apkārtnē. Grūts publikai, jo nepamet skatītājam atpazīstamu detaļu, atpazīstamu izjūtiņu, kas aiz rokas vestu tālāk mākslinieka paša pasaulē. Var pārmest, ka Jānis Mitrēvics savā glezniecībā lieliski iztiek bez skatītāja emocionālā strāvojuma, bez tā kvadrātcentimetra audekla, kas paredzēts tieši tam. Tomēr mākslinieks drīkst savu pasaules modeli mērot un pārbūvēt pats. Arī sagraut. Un šis mākslinieks varbūt savu pasaules modeli grib novest līdz zināmai konsekvencei un tikai tad to pasludināt par mājokli, kur patverties, kur domāt un dzīvot.

Juris Utāns, savukārt, visur jūtas kā mājās. No darba darbā viņš atmet bijības pilnu pieklājību, ar kuru mocītos cits vienaudzis, un dodas plašā sabiedrībā un arī vēsturē kā savējais, lai izkadrētu sev vajadzīgos mirkļus. Tipisks tematiskais gleznotājs, kurš pakļauts visām briesmām, kas apstāv šo žanru.

Lai pierādītu brēcošajiem un iztapīgajiem, ka mākslinieka personības suverenitāte un kaut nepatīkama patība ir ne tikai rožainās nākotnes garantija (vēsture šo to tomēr māca), bet arī nopietna atbalss šodienas troksnim, es varēju minēt vēl citu stipro jauno mākslinieku vārdus — Kārli Šiliņu, Vilni Heinrihsonu, Albertu Pauliņu, Ģirtu Muižnieku un Ilzi Avotiņu. Jācer, ka viņi visi būs tie, kas neaplauzīs zobus, bet radīs jēgu un, pats galvenais, reālu nākamību mirklīgajai satrauktībai un pārliecīgiem vārdu plūdiem. Viņi tagad ir atbildīgi, lai no haosa neuznirtu bezzobji, hameleoni un garīgie spiegi. Tādēļ, kaut mugurkauls vēl pamīksts, vēlams to turēt taisni.

AKT ĪvĀ mĀksla

Mēs atrodamies interesantā sabiedriskā situācijā. Tā liek pārvērtēt īstenību un pašiem sevi, piespiež mūs meklēt atbildes, domāt. Arī par mākslas lomu sabiedrībā. Septiņdesmitajos astoņdesmitajos gados mākslā notikušas lielākas pārbīdes, nekā to pieņemts atzīt. Pēc eiforijas, kuru izraisīja mašīnas šķietami neierobežotais potenciāls, iestājās krīze, kas stiprināja zināmu skepsi, neticību zinātnes un tehnikas ideāliem. Bet, ja papētīsim meda|as otru pusi, redzēsim, ka «krīzes laiks» bija ari ideju ģenerēšanas laiks, periods, kad dzima jaunas parādības mākslā. Mākslas ce|u iezīmēja subjektivitātes manifestācijas, jauna ekspresionisma rašanās, neuzticība masu kultūrai. Aizraušanās ar individualitāti, ar brīvību izraisīja grūdienu, kas nosvieda no postamentiem aprobētos paraugus. Individualitāte k|uva svarīgāka par skolām, virzieniem. Izmainījusies arī autoru attieksme pret īstenību. Viņi mazāk cenšas pārliecināt, vairāk uzdod jautājumus. Tas atklājas vēlmē

Mūsdienu cilvēkam vajadzīgs spogulis. Viņš var to nemīlēt, pat neciest. Bet grūti spogulī neieskatīties. Tāda veida māksla kaitina, šokē… un palīdz. Jā, palīdz. Cilvēki ne vienmēr to apzinās un, ja arī jūt to, ne vienmēr ar mieru uzturēties nevēlamajā sabiedrībā. Ērtāk taču aiziet uz kādu remdenu portretu vai ainavu un kluso dabu izstādi. Turp ari dodas pūļiem, lai uzlādētu savu nedaudz palietoto morālo akumulatoru un domās plunčātos skaidro ideju laikos, bet vēlāk ar mierīgu sirdi atgrieztos ikdienas prakticismā.

Mākslinieka — meklētāja tips, kas sešdesmitajos septiņdesmitajos gados sāka apšaubīt tradicionālo mākslas veidu un žanru klasifikāciju, septiņdesmitajos astoņdesmitajos gados iedarbojās interdisciplināro eksperimentu jomā. Te parādījās ne mazums interesantu un daudzsološu priekšlikumu. Žanra piekritēji atsaucās uz tuviem un tāliem precedentiem, bet starptautiskā «performance» definīcija saistās ar latīņu «performare», tulkojot to kā situācijas izvēršanu noteiktā tēlainībā. Parasti tiek akcentēts viss, kas atšķir šo mākslu no teātra, lai gan pirmajā acu uzmetienā tām daudz kas kopīgs. Atšķirība ir tā, ka izpaliek vēstošā un laicīgi secīgā konstrukcija. Te neviens netēlo «kādu». Cilvēks, tas, kas veic akciju, tieši vēršas pie publikas. No otras puses, tiek izmantota tāda teātra pieredze, kas sarāvis saites ar akadēmismu, pašu mākslinieku (gleznotāju, tēlnieku u. tml.) radīto teātra pieredzi. Šīs parādības estētikas aizsākumi meklējami futūristu un padomju konstruktīvistu teātrī, G. Kluča darbībā un K. Padega vēsturiskajā akcijā «Zem liepām». Daudz kas radies, krājot bagātīgas, gadu desmitos mērojamas tradīcijas, veidojot Mākslas dienas, atteikties no normām, pieraduma. Reizem tā pat ir bēgšana.

Izlaušanās eksperiments izpaudās gribā iziet ārpus acu skatienā ietveramas un noteiktas telpas. Līdzīgs eksperiments ir arī akciju māksla.

Māksla pašlaik no jauna izvirza jautājumus, kas tika uzdoti vēl divdesmitajos gados — kam un kādēļ tā ir vajadzīga? Tādā veidā māksla šobrīd aktīvi pievēršas cilvēkam, realitātei.

Jēdziens māksla kļūst tik plašs, ka gandrīz zaudē savas robežas, un nekas neliecina, ka tuvākā laikā kaut kas varētu mainīties. Daudzi vēl turas pie zūdošas viennozīmības. Pilnībā šī procesa racionālo kodolu rādīs nākotne. Bet pagaidām māksla izplūst savās kontūrās. It īpaši interesantas šo kontūru malas, tās sfēras cieši saskaras ar īstenības daudzveidību. Māksla it kā necenšas palikt tā, kas viņa ir — iluzora sabiedriskā konvencija.

meklējot tiešāku un efektīvāku kontaktu ar skatītāju, radot aktīvu mākslu. Mūsu laikā dzimusi tēze, ka radošais process ir pirmām kārtām domas realizēšana vizuālā formā. Ideja saistīta ar mākslas angažētību un akūtu mākslas socializācijas nepieciešamību. Parādības, kas adekvāti izsaka mūsdienu māksliniecisko procesu, mēģināsim atšifrēt caur pašu mākslinieku skatījumu.

JURIS PUTRAMS

Pasaule ir pārliecinājusies, ka mūsu laikā vienīgā iespējamā saziņa starp cilvēkiem ir dialogs gan politikā, gan mākslā. Viena cilvēku daļa ir ceļā uz personību, otra uz lielākām ērtībām, trešā vēl uz ko citu, bet visus veselos cilvēkus vieno kopēja dzīvotgriba un vēl šis tas. Progresīvā māksla meklē vienojošo veselumu cilvēkā pašā, neatkarīgi no tā, kādu virzienu tā pārstāv.

Pagājībā aizgājis idealizētais mākslinieka pravieša, pārcilvēka tēls. Arvien vairāk tiek apšaubīti mēģinājumi aplaimot līdzcilvēkus ar estētiski vairāk vai mazāk noformētām receptēm mākslas darbu veidā. Katram ir tiesības uz pašizteiksmi, un veids, kādā tā notiek, vairs nav tik būtisks. Satiekoties ar konkrētu darbu, rodas pamatots jautājums: «Kas jūs tāds esat, ka man jūs jāņem par pilnu. Es redzu tikai pretenzijas.»

Un tas ir normāli, jo mīts par mākslinieka dievišķo talantu un līdz ar to — pretenzijām uz īpašu sabiedrības iecietību un atzinību ir izdevīgs tiem, kuri dzīvo šī mīta romantiskajā

Kā izrādījās — no mākslas tradicionālās izpratnes var arī atteikties, bet tas nenozīmē automātisku atteikšanos no ekspresijas un tēlainības šo vārdu plašākā nozīmē. Fakts, vai kādam ir mākslinieka darbarīki rokās un pat cunftes apliecība kabatā, pats par sevi vēl nevienu nav padarījis par mākslinieku, tāpat noteiktu izteiksmes līdzekļu pielietojums nebūt neliecina, ka mums ir darīšana ar mākslu.

Māksla vēlas runāt par pasauli, par to, ko mākslinieks saredz, cenšoties būt uztverama un tieša, neatsakoties no jaunām formām un jaunas tehnoloģijas. Sākot ar romantisma laikmetu, radošās ieceres (idejas, tēmas) ieplūst ne tikai no ārpasaules, tās «ģenerē» arī radītāja dvēsele. Mākslinieki paši top par simbolu, motīvu un poētisku metaforu radītājiem un aicina skatītāju kļūt par mākslas darba līdzautoru, piedāvājot viņam turpināt un skaidrot tā saturu. Paplašinās un aktivizējas mākslas garīgā telpa.

pustumsā. Kamēr vēl estrādiskā reklāma uztur mākslinieka statusu sabiedrībā, visi grib būt mākslinieki, bet mēs zinām bēdīgo gadījumu ar arhitektiem un skolotājiem, — aizkustinoši ir klausīties viņu taisnošanos, bet tā nevienu vairs neinteresē. Baida iespējamā mākslinieku pārprodukcijas situācija. Var mainīties proporcija starp patiesi radošiem, kas šaubās, meklē konstruktīvas idejas, būtībā uztur aktīvo jaunrades garu, no vienas puses, un «māksliniekiem», kuri ir enerģijas pārpilni un savā cildenās misijas apziņā alkst pēc iespējas vairāk dekorēt un ražot (jo treknāk — jo labāk) atbilstoši attiecīgiem darbu izcenojumiem, no otras puses.

Radošais mākslinieks nokāpj no sava pjedestāla, vecais pseidoromantiskais stereotips par mākslinieka izskatu ari vairs nav nopietns. Sim tipam ir vienalga, kā viņu sauc, viņam ir vienlīdz pretīga reprezentācija un siekalaina pielūgsme.

Radošs mākslinieks apzinās, ka nepietiek tikai asi just un šīs intuitīvās izjūtas materializēt darbos, jāizprot vai vismaz jāmēģina izprast laiks, kurā viņš dzīvo, jo tikai tad ir cerība iegūt domubiedrus. Ja mākslinieks neatjaunosies un paliks aprobežots savā paštaisnībā, viņš var karāties gaisā, nevienam nevajadzīgs.

Tāpēc autoram dažreiz nepietiek tikai ar izstādītu darbu. To var gan pārprast, gan neuztvert, vēl vairāk — var būt darbā jau iekodēta daudznozīmīguma ideja, kas izslēdz vienpusīgu viedokli. Tikai abpusēji aktīvā uztveres procesā var nonākt pie atklāsmes, kurā vienlīdz svarīgi ir autora komentāri vai mērķtiecīga darbība, ataviska rituāla modifikācija.

Mēs saskaramies ar jaunām mākslinieku darbības formām, kas vairs ērti neiekļaujas pierastajā izstāžu praksē. Šis formas pašas par sevi nav jaunas, jo radušās dažādos civilizācijas attīstības posmos, bet principiāli jauna ir to pielietošanas un izmantošanas jēga. Visas darbības pamatā ir autora ideja un attieksme.

Autors veido tēlu, metaforu tieši realitātē, un viņa izteiksmes līdzek|i ir visa materiālā pasaule un mākslinieks pats kā šīs pasaules sastāvdaļa. Bieži vien autoru darbībā parādās ironija, groteska, jo ar savu nosacīto tiešumu tā rosina skatītājā atbalss reakciju.

Ideālā situācijā mākslinieks varbūt atbrīvosies no vajadzības būt arī amatnieks, bet kļūs tikai par ideju ģeneratoru — sevī un citos. Videotehnikas izmantošana radošam māksliniekam paver it kā neierobežotas iespējas, un mākslinieki bez kompleksiem to arī izmanto kā līdzekli savu ideju realizēšanai. To ideju, kuru ar līdz šim pieejamiem līdzek|iem nebija iespējams realizēt.

Video ir realitāte un patērētājam tā ir baudu bauda. Videomāksla pie mums vēl tikai tīstās no autiņiem, bet jāšaubās, vai tā būs patīkama salona kūciņu, neatvairāmo kiča bombongu mīļotājiem. Jau savos nedaudzajos mēģinājumos tā uzdrošinājusies apšaubīt cilvēka paša un viņa rīcībā esošās tehnikas visvarenību, atklājusi neērtas pretrunas gan mūsu sabiedrības sadzīvē, gan gara kultūrā. Mēģinājusi atgādināt, ka virs ikdienas cilvēcisko ķezu un klapatu jūkļa vēl gulstas kāda liela visas pasaules mokoša nenoteiktība. Vienīgais mākslinieku mazvērtības komplekss saistās ar pašas videotehnikas trūkumu.

Diemžēl nespēja atzīt mākslas nosacīto tēlainību bieži noved pie kurioziem konfliktiem. Iesīkstējušie pieņēmumi mākslas procesa administrēšanā, līdzīgi kā ekonomikā, šur tur sasnieguši traģikomiski kroplīgas formas. Dialektika ir nežēlīga. Bet mākslas process turpinās un meklē sev jaunu gultni.

ANDRIS BREŽE

Man tiek jautāts, kādēļ es nodarbojos ar «netradicionālo» mākslu?

Es strādāju tikai tradicionālā mākslā — jo citas nezinu. Ja es Altamiras alā strādātu plecu pie pleca ar savu kolēģi, kurš uz alas sienas ar sodrējiem zīmē «Guļošu vērsi», ja es viņam blakus ar lāzeru zīmētu «Guļošu bumbvedēju», — tad, iespējams, es būtu netradicionāls mākslinieks. Bet tas ir tieši tikpat reāli, kā Heopsa piramīdā atrast faraona mūmiju ar tranzistoru uz krūtīm.

Hieronimuss Boss 16. gadsimtā un Salvadors Dalī trīsdesmitos gados. Dadaisms 19.— 20. gadsimta mijā un poparts piecdesmitajos. Ekspresionisms divdesmitajos gados un vācu «jaunais vilnis» astoņdesmitajos. Zīmējumi uz klintīm civilizācijas rītausmā un mūsdienu «grafiti» uz metrovagona sienām Ņujorkā. Atliktu samainīt vietām laikmeta atribūtiku un izteiksmes līdzekļus, un robežu novilkt būtu grūti. Visi šie virzieni ir sava laika mākslas avangards. Gribu teikt, ka avangards ir tikai saasināta sava laikmeta izjūta un izteiksmes līdzekļu meklējumi. Māksla ir nepārtraukta tradīciju virkne.

Ja ir mākslas un kultūras pieredze, domāju, «šoka momentiem» jāizpaliek. Tā vietā varētu lietot vārdus: pārsteigums, pārdzīvojums, atklāsme, vienaldzība. Katrs mēs izvēlamies sev piemērotāko. Pārsteigums mūs izsit no ikdienas ierastības un piespiež līdzdomāt. Tas atjauno asinsriti, bet ir vajadzīga izglītība, lai to varētu novērtēt, lai nerastos pārpratumi.

Akcija — izklaidēšanās māksliniekam un skatītājam vai kaut kas nopietnāks?

Performance. Environments. Vārdi, kas pie mums iekļauti maģiskajā jēdzienā «akcija», — šie septiņdesmito gadu sākumā dzimušie «vides mākslas» un «darbības mākslas» veidi. Pie mums, ja neņem vērā atsevišķas agrāko gadu izpausmes, par atskaites punktu kalpo Ojāra Ābola iecerētā un 1984. gadā Pēterbaznīcā notikusī izstāde «Vide, daba, cilvēks», pēc kuras, kā atzīmē mākslas vēsturnieks Jānis Borgs, — «šāda rakstura mākslas parādības pārsprāgst kā šrapneļi te vienā, te otrā vietā». Vai tas ir kas nopietns, atkarīgs no tā, kādu saturisko un emocionālo slodzi mēs ieliekam savā darbā. Šai sakarā man gribētos pieminēt Jura Putrāma «akciju», kuru viņš sarīkoja laukos 1986. gada Līgosvētkos, kad dažadu sociālo grupu cilvēki divdesmit minušu laikā nomainīja savu neizpratni vai pārsteigumu pret pārdzīvojumu vai kaut ko atklāsmei līdzīgu. Un aizgāja ar vēl vienu robu savas dvēseles perfokartē.

Viss atkarīgs no piedāvājuma.

OJĀRS PETERSONS

Man ir tādas aizdomas, ka māksla nemaz nevar būt nopietna vai nenopietna, tāda varētu būt vienīgi attieksme pret to. Ironiska attieksme gan no autora, gan skatītāja puses rodas tikai aiz neziņas, bailēm, kompleksiem utt. Tiek lietots termins «performance» (angļu valodā — ’veikšana, izpildīšana', ’izrāde, uzvedums’, ’priekšnesums’). Manuprāt, ar balagānu, bufonādi un tamlīdzīgi šai lietai nekāda tieša sakara nav. Kaut kā tā — kad divi sejā līdzīgi cilvēki nemaz nav radinieki un varbūt pat nesaprot viens otra valodu. Saknes nav meklējamas teātrī, bet gan tēlotājā mākslā. Kaut arī «performance» rakstura darbos ir svarīga «dzīva» cilvēka tieša klātbūtne un darbība. Protams, nevar ar vārdiem vien nezinātājam šo mākslas disciplīnu parādīt uzskatāmu, saprotamu. Tāpat kā nevar ar aprakstu radīt pareizu priekšstatu, teiksim, par kubismu. Lai izprastu saikni ar tēlotāju mākslu, jāņem vērā konceptuālisma ietekme uz šī virziena veidošanos, arī «environment» (angļu valodā — 'apkārtne, vide’) — tā ir telpas, vides māksla. Telpa tiek izveidota, iekārtota kā mākslas darbs. Runa nav par interjera mākslu. Telpa bieži ir «performance» sastāvdaļa. Doma, ideja tiek realizēta uz vietas, skatītāju klātbūtnē. Tas ļauj māksliniekam sajust tiešu skatītāja reakciju vairāk, kā grafikas izstādē eksponējot kādu savu darbu. Nav kur paslēpties. Grūtāk sevi apmānīt. Domāju, ka šādā mākslas veidā ir vērts mēģināt darboties jauniem māksliniekiem, tiem, kuri jūtas nepārliecināti, baidās no reakcijas uz savu darbu.

Bieži «performance» tiek izmantoti dažādi rekvizīti, priekšmeti, darbarīki utt.

Kādus desmit piecpadsmit gadus tiek izmantota videotehnika, gan «performance», gan «environment». Video tiek pat izdalīta kā atsevišķa disciplīna. Šī tehnika paver iespējas operatīvi «savienot» darbību dažādos laikos, vietās, ar iepriekš sagatavotiem ierakstiem, tos konfrontējot ar «performance» «dzīvo» darbību. Radīt paradoksus, jaunus, negaidītus aspektus konkrētajai lietai. Bez liekas pārjūsmas jāatzīst, ka videotehnikas iespējas ir diezgan plašas. Tikai pagaidām pie mums tā ir pārāk dārga.

Divi «video-performance» piemēri.

1.  sieviete iet pa apli optimistiskas mūzikas pavadībā. Aiz viņas autors (Indulis Gailāns) ceļ no grīdas papīra gabalus ar uzzīmētām cilvēku sejām, pasaules karšu fragmentiem, piesien tos ejošajai pie rokām, apģērba, uzkar kaklā. Kad tādā veidā viss no grīdas uzlasīts, autors apļa centrā turpina «iesaiņošanu», te ir avīžu kārta, papīrs, polietilēns, auklas un, beidzot, daudz novītušu ziedu. Visu to mēs redzam videomonitoros, kuru priekšā, tai pašā vietā, kur iepriekšējais uzfilmēts, paralēli noris «dzīvā» darbība. Iesaiņoto stāvu autors apber ar ziediem un sāk «izsaiņošanu». Tā paralēli noris pretēji procesi, viens video, otrs dabā, it kā laika josla «pārgriezta» uz pusēm («griezuma» vieta — ziedu bēršana) un abas daļas «sabīdītas» paralēli viena otrai. Beidzoties video «iesaiņošanai», beidzas ari «izsaiņošana» dabā, kuras rezultātā viss «sainis» tiek iznīcināts (sieviete gan tur vairs neatrodas), iekšā atrasta vārīta ola, kuru autors apēd bez sāls.

2. Autors (Kristaps Ģelzis) soļo pa pilsētu. Universālveikals, tunelis, gāzētā ūdens automāts, tirgus. Finālā sejai priekšā «gaisā» uzzīmēts ķieģeļu mūra raksts, tas pats pārklāj pilsētas skatu, līdz liels bruģa akmens to sasit. Viss redzams videomonitorā, plus vēl skaņa.

«Dzīvā» darbībā — autors ar I. Gailāna un

O. Pētersona palīdzību iesloga sevi caurspīdīgā būrī un sāk zīmēt uz sienām ar melnu krāsu «ķieģeļu mūri», kamēr videoattēlā cilvēks brīvi staigā pa pilsētu. «Dabā» darbība jau padarīta, autors ir «ķieģeļu mūra» ietverts no visām pusēm. Sašķīstot mūrim videoattēlā, arī autors grib tikt ārā no paša radītā «cietuma». Taču izrādās — tas ir izturīgs, un, jādomā, autors tur dzīvo vēl šobaltdien. Kamēr nav izstrādājis jaunu video «pašatbrīvošanās» akciju.

INDULIS GAILANS

Atšķirībā no bildes, kurā mākslinieks nav klāt, akcijā esmu klāt. Man pašam gribas piedalīties un izteikt visu savu attieksmi ari pret skatītāju. Izstādē «Vide, daba, cilvēks» piedalījos ar «Sētas» posma būvēšanu. Un tūlīt arī nojaucu šo posmu. Jo sētas posmi taču eksistē neatkarīgi no mums. Faktiski sabiedrība nepārtraukti apbūvē apkārt cilvēkam «sētas». Sēta. Būvlaukums — visiem zināma, banāla lieta. Es to izmantoju kā alegoriju. Fiziska, tieša darbība šeit ir absurda, un ideja kopumā iegūst vairākslāņu asociācijas.

Pēc akcijas, mājās ejot, pārņēma drausmīga sajūta, it kā būtu publiski kaunināts. Pūlis ar drausmīgām pretenzijām, kas nenāca no augsta emocionāla līmeņa. Informēti cilvēki ar priekšzināšanām ir iecietīgāki. Ja cilvēki kaut ko nesaprot, tie kļūst agresīvi. Ķengāties par kādu nav mans mērķis. Ja es saņemos nodemonstrēt kaut ko, tas nozīmē, es ari pats uz sevi spēju paskatīties no malas. Negatīva skatītāju attieksme liecina par tolerances trūkumu. Dīvaini, bet, lasot dzeju, šis pats skatītājs ir spējīgs izurbties līdz asociācijām. Bet varbūt ne?

Akcijā «Sainis» jeb «Kā atrast Kašķei olu» darbošanās nolūks — izprast absurdumu plašākā nozīmē. Es objektu «izsaiņoju», bet televīzijas monitorā rādīja dzīvas būtnes «iesaiņošanu». Pretruna pati par sevi. Rezultātu jau varēja uzminēt. Pirmais «saiņa» slānis — pašimitācija. Sabiedrība uzspiež man dažādus priekšstatus, piemēram, kādam man jāizskatās. Ideālā situācijā cilvēkam sava iekšējā pasaule nav jādemonstrē. Otrais slānis — avīzes. Tā ir ārējā pasaule, akceptēts viedoklis. Trešais slānis — audums, plēve — gatava produkta iesaiņojums. Ja dāvana glīti iesaiņota, tad noslēpuma priekšnojauta lielāka par mantas vērtību. Pie mums arī daudz kas tiek iesaiņots, notiek it kā mītu radīšana. Tīšana vaļā — attīrīšana no tiem.

Strādāju teātrī. Veidojot dekorācijas, savu domu realizēju caur aktieri, gaismu, krāsu, skaņu. Tas notiek pastarpināti. Stars, izejot cauri stiklam, sadalās septiņās daļās. Akcijā pats atbildu par savu ideju, darbību. Pats realizēju. Tas nenozīmē, ka bērnībā domāju kļūt par aktieri un neesmu sevi īsti izpaudis.

Akcija nav vienīgā iespēja, bet viens no līdzekļiem, ko nevajadzētu absolutizēt. Dažreiz man tas ir nepieciešami. Akcijas izmaksā lēti, prasa minimālus līdzekļus, var realizēt to, kas ienāk prātā, un arī pašam tā ir aizraujoša atrakcija.

Runājot par izstādi «Vide, daba, cilvēks», kolēģis teica: «Galvenais ir pacelt griestus. Tas arī notiek. Jo augstāki griesti, jo vairāk gaismas.» Iespējams, ka mākslinieks turpmāk varētu plašāk izmantot jau esošās, vieglāk «nolasāmās» alegoriju sistēmas, arī folkloru.

KRISTAPS ĢELZIS

Urbanizācijas un civilizācijas blakusparādības spēcīgi ietekmē indivīda iekšējo pasauli. Esam iemūrējušies katrs savos mūros, un klāt tikt ir ļoti grūti. Reizē ar tādu norobežošanos no citiem ierobežojam arī paši sevi, savu pasauli. Aizmūrējam ciet savu redzesloku.

Katrs būs ievērojis, ka pļavā redzam ļoti tālu, horizonta līnija šķiet bezgalīga. Pilsētā parasti tālāk par pretējo mūri neredzam. Kā lauzt šos mūrus cilvēku starpā? Mākslinieka un skatītāju starpā. Domāju, ka «bilde» ne vienmēr to spēj, ne vienmēr iederas tādā pasākumā, kur darīšana ar lielām cilvēku masām. Vajadzīgs kaut kas iedarbīgāks, dinamiskāks. Ja vienojamies par tādu nosaukumu, definīciju kā «akciju māksla», tad es to saprotu kā kaut ko tādu, ko nevajadzētu nenovērtēt, bet nevajadzētu ari stādīt augstāk par citām tēlotājas mākslas parādībām. Akciju māksla ir laba attiecīgā laikā un vietā. Es ne tik daudz uztveru akciju kā kaut kādu konceptuālu mākslinieciskas izteiksmes veidu, bet kā tādu, kas varētu dzīvīgāk, skaidrāk attēlot asociatīvu domāšanas veidu. «Bildē» — kas pateikts, tas pateikts. Akcija atļauj pārraidīt domu attīstībā, ilgstošākā laikā, un te nav barjeras starp mākslinieku un nesagatavoto skatītāju. Skatītājs izseko mākslinieka domu darbībā.

Es neuztveru akciju kā avangarda parādību, bet kā savādāku māksliniecisko izpausmi. Un nedomāju, ka tas, ko dara Ojārs Pētersons, Indulis Gailāns vai es tradicionālajos mākslas veidos — grafikā, plakātā, scenogrāfijā —, stila ziņā atšķiras no tā, ko darījām Pēterbaznīcā Kino dienās. Stils — domāšanas stils, vizuālo tehnisko paņēmienu atlases stils iespējams gan bildē, gan darbībā. Ja to izdodas saglabāt — lieliski!

Akcija ir teatrāls plakāts, sauklis. Aizmūrējot sevi «mūri», būtībā veidoju butaforisko norobežošanos no citiem, bet pārdzīvojums iznāca sakāpināts. Pats to izjutu kā ilgstošu kliedzienu. Baismas vientulības un atsvešinātības simbolu. Man reālā darbība te «strādāja» kā brutāls pastiprinājums videomateriālam. Man tā bija pirmā iespēja izmantot video tehniskos līdzekļus. Video ir milzīgas iespējas akcijas jēgu vispārināt, paplašināt. Tas var absurdēt un konkretizēt, konkretizēt un pārvērst paradoksā. Eksperimentā ar video izteiksmes līdzekļiem atsvešinātības problēmas ideja tika padziļināta ar tehnikas iesaistīšanu — viss, kas parādījās televīzijas monitorā, bija atsvešināts telpā un laikā.

Daži skatītāji Pēterbaznīcā jautāja, kas tas ir, vai remonts? Protams, reālā dzīvē to redz ik uz soļa, bet kādēļ tik viennozīmīgi? Bērns prot daudz ko iztēloties, pieaugušie bieži vien par daudz racionāli, visu grib gatavu un aizmirst radoši domāt. Ja skatītājam nav savu domu, nav pārdzīvojumu, ja pāri visai dzīvei viņš gājis ar vienu domu — ņemt, tad saprast nav lemts. Akcijas uzdevums — piespiest cilvēku aktīvi līdzdomāt!

MIERVALDIS POLIS

1986. gada aprīlī Mākslas dienu noslēguma svētdienā pie kāda no «mākslas objektiem» varēja lasīt:

«Egocentrs» — dibināts Ego un ar to saistīto problēmu pētīšanai.

«Egocentra» devīze — «Iepazīsti sevi», pamatojumā: dabisks, normāls egocentrisms — radošas aktivitātes pamats.

Hipertrofēts egocentrisms ir pamatā indivīda agresivitātei.

Indivīda agresivitāte — masu agresivitātes izraisītāja.

Hipertrofēts egocentrisms — globālas agresijas mikroperēklis.

Egocentrisma problēma ierindojama starp svarīgākajām pasaules problēmām (autora uzskats).

Egocentra pirmā akcija — Alter Ego modernā Narcisa lomā (autorparodija).

Alter Ego — tas ir, mans otrs Es, figūra dabiskā lielumā, dabiskā apģērbā utt. Pašportrets — manekens. Citiem vārdiem — viena aktiera teātris.

Cenšos vispārinātas idejas pasniegt vizuāli konkrētā formā. Radot teatrāli intīmu situāciju ar naturāliem priekšmetiem un figūru dabiskā lielumā, mēģinu panākt, lai skatītājs, iejūtoties vidē, identificētos ar tēlu (šinī gadījumā ar manu «otro Es»), it kā «ielienot viņa ādā», tādā ceļā apjaušot sava Es pozitīvās izpausmes un atbrīvojoties no negatīvajām, tās «uzkraujot» tēlam.

Un pirmkārt šis skatītājs esmu es pats.

Pie sevis, tāpat citos cilvēkos, bet it īpaši daļā jaunatnes novērots vairāk vai mazāk izteikts egocentrisms radīja ideju par šādu «centru». Paradokss jeb parastais neparastos apstākļos.

Parodija kā paņēmiens, līdzīgi Roterdamas Erasma «Muļķības slavinājumam».

Šinī un citās «Egocentra» rīkotajās akcijās mākslas darbs nav tikai pašmērķīgs rezultāts vai ari bezsaturīgs procesa fiksējums, bet eksistē kā darbības, kā rituāla objekts, priekšmets. Turklāt tāds, kas bieži vien pats izraisa šo rituālu, nosaka, koordinē to. Vai kā romāna varonis, kas pats nosaka romāna tālāko darbību. Savukārt rituāls nosaka nākošos nepieciešamos mākslas priekšmetus. Tā, piemēram, «Boksa mačs tautiskos cimdos starp sievietēm» īstenojās, pateicoties Ata Ieviņa idejai un Ingūnas Zariņas meistarīgajam izpildījumam, kas transformējās reālā boksa mačā, un kas savukārt nosacīja ideju alternatīvu — pasaules konfliktus risināt mākslas laukā, kur vienīgie ieroči būtu mākslas priekšmeti. Cīņā, kurā uzvarētājs dod, bet zaudētājs gūst.

Idejas par telpiskiem noteikta mākslinieciska rituāla objektiem bija arī senāk, gadus trīspadsmit atpakaļ. Šeit piemēra pēc varu minēt 1984. gadā izstādē «Vide, daba, cilvēks» eksponētos darbus «Ilūzijas uz grāmatas par Venēciju lapām» — 1973. g. un «Grāmata par Salu»— 1975. g. vai autoportrets — «Maska» — 1975. g.

Toreiz nebija praktiskas iespējas realizēt apjomā, tāpēc šīs idejas vienkārši «uzgleznoju».

Taču starp ideju «uz papīra» un tās realizāciju mērogā 1:1 ir liela atšķirība. Vispirms jau iedarbīguma ziņā, bet galvenokārt tai faktā, ka idejas realizācijā radītais mākslas objekts pats ierosina tālākās idejas. Kā lugas varonis nosaka tālāko drāmas gaitu, par ko es jau iepriekš rakstīju.

Mākslinieku viedokļus

9

apkopoja INESE RIŅĶE

GUNDARS LIBERTS

SPĒLE UZ VISAUGSTĀKO LIKMI

Vispārzināms fakts — pasaules meistarsacīkstes autosportā ar 1. formulas automobiļiem popularitātes ziņa ierindojamas tūlīt aiz Olimpiskajām spēlēm un futbola čempionāta. Simtiem tukstošu skatītaju. Sešpadsmit etapu gada. Prese, televīzija, speciāli periodiskie izdevumi. Neviļus rodas jautajums, kas tad īsti ir daudzinātā 1. formula — sports, milzīga inženiertehniskas domas laboratorija, bezgala plaša reklāmas kampaņa vai grandioza izrāde? Jau iepriekš skaidrs, ka atbilde nebūs viennozīmīga, tomēr pamēģināt to izzināt mēs varam gan. Vel jo vairak tapec, ka Ungārijā, Hungaroring trasē, kur sacensības notika pirmo reizi, man bija iespejams tas verot tuvplānā.

Marlboro Marlboro N Marlboro N

i

Un tātad . ..

Ik gadu sacensības risinās no marta līdz oktobrim, kad sportisti ceļo no vienas valsts uz otru, bet laboratorijās krietns pulks zinātnieku, inženieru un tehniķu pūlas pilnveidot, sagatavot startam sacīkšu mašīnas. Rezultāts atspoguļo visjaunāko, kas sasniegts šajā nozarē. Ar laiku tas pārceļo uz ražošanu, neapšaubāmi, ietekmēdams autobūves tehnoloģiju un dizainu.

Ungārijas etapu sacensību kalendārā iekļāva pēc tam, kad profesionālie autosportisti un Starptautiskā autosporta federācija, protestējot pret rasistisko režīmu DAR, atteicās tur startēt. Šis kustības iniciators bija leģendārais sacīkšu braucējs, trīskārtējais pasaules čempions Nikijs Lauda. Viņš, startējot 171 Lielās balvas izcīņas etapā, uzvarējis 25 etapos, piedzīvodams visus profesionālā autosporta priekus un bēdas — cietis avārijas, dedzis sacīkšu mašīnā, gulējis slimnīcās, tomēr no sporta aizgājis kā aktīvs cīnītājs, un pēcāk par varonību saņēmis Anglijas karalienes speciālbalvu. Starp profesionāļiem Nikijs Lauda ir nenoliedzama autoritāte. Tiesa, pēdējā laikā viņš kļuvis par sporta komentētāju un pārstāv Austrijas TV.

Ungārijas autoklubs, kas bija viens no sacensību organizatoriem, ar valsts iestāžu un sabiedrības atbalstu gada laikā netālu no Budapeštas uzbūvēja speciālu sporta kompleksu. Uzdevums bija sarežģīts, jo, ieguldot kolosālus līdzekļus, vajadzēja radīt mūsdienīgu trasi, kas spētu uzņemt ap 200 000 skatītāju. Hungaroring trase (garums — 4013 m) izbūvēta ieplakā, ko aptver dabīgi un mākslīgi veidota nogāze. Tas ļauj skatītājiem ērti vērot sacensības stāvvietās vai četrās ietilpīgās tribīnēs. Trases platums 10—13 m ar divdesmit pagriezieniem. Kopumā to var salīdzināt ar mūsu pašu Biķerniekiem. Kaut

arī jau pirmie treniņbraucieni pierādīja, ka nav iespējams sasniegt projektētos ātrumus (maksimālo — 320 km/h, vidējo — 185 km/h), tomēr ikviens speciālists un sportists par kompleksu izteicās atzinīgi.

Piemēram, Williams komandas vadītājs Frenks Viljamss, kurš vēl nebija pilnībā atveseļojies pēc autoavārijas un sacensību laikā pārvietojās invalīdu ratiņos, trasi novērtēja ar vienu vienīgu vārdu — lieliska, turklāt solīdams, ka viņa komandas braucēji Nelsons Pikē un Naidžels Mansels spēs uzrādīt tajā labus rezultātus. (Vēlāk izrādījās, ka šī prognoze bijusi precīza.)

Nikija Laudas vērtējums: «Hungaroring ir fantastiska. Es neko tamlīdzīgu neesmu redzējis. Varbūt varēju vienīgi iedomāties.»

II

Iespēju piedalīties 1. formulas sacensībās iegūst tie nedaudzie sportisti, kuri saņēmuši FIA licenci. Šobrīd pasaulē tādu ir ap trīsdesmit. Bet ar licenci vien, protams, ir par maz. Nepieciešama komanda, kas dod sacīkšu mašīnu, finansē tās sagatavošanu un apkopi.

Šajā vietā profesionālajā autosportā ienāk lielais bizness.

Vienlaikus ar cīņām čempionātā, kad ik etapā seši labākie sportisti saņem noteiktu punktu skaitu, bet par pasaules čempionu kļūst tas, kuram kopvērtējumā lielākā summa, notiek ari konstruktoru balvas izcīņa. Tās aizkulises skatītāji neredz, bet tas nenozīmē, ka šī cīņa risinātos mazāk dramatiski par sacensību trasē. Drīzāk gan otrādi, jo savā starpā spēkojas firmas un uzņēmumi, kas apgādā automobiļus ar motoriem, riepām, eļļām un visu pārējo, ieskaitot sportistu aizsargķiveres un cimdus. Vienlaikus šī apgāde kalpo firmas un tās produkcijas reklāmai. Jo maksātspējīgāka komanda, jo spēcīgāki, populārāki sportisti, jo iespaidīgāki panākumi, jo lielākas reklāmas iespējas, jo stabilāki ienākumi … un atkal viss no gala. Jo maksātspējīgāka komanda .. .

Kopš 1950. gada, kad itālietis Džuzepe Farīni firmas Alfa Romeo automobilī izcīnīja pirmo pasaules čempiona titulu, autosporta elitē apsvērts un noslīpēts katrs sīkums.

Šis sporta veids, neapšaubāmi, ir bīstams. Laika gaitā ne viens vien autobraucējs sacīkšu trasēs zaudējis dzīvību. Cietuši arī skatītāji. Tāpēc daudz pūļu veltīts, lai garantētu maksimālu drošību. Šajā ziņā Hungaroring — labs paraugs. Bīstamākajās vietās trasi norobežoja metāla apmales, kas noturētu mašīnu avārijas brīdī, bet skatītāji atradās aiz stiepļu režģa, un no trases tos šķīra vismaz 15 metri. Sacensību laikā dežurēja specializētas sanitārās mašīnas un helikopteri, lai nepieciešamības gadījumā varētu cietušos nogādāt slimnīcās, kurās savukārt bija rezervētas operāciju zāles un darbam gatavas reanimācijas nodaļas.

III

Sacensību organizēšana saistīta ar daudzu miljonu dolāru apriti, tāpēc nepieciešams skatītājs, kurš grib ne tikai redzēt notikumus trasē un ap to, bet arī neskoposies, pērkot ieejas biļeti. To cena, pārrēķinot mūsu naudā, bija no trīsdesmit (stāvvietās) līdz piecdesmit (sēdvietās) rubļu.

Parasti sacensības notiek trīs dienas pēc kārtas, sākot ar neoficiālajiem treniņbraucieniem pirmajā dienā. Lai maksimāli nospriegotu skatītāju interesi un neļautu tai atslābt no agra rīta līdz vēlai pēcpusdienai, sacensības daudzējādā ziņā pārvēršas labi iestudētā izrādē, kuras mērķis — izklaidēt, gādāt par atpūtu un, liekot aizmirst visu pārējo, pievērst savu skatu vienīgi pasaules autosporta virsotnei.

Piemēram, pirmssacensību dienās treniņu un kontrolbraucienu starplaikos notika antīko automobiļu paraugdemonstrējumi un spēkošanās, arī velosportistu sacīkstes autotrasē, pūtēju orķestra un deju kolektīvu uzstāšanās. Savukārt pašā sacensību dienā F-l startēja tikai pēcpusdienā, bet skatītāji jau no agra rīta varēja vērot gaisa parādi, kurā piedalījās sporta lidmašīnas, helikopteri, deltaplāni, gaisa baloni un izpletņlēcēji.

Kas neizdevās? Manuprāt, sacensību organizatori nespēja konkurēt ar televīziju.

Hungaroring trase pagaidām nav radioficēta, tāpēc par notikumiem pie starta zināja tikai skatītāji, kas atradās tur, tuvumā. Savukārt pašu sacensību laikā ātri zuda orientācija par notiekošo, un cieņā bija tie, kuri centās pierakstīt sacīkšu gaitu, jo divu stundu ilgajā cīņā sportisti bieži iebrauca tehniskās palīdzības boksos defektu novēršanai un riepu maiņai. Televīzijas pārraidēm, ar nepārtrauktu komentāru un kamerām, kas spēja pārskatīt visu trasi vienlaikus, neapšaubāmi bija priekšrocības.

Speciāls scenārijs bija sagatavots starta brīdim. Tika intervēti komandu vadītāji, sportisti un skatītāji. Brīfings kalpoja vienam vienīgam nolūkam — lai atbilstoši visiem dramaturģijas likumiem kāpinātu interesi, ziņkāri un emocijas, lai maksimāli stimulētu kaislības pirms izšķirošajiem notikumiem trasē.

Kaislības zināmā mērā uzjundī arī tas, ka ne visu drīkst un var apskatīt. Slēgtos parkos katrai komandai ir savi boksi, kuros nepiederošiem ieskatīties aizliegts. Pat visuvarenā TV kamera spiesta palikt aiz durvīm, jo tehnikas, taktikas un stratēģijas jautājumus komandas risina slepenībā. Pat sacīkšu braucēji šajos boksos ilgi neuzkavējas. Tomēr arī viņi sacensību laikā turas pēc iespējas tālāk no svešām acīm. Tas, protams, rada nepārvaramas grūtības autogrāfu cienītājiem un pielūdzējiem. Bet elki jau tieši tāpēc ir elki, ka tos grūti aizsniegt. Un vislabāk skatītāji ar viņiem var iepazīties presē, radioraidījumos, televīzijas pārraidēs. Tiek reklamētas sacīkšu mašīnas, sportistu gatavošanās startam, speciāli fiziskie vingrinājumi, nodarbības peldbaseinā, masāžistu darbs. Arī šī šķietami visaptverošā, bet patiesībā teatralizēti virspusējā iepazīstināšana kalpo vienam mērķim — kāpināt masu interesi. Tāpat liela loma dažādiem speciālizdevumiem, plakātiem, atklātnēm un, neapšaubāmi, rūpniecības izstrādājumu reklāmai. Apģērbs, kurpes, cepures, somas, pildspalvas un vēl neskaitāmas citas mantas ar uzrakstu «Formula-1» nereti ir turpat divas reizes dārgākas nekā uz mata tādi paši priekšmeti bez uzraksta.

IV

Sacīkšu mašīna, kuras vērtība ir vairāki miljoni dolāru, tiek bezgala lolota. Šo mašīnu motorus sagatavo pasaulē pazīstamās autobūves firmas — Porshe, Renault, Honda, BMW, Ford. 1,5 litru motors ar turbokompresoru spēj attīstīt jaudu 800 — no0 ZS, atkarībā no turbokompresora spiediena, ko sacensību laikā regulē braucējs. Maksimālās jaudas režīmā motors gan var strādāt tikai dažas sekundes, tāpēc sportistam precīzi jāaprēķina, kad to izmantot. Nereti līdz galējai robežai forsētie motori neiztur. H. Rothengateram, piemēram, treniņā tas uzsprāga pēc septītā apļa.

Sacīkšu braucējus, kas vada supermašīnas, ne velti sauc par pilotiem. Starta momentā, kad mašīna attīsta vislielāko paātrinājumu un pēc nepilnām divām sekundēm jau sasniedz 100 km/h, sportists pārslodzes dēļ uz bridi var zaudēt redzi. Savukārt pašu sacensību laikā, kad visa uzmanība jāvelta mašīnas vadīšanai, braucējam nav iespējams kontrolēt tās agregātu darbu. Viņa vietā to dara speciāla sistēma, ik pēc apļa pārraidīdama informāciju uz displeja ekrāna tehniskās palīdzības boksos. No turienes to paziņo sportistam. Apgalvo, ka 80% panākumu sacensībās nosaka sekmīgs tehniskā personāla darbs.

V

Pirmo Ungārijas Lielo balvu izcīnīja Williams-Honda komandas sacīkšu braucējs Nelsons Pikē, sasniedzot vidējo ātrumu trasē 151,804 km/h. Sacensības beigušās. Tie skatītāji, kas nesteidzas, vēl var noskatīties demonstrējumsacensības ar mums labi pazīstamajiem «Easter» sacīkšu automobiļiem, bet nobeigumā ari paši piedalīties sacensībās — skrējienā pa trasi ar kartona automobiļiem.

Kārtējais etaps beidzies. Beigusies arī kārtējā izrāde, likdama spēlēt līdzi šajā tehnikas gadsimta cienīgajā spēlē un tajā pašā laikā atļaujot ļaužu pūlī palikt anonīmam, stāvēt malā un ne ar ko neriskēt.

Autora foto 49

KAPEC MUMS nav vajadzĪgsjauns teāris

Publicējam vairākus viedokļus, kurus vieno rūpes par veselīgu kultūrvidi tās vienā struktūrelementā — teātrī. Jau ilgāku laiku sabiedrībā tiek apspriests jautājums par jauna teātra nepieciešamību Latvijā. Autori palūkojušies uz eksperimentālā teātra piedzimšanas ideju no morāles, ētikas pozīcijām. Gan paturot prātā, cik nozīmīga ir mūsdienīgas mākslas iestādes ekonomiskā nodrošinātība, pat pārticība. Naudas netaupīšana kultūras vajadzībām īpaši aktuāla pašreizējā saasināto un pretrunu pilno ideoloģisko pretdarbību posmā. Taču, vērtējot teātra situāciju no «iekšpuses», svarīgāk ir radošās potences saskatīt dabiskā, cilvēciski nesaduļķotā, ētiski skaidrā un maksimālistiskā jaunā mākslinieka darbā. Bieži caur noliegumu, caur paradoksu vislabāk varam piedāvāt savu pozitīvo programmu. Tāpēc lai lasītājus nemulsina rakstu kopas nosaukums «Kāpēc mums nav vajadzīgs jauns teātris». Drīzāk tas lai skan kā uzaicinājums diskusijai, kurai turpmāk domājam atvēlēt vietu žurnālā.

NORMUNDS NAUMANIS

UĢIS SEGLIŅŠ, žurnālists

Viedok[us par jauna teātra rašanās iespējām varētu sadalīt divās grupās. Vieni uzskata, ka jāsāk ar materiālās bāzes radīšanu — nepieciešamas telpas, štata vienības . . . Otri saka — tam jātop kā jaunas mākslinieciskas programmas iemiesotājam, kam vispirms jāpierāda (ārpus plāna? pa naktīm?) savas tiesības uz eksistenci, līdz ar to — arī uz materiālo bāzi.

Dažās republikās jauni teātri top. 1980. gadā radusies Tallinas vecpilsētas teātra studija. Tās galvenais režisors E. Baskins apgalvo, ka miīsu valstī jauns profesionāls teātris var rasties tikai pie filharmonijas — neviens cits šādu pasākumu finansēt nespējot. Bet galvenais, viņaprāt, — nepieciešams līderis, autoritāte, kas spējīga par šādu teātri ne tikai iestāties, bet ari praktiski to «izsist». E. Baskins to ir spējis, gan jāteic — ne bez infarkta. Uz jautājumu par teātra rašanās iespēju «no iekšpuses», jau esošā teātri, režisors atbildēja: «Nonsenss! Lai gan teorētiski visi teātri iestājas par rokrakstu dažādību, neviens no tiem necieš, ja briest opozīcija, kaut arī tīri mākslinieciska.»

Savukārt Maskavas pusprofesionālā teātra studija pie metro stacijas «Jugozapadnaja», kas iemantojusi lielu popularitāti, veidojusies uz materiāli mazprasīgiem principiem — aktieri iekārtojuši sev mājvietu jaunas tipveida dzīvojamās ēkas pagrabā, kur paši ir ari apgaismotāji, biļešu kontrolieri utt. Turklāt algas saņem tikai teātra vadība un daži vadošie aktieri. Pārējie, kā viņi paši izteicās, «strādā par pastniekiem» — no rīta iznēsā presi, tad spēlē. Šis teātris pat atteicies no apvienības «Moskoncert» piedāvājuma k)ūt par profesionālu teātri — lai saglabātu patstāvību repertuāra izvēlē.

Pievērsīsimies Latvijai. Kādu laiciņu atpakaļ tika izveidots teātra projekts — tas varēja tapt filharmonijas foajē. Taču netika realizēts. Varbūt vainīgs bija līdzekļu trūkums? Varbūt jauna teātra ideja nebija nobriedusi? Varbūt netika saskatīta personība, kas varētu uzņemties vadību? Nebija «izsitēju»?

Patlaban ļoti konkrēti par jaunas teātra ēkas celtniecību Aldaru ielā, Vecrīgā iestājas E. Liepiņš. Prdjektu izstrādā arhitekts A. Ulmanis. Kā būs šoreiz? Varbūt atkal pietrūks līdzekļu? īpaši, ja atceramies avārijas stāvokli dažās Latvijā esošo teātru ckas. E. Liepiņš aplēsis, kāda summa būtu katram republikas iedzīvotājam jāziedo — 78 kapeikas (viņš savus programmatiskos mērķus sīkāk izklāstījis LM 1986. gada 15. augusta numurā). Starp citu, jaundibinātais Padomju kultūras fonds šādu kultūras pasākumu atbalstīšanas formu paredz.

Kas attiecas uz pašu jauna teātra ideju — tā nobriedusi jau sen. Teātris nepieciešams ne tikai Rīgā — ari, piemēram, Latgalē (konkrētāk — Daugavpilī, kur celtne jau ir), domāju — lieki paskaidrot, kāpēc. Bet par vispārējākiem jauna teātra nepieciešamības iemesliem varu nosaukt kaut vai šādus. Protams, Latvijas teātri var lepoties ar samērā dažādu repertuāru, ja salīdzināsim ar viesteātriem, kuru afišas šķiet samērā vienādas. Tomēr— 1) gausi patlaban attīstās mūsu dzejas teātra tradīcijas; 2) nepārzinām ne absurdo, ne simbolisko, ne antīko, ne «jaunā viļņa» dramaturģiju; 3) mūsu klasika joprojām piedāvā neizmantotas iespējas.

Gluži vienkārši — gribas redzēt vairāk labu izrāžu. Un ari kvantitāte rada kvalitāti.

Ir dzirdētas bažas, ka nav tik īpašas izrādes vai personības, kas varētu atklāt jaunu teātri. Nepiekrītu. Manuprāt, M. Ķimele, K. Auškāps ar savu savdabīgo radošo rokrakstu jau ir teātris teātrī. Un ne viņi vienīgie. Tāpat — vai V. Lūriņa režijas veiksmes Liepājas teātrī iepretim dažām līdz galam nerealizētām izrādēm savā teātrī neliecina par māksliniecisku konfliktu, savrupa ceļa iespējamību? Jeb vai šo cilvēku talalnti neatbilst mūsu priekšstatiem par «jauno, eksperimentālo»?

Teikto es gribu sabalansēt ar sākumā minēto, otro uzskatu grupu — «vispirms lai pierāda eksistences tiesības». Kā neiztrūkstoši jaunā, eksperimentālā atribūti tiek prasītas negulētās naktis, ārpusdarba laiks, lielā cīnīšanās un atteikšanās no visa materiālā. Bet — negulētas naktis un nabadzība jau nebūt nav īstas mākslas garantija. Un administratīvā «izsišana ar infarktu» var izrādīties vairāk zaudējums nekā ieguvums. Nāk prātā V. Daugmaļa raksts «Cīņā», tajā viņš jautā — kurš palīdzēs stiprajiem? Jauna teātra sakarā, manuprāt, kam palīdzēt ir.

Varbūt, ka šī tēma prasītos pēc plašāka apskata, ietverot V. Jansona darbību Smiļģa zālītē (citus realizētus profesionāļu ārpusteātra meklējumus nevaru nosaukt), bet varbūt — pēc diskusijas. Visdrīzāk tomēr — vienkārši pēc darbības.

EDĪTE TIŠHEIZERE, teātra kritiķe

Rīgā nav vajadzīgs jauns teātris vismaz četru iemeslu dēļ.

Pirmkārt. Pati jautājuma nostādne (vajadzētu teātri) ietver sevī atļaujas lūgšanu, organizēšanu no malas. Runa tādā gadījumā ir par ēku, cilvēkkrēslvietām un apstiprinātu algu sarakstu noteiktam darbinieku skaitam. Tikpat labi bariņš onkuļu un tantiņu varētu kratīt tukšus bērnu ratiņus, cerot tur pēkšņi ieraudzīt mīļu, jauku un paklausīgu mazulīti. Neieraudzīs! Ne bērni, ne teātri nerodas, tantēm un onkuļiem aizlūdzot. Ne bērni, ne teātri nedzimst no paklausības un kniksēšanas. Lielākoties — pavisam otrādi.

Otrkārt. Diez vai jāšaubās, ka jaunu teātri var radīt tikai jauns (vismaz mākslā — jauns) cilvēks. Rīgas teātros «radošie jaunie» cilvēki ir nostabilizējušies katrs savās mājās un pēc jurģiem neilgojas. Gados jaunie … Jā, nu tā ap trīsdesmit. . . Paaudze, kas vismaz divdesmit gadus ir augusi, mācījusies un tapusi, runādama pārnestā nozīmē, katru soli jau iepriekš apdrošinot, strādājot pēc principa: «savējie sapratīs». Labāk vai sliktāk, radošāk vai nevarīgāk — tā strādā gandrīz visi, teatrālās domāšanas virzība un valoda ir viena un tā pati, arī līmenis krasi neatšķiras. Jauno izrādes ir ietītas mīkstos tradīciju autiņos un ar piesardzības silto klimpu mutē. Kāda jēga, ja viens no ierindas nodalās, lai kopsolī soļotu blakus?

Treškārt. Režisori, kas nupat ir ienākuši skatuves mākslā un uz kuriem tātad var balstīties, rītdienu prognozējot, ir reālisti. Viņiem nav (paldies dievam) rožainu briļļu un ilūziju. Veiksmju reizēs rodas izrādes, kuru zīmju sistēmā var izlasīt rūpes un bažas, nojaust tikumiskās, nacionālās, demogrāfiskās, kultūras — uzskaitījumu viegli turpināt — krīzes tuvošanos vai jau atvērušos bezdibeni. Diemžēl, un citādi tas arī nevarētu būt, ilūziju trūkums iet roku rokā ar ideālu trūkumu. Bet jaunu Teātri nevar uzcelt virs bedres tukšuma, ja vispirms tajā nav iecementēti pamati.

Ceturtkārt. Ari tie nedaudzie, kam ir apliecinājuma un celšanas programma (te es uzreiz varu piesaukt vienīgi Valda Lūriņa vārdu), ir vientuļi un labākajā gadījumā spēj sapulcināt ap sevi tāpatun līdzdomātājus vienai izrādei. Bet viens, kā zināms, nav karotājs. Jaunam teātrim taču sākumā ir jābūt karotājam, cīnītājam, varbūt kauslim un huligānam pat.

Tātad — Rīgā nav vajadzīgs jauns teātris. Kad viņš piedzims, tas nevienam ne atļauju, ne padomu neprasīs. Tas būs — un viss. Pats. Kādreiz.

ALVIS HERMANIS, lvk students

Laikam jau, cik sen pastāv teātris, tik pat sen sākusies teātra krīze, kura joprojām turpinās. Droši vien tik ilgi cilvēki arī runā, ka vajadzīgs jauns teātris.

Tajā laikā, kad es iestājos tur, kur patlaban mācos, sākās runas, ka Rīgai arī būtu vajadzīgs jauns teātris. Šodien par to runāt nav vairs pat asprātīgi.

Vispār, cik saprotu, tad visi tie, kas toreiz uzstājās — gribam dibināt jaunu teātri, šodien baidās, ka tik viņiem šo teātri nenodibina ari.

Dabā pat visnīkulīgākais radījums, arī tas sajēdz, ka augšana sākas ne no augšas, bet — apakšas. Tā vietā, lai izkārtotu Rīgā vēl vienu teātri, kurš, pēc visa spriežot, mocītos tādā pašā garā kā visi esošie, varētu ķerties pie apstākļu veidošanas, kuri palīdzētu rasties kaut kam, ko varētu nosaukt par tiešām jaunu.

Pēc loģikas likumiem jāsāk būtu ar Konservatorijas teātra nodaļu. Es, piemēram, nezinu, vai cilvēkiem, kuri atbild par teātra būšanām, saņem par to naudu, plus vēl — «ļoti mīl teātri», būtu taktiski darīt zināmu, ka mūsu kurss gandrīz vai visu

2.  mācību gadu bija bez savām telpām. Šāds un vēl citi neskaitāmi sīkumi, par kuriem nerakstīšu vienkārši tāpēc, ka man vajag pabeigt augstskolu un saņemt diplomu, protams, ir viena vienīga garlaicība. Daudz patīkamāk ir parunāt par tik iedvesmojošu lietu kā — Jauns teātris!

Tad nu, domāju, ka Rīgā jaunam teātrim ne tikai nav jēgas (jo kaut kam ir jēga tikai tad, ja tas nevar nenotikt), es uzskatu, ka mākslīgi to organizēt būtu pat nevēlami. Lai tādējādi nesakompromitētu to, pēc kā mēs, vismaz savā iztēlē, tiecamies — pēc teātra, kuram ir pats labākais nosaukums pasaulē — Jaunais teātris. .

Mūsu kultūrsituācija līdzšinējās desmitgadēs jo bieži līdzinājusies stāvoklim, kāds ir mūsu viesnīcās. Veicās nevis tam, kurš zināja, ko grib, bet tam, kurš prata «apspēlēt» administratori vai, vēl labāk, — adaptēties viņas uztveres lokā. Garšas sajūtai, baudai un pat īpašai izvēlei neatlika laika, jo adaptācija notika patērēšanas un ienākumu sfērā. Sociāla veiklība, pilsoniska drīkstēšana jau apriori sāka kotēties kā mākslas vērtība. Bet dzīvi neslēdz pulksten divdesmit trijos un tajā nemājo administrācijas izredzētie. Nervozās manipulācijas, ko mēs septiņdesmitajos gados veicām ar ideju, īstenību un ari spēli, nereti gandarīja vien mūsu eksistenci, nevis mākslu. Spēle jau kļuvusi par masku, kura slēpj stājas defektus.

Kultūras nervi jāsaved kārtībā. Tad redzēsim ari to, cik lielā mērā jauna teātra alkas radījusi skepse par pastāvošo teātra kultūras līmeni, cik — būtiska, mākslinieciski principiāla alternatīva līdzšinējai ievirzei. Kur beidzas ilgas pēc ļoti nepieciešamās «jaunās telpas» un kur sākas reāla, jauna teātra apjauta? Teātra sociālās problēmas jārisina katrā teātrī. Ja tās lemtas galam vien jaunā telpā, tad akadēmiskie teātri agri vai vēlu izmirs kā dinozauri.

VIKTORS AVOTIŅŠ, dzejnieks 1

Nosaukšu (bez komentāriem) tās teātra kultūras vainas, kuras, manuprāt, ir redzamas arī skatītājiem:

—     attīstības birokrātija, kura arvien izteiktāk vairās no formas, stilistiskas daudzveidības repertuārā, vairās no dramaturģijas, kuras vērtības izprotam nosacīti, kura šķiet pārlieku subjektīva vai sarežģīta;

—    publikas uzskatīšana par galveno, teātra principus noteicošo spēku. Publika un tauta (abstrakcija un konkrētais) — tie ir dažādi tēli. Publika izsaka vēlmes, bet tas nav tas pats, kas rēķināties ar sabiedrības vajadzībām pēc to būtības. Dzīve kustas, publika sēž. Publika rīko tikai gulošu teātri;

—     savlaicīga dialoga trūkums starp oficiālo un reālo kultūras līderi. Šis dialogs, manuprāt, ir viens no teātra dzīvīguma apliecinātājiem. Dialogs starp pieredzi un aktivitāti, starp inerci un ieskrējienu. Piemēram — viens no kultūras līderiem (t. i., tāds, kurš piedāvā jaunus sociālās uzvedības tipus) patlaban ir pusaudzis. Labi, ja eksistē viedoklis par viņu. Nav atgriezeniskā signāla, nerunājot par jaunā līdera ietekmēto īstenības veseluma interpretāciju. Tostarp ne tikai vecie didaktiskie, bet pat vecie psiholoģiskie modeļi top nederīgi, jo mainās esības morālā interpretācija;

—     šķiet, ka aktieru sagatavošanā netiek ņemts vērā tas, ka skolā (arī ikdienā lielākoties tikai utilitārā līmenī) jaunais cilvēks saņem ļoti maz dzīves dramatiskas apjēgas stundu. Var teikt, ka skolās dzīve tās izpausmēs tiek interpretēta savdabīgā «metafiziskā» sastingumā. Tajā nozīmē, ka skolā dzīves dialektika gan tiek mācīta, taču tās praktiska (fiziska) pārbaude skolēna — vides, skolēna — skolotāja attiecībās jo bieži liecina, ka dialektika tikusi pasniegta tikai kā viens no praksei, t. i., «sajūtu orgāniem nepieejamiem ( ..), nemainīgiem pastāvošā», t. i., metafizikas principiem. Līdz ar to dzīves proporcionālo vienību, atsevišķu tās izpausmju sakarības telpā jaunais cilvēks radināts uztvert to pašsaprotamības un ērtības labad iedibinātā attiecību rituāla ietvaros, kādēļ pārdomas par dzīves jēgu tās dziļākajā būtībā šķiet viņam sāpīgas, nevēlamas un pat bezjēdzīgas. Tādēļ viņam (kopumā) pagrūti aptvert arī nopietna mākslas darba iedabu, harmoniju, dramatiskās proporcijas un izspēlēt sava varoņa dvēseli tumsā, kas viņam priekšā. Viņš baidās no šīs neizzinātās tumsas un nereti tā vietā, lai tēlotu, sāk ākstīties. Tāpat dzīvē, kur, lai uzturētu mundru savu «es», lielu svaru nereti gūst tādi «kruķi» kā mistika, fetiši, tradīcija — resp. stingra dzīves doktrīna, bara locekļa apziņa, pat līdz bezgaumībai akcentētas apģērba detaļas. Dvēseli tās nepaplašina. Un vērojama aktierspēles stereotipizācija (jo jaunāki aktieri, jo izteiktāka), spēles plastika vienkāršojas ne tikai t. s. psiholoģiskajās vai ražošanas lugās, bet ikvienā žanrā. Turklāt vārds (arī komēdijās) ne sevišķi tiecas pēc plastiska papildinājuma (žesta, mīmikas, kustības). Vairāk var runāt par plastiskiem «numuriem», nevis partitūru visai izrādei. Gaist ari paša vārda plastika, beznozīmīgi iz runāts, tas it kā attālina, atsavina lietas vienu otrai, vērš to jēdzienisko formulu absolūtu ikvienai pie

ejai. Tas liecina, ka aktieri, to meistarība pastav nevis radoša nopūlētībā, līdzdalībā domubiedru darbībā, bet tikai tik, cik viņu personības adaptējas tā vai cita teātra vidē;

—     vienpusīga mūsdienu oriģināldramaturģija uz skatuves un neliels tās procents repertuārā. Prasība pēc šedevriem ir pamatota, taču nez vai tie taps un ātri briedīs bez mācības teātrī, bez pilnas mākslinieciskās aprites. Rodas apburtais slinkuma loks. Taču, lai cik «gudrāka» un «pārāka» neliktos cittautu vai cita laika māksla, iztikdami ar tās atdarināšanu, mēs neko nedarīsim nacionālo mākslas centienu attīstībai, ja nekopsim (lai no kāda bērnišķības līmeņa), ja neticēsim savas mākslas un sava laika pašapziņai;

—     idejas utilitarizācija. Šķiet, ka pat klasikas iestudējumos (īpaši akadēmiskajos teātros) tiek meklēts, uzsvērts tās ārējs kompromiss ar iestudēšanas laiku. Šobrīd mūsu oriģināldramaturģijā nav lugas, kura izvirzītu laikmetīgu ideālu, bet diezin vai ir nepieciešams piezemēt šo ideālu klasikas darbos, lai tādējādi izceltu tajos atrasto, mums «nepieciešamo» sadzīves aktualitāti.

Nebūtu par ļaunu piebilst, ka subjektīvie priekšstati par teātri ir allaž sekundāri, tāpat kā par teātra principiem uzdoto personisko īpašību summa.

2

Jaunais teātris ir nenovēršams. Ja vispārējā teātra kultūra būs zema, tad tas būs teātris, kurš cīnīsies pret «citu» teātri. Diemžēl. Nevis papildinās koptēlu. Lūk, kas svarīgi. Bezprincipialitātes haoss ir vienmēr gatavs. Sapnis par vispārēju kultūras līderi un mākslu nākotnes sistēmisku ražošanu to apliecina. Taču tas vēl ir tikai sapnis par imanentu (izslēgtu) cilvēku, kurš būs gandarīts, ja būs kvalitatīva viņa sociālo dzīvi virzošā abstrakcija. Šis cilvēks netuvināsies un neattālināsies jūtām vai mākslai, bet «taps ģeniāls», pateicoties savas vietas apziņai un rīcības kanonam. Taču tas būs tapis vien kā pretmets bezprincipialitātei. Līderis šādā situācijā nedzimst, viņu ievēl, vai arī viņš sagrābj varu. Jo uzdevumi še ir uzskatāmi, instruktīvi. Princips — stingru statūtu izstrāde. Tas ir interesanti, kamēr situācija ir revolucionāra. Taču mākslā šim procesam jābūt ikdienišķam, un tas nozīmē pastāvīgu kustību. Tas nozīmē regulāru hierarhijas pārskatīšanu, esošās situācijas struktūras korekciju, dogmas, statūtu ignorēšanu, līdera apšaubīšanu. Līderis — tā ir vēstures ēsma. Vai Majakovskis līderis dadaistiem, Bodlērs — Akadēmijai, Rainis — Porukam? Principi ir stājas, nevis piekabes produkts. Ja šī stāja būs, dzims arī līderis. Pagaidām gan vairāk liekuļojam un līkumojam starp mākslu principiem (citējam buntēm), kurus «varētu pieņemt». Jo gudrāks stulbenis, jo grūtāk apprecēties. Bezprincipialitāte vai arī dogma, kults kā princips esošajā situācijā diez vai būs auglīgi.

Taču pastāv ari tālas nojautas un pazīmes, kuras liecina — ir spēki, kuri gribētu ne tikai realizēt katrs savu jaunību, bet meklēt arī tās pārliecības un būtības izteiksmes ceļus. Vispirms tās ir režisoru četrdesmitgadnieku un jaunāku paustā vēlme radīt jaunajā dramaturģijā bāzētu pirmiestudējumu teātri, kurā turklāt taptu neiespējamas administratīvi organizatoriskās rutīnas radītās krīzes. Krievijā jauna teātra projektu radīja «jaunā» dramaturģija. Diemžēl teātris šo projektu nerealizēja un tapa tikai pastāvošo principu stilā ieturēta piebūve. Mums ir vismaz sociāla tuvība ar šo dramaturģiju. Taču arī pie mums, piemēram, L. Stumbres vai J. Jurkāna lugas piedzīvo «gumijas stiepšanas» periodu. Tostarp šī dramaturģija uzskatāmi, reāli un visai izteiksmīgi brīdināja sabiedrību, ka telpas mākslīga norobežošana, tāluma (ar sienām) un zvaigžņu (ar griestiem) aizsegšana rada vilšanos un cilvēka dzīvei atliek vien iekšējās, subjektīvās rezerves. Starp būtnēm veidojas tukšs, nepievilcīgs, bezperspektīvs lauks. Šķiet skaidrs, ka runa nav tikai par betona sienām vai griestiem. Acīmredzot jau šīs dramaturģijas pilnvērtīgai īstenošanai bija vajadzīgs cits teātris. Es nevaru (no lasītajām) minēt kādu izcilu, programmas lugu šajā ievirzē pie mums, taču saskatu tajās nosacītas traģēdijas (nenoveršamības, neizbēgamības, nezūdamības «organizētā» līdzsvara darbības) lauku. Kurpretī mūsu teātris pamatā ir nejaušību, kontrastu dinamikas, asimetrijas (drāmas) teātris. Vispār — patreizējais teātris ļoti māca lasīt lugas. Un, ja reizēm nepārņemtu sajūta, ka tu staigā pa teātra nedzemdētu bērnu kapsētu, tas viss būtu ļoti jauki.

Visuzskatāmāk savu principu, savas pārliecības esamību demonstrē scenogrāfija. Kāpēc nedot I. Blumbergam skatuvi, uz kuras viņš būtu paša izvēlētas lugas galvenais interprets, pats izvēlētos režisoru (ja vajag), aktierus, mūziku?… Iespējams, tas dotu ieganstu kādām principiālām pārdomām par teātri, vismaz sniegtu piemēru, kā teātrī pārvarēt lielās atsevišķu tā komponentu (mākslu) «reģionālās», autonomijas tieksmes. Sociālie apstākļi un aktieru nenodarbinātiba rada daudz dažādu visās malās īstenotu programmu un programmiņu. Varbūt bieži pelnītā haltūristu un kaktu aprūpētāju statusa vietā piedāvāt šādi strādājošiem aktieriem jauna veida «ceļojošā aktiera» statusu. Izveidot īpašu vienību (teātri? klubu?) pie Teātra biedr bas. Veicināt un atbalstīt visu iespējamo šādu izpausmju dau' veidību (no dzejoļiem līdz klaunādēm, atrakcijām gadatirgos, vistālāko nomaļu apceļošanai utt.). Mobilais teātris?

Iespējams, ka cilvēks mūslaikos gluži neapzināti meklē teātrī kāda senaizmirsta konsolidēta dzīvesveida pēdas. Viņš tic, ka mute, roka, ķermenis, telpa un klātbūtne kopumā spēj būt patiesāki nekā valoda vien. Manuprāt, no teātra patlaban vāji atbalsotajiem darbiem trīs būtiskākie ir: laikmetam atbilstošas nacionālas mākslas paradigmas izstrāde un īstenošana; rūpes par ideālu pēctecību; rūpes par cilvēka pašizziņas iespēju daudzveidību (līdz ar to par pašvērtību un stilu).

INDULIS GAILĀNS, mākslinieks

Kādēļ mums nav vajadzīgs eksperimentāls teātris?

Pirmkārt, tādēļ ka visa mūsu dzīve ir daudzu eksperimentu noteikta. Kāpināšana vēl kādā eksperimenta pakāpē var saļodzīt pieņemto sistēmu.

Otrkārt, lai nepārtrūktu paaudžu pārmetumu pēctecība, kad katra jauna paaudze pārmet iepriekšējai viņas neizdarību. Kādēļ lai manējā būtu izņēmums?

Treškārt, eksperimentālā teātra rašanās veicinās paaudžu snobismu.

Ceturtkārt, nevajag steigties pašiem, gan kādreiz pienāks atbilstošs lēmums, un šādi teātri tiks radīti viens pēc otra.

Piektkārt, ja, strādājot radošu darbu tikai savā profesijā akadēmiskajā teātrī, par saņemto atalgojumu ir neiespējami dzīvot un strādāt, tad eksperimentālais teātris būtu jāuztver kā jauns nāves soda veids.

Sestkārt, eksperimentālā teātra gadījumā visi gribētāji var pavērst savus palielināmos stiklus vienuviet — uz jauno, radot nedziedināmus apdegumus.

Septītkārt, stāvot uz zemes un raugoties stingri uz priekšu, varam ieraudzīt savu pakausi (sk. zīmējumu).

Astotkārt, ja zirgu nenobeidz odu kodieni, tad viņu var nobeigt to sīkšana.

Devītkārt, var pienākt brīdis, kad tiks godpilni piešķirts «akadēmiskā eksperimentālā teātra» nosaukums.

Ņemot visu to vērā, skaidrs, ka eksperimentāls, jauns teātris mums ļoti, ļoti nav vajadzīgs.

GVIDO kaions

Darbi gribot negribot ir mūsu dvēseles spogulis. Fotogrāfija nav izņēmums. Ja fotogrāfs ir mākslinieks, tajā ielūkojoties, atpazīsim kādu fragmentu no savas, mūsu visu šajā laikā un šajā vietā vairāk vai mazāk pārdzīvotas un izjustas dzīves.

Tātad — Gvido Kajons. «Viens no balsta stūrakmeņiem Latvijas fotomākslinieku jaunajā paaudzē» (V. Kleins). Zināms (bet to var arī nojaust), ka Gvido audzis un veidojies pilsētā, inteliģentā vidē, mācījies labā Rīgas skolā. Pašsaprotami, gājis tālāk (RPI). Šobrīd blakus maizes darbam (turpat RPI), būdams Tautas fotostudijas «VEF» biedrs, Gvido meklē un apliecina sevi fotogrāfijā.

Sākumā, pirms gadiem desmit, Gvido bija romantiķis kā liela daļa toreizējās jaunatnes, arī fotogrāfu. Klusās dabas, ekspresīvas jūras ainavas. Tam dažbrīd klāt vēl vijole. Bija jau dikti skaisti. Tā daudzi atzina.

Liktenīgais pagrieziens no tā dēvētajai salonfotogrāfijai tuviem darbiem uz pašreizējo izteiksmi ir visai pēkšņs. Šobrīd tas mulsina viņa darbu kādreizējos cienītājus. Nedalītu jūsmu nomaina labvēlīga iecietība, jo ļoti piesaista un līdz ar to uzpērk Gvido perfektā tehniskā varēšana, kas dažbrīd gan var būt tikai lietas virspuse. Tādās reizēs jāmēģina skatīties dziļāk. Vai ir tā, ka Gvido spogulī ir vēl kāda cita, autora radīta realitāte, cits sudraba slānis — viņa paša greizo spoguļu karaļvalsts, kurā fotogrāfs ielūdz mūs uz ceļojumu? Kā tie tur dzīvo? Kas viņiem rūp, sāp vai sagādā prieku? Ko jūt? Varbūt to pašu, ko mēs.

Meitene kafejnīcā. Pigu rāda, seju ne.

Jauna sieviete, arī slēpjas — acis aiz matiem.

Puskaila vecenīte uz dīvāna. Nosaukums — «Akts».

Portrets. Apjukusi māksliniece, mūru ieskauta.

Veca sieviete. It kā jau aizgājusi. Viņas lietas. Tās gan dzīvos ilgāk. Ta nu tas ir iekārtots.

Pilsētas vides fragmenti. Cikls. Kādreiz bijušu laiku un cilvēku pēdas. Daži vēl palikuši. Tur tie tā arī staigā. Kaut ko gaida, domā. Bet varbūt vairs negaida un nedomā? Kas zina.

Portrets. Bārdains jauns cilvēks labsirdīgām acīm. Divdesmitā gadsimta astoņdesmitie gadi.

Tā ir neliela daļa no Gvido pasaules priekšnesuma, daļa no viņa pasniegtā spoguļa redzamā un nojaušamā slāņa, kas šķiet autoram tipiska. Izskaistinājuma te nav. Pa taisno. Fotogrāfijas, kurās nojaušam spriegumu, ko autors ieslēpis tur, dziļāk, bet šis spriegums svārstās. Ir arī darbi, kuros

jūtama gan tikai acij tīkama spēle ar formām.

Nedaudzie pašreizējā kolekcijā esošie liriskie darbi neizceļas starp pārējiem. Tie uzrunā mūs atturīgi, bet tāds jau ir arī viņš pats.

Runājot par Gvido, neiespējami apiet viņa jau uzteikto tehniskā izpildījuma kvalitāti. Tas arī pieder pie Gvido stila, bet, robežojoties ar pārlieku tehnisku sterilitāti, tā pat sirsnībai var pārklāt vēsas rezervētības plīvuru.

Tā tas ir mūsu racionālajā laikmetā. Bieži vien prāta spēles aizstāj izjustus, iekšēji pārdzīvotus mirkļus. Dažbrīd tas jūtams arī Gvido darbos. Mēs varam to konstatēt, grūti pārmest. Iespējams, šis tehnokrātiskais racionālisms arī ir viena no mūsu laikmeta būtiskām iezīmēm. Kā ir patiesībā, to parasti rāda laiks.

Sīs fotogrāfijas diez vai sniegs iežūžojošā smukuma mīļotājiem vēlamo baudu. Gvido Kajona piedāvātais pasaules redzējums ir vēsi analītisks. Tomēr tas mūs piesaista un liek ieskatīties dziļāk kā fotogrāfa, tā ai*ī savā iekšun ārpasaulē.

ANDREJS GRANTS

«PORTRETS I».

«PORTRETS IV».

NO CIKLA «PILSĒTA».

Pēc ārzemju preses materiāliem sagatavojusi

LAIMA 2IHARE

REKVIĒMS MOCARTAM

Mocarta sieva Konstance ar sāpīgu sejas izteiksmi noliek nošu lapu kaudzīti Antonio Saljēri priekšā un lūdz, lai komponists galmā bilstu kādu vārdiņu viņas nabaga vīra labā.

Saljēri nolīgst istabeni, kura kā spiedze iekārtojas pie Mocartiem.

Vecais Saljēri, ārprātīgi kliegdams, atzīstas, ka Mocarta nāve esot uz viņa sirdsapziņas.

Tā ir eleganti sadomāta, šausmīga pasaka, sirdi aizkustinoši fragmenti no amerikāņu filmas «Amadejs». Filma mēnešiem ilgi pulcinājusi pilnas kinoteātru zāles: Mocarts, dievu mīlulis, un velna apsēstais Saljēri — abi kļuva par sezonas zvaigznēm. Vācijas Federatīvajā Republikā filmu «Amadejs» sāka izrādīt ar 25 kopijām, vēlāk to skaitu palielināja līdz 45. Parīzē un tās priekšpilsētās «Amadeju» demonstrēja vienlaicīgi 38 kinoteātros.

Jo pārliecinošāk mūzikas vēsturnieki apliecinājuši, ka Saljēri nav Mocarta slepkava, jo aizrautīgāk lasītāji un kinoapmeklētāji ļāvuši sevi apreibināt ar baumām, kuras gandrīz divus gadsimtus kairinājušas publikas iztēli. Noziegums rādījies pārāk fascinējošs un teatrāls, grūti atteikties no šādas versijas. Puškins 1830. gadā uzrakstīja viencēlienu «Mocarts un Saljēri», kura pamatā formāli izmantotas baumas par Saljēri kā nodevīgu indētāju. Savukārt Rimskis-Korsakovs pēc šī materiāla sacerējis operu-

Baumotājiem, kurus uzaudzinājusi bulvāru literatūra, Mocarta liktenis vienmēr bijis gards kumosiņš. Kurš vainīgs komponista nāvē?

Visiem zināmo nostāstu britu autors Pīters Sefers ar nosaukumu «Amadejs» piemēroja skatuvei. 1979. gada bulvāru literatūras lielākais panākums — acis, ausis apžilbinošs šlāgeris! Filma «Amadejs» tiek apzīmēta kā scenārista Šefera un režisora Miloša Formana fantāzija, kura pamatojoties uz patiesiem faktiem — tā ir tāda aizsardzības apliecība, kas pieļauj viltojumu izmantošanu.

Līdz šim vēl nekad nebija izdevies tik iespaidīgi parādīt skatītāju pūļiem šausmu stāstu par atriebīgo, asinskāro Saljēri. Sefers un Formans psiholoģisko dueli starp viduvējību Saljēri un pienapuiku Mocartu, kam visi labumi iekrīt klēpī, ne tikai spīdoši realizējuši, bet ievijuši tajā arī (vismaz) puspatiesības. Par intrigām jau 1786. gadā sūdzējās Mocarta tēvs Leopolds: «Saljēri atkal liek lietā visu, ko spēj un nespēj.» 1789. gadā viņa dēls Volfgangs Amadejs atzīmējis dažādas «intrigas no Saljēri puses, kuras gan uzreiz cietušas neveiksmi». Vēl 1815. gadā Sulpiss Buaserē ar ironiju rakstījis: «Intrigas droši vien maksāja Saljēri labu žūksni naudas.»

Jādomā, Saljēri uzpirka vairākus savus piekritējus, lai tie kaitētu Mocartam. Viņš, protams, bija ķildīgas dabas, taču ne jau slepkava. Un medaļai ir arī otra puse: «Cīņa ar itāliešu mūziķiem, sevišķi Saljēri, Mocartam sagādāja lielu prieku,» tā savā dienasgrāmatā rakstījis Sulpiss Buaserē. «Mocarts gribēja Saljēri nāvīgi saniknot.» Aizdomīgs šķiet apstāklis, ka 1791. gada 13. oktobrī, nepilnus divus mēnešus pirms savas nāves, Mocarts aizsūtīja karieti pēc Saljēri un viņa mīļākās un pats personīgi pavadīja viesus uz ložu. «Viņš (Saljēri) ar lielu sajūsmu klausījās un skatījās manu operu, kurā nebija tādas daļas, kas neizsauktu «bravo» un «bello» starpsaucienus,» — tā Mocarts raksta savai sievai Konstancei par «Burvju flautas» izrādi. Atzinība, liekas, ir neviltota. Tajā nav ne miņas no nelāgas izlikšanās. Daži mūzikas zinātnieki vēl 1953. gadā apgalvoja, ka Saljēri biktstēvs savulaik rakstiski skubinājis komponistu atzīties Mocarta slepkavībā, taču attiecīgo dokumentu uzrādīt nevarēja. Sāds dokuments nav atradies līdz pat mūsu dienām. Arī tas vedina padomāt: ja šajā lietā pļāpas būtu kas vairāk nekā parasta Vīnes tenka, vai tādā gadījumā Bēthovens, Sūberts, Meierbērs un Lists būtu mācījušies kompozīciju pie Saljēri?

Bet ja Saljēri nav vainīgs, kurš tad? Jeb varbūt nemaz nav eksistējis noslēpumainais algotais slepkava un indētājs? Varbūt dabīga nāve atņēma pasaulei Mocartu 1791. gada 5. decembrī, tik tikko trīsdesmit sešu gadu vecumā? Un, ja tā, kāda slimība bija nāves cēlonis?

Gandrīz divus gadsimtus mūzikas vēsturnieki un mediķi ložņā pa Mocarta māju. Meklē komponista mirstīgās atliekas, lasa viņa papīrus, bet dažreiz diemžēl tikai «dancina šķīvīšus». Mocarta nāvi vēl aizvien klāj noslēpumainības plīvurs.

KONSTANCES ĀRSTĒŠANĀS KŪRES

Nekas nav noskaidrojies, lai gan par cēloņiem, kas izsaukuši Mocarta nāvi, sarakstītas daudzas grāmatas. Tiek minēta tuberkuloze, Bazedova slimība, tīfs, meningīts, pat sifiliss, tāpat nieru kaites. Pārbaudītas dažādas hipotēzes. Tā Aloizs Greiters, Diseldorfas dermatologs, slavens Mocarta pētnieks, izvirzījis saprātīgu diagnozi: urēmija, kas iestājusies smagas nieru nepietiekamības rezultātā. Taču ārsti nevar tikt vaļā no tās pašas iedomas, no kuras rakstnieki tik ilgu laiku smēlušies iedvesmu: proti, satraucošā «nāves garša» mutē, kuru Mocarts jutis neilgi pirms miršanas un kura ir pamatiemesls, lai vēlākajā laikā sabiedrības apziņā rastos visa indēšanas koncepcija.

Kā apgalvojusi Konstance, Mocarts jau 1791. gada vasarā, tātad neilgi pirms nāves, izteicis aizdomas: «Zinu, ka man jāmirst, kāds iedevis man aqua trofana.» īsi pirms Mocarta bērēm Berlīnes «Musikalisches Wochenblatt» rakstījusi: «Tā kā Mocarta līķis tūlīt pēc nāves uzpūtās, rodas aizdomas, ka viņu noindējuši.» Arī Buaserē 1815. gadā atzīmējis: «Domājams, ka komponistam ticis iedots aqua trofana, tas ir, pelēkbalta arsēna, sudrabaini balta antimona un svina oksīda maisījums, kura iedarbe nav uzkrītoši ātra.»

Maincas ārsts Dīters Kermers 1956. gadā «Wiener Medizinische Wochenblatt» darīja zināmu versiju par nozieguma hronoloģisko secību. Pēc viņa domām, Mocartam jau mēnešiem ilgi tikusi dota inde — iespējams, dzīvsudrabs — nelielās devās, bet nāvējošo dozu komponists saņēmis 18. novembrī.

Pēdējā laikā angļu vēsturnieks Frensiss Karrs, pamatīgi izpētījis Mocarta laulības dzīvi, vecos minējumus atsvaidzinājis ar jaunām teorijām: viņa grāmata «Mocarts un Konstance», neņemot vērā dažus pārāk drosmīgus pieņēmumus, neapšaubāmi ir vērtīgākā un aizraujošākā jaunāko Mocarta pētījumu vidū.

Izejas punkts: saskaņā ar dokumentiem Mocarti laulībā nekad nav pārlieku nopietni attiekušies pret uzticību.

Karrs uzskata par pierādītu, ka Konstance, laiku pa laikam dodoties uz ārstēšanās kūrēm Bādenē, Vīnes tuvumā, dalījusi vietu pie galda un gultā ar Mocarta audzēkni Franču Ksaveru Zismēru. Sievai sūtītajās vēstulēs komponists atkārtoti lūdz ievērot piedienību: «Turpmāk neuzvedies tik vulgāri.»

PĀRSTEIDZĪGĀS BĒRES

1791. gada 26. jūnijā Konstance laida pasaulē sesto bērnu, kurš, ņemot vērā Mocarta ceļojumus, nevarēja būt viņa bērns un kuram deva vārdu Francis Ksavers Volfgangs.

Karrs pieļauj iespējamību, ka atraitne būtu vēlējusies apprecēties ar savu mīļāko. Zismērs uzreiz pēc Mocarta nāves pameta mīļāko, bet Konstance iznīcināja daudzajās vēstulēs minēto Zismēra vārdu un, neņemot vērā Mocarta vēlēšanos, ilgi negrib viņa skolniekam nodot nepabeigto Rekviēmu galīgai noslīpēšanai.

Tajā pašā laikā Karrs uzskata, ka Zismērs nebija spējīgs veikt slepkavību un ir tikpat nevainīgs kā Saljēri, drīzāk Zismērs varētu būt neaizstājams kā galvenais traģēdijas liecinieks.

1791. gada 6. decembrī, nākamajā dienā pēc Mocarta nāves, Vīnē, Grīngassē 10 pirmajā stāvā dzīvojošais strādnieks dzird, ka no otrā stāva atskan skaļa vārdu pārmaiņa un neganti spiedzieni. Brītiņu vēlāk pie tām pašām durvīm veltīgi klaudzina kāds apmeklētājs. Strādniekā mostas aizdomas, viņš iziet un atgriežas ar diviem lieciniekiem un atslēdznieku, kurš uzlauž durvis. Ienācēji atrod rakstvedi Franci Hofdemelu ar pārgrieztu rīkli, mirušajam līdzās mētājas bārdas nazis, bet blakusistabā atrodas Hofdemela sieva asiņu peļķē ar griezuma brūcēm uz sejas, kakla, pleciem un rokām. Divi uz karstām pēdām izsauktie ārsti glābj sievieti, kura ir piektajā grūtniecības mēnesī.

Magdalēna Hofdemela bija Mocarta klavierskolniece un, pēc Karra domām, mīļākā.

Karrs pieļauj, ka Mocartu, greizsirdības mocīts, noindējis Francis Hofdemels, bet pats no bailēm, ka viņa rīcTba varētu tikt atklāta, izdarījis pašnāvību: «Ja Hofdemels nebūtu vainīgs Mocarta nāvē, viņam vajadzētu priecāties, ka sāncensis miris.»

Protams, Karram trūkst neapstrīdamu pierādījumu. Taču vesela virkne notikumu liecina par noziedzīgu sazvērestību. Pie Mocarta nāves gultas bija klāt divi pilsētā plaši pazīstami ārsti, taču tas nekur netiek pieminēts. Ne vārda nav dzirdēts par Zismēru kā Mocarta pēdējo dzīves stundu liecinieku; arī Konstance praktiski līdz pat mūža galam iegrima klusēšanā.

Nav atrodams saprātīgs izskaidrojums, atzīmē Karrs, kāpēc tika atteiktas iepriekš izziņotās bēres un kāpēc Mocartu apglabāja bezmaksas kopējā kapā. Pēc Karra aprēķiniem, komponists nekādi nevarēja būt nabadzīgs plikadīda, kurš uz mūža galu izputējis. Nav arī autoritatīva dokumenta, kurš neapstrīdami apliecinātu, kas tad īsti pavadīja Mocartu pēdējā gaitā un kurš bija ceremonijas dalībnieks, kas sliktā laika dēļ pagriezies atpakaļ. Taču Vīnē vētras neplosījās, lietus nelija, sniegs nesniga, bija klusa ziemas diena. Tātad, kurš bija tas un kādu iemeslu dēļ šī persona izdomāja pasaku par slikto laiku?

Konstance jau no paša sākuma bija pret to, ka uz kopējā kapa tiktu novietots kaut vai lēts koka krusts, un pirmo reizi apmeklēja sv. Marka kapsētu tikai pēc 17 gadiem. Kas attiecās uz masoņu ložas biedra nāvi, arī brīvmūrnieki iegrima dziļā (vai mokošā) klusēšanā. No vīniešiem, kuri tajā pašā laikā straumēm plūda uz «Burvju flautas» izrādi, nāves ziņu slēpa līdz pat bērēm. Kuram gan un kāpēc bija pa prātam šī noslēpumainības migla ap visā Eiropā pazīstamā slavenā komponista nāvi?

IZLEMJ ŽŪRIJA

Karrs konstatē: tāpēc, ka par katru cenu nedrīkstēja pieļaut noindētā Mocarta sekciju un skandālu, kas tāpēc varēja izcelties. Iespējams, ka Mocarts nemaz netika apglabāts sv. Marka kapsētā, bet gan citā vietā, bez lieciniekiem.

Kā izriet no komponista korespondences, Mocarts atteicās no izdevīgiem piedāvājumiem ārzemēs un nepriecājās, ka sieva atradās ārpus Vīnes. Karrs to izskaidro ar attiecībām, kuras izveidojās starp Mocartu un Magdalēnu Hofdemelu. Teorija par Hofdemela vainīgumu izskaidro arī daudzās Grīngasses nr. 10 mīklas. Par rakstveža asiņaino rīcību Vīnes prese ziņoja tikai ar krietnu nokavēšanos. Dīvainā kārtā Mocarta atraitne saņēma atbalstu ne tikai no «augstiem un pat visaugstākajiem kungiem», bet arī no paša imperatora. Varbūt masoni klusēja par Mocartu tāpēc, ka viņu pulkā bija arī vainīgais Hofdemels? Kāpēc par šo lietu atgādinājis Otto Jāns pirmajā četrsējumu izdevumā, kas veltīts Mocarta biogrāfijai, bet turpmākajos vairs ne? Kāpēc vajadzēja ilgi pierunāt Bēthovenu, lai tas spēlētu Hofdemela atraitnei? Vai viņš kaut ko nojauta?

Prese tikai astoņus gadus pēc Mocarta nāves sāka atcerēties kopējā kapa lietu. 1841. gadā parādījās kāds stāsts par Mocarta un Hofdemela kundzes romānu, bet 1874. gadā luga ar Supē mūziku.

1983. gadā angļu piejūras kūrortā Braitonā — tobrīd filma «Amadejs» un Karra grāmata vēl tikai tapa — tika nospēlēta tiesa Mocarta nāves lietā. Lielākā daļa skatītāju uzskatīja, ka notikusi slepkavība; 60 skatītāji balsoja, ka vainīgais bijis Hofdemels, 39 — Zismērs, 28 — Saljēri. Tātad «žūrija» deva priekšroku Frensisa Karra pieņēmumiem.

TURPINĀJUMS NO 40. IPP.

S. Tad iznāk tā — jo sliktāk, jo labāk? Gadu desmitiem mēs runājām puspatiesības. Puspatiesība varbūt maitā vēl vairāk nekā siena mūsu priekšā?

P. Tagad mākslā ir it kā iespēja aizvērt «neatbilstības» šķēres. Bet vai neesam aizmirsuši, kā tas jādara? Un, visbeidzot, ja salīdzina šodienas cilvēku attieksmi pret iespējamām vai esošām pārmaiņām ar noskaņu pec XX kongresa materiālu publicēšanas, tad šodien tā ir pavisam citāda. Toreiz neviens nesmīnēja. Ja kāds cēlās un teica, tad tur lidzi nāca rūgta DZĪVES pieredze, tāda pati kā miljoniem citu līdzgaitnieku. Tagad mēs no tādas mu|ļāšanās vien tik esam pamodušies.

S. Man liekas, ka tā biežā skandināšana par jauno laiku ir cilvēka cieņu pazemojoša. Vai tas nekļūst par jaunu stampu?

P. Taisnība. Māksliniekam ir pazemojoši skandēt,ka viņš «toreiz» kaut ko ir darījis spiestā veidā. Pat ja viņš to ir darījis, tas jākārto pašam ar savu sirdsapziņu. Jo tur ir kaut kas nelāgs, kad mākslinieks publiski paziņo: mani spieda, un es darīju tā, tagad nu mani vairs nespiež, un es darīšu labāk. Jo vienmēr, visos laikos ir tomēr pastāvējuši arī tādi mākslinieki, kuri, neskatoties uz pilnīgu neatzīšanu un izstumtibu, nav mainījušies, pārdevušies, pirkuši atzīšanu vai rūpējušies par saviem pieminekļiem. Lai pieminu kaut vai šukšinu, Vampilovu . . . Tiem pieminekli ir cēlusi tauta. Un tā vien velns dīda uzminēt, kāda dzēlība izspruktu mūsu Pauļukam par dažu darboņu šodienas «pārkārtošanos».

S. Zini, kas vēl ir amorāli -1 kad uzbrūkoša jau kļūst nostādne: jums jāsaprot, cik mums bija grūti, mēs gribējām, bet mums neļāva. Jo — paliek jau tikai darbi. Apstākļi mainās, bet vai tagad ir vieglāk? Ne jau tikai ārēji šķēršļi pastāv.

Pašlaik vissvarīgākais ir POZĪCIJAS jautājums, kādu pozīciju MĒS KATRS ATSEVIŠĶI UN KONKRĒTI IEŅEMAM ŠODIENA.

Sēžot malā un sakot: nekas jau nebūs, krā, krā, mēs neizmantojam savas iespējas. Un tieši uz radošo inteliģenci tas attiecas pirmām kārtām — mēs salīdzinoši mazāk esam saistīti birokrātiskās vai nostabilizējušās sistēmās, un mums ir vieglāk ieņemt pozīciju sabiedrībā. Jo māksla ilgus gadus bija bezmaz vai vienigā nozare, kurā tomēr tika trenēta personiskā iniciatīva.

Ir tāda jocīga, lai neteiktu — baismīga, lieta: mūs gadiem ilgi radina pie sajūtas, ka sabiedrība ir milzīga, mītiska mašīna, kas darbojas ārpus tevis un neatkarīgi no tevis. Skolā, augstskolā, sociālajā lomā pēc būtības tika nivelēta un pat ignorēta individualitāte.

Septiņdesmitie gadi bija egoisma izplatības gadi. Materiālie ieguvumi nebija saistīti ar intelektuālajiem un morālajiem Ieguvumiem. Varbūt tieši tādēf apdzisa domas un idejas, kas varētu vienot cilvēkus. Cilvēks kļuva vientuļš. Norobežojās sevī un savā tuvākajā vidē. Daļa to kopa, kamēr izkopa līdz drošam mūrim pret visu, kas apkārt notiek, un kā bagātā māsa uzcītīgi pārmeta Pelnrušķītim sociālismam. Citi palika sevī, un par viņiem mēs maz zinājām. Cilvēks bija kļuvis apātisks pret sociālajām kopsakarībām. Kolektīvā atbildība jau sen bija kļuvusi par kolektīvo bezatbildību, bet mēs joprojām atbildējām tikai kolektīvi. Kaut pēc būtības mēs jau sen drīkstējām neuzņemties nekādu atbildību. Un tad iznāk tā: mēs skatāmies uz mums mīļu, senu māju, uz baznīcu, kas grūst kopā, uz ainavu, ko sacūko, un sašutuši prasām — kur ir sabiedrība, sociālisms, kāpēc viņi neko nedara? Tā bija atsvešināšanās ne tikai no sociālās dzīves, bet arī no savas zemes un tautas. Arī šīs šķēres jāaizver, jo mūsu VIRSUZDEVUMS taču ir to kopt, neskatoties, vai ārējie apstākļi šim kopšanas darbam ir labvēlīgi vai nelabvēlīgi. Tādēļ par visbūtiskāko sabiedrisko uzstādījumu, kuru radošā inteliģence pēdējos gados ir piedāvājusi mūsu tautai, es uzskatu Imanta Ziedoņa uzstājīgo un uzstājīgi atkārtoto prasījumu: kop sevi! Tikai tad, kad tu būsi izkopis sevi, tu varēsi sakopt savu māju, un tad tu varēsi un tev būs jākopj sava zeme un sava tauta. Ziedonis izdarīja paradoksālu darbu: viņš apkopoja septiņdesmito gadu egoisma pieredzi — kad mēs iemācījāmies nerēķināties ne ar vienu citu, tikai sevi — un atrada ceļu, kā to vērst pozitīvā enerģijā. Jo, manuprāt, sajūta, ka tu esi viens, ka tikai tu pats atbildi par sevi un virsuzdevumu, ir vienīgais stiprais balsts šobrīd. Otrs būtisks pēdējā laika uzstādījums, kurā jūt šo virsuzdevumu, ir Paula Putniņa aizsākums patiesai rūpei par starpnacionālo sakaru kultūru. Kaut ari viņa rakstā nebija nekā tāda, ko mēs nezinātu, — tā nostāja drīzāk ir: man apnicis klausīties, kā jūs čukstaties pa kaktiem, es pateikšu skaļi. Bet viņš bija pirmais. Un tomēr inteliģencē ir tāda kā nedrošības sajūta. Inteliģence mīņājas un minstinās. Jo ceļu ir daudz, un mūs visus vienojošās barjeras, kas stingri noteica pieļaujamo atklātības līmeni, pamazām tiek atceltas. Varbūt, ka barjeras ne tikai saliedēja, bet to pārvarēšana prasīja arī pārlieku enerģiju. Tagad par konformistiem var nosaukt daudzus no tiem, kurus mēs par tādiem neuzskatījām, jo pārāk labi zinājām situāciju.

P. To tu nedrīksti tā teikt. Jo nedrīkst atņemt cerības nevienam māksliniekam, lai kā viņš laipotu, līdz brīdim, kad viņš ir radījis savu pēdējo darbu.

S. Mums katram vajadzētu noturēt ar sevi klusās norēķinu stundas.

P. Protams, ka mums ir jārunā par neizmantotām iespējām, par savu stāju. Un galvenokārt mums jāmodina sevī tautas izjūta, ja tā vēl nav pamodusies. Un, ja ir, tad labi jāpārdomā, vai tā nav viltus šamaniski uzradīta. Jo tikai tad, kad mums radīsies šī pašizjūta, mēs varēsim cerēt uz pašapziņu, uz kuru balstīties un kuru savā mākslā uzturēt, izteikt un pasaulē nest aicināts katrs sevi cienošs mākslinieks.

Pārmaiņas sabiedrības dzīvē negarantē, ka mākslā parādīsies tas, kas ir visvairāk vajadzīgs — dvēseles tīrība un labvēlība pret cilvēkiem, par kuriem mēs runājam. Un, ja papēta tādu darbu rašanos dažādos laika posmos, dažādās sociālajās situācijās un pie dažāda demokrātijas līmeņa, iespējams, noskaidrosies, ka tādu darbu rašanās labvēligā situācijā nemaz nav biežāka nekā nelabvēlīgā. Šis laiks tikai pieļauj, bet negarantē.

SILVIJA VECKALNE

NECEROT UZ GRĒKU ATLAIDI

Nezinu vēl kādu žurnālistu, kas redakcijas komjaunatnes dzīves nodaļā būtu nostrādājis divpadsmit gadus. Parasti šī nodaļa ir kā atspēriena dēlitis augstākam lidojumam vai aizas mala krišanai. Ar mani nav noticis ne viens, ne otrs.

Velku kulaku ārā no kabatas. Pirksti atlaižas paši no sevis. Savādi. Tieši tagad, kad vajadzētu sist. Tieši tagad, kad vieglāk par vieglu būtu iet uzbrukumā pieļautajām kļūdām. Pāri pēdējā kongresa atminētajam laukam. Kurš pirmais? Uz priekšu!

Man kulaks vaļā. Skatos filmu. Rāda atpakaļkadrus. Domāju. Kas ir pārkārtošanās? Uz augstāka plauktiņa? Varbūt pretējā virzienā ejošā vilciena kupejā? Bet kas tu isti, brāl, esi bijis? Muļķis? Konformists? Un kas tu būsi tagad? Par ko esi nolēmis pārtapt? Tu, kas uzlidoji. Tagad tev jākrīt atpakaļ. Redzi, kā tas tur kritušais pārtapis kāpējā. Viņš pārkārtojies uz kāpšanu. Un tu?

Man kulaks vaļā. Izstaipu pirkstus un pa atvilktnēm meklēju nepublicētos problēmrakstus par komjaunatnes dzīvi. Tas ir mans personīgais alibi. Pierādījums, ko atstāšu bērnam un mazbērniem. Bet lasītājam? Lasītājam, kuram rādiju komjaunatnes dzīves sinusoīdas pluspunktus. Rādiju tik ilgi, kamēr viņam sāka šķebināt. Viņš mani vairs neskatījās. Un tagad par viņu saka — tā mūsdienu jaunatne aiz firmas bikšelēm i jaunceltnes vairs neredz. Kad mēs augām . . .

Man žēl. Šo «gudro». Viņi atceras, kā auguši, bet negrib atcerēties, kā dzīvojuši. Bet vai es gribu? Un, ja arī gribu, tad vajadzētu tā, lai gandarījums par pilnajām atvilktnēm nebūtu lielāks par kaunu tukšo sleju dēļ.

Kulaks vaļā. Pirksti nevelkas pigā. Bet Īkšķis ari uz augšu neceļas. Tas ir pats labākais stāvoklis, kādā saturēt rakstāmo.

Vēl nav notikusi komjaunatnes Rīgas rajona organizācijas 25. konference. Toties rajona skolotāju konferencē paziņots — kolhoza «Sarkanais strēlnieks» komjauniešiem trūkst sapratnes par pedagoģisko vienību nepieciešamību, novārtā atstāta interese par skolēnu kolhozu «Dzirkstellte». Vēl nav notikusi konference, toties skaidrs, ka daugmalieši kārtējo reizi nav papildinājuši savu pirmorganizāciju ne ar vienu jaunu biedru. Nav sadarbības ar kolhoza Tautas kontroles grupu. Tātad strādājuši slikti. Vēl nav notikusi konference, toties mapē krājas avīžu izgriezumi ar tabulām, kuras rāda, ka kolhozs «Sarkanais strēlnieks» ir viena no trim rajona saimniecībām, kuras šogad katrai govij sagatavojušas divas tonnas siena. Bet te nu, biedri, ir ari kolhoza komjauniešu nopelns.

Tātad par «Sarkanā strēlnieka» LĻKJS pirmorganizāciju skaidrs. Pēdējā gada laikā nav kavēta biedrunaudas nomaksa, visi dokumenti kārtībā. Ejam tālāk.

m

Kolhoza juriskonsulte un komjauniešu sekretāre Terēzija Sola rāda fotoavīzi. Komjaunieši redzami, mērojoties spēkā un veiklībā ar pārējiem Daugavas zonas komjauniešiem. Nu jau vairāk nekā gadu pastāv šāda sacensība starp daugmaliešiem, «Ķekavas» un «Baldones» jaunajiem kolhozniekiem. Pēdējoreiz gan baldonieši neieradās . . . Kolhoza «Sarkanais strēlnieks» komjauniešu sekretāre Terēzija Sola stāstīja, ka tobrīd viņas kolēģis no «Baldones» — Juris Brigmanis bijis atvaļinājumā . ..

Bet varbūt parādījies mazs un tomēr vērā ņemams simptoms: sacensība izsmēlusi savas iespējas? Tas, ko agrāk uzskatīja par interesantu jaunumu, pārvērties pierastā darbībā un teju teju kļūs par apnicību, kas dzīvotspējīga vairs tikai papīra formulāros atskaišu labad?

Varbūt šo savstarpējo sacensību ar devīzi: «Cīnīsimies — draudzēsimies!» nebūtu vērts analizēt, ja vien pati nebūtu lieciniece vēl vienai krīzes situācijai. Tā jau ir daudz nopietnāka.

«Sarkanā strēlnieka» komjauniešu pārskata un vēlēšanu sapulci nācās atlikt. No 49 pirmorganizācijas biedriem bija ieradušies tikai divpadsmit. Sapulces dienu un laiku sekretāre bija paziņojusi ikvienam. Atkārtots atgādinājums bija likts pie sienas zem pašu darinātās fotoavīzes.

Strādnieku autobusā braucot atpakaļ uz Rīgu (tā daudzus kolhozā strādājošos izvadā pa dzīvesvietām pēc darba un no rīta atkal atved), ceļabiedrs mani pamācīja:

—    Vajadzēja braukt, kad priekšniecība sadzinusi vienkop to kvorumu. Tad sapulce izdotos.

Un šim vīram taisnība, jo gadu no gada turpat vai katrā otrajā (izņemot mācību iestādes) rajona pirmorganizācijā pārskata un vēlēšanu sapulces nākas pārcelt tāpēc, ka noteiktajā laikā neierodas pat puse. Vietumis nekas nopietns nesanāk arī otrajā reizē. Kāpēc?

Konkrētā gadījumā tas ir stihisks protests pret spēli, kura aizvien vēl notiek pēc vecajiem noteikumiem. Arī līdz galam neapzinātā vainas sajūta. Varbūt neticība.

Pirms gadiem diviem pārskata referātā, aicinot strādāt vēl labāk, uzstājās toreizējais komjauniešu sekretārs Ainārs Bite. Arī juriskonsults. Tāpat kā Terēzija tagad. Un tajā pat laikā kopā ar lielpilsētas draugiem restorānos aizlaida savākto biedrunaudu. Summa krietna. Septiņu mēnešu ievākums. Lai kaut cik segtu iztrūkumu un pārāk neiztukšotu komjauniešu kabatas, komjaunatnes rajona komiteja ierosināja savākt biedrunaudu vēlreiz. Tikai tagad no katra pa desmit kapeikām mēnesī… Jau sen Ainārs Bite strādā citā vietā, tomēr atmiņa dzeļ.

Tagadējais kolhoza priekšsēdētājs Juris Krūmiņš ir pārliecināts (to viņš paspēja pa

teikt, kad par spīti izjukušajai sapulcei komjaunieši mājās vis negāja) — vajag pašiem būt aktīvākiem. Citādi iznāk tāda kā auklēšanās, lai tikai bērni neraudātu. Atbalstīt, to jā. Autobusu ekskursijai vajag? Dosiml Beidzot uzcelsim piebūvi skolai. Būs sporta zāle. Lūdzu! Ierīkosim kopā ar Rīgas šefiem ūdenssporta bāzi. Jau tagad gatavojam slaloma trasi. Nāciet talkā. Ari tie, kas šajos darbos nav norīkoti. Bet, kad vajadzēja kolhoza tomātus pieskatīt, komjaunieši sargāt vis negāja.

Pārmetums vietā? Jā un nē. Vairāk gan vērtējums pēc inerces. Izņemot vairākuma neierašanos uz sapulci un tomātu nesargāšanu, šiem komjauniešiem, kuri atnāca patiesībai acis skatīties, pasivitāti grūti pārmest. Vienkārši ir lietas, kuras nevar padarīt par nebijušām. Arī pirms Jura Krūmiņa bijušais priekšsēdētājs vārdos veidoja perspektīvu, mudinot jaunos aktīvi iesaistīties kolhoza dzīvē. Un varbūt tieši šī iemesla dēļ viens no dūšīgākajiem komjauniešiem Alvaro Konovalovs pat sapulces laikā vairs nekāpj nost no jaunās ambulances jumta un tik mūrē. Lai java nesacietē. Lai bijušā priekšsēdētāja mājas piebūve, kas nu likumīgi atsavināta, beidzot kalpotu visiem. Varbūt tieši tāpēc šoferi pēc darba laika nebrauc garāžā autiņu, kamēr visa krava nav dabūta prom no lauka. Un varbūt tieši tāpēc, uzzinājis, ka sapulce nenotiks, viens no puišiem atvainojās palicējiem un devās.. . palīgā Alvaro. Savukārt Aivars Jaudzems tā arī skaitīsies labs celtnieks un gauži neizdevies pārskatu rakstītājs. Viņš un zootehniķe Ingūna Kirilko mēģināja sekretāra pienākumu vezumu iekustināt pirms Terēzijas. Ingūnai padevās, taču tiešais darbs palika pusratā.

Terēzija mēģina balansēt starp tiešo darbu, studijām Juridiskās fakultātes vakara nodaļā, ģimeni Salaspili un sekretāres pienākumiem. Nu dokumenti ir kārtībā, biedrunaudas nomaksātas laikus un kolhoza komjauniešu prestižs rajona mērogā lēnām, tomēr ceļas. Un tad ceļas ilggadējais celtnieku brigadieris Pēteris Krastiņš un saka: — Mēles nu atraisījušās. Rokas ne. Veikalā labu zāģi nevar ne ar uguni sameklēt, bet komjaunatnē ņem visus, kas daudzmaz pēc cilvēka izskatās. Bet vai cilvēks ir ari iekšā, nav svarīgi!

Nē, uz sapulci Krastiņš aicināts nav. Šo domu viņš saka tiem, kuri viņu uzrunā diendienā. Terēzija ari ir uzrunājusi. Un principā piekrīt. Bet viņa jau arī īsti nezina, cik to labāko faktiski ir. Pēc pāris dienām viņa bikli un norūpējusies lūgs: — Tikai nesaslavējiet mūs pārāk . . . Bet es turēšu rokā telefona klausuli, nevarēdama saņemties un teikt:

—    Raksts būs godīgs.

Bet vai būs? Kā lai pāris reizēs iepazīstu viņus visus, ja pat Terēzija nevar paspēt. Nav laika, jo ik mēnesi komjaunatnes rajona komitejai jādod informācija. Divpadsmit punkti un trīsreiz tik apakšpunkti vai precizējumi. Starp citu, jāuzrāda ari, cik VĻKJS biedru šomēnes pastrādājuši noziegumus (?!), cik par šiem nodarījumiem izslēgti no komjaunatnes. No pieredzes zināms, ka šim skaitlim jābūt pēc iespējas mazākam, citādi tur, augšā, būs skaidrs, ka sekretāre neaudzina savus komjauniešus. Tomēr šogad daugmaliešiem divus nācās uzrādīt.. .

Bet kamēr Terēzija ik mēnesi aizpilda tukšās ailes, kolhoza tīrumā dodas kombainieris Jurijs Batarags un vinnē pat daudz pieredzējušākus vīrus. Viņa draugs Jurijs Dementjevs melnām rokām ņemas pa darbnīcām, lai tehnika neapstātos. Tikmēr Mihails Kovaļevskis ņem un iebrauc pašu labāko rajona šoferu sarakstā, bet dārzniecības vadītājs Guntars Mešķis ņem rokā ikviena kopīga atpūtas pasākuma stūri. Tie daugmaliešiem izdodas. Un, ja priekšsēdētājs, runājot par grozījumiem VĻKJS Statūtos, bilst, ka varbūt vajadzētu samazināt komjaunatnes biedru vecumu par pāris gadiem, tad Aija Biļķina un Gunta Zauere ir kategoriski pret. Tieši tāpēc, ka, sākoties ģimenes rūpēm, komjauniešu rīkotie pasākumi ir vienīgie, kur atcerēties jaunību.

Jā, viņi negrib ierasties uz sapulcēm priekšsēdētāja kabinetā, bet pašiem savu telpu vēl nav. Taču viņi grib būt kopā. Jā, daugmalieši postā laiž trīs pusaudžus, kurus neprot izaudzināt ne vecāki, ne nepilngadīgo lietu komisija. Bet viņi toties sanāk kopā un klausās LVU psiholoģijas pasniedzēju A. Līvmani. Jautā par dzlvotmāku ģimenē un bērnu audzināšanu.

Arī kolhoza partijas pirmorganizācijas sekretāre Jekaterina Ivenkova savas vainas apziņā bilst, ka komjauniešu rindas tomēr varētu būt plašākas. Bet viņi paši — nē! Spriež, ka jāuzņem komjaunatnē vismaz no sešpadsmit gadiem. Un ar stingru atlasi! Lai arī cik liela vēlēšanās agrā jaunībā ir pēc kolektīva, tikpat liela ir arī nevēlēšanās automātiski darīt to, ķo dara vairākums. Tāpēc jau esam nonākuši otrā galējībā — ka cilvēks negrib būt komjaunietis. Pie tam nereti, protestējot pret pārsteidzīgo masveidību, par VĻKJS biedriem nekļūst daudzi godīgi jaunieši. Piemērs daugmaliešiem nav tālu jāmeklē. Tas pats Guntars Mešķis uzskatīja, ka komjaunatnē ir tiesīgs iestāties, tikai jau tehnikumā mācoties.

Bet ik mēnesi kolhoza komjauniešu sekretāre uz divām lapām informē komjaunatnes rajona komiteju, piemēram, cik organizācijas biedru apmainījuši dokumentus uzvārda maiņas dēļ. Reizēm ir pa kādam. Bet varbūt derētu ierakstīt, ka nākotnes labā tam un tam jauni dokumenti vispār nav izsniegti? Lai velti nešķīdina tikko veidoties sākušo kodolu. Vai prāts! Tā nedrīkst! Lai tad labāk par komjauniešiem skaitās visi uzskaitē paņemtie .. .

Bet tikmēr Pēteris Krastiņš pie sevis prāto par savām nebūšanām: — Cilvēks iet uz afēru tāpēc, ka pastāvošā likumdošana pati uzvedina likuma pārkāpumiem. Un neviens pat nemēģina ko grozīt. Par piemēru, līvānietei pagrabs gandrīz vai pa visu apakšu, kamēr individuālās mājas cēlājam vairāk par 10 m2 izbūvēt neļauj. Tik, cik kārtīgai saimniecei priekš kompota. Tāpēc būvnieki blēdās. Taisa divstāvīgu pagrabu. Virsējo rāda komisijai, to dziļāko nomaskējot.

Un vēl viņš saka: — Pirms gadiem piecpadsmit sociālistiskajā sacensībā mēs ar «Padomju Latviju» bijām vienā līmenī. . . Nu jau gan sākam palēnām kulties uz augšu. Bet cik spēka tur nevajag! Pūst miglu acīs nebija liela māka!

Tāpēc krietnākā daļa kolhoza jauniešu bez garām runām patlaban dzīvo un strādā tā, lai pēc iespējas ātrāk panāktu iekavēto. Cenšas arī Ziediņu kompleksa jaunās lopkopes. Viņas varētu izveidot komjauniešu un jauniešu kolektīvu. Tikai Terēzija nav steigusies tā tapšanu padarīt par oficiālu aktu. Jo saprot — tūlīt pat klāt visiem pārējiem nāks vēl viens cirkulārs. Un solīti atpakaļ atkāpsies iespēja tāpat vien aizskriet pie savējiem aprunāties. Jo viņa būs apzinīga. Viņa katru brīvo brītiņu pavadīs, rakstot vai braucot uz komjaunatnes rajona komitejas rīkotajiem pasākumiem.

Bet tāvakara nereglamentētajā sapulcē galveno domu, kā pārkārtot komjaunatnes darbu, izlobīt nebija grūti. Un proti — censties katram godīgi izpildīt vispirms savu tiešo darbu. Arī komjaunatnes rajona komitejai, no kuras (it kā zinot) uz pārskata sapulci nebija ieradies neviens. Daudz patiesāk veiktos darbs, ja komitejas darbinieki nevis pavairotu informatīvos papīrus, bet paši prastos vismaz mēnesī vienu reizi ierasties savas zonas organizācijās. Tā nav utopija, bet — nepieciešamība. Ierasties un dienu pabūt kopā ar ierindas komjauniešiem — uz lauka, darbnīcās, mašīnas kabīnē. Tad uzreiz kļūtu skaidrs ne tikai tas, cik komjauniešu pirmorganizācijā ir, cik viņiem sabiedrisko pienākumu, bet arī, ko domā, kā tiek pāri tam laika posmam, kad urrā skanēja biežāk par piena čurkstienu slaucenē un traktora pukšķi uz lauka.

*

Tā bija vēl septembrī. Un tā turpinājās oktobrī. Tā ir, saka komjaunatnes Rīgas rajona komitejas darbinieki. Nav laika izbraukāt pa pirmorganizācijām. Mašīna mums viena, bet sabiedrisko pienākumu piecreiz vairāk. Sekretāram Jurim Margēvičam reiz saskaitījām veselus desmit. Kamēr aiziet un nosēž savu laiku n-tajās komisijās, diena galā.

Bet Juris ar šādu reprezentēšanos īsti mierā nav. Jauns vēl šajā darbā. Nav ielāgojis, ka izdevīgāk darīt to, ko liek no augšas. Izdomājis, ka sapulces, vismaz skolās, varētu notikt diskotēkās. Dancošanas starplaikos. Interesanti? Ārprāts, kā var tik nopietnu lietu pārvērst balagānā! Tā viņam saka skolotāji un vecākie kolēģi, bet pamatot savu domu, pamēģināt sekretāram nav laika. Viņš sēž komisijās. Instruktori sēž pie telefoniem — vāc ziņas no Agrorūpnieciskās apvienības par labākajiem mehanizatoriem, slaucējām. Pēc sejas viņus nepazīst. Nav laika. Nodaļas meitenes nekādi nevar panākt programmas «Kvalitāte-90» ieviešanu. Papīros tā kā būtu, bet aizej uz Olaines plastmasas izstrādājumu pārstrādes rūpnīcu pie komjauniešu sekretāres, viņa purinās galvu — rakstīt nevajag. Rūpnīcai nepiegādā izejvielas.

Bet ko mēs tur varam darīt, nopūšas komjaunatnes komitejas darbinieki.

Zināms, ka neko. Ja varētu, komjaunatnes rajona komiteja būtu apkrauta ar ierosinājumiem, sūdzībām, lūgumiem. Bet nav. Labi, ja pāris gados reizi kāds bikli taujā pēc palīdzības. Praktiski nav nozīmes.

Laikrakstos sociālistiskās sacensības uzvarētājuzņēmumu un saimniecību nosaukumus papildina vadītāja un partijas pirmorganizācijas sekretāru uzvārdi. Retāk arodkomitejas priekšsēdētāja uzvārds. Nekad — komjauniešu sekretāra. Situācija, ko var raksturot ar latviešu mākslas filmas «Nauris» mazu epizodīti klasē — «… jo skolotāju Dzilnu neviens neņem par pilnu . . .».

Nenoliedzami, pēc VĻKJS XX kongresa daudz kas mainīsies. Norādēs noteikti. Bet pašos komjaunatnes līderos?

Vai tev, brāl, būs spēka pateikt — mēs vēl strādājam slikti —, ja no tā atkarīgs tavs augšupceļš? Vai būs spēka izzināt, kas notiek, un paredzēt, kas notiks ar taviem vienaudžiem vairāku kilometru attālumā no centra? Varēsi paskatīties patiesībai acis, ja visu laiku esi skatījies uz augšu? Un vai tu vienā rāvienā spēsi noziņot LĻKJS Centrālajai Komitejai, ka talkā piedalījās trīsdesmit, nevis lielā entuziasmā trīssimt komjauniešu? Jo ari tur taču vēl aizvien strādās tavs kurators, kuram patiesību uzzināt nemaz tā nekārosies. Bet dubultās grāmatvedības likvidēšana prasīs laiku. To, kas pagāja, aizpildot pārskatus. Laiku, kad svaru kausos būs ielikta tava karjera un sirdsapziņa. Vai esi gatavs šai pārbaudei? Vispirms — bez lieciniekiem . . .

*            BEIDZAMAJOS DESMIT GADOS OGRES (AIZUPES) MEŽA TEHNIKUMU ABSOLVĒJUŠI 700 AUDZĒKŅI. NO VIŅIEM LATVIJAS MEŽOS ŠOBRĪD STRĀDĀ MAZĀK PAR PUSI.

*            TIKAI KATRS PIEKTAIS KOKU GĀZĒJS UN MEŽA MEHANIZATORS IR JAUNĀKS PAR TRĪSDESMIT GADIEM.

*            MEŽSAIMNIECĪBAS UN MEŽRŪPNIECĪBAS MINISTRIJAS KADRU DAĻAS PRIEKŠNIEKS JĀNIS PŪCE: — PROFESIONĀĻU MEŽĀ TRŪKST UN TRŪKS VĒL ILGI. TĀDI KĀ PUTĀNU JĀNIS TAGAD SKAITĀMI UZ VIENAS ROKAS PIRKSTIEM.

*            STRĀDNIEKS JĀNIS PUTĀNS: — MEŽS MIRST KOPĀ AR CILVĒKU. SVARĪGI, LAI MĒS MEŽAM NEPALIKTU PĒDĒJIE …

GINTS JANSONS

KUR JŪS PALIKĀT?

Ko|a, Ko|a! Būtu mani klausījis, kad teicu — vismaz ballēs novelc ūdenszābakus! Tad arī sievu atrastu tepat. Kādureiz nokāptu lejā uz brandīnu, un sirdij, tur iekšā, būtu jautrāk lēkāt…

Vecais mežstrādnieks Sviķis vakaros negrib palikt viens šajā namā. Cauri vīteņiem virs lieveņa balo staltradža kronis, un vecais Sviķis priecātos pat, ja no viņpasaules parādītos brieža šāvējs. Grāfs fon Medems vai mežkungs Retmanis bez «fon» — viss viens. Tad, kazi, prātā nenāktu sieva, kas izgājušoruden šo atstāja vienu, lāga neaprunājusies. Un nevajadzētu skaust veco Ko|u, kam meža zābaki gan izvalkāja gaudenas kājas, taču aiznesa pansionātā. Pa taisno pie visu mūžu meklētās un tā arī kuitos neatrastās laimes — sievas. Par Ko|u domājot, Sviķim kļūst pavisam rūgti. Kā tad, ja alum par daudz apinīša piešāvies. Gribas uzpīpēt, ka bail, — viņš grābj kabatā un tikai pēc mirkļa attopas, ka dūmu sen atmetis … Vai tiešām klāt vecums? Un tikai tāpēc šķiet, ka Remtes mežiniekos neatrast neviena, kas pēc dienas darba spētu uzcirst zārdu divu vīru augumā, spicu kā skatutornis, vienkārši tāpēc, lai ieraustos debešos un ieraudzītu savu mežu? * * *

—    Labs tas kumeļš, kam, ar dūri pa krustiem uzvelkot, pakaļa pie zemes nemetas, — tā runājuši veci ļaudis.

Zirgs iet kalnā. Solis pie soļa. Palaid lejā — pretī sitas dzīvnieka sviedru dvaka, kopā ar pakavu sviesto zemi kapājot seju, un sākušies auļi. Nogāzītēs bēris liek pusriksī. Tad kučierim labi. Nav pārāk groži jāsatur, nav pātaga jāmeklē.

Reiz Remtes mežniecībā strādāja vīri, kam darbs deva gan maizi, gan baudu. Strādāja kā zirgi — pusriksī. Viņus dēvēja par kniebējiem, tas nozīmē — vīriem uz goda. Vecie mežinieki, paaudžu paaudzēm še auguši, nesūrojās. Dzīvoja viensētās, audzēja lopus un izturēja līdz mūža galam. Pat divi kari un trīs revolūcijas, rādījās, nesatricinās to kamiešus, kam bija jāceļ sava un dēlu tiesa. Tomēr izrādījās savādāk. Jo mežā ienāca pēdējais kniebējs.

Koki no celma līdz galotnei sašūpojās, noelsās, un nomaļš ogotājs pašā dundurlaikā vēra viducī ieraudzīja puskailu vīru spaiņiem rokās. Sausais grīslis satikās ar nasku saules staru un teju sāka gruzdēt, bet vīrs, knišļu auru ap galvu, joņoja turp atpakaļ no purva grāvja pie pārvasaru vecām eglītēm. Viņš bija vējš. Tādam vajadzēja būt, lai valgme tiktu visiem kociņiem. Ogotājs paklupa kritalās, nodomājis — nu gan laiks mājās laistīt dzeltētsākušo puķu dobi, un prom bija, lai pirms tam par savādo puiša cilvēku izklaušinātu Remtes bodnieces.

Jaunulis Mežsaimniecības ministrijā, redzējis šo vīru, ilgi un dikti kolēģiem stāstīja — pirmoreiz mūžā sastapis cilvēku, kas, gāžot koku, uz celma liktai sērkociņu kastītei ar stumbru drošāk trāpīs, nekā dažs mednieks no tās pašas vietas, niekojoties ar renkuļiem.

Ienācējs Saldus MRS-ā savukārt domāja — kā tas nākas? Mežstrādnieks, kas pat lāga latviski neprot, pie direktora iet ar cepuri galvā un tik nešķīstu mēli aiz zobiem?!

Bet Jānis Putāns, patiesi, īstens latgalis, biksēm pāri laistā kreklā, piemeties šķūņpriekšā uz bluķēna, todien raudāja. Sieva atkal gribēja pamukt uz pilsētu, aicināja viņu līdz. Taču, raugi — tepat palika viņa egles un priedes, tepat daudzām ziemām baloja uz pusi plēsti malkas kluči, vietumis pat gadu gredzeni sapasēja kopā, kā kokam dzīvam esot, un Jānis pavisam rāmi noteica:

—    Mana sieviņa būs mežs!

Nežēlīgi vārdi. Ļoti. Pirms gadiem trīsdesmit, tas vēl bija Latgalē, tēvs pieveda dēlu pie augstas mastu priedes. Vecais lēnām, krekšķinot un murminot izjozās, zēns sarāvās maziņš, un, kad viss bija galā, ļāvis puikam uzvilkt ūzas, tētuks tam sabužināja matus. — Negribēju, dēliņ, bet vajadzēja. Ne tāpēc tavs vectēvs šo priedi stādīja, lai mazdēls tajā dzelžus sadzītu un novītu sev vārnas ligzdu.

Ej nu sazini, vai paša asaras vai sveķu lāses uz priedes stumbra, bet varbūt vecā armijnieka siksna bija tā, kas Janeli labāk par skolas grāmatām pārliecināja — mūžs ir skaists un kopīgs. Cilvēkam un mežam. Cits tic dievam. Cits saulainai nākotnei, kas pašam jāizkaļ, bet Putānu Jānis tic mežam. — Man svētbildes nevajag. Es degu un nolieku sevi mežam pie kājām. Astoņas stundas dienā man ir jāskrien un viņam jāpierāda, ka esmu cienīgs atnākt, kopt un audzēt. Man ir jāstrādā paša nedzimušā dēliņa labā, un es gribu, lai tavi dēli

teiktu — Putānu Janka mums atstājis labu egli un staltu priedi. Dzīvojies mežā kā cilvēks, nevis kā kuilis.

Es apstulbstu. Runā cilvēks, kurš Raiņa Jāzepu un Gorkija Danko nepazīst. Kaut kā nav pierasts, ja par savu sūtību pasaulē bez uzaicinājuma sāk spriest vienkāršs strādnieks. Šķiet, ka ar tevi sarunājas nu … kāds pasistais. Iedomājos, ka līdzīgā situācijā reiz nonācis Aivars Freimanis ar savu kinoļaužu grupu. Tikai tad Jānis nerunāja, bet strādāja. Skaisti strādāja. Un vienkārši piespieda — apzināti vai neapzināti, to nemāku teikt — filmēt to, par ko pēcāk šausminājās visi, kam daudzmaz pazīstama meža darbu specifika. Jo tika rādīts meistarstiķis — stumbrs pēc stumbra iekārti priedē, lai pēc tam to visu kā žagaru bunti tralists varētu paņemt uzreiz. Tralists … Mehanizators? Jā, kādreiz Jānis strādāja arī pārī…

—    Iet tehniķis Ilmārs Šēnfelds pa iecirkni. Vadā kādu komisiju, stalts kā briedis, iznesīgs. Akurāt mežkungs kas mežkungs. Stāsta un rāda — Re, ku mans mežs!

Bet es pār plecu šim tā — Te tu mazāks par buka spiru! — un strādāju tālāk. Kungi — Voi, voi, kā tas čangalis var? — Var, vot tā! Jo šajā mežā kādreiz strādāja Bocmanis. Oļģerts Osis. Kad viņš, pagāns, aizdūmoja savu «Prīmu» un caur lūpkaktiņu uzčerkstēja ’Es get ailes vor Riben’, man raudiens nāca. Tā viņš parasti sāka dancināt traktoru, un zināju — ne koks nebūs sagandēts. Viņš stādīja eglītes, un tās ieauga labāk, nekā ar rokām dēstītās… Un šie tādam vīram |āva nodzerties! Lai priekšnieki vārtās, kur pagadās, bet 0|ģim gan virs zemes vēl bija darāmais. Par to arī raudāju, viņam dzīvam esot…

Reiz mežniecībā, kam cilvēki bija zelta vērtē un zelta vērtē bija dzīvok|i, uzcēla … nē, ne jau to namu astoņām ģimenēm. Tas, kā būvēts, tā stāv — monuments cilvēka visspēcībai piecdesmit gados. Tātad — uzcēla somu pirti. Atpūtai un svinīgiem saietiem, varbūt arīdzan otrādi. Brauca gan augsti, gan zemāki kungi, dzīvoja un jaktējās uz nebēdu, tika noslēgts dažs labs līkops, un visiem bija labi. Tad ieradās Saldus miliči un pirts nodega. Bet Putānu Jānis starojošs ieradās pie MRS direktora, ar kāju, neaudzinātais, paspēra durvis un teica

—    Vai redzēji, kur aizgāja nauda? Tagad man vajag ceļu. Tas nenodegs.

OJARA PĒTERSONA ZĪMĒJUMS

Tā bija pirmā reize, kad Jānis at|āvās ko prasīt — lai arī ne sev, bet mežam. Pirmo reizi arī viņa lūgumu uzklausīja, un radās aizsākums tai smilšu un grants jostai, kas pamazām vijas cauri mežniecībai. Eju pa vienu jostas galu uz Iršu dārzu. Jau barona laikos te stādīti sarkanie ozoli un valrieksti, iemitināti ciedri un lapegles. Apkārt bijusi sēta, lai muižnieka lodei nepaspruktu ne staltradzis, ne fazāns. Pirmais pasaules karš apgāza sētu, iznīdēja aizjūras putnus, un staltbrieži, kurus te vēl šobaltdien dēvē par iršiem, izklīda pa Kurzemi. Palikuši vien koki, kurus līdz šim neviens nav iedrošinājies krustīt malkai vai mēbelei domātos. Man pretī nāk kāds vīrs, sirms un salīcis kā ģelzis. Mēs paejam viens otram garām, un tikai gabaliņu pēc neizpratnes pilnas labdienošanās sapratu — tas bija Gunārs. Vēl viens no trijiem, ko pāris gados šeit paņēmis šņabis… Viņš klunkurē tālāk un nemaz nemana, ka sācis snigt.

Lejās Iceniece izskrien pagalmā un paliek vaļā muti. Viss pagalmā balts! Ilmārs ir meža tehniķis, un smejas mammai pretī. — Rudenī ogas mežā kā arbūzus varēsi lasīt!

No gaisa birst minerālmēsli, un nu tiks sviedrēts arī mežs. Koks gadus piecpadsmit ātrāk būšot cērtams, bet Ilmāram, otram jaunākajam tehniķim Remtē, drīz būs četrdesmit. Viņam — labākā iecirkņa saimniekam — jau viss līdz kaklam, un Imis vairs nezin, vai savu mežu pusmūžā gribēs, šeit dzīvojot, redzēt.

—    Zini, tie gadi garām, kad šeit ar bisi, mežus dukurējot, varēja noturēties. Apnicis un laika ari nav. Septiņdesmitajos gados bija cilvēcīgāk — visu varēja izskriet. Tagad pat koku gāzēji smej — par tiem simtu četrdesmit rubļiem pusmēnesi nostrādāts. Labi, ka mājās ir saimniecība. Bez tās pašas govs vai sivēna knapi ietu. Nezinu, cik ilgi turēšu. Visticamākais — vēl pāris gadu, un laidīšos prom. Ārā no šejienes.

Icenieku Imim gaušanās nekad nav patikusi, un esmu pārsteigts, ka runas reiz iegriezušās tā. Pārsteigts ir ari Imis. Par manu neizpratni. Galu galā viņam trūkst tā apsviedīguma vārdos un skaistuma — darbos, kas pārpārēm ir Putānu Jānī. Imis vienkārši cenšas godīgi strādāt, bet izrādās, ka ar to vien ir par maz …

Un atkal mēs esam pie Putānu Jāņa. Nākuši kā pie pravieša — pēc lielā Kāpēc …

Un Jānis runā — Tu domā, ka es tāds, dieva dots, par kādu mani te tur, piedzimu? Nē. Es mīlu mežu, bet viņam jāmāk turēties pretī. Citādi šis tevi paņems un būs beigas. Es, kad neviens neredz, uz mežu skrienu un skrienot strādāju. Ja mežs mani redzēs gausu, nespēcīgu, ar resnu vēderu kā baroklim, tad zaudēšu. Štrunts par naudu — tās man pietiek. Bet tu jau nezini, ko tas nozīmē — mīlēt mežu un dzīvot meža vidū. Kādreiz gribas sasildīties, bet ar krāsni un sievu par maz… Ar šņabi — par daudz. Tas pazudina. Taču tici — katrs, kas no mums strādā mežā, grib būt cilvēks. Oļģerts par plenci nepiedzima, un cilvēks bija Gunārs, cilvēks bija Alksnis, zem kura piekabes palika Bocmanis …

Homo sapiens. Domājošais … Katru gadu uz mežiem brauc taksatori un ierīkotāji no Rīgas. Paredz, ko un kā cirtīs pēc desmit gadiem. Mežkopējiem talkā nākusi aviācija — daudz ko ir vieglāk aplēst, ātrāk uzmērīt. Bet Remtes mežniecībā dzīvība vairs tikai no rīta jūtama un vēlos vakaros pat acīgam vistainim no augšas grūti saskatīt mežos noslēptās viensētu uguntiņas. Braucu uz mājām un domāju — kāpēc attiecībā uz laukiem gandrīz vienmjr pirmajā vietā ir KAS un tikai pēc tam KĀ? Imis nesen bijis Latgalē, stāstīja — varbūt puspajokam, varbūt nopietnāk, nekā domāju

—    Pat vājākais turienes kolhozs esot gaišāks par šo ellīti, kur cilvēks cilvēka neredz. Un visiem tak neesot tāda griba kā Putānam. Tad nu, lūk, domāju — vai patiesi savlaik viena no labākajām mežniecībām Latvijā ir bijusi tik laba, ka uzskatīts tās attīstībai ar liekiem kapitālieguldījumiem ceļā neskriet? Ko teica vecais mežzinis Uldis? — Neesam jau kolhozs, lai taisītu paši sev naudu … Tāpēc jau arī iznāk kā nabagiem ar tarbu staigāt apkārt, pabiras lasot. Kurzemes pusē jau iegājusies paruna — kas neder kolhozam, der mežam.

Ar labu gribu varot daudz. Tā kādā publikācijā apgalvo «Padomju Jaunatne» materiālā par Augšzemes gala mežiniekiem. Bet ar labu gribu dzīvokļi nerodas. Tie šeit vajadzīgi vispirms. Citādi mežiniekiem jaunā maiņa — tā, kas tagad mācās Ogres meža tehnikumā un pieradusi Rīgas paspārnē gozēties, pa daļai aizmirstot Aizupes dubļus un tālumu, — dziļi mežos diez vai ies. Jau tagad mazpamazām jūtama tendence — mežavīri, kur visspēcīgāk bija jūtama paaudžu pēctecība, kļūst raibāki uzvārdos un neizteiksmīgāki darbos. Tagad atceros savas vecāsmātes brāli — vienu no tiem Karpļiem, kuru senči kopa «fonu» mežus. Tikai tagad sapratu, kāpēc viņš tā gribēja, lai kāds no tuvākajiem radiem paliktu vietā. Viņam bija dīvaina filozofija. Piesauca sev klāt un prasīja — nu, puišel maišel, vai tu zini, kas ir bagātākais Latvijā? Nevarēju pateikt, kaut nosaucu daudzus slavenus uzvārdus. — Tad zini, tas esmu es. Jo man pieder meži, tātad dzīvība. Bez tiem tu, puišel, nosprāgtu …

Tagad esmu mājās. Klausos — mans jaunākais puika skaita — Govs dod pienu, vista — olu, zirdziņš mani ar opīti vizina vezumā …

—    Bet mežs ko dod, puišel maišel? — prasu. Mežs, mežs … Un arī es viņam saku priekšā — Dzīvību, bez tās tu nosprāgtu … Un tas nekas, ka puika sabaidījās. Vēlāk es viņam varēšu stāstīt ne tikai par sīkām epizodēm dažu godīgu cilvēku dzīvē, bet arī par kubikmetriem un cīniņiem ar malkas placi, jo, raugi — šobrīd droši vien atkal tādi risinās. Laiks rit tik strauji, ka bail. Mums ir ZRA «Silava», kas ar savām izstrādnēm izgājusi pasaulē, ir zinātnieki un praktiķi, kas, iespējams, ļoti drīz pārstās ražot draņķīgas lāpstas un nederīgas receptūras stādu audzēšanai briketēs, lietošanai pašu mājās un, prātus salikuši kopā, secinās, ka ir ļoti daudz saimniecību, kurām nav nami kā Inčukalnam un forvarderi kā Jūrmalai, ir tikai zviedru zāģis, kam jāsaknapina bez valūtas vēl piecdesmit kubikmetru baitā bērza, un ir godīgu cilvēku rokas. Cilvēku.

Un tad es stāstīšu par to, kā Imis nepameta mežu un kā Putānu Jānim nevajadzēja ar kaltiņu rokā stāvēt pie laukakmens. Viņš tur gruntīgi iekals — Oša mežs. Akmens gulēs tajā audzē, kur pēdējoreiz strādāja Bocmanis, un tas būs mūžīgāks par visiem muzejiem pasaulē, arī par to, kas mežniecībā tā ari palika neizveidots. Tad Jānis skries tālāk, līdz tai vietai, kur mežinieki, nostājušies rindā, divas reizes izšauj plikā gaisā. Un pēc tam …

OLEGS mihaleviČs

» в

«FIRMAS» KRAHS

Pirms dažiem mēnešiem vienā no Rīgas izstāžu zālēm bija iekārtotas divas ekspozīcijas. Pirmajā stāvā republikas Vietējās un Vieglās rūpniecības ministriju pārstāvji demonstrēja jaunas plaša patēriņa preces. īpašu skatītāju sajūsmu tās neizraisīja, kaut šeit pabija ne mazums apmeklētāju. Otra ekspozīcija — pagrabstāvā — plašām publikas masām nebija skatāma. Divu dienu laikā to aplūkoja tikai vairāki vadoši darbinieki, pēc tam kolekcija tika nogādāta pēc piederības — Rīgas pilsētas izpildu komitejas Iekšlietu pārvaldes kaitniecības un spekulācijas apkarošanas nodaļā.

Eksponāti — vējjakas, džinsi, sporta krekliņi, krosa kurpes u. c. — bija konfiscēti spekulantiem un «štelmaņiem». Visi populārāko rietumu firmu (ja spriežam pēc firmas zīmēm) modernie izstrādājumi bija izgatavoti . . . Rīgā, pagrīdes minidarbnīcās ar visai primitīvām iekārtām. Bet eksponātu kvalitāte iedzina strupceļā pat labākos ekspertus.

Ja ko tādu iespējams izgatavot mājas apstākļos, apejot likumu, teica ekspozīcijas iekārtotāji, ar ko gan nodarbojas mūsu rūpniecība? Kādas noziedzīgi neizmantotas rezerves tā slēpj?

Stāsta, kāda no pirmajā stāvā pārstāvēto nozaru vadītājām esot nokāpusi lejā, satvērusi divos pirkstos spilgtu sieviešu blūzi un skeptiski paziņojusi:

—    Es nu gan tādu mugurā nevilktu.

Tas laikam jāsaprot tā: neko tamlīdzīgu mēs nešūsim, jo vienalga neviens nepirks.

Jaunatne, liekas, domā citādāk. Uzvaru šai neredzamajā cīņā pagaidām gūst spekulanti, pagrīdes «firmu» organizētāji. Viņu produkcija «iet no rokas».

Valērijam, studentam no Kaļiņingradas, krietni neveicās.

Sākumā viss ritēja pēc plāna. Simtnieku dzimšanas dienā atsūtīja māte, pārējā nauda bija laikus iekrāta no stipendijām. Tieši tad gadījās izdevība aizbraukt ekskursijā uz Rīgu. Tālākā adrese bija labi zināma — jauniešu veikals «Laimdota». Nedaudz jāpamīņājas pie ieejas, un pie tevis noteikti pienāks . . .

Tā arī notika. Krosa kurpes izrādījās ar noslēpumainu uzrakstu «London Bridge» un derēja kā uzlietas. Norēķinājies Valērijs ieslidināja pirkumu plastmasas maisiņā, mundri devās stacijas virzienā un bija ļoti pārsteigts, kad uz Suvorova ielas viņu apturēja divi vīrieši. Uzrādījuši dienesta apliecības, viņi aicināja Valēriju sekot uz Iekšlietu pārvaldi. No krosa kurpēm nācās šķirties (nauda tādos gadījumos netiek atmaksāta). Visai vājš mierinājums, ka līdzīga nelaime šajā nedēļā piemeklējusi arī citus modernu apavu cienītājus — izmeklēšanai bija nepieciešami neapgāžami lietiskie pierādījumi.

Starp citu, no apsviedīgā «čirika» (tā vietējā žargonā sauc tos, kas meklē pircējus, saņemot desmit rubļus par katru realizēto kurpju pāri), kurš pārdeva Valērijam krosa kurpes, līdz pašai «firmai» vēl bija tālu.

Pie «Laimdotas» apgrozās ne mazums «čiriku», un lielākoties viņi nevar lepoties ar eņģeļu biogrāfijām. Bet divreiz sodītajam bufetniekam no Jūrmalas Aleksandram Čirkinam bija nenoliedzama autoritāte. tpaši tajās dienās, kad viņu varēja redzēt iznākam no Vitālija Kozlovska dzīvokļa ar cieši piebāztu somu rokās.

Pats astoņpadsmitgadīgais Vitālijs ar astoņu klašu izglītību un bez noteiktas nodarbošanās. Bijis «čiriks», bet pēcāk it kā atteicies no darbošanās šajā jomā. Un izgāja uz ielas tikai, lai izklaidētos (rezultātā nonāca veneroloģiskā dispansera uzskaitē), bet pārējo laiku labprātāk pavadīja savā istabā pie videomagnetofona.

Viņa paziņu loks bija visai odiozs: «čiriki», apšaubāmas uzvedības meičas … No pārējiem nedaudz atšķīrās Pjotrs Lapins, VEFa ugunsdzēsējs. Pēc atbrīvošanas no ieslodzījuma gan nebija manīts, ka viņš nodarbotos ar kaut ko nelikumīgu, taču viņa ģimene pēdējo trīs gadu laikā neiedomājamos tempos kļuva arvien turīgāka. Kooperatīvais dzīvoklis, divas automašīnas (viena uz Lapiņa sievasmātes, otra uz viņa brāļa vārda), japāņu videomagnetofons un cita augstākās kategorijas tehnika . . . Atceroties Lapiņa pieticīgo ugunsdzēsēja algu (sieva un sievasmāte viņa aresta brīdī nekur nestrādāja), rodas jautājums: no kurienes tas viss?

Par pēdējo Lapiņa darbības dienu ir zināms: 20. decembra rītā, beidzis nakts dežūru, viņš tieši no darba ar sievasmātes «Žiguli» devās uz «Autoservisu» Vagonu ielā, kur piecās minūtēs saņēma jaunu riepu. Visu pārējo dienas daļu viņš veltīja tikai «firmas» darīšanām. Lapiņa darbinieki strādāja kārtīgi, viņam bija jārūpējas vienīgi par materiālu ritmisku piegādi. Katrs nolīgtais strādnieks izpildīja tikai noteiktas operācijas, tāpēc Lapins ar savu «Žiguli» aizvietoja konveijera lenti, pārvadādams ar sagatavēm pilno somu no vienas dzīvoklī iekārtotas darbnīcas uz otru.

Viņu aizturēja pēc vizītes pie Kozlovska, kurš par katra krosa kurpju pāra nodošanu Čirkinam saņēma 10 rubļus.

Tiesas sēžu zālē viņi visi trīs ienāca konvoja pavadībā. Divu vadošo Rīgas apavu ražošanas apvienību darbinieki Treimanis un Vaičulis atnāca paši un

centās pēc iespējas nemanāmāk apsēsties uz apsūdzēto sola. Pacietīgi un bailīgi atbildēja uz jautājumiem. Jā, vainīgi, jā, nesa Lapinam no saviem uzņēmumiem izejmateriālus, jā, saprot, ka tā ir zagšana, pat ja šie materiāli pašu ieekonomēti . . .

«Firmas» darbība neaprobežojās ar krosa kurpēm. Ar tās darbību saistītajās vietās tika atrasti materiāli un sagataves par vairāk nekā pieciem tūkstošiem rubļu, gatavas krosa kurpes, čemodāns ar 420 pāriem importa saulesbriļļu, ap simt ķēdīšu ar brelokiem, 67 sieviešu blūzes, japāņu videomagnetofons un vairāki desmiti videokasešu (pēc ekspertu slēdziena — ar idejiski un morāli kaitīgu saturu), kastes ar degvīnu un Brazīlijas kafiju , . . Lietiskie pierādījumi tik tikko ietilpa speciāli šim nolūkam atvēlētā Iekšlietu pārvaldes kabinetā.

Izmeklēšana un tiesa ilga deviņus mēnešus. Apsūdzētie mēģināja izlocīties un mainīja liecības. Tiesa sīki, līdz kapeikai aprēķināja izlaupītā vērtību, peļņu, ko guvis katrs apsūdzētais, — no tā arī bija atkarīgs soda mērs. Neapgāžami tika pierādīts, ka «firma» darbojusies (ar jau nostabilizējušos konveijera sistēmu) nedaudz ilgāk par mēnesi, šajā laikā izgatavojusi 69 pārus krosa kurpju. Tā Lapins tika pie 3646 rubļiem. Sociālistiskā īpašuma izlaupīšana, nelikumīgs rūpals, algota darbaspēka izmantošana, spekulācija īpaši lielos apmēros — jau Kriminālkodeksa pārkāpto pantu uzskaitījums vien aizņem apsūdzības rakstā ievērojamu vietu.

Tāds īsumā ir šīs lietas ārējais veidols.

Tiesas spriedums bija pietiekami bargs: uz sešiem, pieciem un četriem gadiem tika notiesāti attiecīgi Lapins, Čirkins un Kozlovskis, uz diviem gadiem labošanas darbos (atvelkot 20 procentus no darba algas) — Vaičulis un Treimanis. Visiem piespriesta arī mantas konfiskācija. Administratīvi sodīti «firmas» algotie strādnieki. Un tomēr likt punktu šai lietai vēl par agru.

Pēc procesa es vairākas dienas pavadīju Rīgas pilsētas Ļeņina rajona Tautas tiesā, lasot apjomīgo Lapiņa lietu. Nopratināšanu protokoli, liecinieku liecības, ekspertīžu akti — un visur skaitļi, skaitļi… Izmeklēšana pārliecinoši izskaidrojusi, kfi ticis izdarīts noziegums. Bet man gribējās saprast — kāpēc. Laikam tieši skaitļu pārpilnības dēļ ilgu laiku ārpus uzmanības loka bija palikusi kāda ar Cirkinu saistīta epizode.

Atradis kārtējo pircēju, Čirkins pārskaitīja naudu, atdeva krosa kurpes un pagriezās, lai aizietu (darījumi parasti tika noslēgti kāpņu telpās ar divām izejām), kad pircējs viņu apturēja:

—     Uzgaidi. Man vajag vēl . . . daudz!

—    Ja vajag — būs, — Čirkins bija ieinteresēts. — Gādā tikai naudu.

—     Būs. Bet ne tūlīt. Es pats esmu no Noriļskas, pie mums gan cenas, gan pieprasījums tāds, ka turies. Sūti man preci pa pastu — abiem labi. Nostiprināsim tiltu Rīga—Noriļska. Skan?

Pēc pāris dienām Čirkins sarunu aizmirsa. Bet jau visai drīz uz viņa vārda pienāca pirmais naudas pārvedums no Noriļskas. Pretējā virzienā pa aviotiltu aizlidoja viens Oļegam Blaubergam adresēts sūtījums, tam sekoja otrs . . . Jaunais paziņa rakstīja:

«Sūti 41. izmēra krosenes. Ja patiks, vēl aizsūtīšu naudu kādiem trim pāriem, un tad jau redzēs, varbūt paprasīs vēl 5 pārus. Vispār 30 rbļ. no pāra tavi . . .»

«Noieta tirgus man būs pārākais, turpmāk varēšu ņemt lielas partijas, pagaidām nepietiek finanses un puišus arī vajag ar kaut ko ieinteresēt, tāpēc sāksim ar 2—3 pāriem, vēlāk domāju' rīkoties plašāk, un mums nāks laba naudiņa. Tu jau pats sapratīsi, ka tev izdevīgi.»

Vēstuļu izvilkumos ar nolūku saglabātas stilistiskās īpatnības. Ja tā ir taisnība, ka acis — cilvēka dvēseles spogulis, tad Blauberga acīm, spriežot pēc vēstulēm, vajadzētu atspoguļot apjukuša spekulanta dvēseli, kas smeldz ciešanās apgrozāmo līdzekļu un piemērotas klientūras trūkuma dēļ. Blauberga atklātās vēstules lika domāt, ka pienācis laiks pārtraukt viņa darbošanos. Notika saruna pie izmeklētāja.

—     Es jau zināju, ka viss tā beigsies,— Blaubergs mierīgi paziņoja un nolika uz galda savus novalkātos «lietišķos pierādījumus» ar «firmas» uzlīmēm. Kā izrādījās, visu no Čirkina saņemto izmantojis viņš pats, sieva un brālis. Blaubergs nebija guvis ne kapeiku peļņas, jo pat netaisījās neko pārdot, vienkārši Noriļskā nebija iespējams neko īpašu iegādāties un Blaubergs izmantoja Cirkinu kā personīgo piegādātāju, ar vēstuļu palīdzību kāpinādams interesi par iespējamo peļņu.

No Noriļskas pienāca apstiprinājums, ka Blaubergs vietējo spekulantu vidū nav apgrozījies un no visiem viedokļiem raksturojams pozitīvi. Lai uz viņa sirdsapziņas paliek kompanjona maldināšana. Blaubergs zināja, ko pērk, viņu pilnībā apmierināja gan cena, gan kvalitāte. Pat uz Rīgu pie izmeklētāja viņš atbrauca «firmas» «Lapins & Co» krosa kurpēs un džinsos. Cik gan krasa vērtību skalas maiņa notikusi mūsu sabiedrībā, ja spekulants necenšas tēlot cilvēku, kurš kaut ko pārdod «apstākļu spiests», bet pircējs ar vieglu sirdi uzdodas par pagrīdes biznesa pasaules «iedzimto», bez mazākās šaubīšanās kopā ar «London Bridge» krosa kurpēm pieņem arī sava jaunā kompanjona — noziedznieka leksiku un pat domāšanas veidu.

Lūk, kā iepazinās Lapins ar RA «Pirmais Maijs» darbinieku A. Vaičuli — sabiedriskā darba aktīvistu, brīvprātīgās kārtības sargu vienības biedru.

«Caurlaides telpā pie manis pienāca puisis, stādījās priekšā kā Pjotrs, pasauca sāņus un jautāja, vai es nebūtu ar mieru iznest viņam nedaudz saistzoļu. Es piekritu, iedevu savu adresi. Pēc tam Pjotrs (Lapins — O. M.) atbrauca un paņēma 50 saistzoles, samaksāja man 25 rubļus. Teica, ka vajadzēšot vēl . . .» (no pratināšanas protokola). Uzkrītoši, ka šajā gadījumā nevar runāt par iedzīvošanos, par vēlēšanos uzlabot materiālo stāvokli. Vaičulis pelnīja ap četrsimt rubļu mēnesī, bet par materiālu ekonomiju pieredzējis izcirtējs var saņemt 40—70 rubļus mēnesī, gūstot arī morālu gandarījumu. Lapins savu «kvartu» maksāja reizi divos trijos mēnešos. Pietika nepazīstamam cilvēkam palūgt Vaičuli kļūt par zagli — un viņš nekavējoties piekrita!

Protams, var teikt, ka tas ir izņēmums, ka nav vērts vispārināt, ka Vaičulis gluži vienkārši bija gatavs laupīšanai.

Taču līdzīgi Lapins caurlaides telpā iepazinās ar labāko izcirtēju Latvijas PSR, Darba Sarkanā Karoga ordeņa kavalieri Treimani. Strādnieks, kuram trīsdesmit gadu darba stāžs, kļuva par pastāvīgu «firmas» sagādnieku.

Grūti noticēt, ka šiem ļaudīm jau pirms tikšanās ar Lapiņu reizēm negadījās uz mājām paķert līdzi saistzoles meitas kurpēm, ādas gabalu . . . Šādu cilvēku domu gājieni visiem labi zināmi: veikalos tādus sīkumus neatrast, saimniecībā tie vajadzīgi kā ēst, bet uzņēmumā vienalga mētājas bez vajadzības. Un, lūk, iznes … Ne jau es viens — visil

Runa ir par masveidīgu parādību, kas izplatījusies mūsu sabiedrībā. Ilgus gadus viena vai otra priekšmeta trūkums tika izskaidrots ar objektīviem iemesliem: pēckara grūtības, dabas katastrofas . . . Spekulanti nejutās visai omulīgi: vairākums viņus uzskatīja par tautas ienaidniekiem, kas iedzīvojas uz īslaicīgu grūtību rēķina. Bet laiks gāja, un vienu grūtību vietā nez kāpēc stājās citas. Ar ko lai tagad attaisno, teiksim, vajadzīga izmēra kokskrūvju trūkumu veikalos? Bet, ja paņem darba vietā kokskrūves sev, kādēļ nepaņemt kaimiņam, paziņam . . . Morāles kritēriji izplūst, vairs nav neērti ņemt naudu par to, ka, piemēram, esi kādu vedis ar dienesta automašīnu. Spekulants šādos

apstākļos izskatās pavisam savādāk: kā cilvēks, kurš prot dabūt vajadzīgo.

Pavisam nesen viens no republikas vadošajiem tirdzniecības darbiniekiem lūdza man padomu, kā labāk atbildēt cilvēkam, kurš bija uzrakstījis laikrakstam sūdzību par to, ka veikalā nav iespējams iegādāties attiecīgu radiodetaļu.

—     Maz kas katram pircējam var ienākt prātā! — sarunu biedrs bija patiesi sašutis. — Mēs taču paziņojām, ka esam iepirkuši radiodetaļas par 70 tūkstošiem rubļu virs plānotā. Bet viņu un laikrakstu, redziet, tāda atbilde neapmierina. Nu ko vēl uzrakstīt, lai liktu mūs mierā?

Nezinu, vai man izdevās šo biedru pārliecināt, ka ne jau par mieru viņam jārūpējas savā postenī. Pircējus taču neinteresē ne Tirdzniecības ministrijas plāna rādītāji, ne radiodetaļas vispār, bet tā konkrētā, par kuru, gatavojot atbildi, Tirdzniecības ministrijā neviens nav painteresējies — ir to iespējams iegādāties, vai nav.

Uz kurieni dosies neapmierinātais pircējs? Spriežot pēc dažādu nozaru uzvarošajām atskaitēm, mums it kā nekā netrūkst. So «it kā» aizpilda spekulanti, īpaši neslēpjoties, ar savu eksistenci vien apliecinot cita dzīves veida pastāvēšanas iespējas. Piedāvājot izvēles iespēju. Arī Vaičulis un Treimanis tikai izdarīja šo izvēli, līdzko tāda gadījās.

Cik daudzus pagaidām attur tikai iespējas trūkums?

Man teica: kopā ar Lapiņu uz apsūdzēto sola vajadzētu sēdēt arī tiem, kuri nav nodrošinājuši ļaudis ar precēm, pie kuru sagādes ķērušies spekulanti. Sāds viedoklis jau labi pazīstams. Būsim reālisti: sodot mēs netiksim galā ne ar spekulāciju, ne ar vājo elastību ražošanas un tirdzniecības darbā.

Un tomēr mums ir ko pretstatīt gan trūkumiem ražošanā, gan spekulantiem.

Kad uzņēmums izlaiž milzīgas partijas nevienam nevajadzīgu produkciju, bet vajadzīgo pat ar uguni nevar sameklēt, kad māja brūk kopā visu acu priekšā, jo nav, kas salabo jumtu, kad saskaramies ar nekārtībām, neorganizētību, mēs sakām: nav saimnieka. Strādnieks, skatīsimies patiesībai acīs, nav kļuvis par rūpnīcas saimnieku. Tāpēc, ka nespēj jūtami ietekmēt uzņēmuma saimniecisko mehānismu. Saimnieks taču nezags pats savu īpašumu . . . Bet vai mazums šodien darba pirmrindnieku, ordeņu kavalieru, kuri godprātīgi izgatavo produkciju (arī uzņēmumos, kuros strādā Vaičulis un Treimanis), kas derīga vienīgi nelikvīdu noliktavai!

Tagad mūsu dzīvē savu vietu ieņem jaunas sabiedriskās darbības formas.

Rodas ģimeņu fermas, ģimeņu kafejnīcas, otrreizējo izejvielu iepirkšanas un pārstrādes kooperatīvi, tiek organizēta pasažieru pārvadāšana personīgajās automašīnās … Es ar nolūku izcēlu vārdu «sabiedriskās». Nav būtiski, kur gatavoti zābaki — milzīgā cehā jeb kādā dzīvoklī. Vai tirgū nopirkti tomāti ir sliktāki par tiem, kurus var iegādāties veikalos? Drīzāk otrādi. Galvenā atšķirība slēpjas cenā. Tirgus cena tik augsta tāpēc, ka dārzeņu joprojām trūkst. Visa mūsu sabiedrība tikai iegūs, ja piemājas saimniecības attīstīsies straujāk. Lai privātais sektors pārplūdina tirgu ar augļiem un dārzeņiem! Tādējādi cenas pamazām pielīdzināsies veikalu cenām. Lai sovhozi un kolhozi, konkurējot ar privāto sektoru, iemācās ražot tikpat kvalitatīvu produkciju kā ārpilsētas ģimeņu dārziņos! . . .

Ar ko gan paša spēkiem izaudzētais atšķiras no paša rokām izgatavotā? Vēl tagad tirgū var redzēt labsirdīgas večiņas bailīgi piedāvājam pašu adītus dūraiņus un cepurītes, kas, atšķirībā no fabrikas ražojuma, lieliski pasargā no aukstuma. Bet vajadzētu tikai aiziet uz finansu pārvaldi, par pāris rubļiem iegādāties patentu un — adi, cik sirdij tīk, droši izvieto savus izstrādājumus uz Čiekurkalna tirgus letes. Bet, kamēr nesteidzīgās māmuļas vēl apdomājas, tirgu jau piepildījusi jaunatne, pircējiem tiek piedāvātas modernas kleitas, vējjakas, bērnu kažociņi, rotaļlietas.

Pēc Lapiņa procesa izskatīšanas es aizbraucu uz šo tirgu. Bižutērija nebija dārgāka par valsts veikalos nopērkamo, vasaras kleitas un blūzes pat lētākas — nebija sezona. Bērnu kažociņi maksāja 50—60 rubļus. Cenu nosaka pats pārdevējs (viņam jābūt arī izgatavotājam — tā ir obligāta prasība). Var jau, protams, pakaulēties, bet alternatīvas taču nav. Uz veikalu jāstaigā nedēļām ilgi, lai noķertu brīdi, kad parādīsies kažociņi, toties šeit tūlīt nopērkams labi pašūts, skaists, viegls kažoks, kurā bērnam nebūs auksti — no abām pusēm mākslīgā āda. Daudzi izstrādājumi no palagu, putekļu mēteļu auduma. Kādā tālākā stūrī atradās arī krosa kurpes.

Te nu man jāatzīstas savā nezināšanā. Līdz procesam es (tāpat kā, spriežot pēc publikācijām, daudzi mani kolēģi) biju pārliecināts, ka krosa kurpes paredzētas tikai sporta nodarbībām un vienīgi švīti nēsā tās jebkurā piemērotā un nepiemērotā gadījumā, neliekoties ne zinis par svīstošām kājām.

Mūsdienu krosa kurpes krietni mainījušās. Tās ir ērtas, vieglas un diez vai paredzētas nopietnām sporta nodarbībām. Tās iedalās krosa kurpēs ar auklām un ar «lipekli», ziemas un vasaras modeļos , . . Bet galvenokārt tās atšķiras no parastajiem apaviem ar pievilcīgo noformējumu, krāsu un formu dažādību. Un, lūk, tieši tādas, no mana — nespeciālista viedokļa, nevainojami nostrādātas, zili baltas krosa kurpes ar mīkstu ādas iekšzoli stāvēja uz tirgus letes, pārsteidzoši līdzinādamās Lapiņa «firmas» izstrādājumiem. Sīm krosa kurpēm trūka ārzemju firmas zīmes (par svešas firmas zīmes izmantošanu paredzēta kriminālatbildība) un cena bija zemāka. Lapiņa ražojumi tika pārdoti par 140— 150 rubļiem, bet šeit—par 100 rubļiem.

Sākām runāties. Mans jaunais paziņa labprāt pastāstīja, ka viņš strādā par ugunsdzēsēju katru trešo diennakti (tāpat kā Lapins), un brīvā laika atliku likām. Agrāk mācījies kurpnieka amatu. Tagad izņēmis patentu un nolēmis sapelnīt naudu kooperatīvajam dzīvoklim, esot grūti ar sievu un bērnu īrēt vienistabas dzīvokli par 70 rubļiem mēnesī. Varētu, protams, strādāt «Rekordā», izpeļņa tur nav slikta, bet tur ir virsstundu darbs, arī sestdienas nereti jāpavada cehā, lai varētu pārpildīt plānu. Toties tagad iespējams mājās būt kopā ar bērnu. Pats sev saimnieks.

Viņš varēja izskaidrot arī to, kā nav bankrotējis konkurences cīņā ar solīdiem uzņēmumiem.

—     Pie viņiem katram kurpniekmeistaram divi priekšnieki. Un visiem jāmaksā. Arī iekārtas maksā miljonus. Bet man viena šujmašīna un paša rokas — ko vēl vajag?

Protams, viņam nepieciešami arī izejmateriāli darbam. Un, lūk, veiksme: «Prasmīgajās rokās» ieraudzījis gandrīz pilnu komplektu visa nepieciešamā. Kāda likteņa ironija — viņš nopircis tieši to, kas bija konfiscēts Lapiņa «firmai».

Lietas izmeklētājs milicijas kapteinis

I.   Andrukovičs gan bija centies konfiscēto atdot īpašniekiem, bet valsts uzņēmumi no «dāvanas» kategoriski atteikušies: mēs tādas krosa kurpes nešujam, mums arī nevajag.

Ilgu laiku mūsu apavniekiem šis «tādas» bija krosa kurpes. Republikas Vieglās rūpniecības ministrijā visā nopietnībā uzskatīja, ka nav vērts ar tām noņemties — ja nu pēkšņi «iziet no modes»! Gadiem ilgi tika gaidītas importa iekārtas. Bet mājamatnieki piepildīja tirgu ar augsti kvalitatīviem izstrādājumiem, kas bija tapuši mājas apstākļos bez importa tehnikas.

OJĀRA PĒTERSONA ZĪMĒJUMS

Nav brīnums, ka Vieglās rūpniecības ministrijā ar tādu nepatiku attiecas pret «patentniekiem» (tas izpaudās arī pagrabstāva izstādē, ar kuru sākās šis stāstījums). Nevar runāt par īstu konkurenci — pārāk dažādi ir mērogi, bet aizskaroša ir tā operativitāte, ar kādu māj-

amatnieki atsaucas uz modes prasībām (vieglās rūpniecības uzņēmumos no modeļa izstrādes brīža līdz tā ieviešanai paiet vidēji divi gadi). Savukārt pret privāto «izvadāšanu» visaktīvāk iebilda taksometru vadītāji, acīmredzot būdami pārliecināti, ka līdz ar konkurences rašanos viņi vairs nevarēs justies kā stāvokļa saimnieki, izvēloties pasažierus. Arī apkalpot tos nāksies atbilstoši instrukcijai . . . Vai pārāk ilgi neesam ļāvuši vieniem darīt to, ko viņi negrib vai nespēj?

Valsts pagaidām mūs pilnībā nenodrošina ar pārtikas produktiem, plaša patēriņa precēm un sadzīves pakalpojumiem. Tātad, vai nu spekulācija ar tai atbilstošo ideoloģiju ietvers mūs aizvien ciešākā lokā, vai arī, attīstoties iniciatīvai, stimulējot pašdarbību, dodot ceļu ģimeņu, kooperatīvajām un individuālajām saimniekošanas formām, patentu īpašnieku rindas strauji augs. Rīgā viņu pašreiz ir vairāk nekā tūkstotis — milzīgs palīgcehs!

Jau ir priekšlikumi katram šuvējam, patenta īpašniekam, noteikt firmas zīmi, organizēt meistaru centralizētu apgādi ar materiāliem, organizēt viņu izstrādājumu pārdošanu, jo ne katrs izšķiras stāvēt tirgū. Jādomā, protams, arī par to, kam vispār piešķirt patentu — tas nedrīkst kļūt par aizsegu Kozlovskim līdzīgiem spekulantiem (varbūt prasīt izziņas no darba vietas, namu pārvaldes?).

Šie jautājumi jāsāk risināt tūlīt, šai pašā brīdī. Mūsu dzīvē ienākusi jauna, visnotaļ atbalstāma parādība, kuru izmanto arī tādi lapini, čirkini, kozlovski. Vai nebūtu pareizāk dot iespēju pirkt godīgi izgatavoto, nevis izmantot spekulantu pakalpojumus? Laiks izraksta rēķinu nevis rubļos, bet cilvēkos.

. . . Pēc sprieduma pasludināšanas iegāju Iekšlietu pārvaldē, lai precizētu dažas detaļas. Šeit, izmeklētāja kabinetā, man pirmām kārtām parādīja sieviešu mēteli ar ārzemju firmas zīmi uz piedurknes. Tas bija šūts no putekļu mēteļu auduma. Patlaban šie mēteļi ir ļoti populāri, bet veikalos diemžēl neparādās. Iekšlietu pārvalde atkal sāka izmeklēt kādas pagrīdes «firmas» lietu . . .

RITA KRISTSONE, Kolhoza «Mārupe» ekonomiste

«…BŪS SVĒTKI UN ĻAUDIS DZIEDĀS»

Kad Žanna Bičevska dzied «Kā dienēja karavīrs», atceros vectēvu. Klausos, cik grūta bijusi dzīve, ar kādu stoicismu cilvēki tai gājuši cauri, un vectēvs nāk pie manis.

Atšķirībā no dziesmas varoņa, viņš cara armijā devās neprecējies. Bet arī pēc četrpadsmit gadiem, pārnācis mājās, nedrīkstēja ļaut vaļu sirdij, jo bija jāpārņem sēta un lauki, no kā vecākais brālis atteicās, jāizmaksā daļas pārējiem pieciem, un to varēja, vienīgi ņemot bagātu līgavu. Pēc kāzām no cerētās mantības un sievas čakluma čiks vien bija, un tā vectēvs netika pasaulē, pēc kuras tik ļoti tiecās.

Mēs kopā gājām ganos. Tad arī klausījos teikas un pasakas jukjukām ar Bībeles stāstiem. Šo to vēl tagad labi atminos. Piemēram, par Paradīzi un Leiputriju — kad ļaudis izēdīsies cauri biezputras kalnam, nāks piena upes ķīseļa krastos. Man šķita — vectēvs tic visam, ko stāsta. Bet laikam gan tik aizrautīgi stāstīja, jo gribēja ticēt. ..

Šodien cits izglītības līmenis un materiālā labklājība. Mēs it kā zinām visu. Taču bieži vien nepazīstam paši sevi. Nesen atguvāmies un sākām runāt par «cilvēcisko faktoru». Cilvēks — lūk, kas mums vispirms nepieciešams! Jo no tā atkarā ir sabiedrības turpmākā attīstība. Augstu, pat izcili augstu materiālās ražošanas līmeni var sasniegt arī kapitālismā. Vienlaikus ar augstu ražošanas līmeni veidot harmonisku personību var tikai sociālismā. Tad kādēļ līdz šim nav izdevies radīt šo līdzsvaru? Kālab daudzu materiālais komforts gan dzīvē, gan sapņos šodien augstāks par gara bagātību krājumu? Ilgi domāju, kā formulēt atbildi, līdz sapratu, ka labāk kā filozofijas zinātņu doktoram V. Tolstiham laikrakstā «Sovetskaja kuļtura» pērngada 111. numurā man tas neizdosies. Viņš raksta — «. . pārkārtošanās gaitā mums pilnībā jāreabilitē sabiedriskās ražošanas marksistiski ļeņiniskā izpratne, kas nebūt nav tikai lietu, produktu, taustāmu vērtību ražošana, kā to reizumis skaidro, vienādojot marksismu ar ekonomisko materiālismu. Sabiedriskā ražošana — tā ir sfēra, kur tiek ražota un atražota pati sabiedrība kā tāda, kur veidojas cilvēku attiecības un noteikts personības tips. Tas arī ir cilvēku sabiedriskās ražošanas galvenais produkts.»

Tātad runa ir par sabiedrību, personību kā sabiedriskās ražošanas attīstības rezultātu. Materiālā un garīgā vienotība. Kā no tās esam novērsušies?

Ilgus gadus mūsu saimnieciskajā politikā un vienlaikus arī sabiedrības uzskatos izšķīra divas jomas — «ražojošo» un «neražojošo». Pamazām materiālā ražošana nomāca visu pārējo. Kādēļ? Atbildi nezinu. Nevar ņemt talkā pat pēckara grūtības. (Nebija taču tā, ka VEFs atsāktu darbu vispirms, bet Operteātris — pēc tam. šķiet, tomēr otrādi!) Un ja tas nenotika pēc kara, tautsaimniecības atjaunošanas laikā, tad kāds gan iemesls materiālās un garīgās attīstības neatbilstībai varēja būt vēlāk? Ja nu vienīgi subjektīvisms. Tā šajā nelīdzsvarotībā turpināja veidoties atbilstoša ekonomiskā politika: «ražošanai»— visu nepieciešamo, pārējiem— atlikumul Veidojās sabiedriskā doma. («Ražotājs»? Visu cieņu! «Neražotājs»? Otrā šķira!) Pretēji marksisma teorijai, vienoti centieni brīžam mākslīgi tika sašķelti divās daļās ar nevienādām attīstības iespējām. Cilvēks kļuva greizs. Gadu gaitā pieņemtie lēmumi par kultūras un izglītības augsmi neko būtisku nedeva.

Tagad? Jūtams lūzums. Runājam par situācijas izpratnes maiņu, sabiedriskās domas pārskaņošanu. Bet sabiedrība tic tikai faktiem.

Esmu lauksaimniece, tādēļ aicināšu ielūkoties kolhozā. Ko atradīsim? To pašu dalījumu «ražojošos» cilvēkos un «plānā galdiņa urbējos». Par fondiem runājot? Kūtis, šķūņi, darbnīcas — ražošanai, bet veikali, ambulances, bērnudārzi . . . Nūja. It kā jumts virs auto motora būtu nozīmīgāks par jumtu virs cilvēka galvas! It kā ražošanas pati svarīgākā daļa nebūtu cilvēks un tā kvalitatīva atražošana — vissarežģītākais uzdevums! Dzird cilvēkus dalām arī naudas pelnītājos (augkopēji, lopkopji) un tērētājos (kultūras un izglītības darbinieki). Tas rada pārākuma apziņu vieniem (mums būs viss!) un mazvērtības kompleksu otriem (jādomē — atbalstīs vai neatbalstīs?). Vai tā jābūt? Katrs taču strādā savu darbu, tikai rezultāti vieniem vieglāk, otriem — grūtāk izsverami. Bet pēdējā laikā prātus uzjundī vēl viena nevēlama tendence. «Neražojošā» sfēra sāk pārvērsties «apkalpojošajā». Pirmie pret šādu nejēdzību balsi izmēģināja mediķi. Izskanēja kā tuksnesī. Mans viedoklis — terminu «apkalpojošs» no mūsu leksikas vispār vajadzētu izskaust. Tas ir aizvainojošs un mietpilsonisks. Starp citu, lauksaimniecības uzņēmumu gada pārskatu tabulā tā arī lasām: «Personāls, kas apkalpo liellopus, personāls, kas apkalpo cūkas . . .»

Sai sakarā prātā nāk sens notikums. Pirms trīsdesmit gadiem, kad LVU deju kolektīvs (vēl ne «Dancis» un vēl ne Nopelniem bagātais) posās uz Vispasaules studentu un jaunatnes sesto festivālu Maskavā, es protestēju, uzzinot, ka dejotāji ir mākslinieciskais, bet koncertmeistare — apkalpojošais personāls. Kolektīva vadītājs Harijs Sūna mani toreiz mierināja, ka būšot vien jāpiemērojas viņa līmenim. Jo arī viņš

skaitoties tikai apkalpojošais . . . Varētu pat pasmieties, ja neskanētu tik absurdi.

Visbeidzot, liekot punktu aplamību meklēšanai valodniecībā un ne jau valodniecībā vien, nedrīkst pamest novārtā mūsu oratoriem tik mīļo vārdkopu «darba darītājs», ar kuru allaž apzīmē materiālo vērtību ražotājus, fiziskā darba veicējus. Neviļus pārējie strādnieki tiek klasificēti kā «neko nedarītāji», tātad — liekēžil Bet šāda materiālās ražošanas pielūgsme nevar neatkosties. Sāpīgi aizskarta «neražojošo» pašcieņa, mazinājies viņu darbaprieks, un rezultātā «apkalpotāji» spītīgi demonstrē savu «es». Klasisks piemērs — slavens mehanizators neveiksmīga lūdzēja lomā vēlā vakarā mazpilsētas vienīgajā viesnīcā pie administratora. Vērojama arī atgriezeniska parādība. Mazinās cieņa pret vadītājiem. Arī labiem un pašaizliedzīgiem. Jeb varbūt tagad modīgi cieņu slēpt aiz rupjībām, tās bez jēgas mētājot gan darbā, gan mājās? Bet jaunie klausās un liek aiz auss . . . Patlaban laukos pat vidējā posma speciālisti, par skolotājiem nemaz nerunājot, apgalvo, ka tieši necieņas un bezprestiža profesijas (amata) dēļ strādāt kļūst aizvien grūtāk. Varbūt ieklausīsimies un ticēsim?

Sī nianse, gan citā aspektā, tika uzsvērta arī PSKP CK ģenerālsekretāra Mihaila Gorbačova viesošanās laikā Tālajos Austrumos. Vai atceraties atkārtoti izteikto priekšlikumu, ka arī vadītājiem nepieciešams noteikt gabaldarba apmaksu? Citādi — vienalga, plāns izpildīts vai nav, algu viņi saņem. Taču visu samezglo tas, ka pārvaldes darbs nav tieši proporcionāls produkcijas apjomam un tās pieaugumam! Grūtākais un sarežģītākais ir sortimenta dažādošana, jaunu tehnoloģiju ieviešana, krasa ražojumu kvalitātes un strādājošo dzīves apstākļu uzlabošana. Sos rādītājus gabaldarba izcenojumā, nudien, grūti iekļaut. Un galu galā — ražošanas apstākļi atšķirīgās nozarēs ir dažādi. Šobrīd ražotāju nozīmīgākais stimulators ir un paliek prēmēšana. Taču nenoliedzami, cilvēku prātos nav saiknes starp konkrēto darbu un saņemto atalgojumu. Retais zina, kāpēc viņam pienākas prēmija un kā tā veidojas. Galvenais — tai jābūt!

Kas tad īsti vainīgs? Saimniekošanas vadības sistēma vai pats cilvēks? Sastopami divējādi viedokļi. Dažs cer uz sistēmas pilnveidi, cits tic cilvēkam. Pēdējo ir vairāk. Jo par cilvēku visi zina spriest. Bet par saimniekošanas vadību? No kā veidojas tā sistēma, kas regulē vai visas daudzveidīgās norises dzīvē? No lēmumiem, nolikumiem, programmām. Tātad—tekstuāla izklāsta. Drīzāk tā gan uzskatāma par programmu automātikai, kuras mums nav, jo . . .

Tagad notiek tā. Pēc īsāka vai ilgāka laiciņa programmas (lēmumi, nolikumi) nonāk līdz izpildītājiem — cilvēkiem, kuriem uzticēti dažādi amati. Arī cilvēki ir dažādi. Cits kā no tērauda, cits —

Edgara Bremera foto

no stikla un alumīnija, vēl kāds—no māla, bet dažs, pa vidu — no dubļiem mīcīts. Un tad sakasi Apspriešana, nogaidīšana, aizmiršana un tīša neievērošana. Zinu konkrētus rajonus, kur lauksaimniecības uzņēmumu bilanču komisijās, aprēķinot gada prēmijas, ievēro pastāvošos noteikumus, varu nosaukt tos, kur «piedod» atsevišķus trūkumus, būtiski pārkāpjot piešķirtās tiesības. Un ja piedots vienreiz, tad jāpiedod arī nākamajā. Lai gan šādu aizgādniecību var vērtēt arī savādāk — piemēram, «viņi nav formālisti, viņi visam pieiet radoši». Šādas frāzes it veiksmīgi līdz spodrināt faktus . . . Cik cilvēku, tik viedokļu. Var teikt arī savādāk. Cik cilvēku, tik attieksmju pret darbu. Kāpēc tad brīnāmies, ja saimniekošanas vadības sistēma strādā neefektīvi? Un nesaprotam, kālab tik maz nesamierināmu cīnītāju par taisnību un godu? Kaut gan, gandrīz katram skaidrs, ka šodien taisnības meklētājam ir laupīta pārliecība, ka būs tieši tā, kā rakstīts norādījumos un lēmumos. Pa tam lāgam dažādība to pildīšanā iedarbojas aizvien graujošāk. Vieni redz, ka likums otriem nemaz tik visspēcīgs nav, un ir neizpratnē. Pēcāk šos p'astarīšus gan aicina sekot, «atraisa iniciatīvu» . . . Līdz nākošajai reizei. Aicinātāji ir tie, kas mālam līdzīgi. Taču māls un dubļi apraks stiklu un alumīniju, bet tēraudu izolēs . . .

Līdzīga indeve ir arī izglītības sistēmā. Nav un nevar būt tāda likuma, ka

par nezināšanu jāliek trijnieksl Tikai acīmredzot kāds skolā vai ministrijā sācis darbam «radoši» pieiet, vēl kāds smagi cietis «neelastības» dēļ, un sākusies sērga. Izglītības ēkā — brantsl Sabiedrībai rodas zaudējums. Zaudē tā paaudze, kas tuvojas lielajai dzīvei. Vieglumu, kas tagad šķiet ieguvums, kā traģēdiju nākamībā tā nesaskata.

Izeja no gadu desmitos krāto kļūdu labirinta? Varbūt saimniekošanas vadības sistēmas un citu direktīvo programmu darbības automatizācijā. Jāizveido autonoma datu fiksēšanas un uzkrāšanas sistēma, kura vajadzīgajā momentā bez «labu» cilvēku subjektīvās iedarbes izsniedz datiem atbilstošu rezultātu — lēmumu. Var kaut ik gadus pilnīgot programmu, bet nedrīkst to «radoši» kropļot. Sabiedrībai taču reiz jāapjēdz, ka aiziets tik tālu, ka nav vairs kur sprukt. Nedz slaistiem skolā, nedz kolhozā. Tikai . . . Automātiskās vadības iedīgļi republikā izplatās gauži lēni. Lūk, konkrēts to neieviešanas gadījums. Mūsu saimniecības darba drošības tehnikas inženieris no Valmieras stikla šķiedras rūpnīcas atveda viņaprāt tur labi strādājošu darba drošības automātiskās kontroles modeli. Tā izmantošanai nebija jāiegulda lieli līdzekļi, nepieciešama tikai operativitāte un kārtība. Pieņēmuši, ka līdz pēdējiem diviem nosacījumiem mums vēl augt un augt, no jauninājuma atteicāmies un to neieviesām!

Reiz tikos ar kādu visnotaļ cienījamu vēstures skolotāju. Runājām par priekšmeta interesantumu. Skolotājs teica — stāstot par sabiedrības attīstību, daudz laika veltām masu centienu izpētei, bet pārāk maz uzmanības pievēršam izcilu personību dzīvesgājumiem. Nerunājot par cilvēku, mēģinām izaudzināt cilvēkul Pārspīlēts? Iespējams. Taču atceros arī ko citu. Mārupes vidusskolas desmitā klase pavasara brīvdienās brauca ekskursijā uz Ziemeļkaukāzu. Grupā bija ne mazums palaidņu, bet, kad Ordžonikidzes muzejā talantīgs gids stāstīja par osetīnu nacionālo varoni Hetogurovu, visriņķī bija uzmanības spriedze.

Arī mums, latviešiem, ir cilvēki, par kuriem jāstāsta. Tikai tad, kad apjausta tautas nelielā vieta pasaulē, var sākt domāt par augstām lietām un dižiem darbiem. Bet rakstu sāku, atminoties vecotēvu tādēļ, ka, ganos iedams, viņš sapņoja. Par to, ka cilvēki, izēdušies cauri biezputras kalnam (varbūt — dzīvei?), nonāks pie piena upēm ķīseļa krastos, kur būs arī svētdienas, visi staigās uzpucējušies un dziedās.

Redakcijas piebilde. Cilvēks un ekonomika. Maz rakstītāju Ir gatavi Izteikties par Jo ļautājumu. Publicējot praktiķes Ritas Kristsones viedokli, mēs aizsākam sarunu par io tēmu. Cerams, ka tajā iesaistīsies arī lasītāji.

KSENIJA ZAGOROVSKA

ATGŪT BŪTĪBU

JEB DAŽI MODRA GAILĪŠA PRINCIPI

«Komjaunatnē neiestājos ne skolā, ne armijā, ne «Radiotehnikā». Vienkārši neredzēju jēgu, negribēju pievienoties dem, kas it kā skaitās komjaunieši, bet īstenībā ne ar ko neatšķiras no visiem pārējiem,» saka Rīgas mēbe|u kombināta 2. ceha strādnieks Valters Stāde. «Šeit, kombinātā, ir pavisam citādi. Tāpēc pirms četriem mēnešiem, tikai divdesmit divu gadu vecumā, k|uvu komjaunietis.»

Ar Valteru vienis prātis ir daudzi mēbeļu kombināta jaunie strādnieki. No tā laika, kad par kombināta komjaunatnes sekretāru ievēlēja galdnieku Modri Gailišu.

Rožainas ilūzijas jaunais sekretārs neloloja. Līdz šim komjauniešu darbs bija redzams vienīgi uz papīra. Bet reāli — neaizpildītas biedru naudas maksājumu veidlapas, pustukšas krēslu rindas sapulču reizēs…

«Pats galvenais ir atgūt cilvēku uzticēšanos: jāpierāda, ka reāli pastāvam kā vienots veselums» — tāds bija Modra pirmais princips. Lai to īstenotu, vajadzēja pārvarēt inertumu, atsvešinātību, neticēšanu savai varēšanai. Nevis censties aptvert neaptveramo, bet gan radīt interesi par kolēģiem, par to, kas noris apkārt.

Kolektīvs — to cilvēku kopums, kurus apvieno kopīgi mērķi. Tāds ir definējums. Bet kā šo kopumu veidot? īpašas metodes nebija jāmeklē. Rīkoja ekskursijas, kopīgi apmeklēja teātri. Un, lūk, kolēģis, ar kuru iepriekš tfka pārmītas vienaldzīgas pieklājības frāzes, izrādījās asprātīgs sarunu biedrs. Veidojās saikne starp cilvēkiem, tapa vienots veselums.

Jaungada balle… Tā bija pirmā pārbaude: ko spēj katrs atsevišķi un visi kopā. Šodien pašdarbības mūziķiem koncerti «Allegro» nav nekas neparasts. Arī tad, ja tikai tās pašas dienas rītā tiek paziņots, ka vakarā jāuzstājas. Pirms diviem gadiem bija sākums. Toreiz notika vokālā un vokāli instrumentālā ansamb|a debija. Jaunais gads k|uva par atskaites punktu.

—     Sīkumus vairs neatceros, bet palikusi veiksmes sajūta, ticība saviem spēkiem, — saka Artis Andersons. — Mūsos it kā ieplūda jauna dzīvība, katra diena nesa ko jaunu, interesantu. Agrāk nebūtu ticējis, vai kas tāds vispār iespējams.

Modris vairs nejutās kā vientuļš ceļinieks, viņam bija līdzgaitnieki: Jekaterina Piskunova, Agris Zaharovs, Armands Oliņš, Aija Jūrkalne un citi — katrā cehā. Arvien retāk piemeklēja sajūta, ka viņš viens uz spilgtu prožektoru izgaismotas skatuves, bet pārējie, ērti iekārtojušies sēdekļos, ziņkāri un skatās no malas:

—     Nu, biedri Gaiiiš, ko vēl izdomāsi? Visādi te nākuši un gājuši. Bet tālāk?

Atbalsta punkts bija atrasts, un izkristalizējās otrais princips: uz mums var paļauties, jo cenšamies nevis «ķeksītim», bet gan sev, savas pasaules paplašināšanai.

Tāpēc mēbeļu kombināta komjaunieši neķeras pie jebkura piedāvātā darba. Patiesi, kālab gan brīvdienās būtu jāvāc nevīžīgu celtnieku pamestas drazas «Rīgas tekstila» jaunā korpusa būvlaukumā? Kāds še var būt entuziasms, atsaucība? Bezatbildību taču nekāds laķējums nespēj nomaskēt.

Pilnīgi cits gars valda talkās kombināta atpūtas bāzē Madonas rajonā. Lai gan darbs ir līdzīgs — arī šeit būvē. Atšķirīga ir attieksme: atpūtas bāzē jaunieši ir pilntiesīgi palīgi, nevis nejaušs darbaspēks, turklāt bāzi viņi paši varēs izmantot. Tāpēc uz Madonu brauc labprāt. Un vieglprātīgi nobružātie vārdi «brīvprātīgi», «pacilāti» atgūst savu sākotnējo jēgu, kļūst būtiski.

Jo lielāki sarežģījumi bija jāpārvar, lai apstiprinātu savu devumu programmā «Kvalitāte-90». Modris nemaz nevarēja iedomāties, kā lai izvirza vērtēšanai plašo programmu, ko piedāvāja republikas komjaunatnes Centrālkomiteja. Tajā ietverto prasību izpilde lielākoties nebija atkarīga no komjauniešiem. Sekoja vizīte pie LĻKJS CK pirmā sekretāra. Modris pierādīja, ka uzņēmuma specifika neļauj pieņemt šo programmu. Mīļā miera labad jau varēja to ielikt vākos, uzrakstīt inventāra numuru. Taču tā būtu kapitulācija, atkāpšanās no komjaunatnes komitejas darba stila, kas nule bija sācis veidoties.

—     Ir taču zināms, ka dažos uzņēmumos produkciju ar komjauniešu garantiju komplektē ļoti vienkārši: no attiecīgajā dienā tapušajiem labākajiem paraugiem. Mums tas bija nepieņemami, — saka Modris.

Tāpēc programmu «Kvalitāte-90» pašreiz veido daži punkti: ik gadu sagatavot piecus, vēlāk — desmit jaunos strādniekus — «kvalitātes teicamniekus», izveidot komjauniešu radošo kolektīvu, kas risinās ar kombināta rekonstrukciju saistītās problēmas. Ir arī punkts par šefību: ar konstruktoru palīdzību izstrādāt lētas dzīvokļa iekārtas modeli, kuru varētu pagatavot no ražošanas pārpalikumiem. Garantēt jauniešiem paredzēto mēbeļu kvalitāti — tas patiesi ir kaut kas derīgs. Pagaidām eksistē tikai ideja, taču tai ir reāls pamats.

Starp labu atpūtu un krietnu strādāšanu pastāv cieša saikne. Tā ir aksioma. Tālab nenākas brīnīties, ka brīvajam laikam veltītā uzmanība tik labvēlīgi ietekmējusi ikdienas darbu — mazāk disciplīnas pārkāpēju, brāķdaru.

Nesen komjaunieši rīkoja aptauju. Tā parādīja, ka ir izraudzīts pareizais ceļš.

—     Komjaunatnes autoritāte aug. Jūtams, ka kombinātā ar mums rēķinās, — Agris Zaharovs, 2. ceha komjauniešu sekretārs, stāsta.

—     Rīgas pilsētas bērnu namā komjaunieši samontēja mēbeles, 166. bērnudārzā nomainīja grīdas segumu.

Trešo principu varētu formulēt apmēram šādi: «Dzīvei nemaz nav jābūt vieglai.»

Pērngad kombināta komjaunatnes organizācijā uzņēma maz jaunu biedru. Šajā ziņā tā palika vienā no pēdējām vietām rajonā. Rajona komitejas pārstāvji vairākkārt uzstājīgi jautāja: — Kad paplašināsiet savu organizāciju?

«Kad būs, ko uzņemt, tad arī uzņemsim,» Modris mierīgi atbildēja un paskaidroja: «Aiz svārku stērbeles nevienu nevilkšu. Ja cilvēki sajutīs, ka komjaunatne viņiem nepieciešama, paši atnāks.» Tik kategoriska nostāja, protams, nepaaugstina attiecīgos rādītājus. Diplomi un vimpeļi izpaliks. Toties Modris varēs godīgi skatīties acīs cilvēkiem, kas viņu ievēlējuši.

Modra sekretāra gaitu pirmajā gadā no komjaunatnes nevienu neizslēdza. Karstu strēbt jau nav nekāds prāta darbs. Viņš apzinājās, ka cilvēki uzreiz «pieslēgties» nevar. Tik daudz solītā palicis neizpildīts, tik daudz uzsāktā pamests pusratā, tik daudz stundu bezmērķīgi nosēdēts sapulcēs! Vēlāk gan izskatīja piecas personīgās lietas. Izslēgto vidū bija arī labi strādnieki. Tāpēc komjaunatnes komitejā nenācās viegli pierādīt savu taisnību: «Par darbu cilvēks saņem algu, bet kāds tam sakars ar komjaunatni?» Lai arī izslēgtie savu biedra karti nekādā lielā vērtē nebija turējuši, Modris tomēr sajuta ap sevi atsvešinātību.

Tā iezagās arī tad, kad sekretārs nolēma mainīt Ļeņiniskās ieskaites norisi un rīkot to divreiz gadā. Viņa nolūks bija parunāt ar katru — izzināt, kādas rūpes, bažas, kādi nodomi. Sākumā šīs sarunas bieži vien nevedās. Nācās saskarties ar noslēgtību, neizpratni.

—    Mēs pārāk maz zinām par cilvēkiem un tāpēc nespējam runāt konkrēti, — prāto Modris. — Bija jāpierāda, ka interese nav virspusēja.

Komiteja uzvēla sev pamatīgu rūpju nastu. Un solīto pildīja. Palīdzēja kārtot gan darba, gan personiskos jautājumus. Talkā nāca partijas komiteja, administrācija, arodbiedrība. Un daudziem jau neko lielu nevajadzēja: tikai uzmanību un iejūtību.

Tagad Modris pazīst ikvienu no 127 komjauniešiem un ar pilnām tiesībām saka: «Mana komjaunatnes organizācija.»

♦

Nevar apgalvot, ka Modris un viņa vadītā komiteja būtu atklājusi ko jaunu, nebijušu. Sarīkojumi taču notiek visur, ari bērnu namiem ir daudz šefu. Toties rezultāti mēdz būt dažādi. Iejūtība ķeksīša dēļ rada vienaldzību, ieradums runāt puspatiesību — divkosību.

Mēs atskārstam, ka esam bijuši nevērīgi pret būtisko. Notiek pārkārtošanās. Pārmaiņas mēbeļu kombināta komjaunatnes organizācijā sākās vienlaicīgi ar jaunajiem procesiem visas valsts dzīvē. Vēlēšanās būt krietniem palīdzēja atrast ceļu pie cilvēkiem, izveidot kolektīvu, kurš republikas komjaunatnes kongresu sagaida ar godīgu sirdsapziņu.

Šo rakstu nav viegli uzrakstīt, jo ir daudz būtisku jēdzienu, kas, pārlieku bieži lietoti, zaudējuši savu iedarbības spēku un pārvērtušies nodeldētās frāzēs. No tieksmes sludināt vēlamo par esošo komjaunatne ir stipri cietusi. Iznāk, ka savulaik esam iesaistījušies kļūmīgā spēlē ar viltus noteikumiem. Tagad jāaizmet vārdiskās piedevas un jāsaskata īsteno, jāmācās ticēt vārdam, neskaitļojot, cik liels ir pārspīlējuma procents. Iznāk, ka arī aksiomas prasa pierādījumu: sapulce ir vajadzīga tāpēc, lai lemtu; diskusijās ir jāstrīdas. «Šī jaunatne» nemaz nav tik vienaldzīga. Tā gluži vienkārši jūt, kad melo, un atbalsta vienīgi to, kas ir godīgs.

SAIMNIEKIEM BEZ DIPLOMĀTIJAS

VALDIS BREITBERGS edgarĀ brĒmera foto

INTERVĒJA GUNĀRS KARPLIS

—     Diplomāts un vadītājs. Nākotnē šie vārdi kļūs sinonīmi. Vai tas labi! Kā nu kuram. Vismaz vieniem dzīvē vieglāk peldēt pa virsu. Ir garantija, ka līdz pensijai nenogrimsi. Otriem! Atkarā no tā, ko dzīvei iedevuši līdz paps un mamma. Man divkārši veicies. Kopš sevi apzinos, esmu audzināts par maksimālistu. Būt priekšsēdētāja vietniekam gan nozīmē vienlaikus tēlot zibensnovadītāju un Figaro, toties esi cilvēks bez aizbildņiem un pamācītājiem. Kaut kas pa vidu. Tādēļ atļaujos prasīt un varu būt pietiekami atklāts.

Rīgas rajona viduvējas saimniecības «Baldone» priekšsēdētāja vietnieka Valda Breitberga pašpieteikums sarunai par lauku saimniekiem.

—     … kuru patlaban ir ļoti maz.

Triecot ar jauniem puišiem, mehanizatoriem, redzu tādus pašus zeļļus kā es. Varbūt tikai drusku zaļākus, kuru mērķis, braucot vienalga kādos laukos, vienalga kādos ceļos, mierīgi nopelnīt maizi. Kad riņķodams pa saimniecību, manu strīpainus rudzus vai tīrumus nepieartiem stūriem, domāju: jā, tā izpaužas nepilnības darba organizācijā un atalgojumā, savu vājumu pārāk bieži attaisnojam ar tempiem. Viss tā patiesi arī ir, bet nezinu, vai es, nebūdams atbildīgais par ražošanu kolhozā, tāpat to strēķi neatstātu pusartu un rudzus — pusmiglotus …

Šorīt klausījos radio. Maskavā — šausmas! Izrādās, tik un tik skolās otrā mācību maiņa beidzas tumsā! Vecāki sašutuši, jo mazos tik vien redz, kā no rīta — miegā un īsajās pirmsnakts stundās. Runā Maskava, un nezinu, ko lai saka vecāki Latvijas laukos, ja pie mums, Baldones vidusskolā, nemācās vis 200 bērni, kā paredzēts, bet 600, ja šādu bezizmēra skoliņu Latvijā vairāk kā gana. Šķiet, Saldus «Jaunā komunāra» Blūms reiz teicis — saimniecības centrā neveidot kārtīgu skolu nozīmē vistiešākajā veidā graut kolhoza nākotni… Nenormētais darba laiks pieaugušajiem, summēts ar bērnu atšķirtību no ģimenes, nozog katras paaudzes izaugsmes sākumu — ražīga darba iespējas plecu pie pleca ar vecākiem. Nu šo ābeci uzticam galvenokārt skolai, bet ir jau par vēlu. «Drīkst, nedrīkst» apjaušanas vecums garām, un rodas cilvēki, kas pirmo artavu tautas azotē met tikai tad, kad astoņpadsmit un diemžēl jāsāk strādāt…

—     Par atgriešanos ģimenes klēpī ir runāts daudz. Cik tas reāli laukos? Tagad var atnākt katra «Baldones» slaucēja, katrs mehanizators un pateikt — labi, Valdi, nāc strādā manā vietā! Izdari pamatīgi, kā to vecā gvarde vien prot, un tad runā par audzināšanu!

—     Sarkstu. Mēs visi esam iesieti vienā ķēdītē. Slaucēja un traktorists — pašā galā. Mūsu — priekšējo — kļūdas un zaglīgo sirdsapziņu viņi uztver visasāk. Salīdzini rūpniecību ar lauksaimniecību. Līdzko nonāksi pie produkcijas vienības saražošanai ieguldītā darba, konstatēsi, ka pilsētnieki mūs sit pušu. Tas laikam būs cenas jautājums. Zemnieki ir briesmīgi lēti.

Divdesmit gados, kopš runājam par slaucēju darba apstākļu uzlabošanu, nekas nopietns nav panākts. Jau izgudrots velosipēds tiek konstruēts dažādās variācijās. Labākajā gadījumā uzlabo kūtis. Superlielās gremdē ražošanu, mazās to ceļ, bet cilvēks, grozi kā gribi, paliek zaudētājos. Šodienas ferma — mūžīgie caurvēji, aukstumi un gumijas zābaki — slaucēju nolieto līdz pensijai. Pavēro apkārt — daudzmaz normāli var strādāt tajās saimniecībās, kur pa spēkam veidot mikrorūpnīcas, nestandarta iekārtu cehus. Lai radītu tādus mehānismus, ko lauksaimniekiem, nudien, nevajadzētu ražot. Šāda virzība ir «Ādažiem», «Padomju Latvijai» — gan jau vēl kādam. Mēs esam par vāju. Varam vienīgi mēģināt pierādīt, ka elektroapsilde fermās neiznīcinās Icpus, gluži otrādi — tā ir vajadzīga slaucējai, kas līdzīgi jebkuram citam strādniekam grib mazgāties zem siltas dušas un pēc slapjas ganu dienas izžāvēt uzsvārci un zābakus. Cīnoties ar šādām visai prozaiskām un, no malas raugoties, — viegli atrisināmām problēmām, pamazām kļūsti apātisks pret visu notiekošo.

To esmu izjutis pats ne vienu reizi vien, un rodas ieradums attieksmē pret kolhoznieku. Ja redzi, ka viņš izturējis, nav pildījis solījumu aiziet «no verga šances», tad var teikt — Anna vai Jānis gan ir varonis! Iedzīvojies! Tad, zināms, gan Jānis, gan Anna būs palicēji un labākus dzīves apstākļus piedāvājam kādam kantoristam vai speciālistam. Lai arī viņiem par sevi krietni vairāk laika domāt…

—     Valdi? Tev brīvi traktori ir?

—     Jā, un slaucēju vietas arī. Allaž šai sakarā esmu domājis, kālab man jābūt tik lielam humānistam! Kālab kolhozs, par savu naudu būvējies, izmantojis savus celtniekus, nedrīkst brīvi rīkoties ar orderiem! Šobrīd «Baldonē» ir astoņpadsmit dzīvokļi, kuros neviens no iemītniekiem vairs nav kolhoznieks .. . Tātad vismaz astoņpadsmit cilvēki ir pacēluši cepuri kolhozam. Un astoņpadsmit potenciāli spēcīgus mehanizatorus vai slaucējas mēs nevarēsim pieņemt darbā.

—    Jau otro reizi tu ierunājies par slaucējām. Tavs viedoklis par sievietes sūtību?

—     Viņai jābūt mātei. Agronomes, direktores vai slaucējas mežonīgi garās darba stundas, ziedotas valsts labklājībai, nevar neatspoguļoties vairāk vai mazāk novārtā pamestos bērnos. Starp citu, derētu painteresēties par sadzīves nelaimēm laukos. Galvu lieku ķīlā, ka tas milzu procents, kas atspoguļo ugunsgrēkus un saindēšanās gadījumus, kuros cietuši bērni, radies tādēļ, ka «nevedīs tak viņus sūdos iekšā», un mazie bez pieskatīšanas atstāti ieslēgti mājās.

—     Acīmredzot risinājums nav rodams arī diennakts bērnudārzos un ņemšanā līdzi uz kūti? Sociālos jautājumus strauji neizrisināsi — skolu, namu un modernu fermu celtniecība nav vienas dienas darbs. Kāda ir tava, priekšsēdētāja vietnieka, rīcības programma, labi redzot, cik gariem zobiem jaunie kož «Baldones» garozā?

—     Jāspodrina mehanizatora un slaucējas arodprestižs. Pat lielāks rublis vairs nevilina uz laukiem. Ar mehanizatoriem drusku vieglāk — kopš parādījusies komfortablā un augstražīgā vācu tehnika, zēni — braukt un strādātgribētāji atrastos. Slaucējas! Naivi cerēt, ka viņas pievilinās karuseļslaukšanas vai «skujiņas» iekārtas! Viena otra saimniecība fermās ieviesusi darbu dalīšanu: slaucējs—slaukšanai, lopkopējs — mēslu mēšanai. Bet, lai specializētos, nepieciešama virkne priekšnoteikumu. Jāveido saskanīgs kolektīvs ar līdzvērtīgām katra locekļa atdeves spējām un savstarpēju uzticību. Nepieciešami dzīvokļi, kuru mums nav. Tālab beidzamajos gados sākām īpaši cītīgi sadarboties ar vidusskolas audzēkņiem. Puiši pēc vienpadsmitās klases beigšanas saņem lauku mehanizatora apliecību, un tas nav maz. Tomēr profesija. Tiesa gan, mācību gada laikā saimniecība pilnībā zaudē spējīgu speciālistu — autoekspluatācijas inženieri, kas jaunekļus māca, toties aizvadītajās divās sezonās esam vinnējuši trīs jaunus mehanizatorus. Lopkopības pamatus mācot, gan nošāvām buku — ja to sāk devītajā klasē, tad meitenes jau ir īsti profesori. Saskatījušās, kā strādā mammas, ne ar koku nav iedzenamas kūtī. Tā trīs gadus nostrādājām tukšgaitā. Tagad domājam rīkoties savādāk. Sāksim ar saistošo lauku darbos. Jaunāko klasīšu audzēkņus vedīsim iepazīstināt ar zvērkopju, putnkopju arodu. Lai, paķemmējot lapsai kažoku, dzirdinot teliņu, aprūpējot cālēnus, par zemnieka darbu rastos eksotisks priekšstats, nevis nomācoša, iejūgta cilvēka sajūta. Tas mums jāsāk pilnīgi no jauna, jo šogad skolas vadība, nekonsultējusies ar kolhozu, pārkārtoja meiteņu arodmācību — un nu grasās nākamās absolventes padarīt par daiļdārzniecēm . . .

—     Vai tiešām pesimismam ir pamats? Vasara vai rudens, piemājas lauciņos Baldonē allaž var redzēt vecākus kopā ar atvasēm rušināmies pa dobēm . . .

—     Tas nozīmē tikai to, ka jau mazotnē izprasts viens no lielākajiem paradoksiem lauku attīstībā. Cilvēks, labi strādājot piemājas zemē — tirgum, saņem krietni lielāku atlīdzību, nekā tikpat čakli darbojoties kolhoza laukos. Ir kļūdas cenu politikā, vai arī jāsāk domāt, ka sākuši šūpoties ekonomikas pamati… Starp citu, līdzīgas situācijas nav tālu jāmeklē. Piemēram, es, kā saimnieks, tā arī nevaru saprast, kāpēc man kartupeļi jāglabā. Jebkurā gadalaikā par kilogramu man pienākas tikai 12 kapeikas. Ieinteresētība saimniecībās — nulles līmenī, un, ja tu, cilvēks, skaties, kā pūst tas, ko sezonu esi audzējis un aprūpējis, turklāt pūst bez redzama iegansta, kāda gan runa var būt par saimnieka attieksmi!

—     Tavuprāt, stāvoklis tik bezcerīgs?

—     Nozaru darbs pēc saimnieciskā aprēķina var daudz ko mainīt. Katrs kolhoznieks būtu spiests skaitīt savu rubli. Esi lopkopējs un nometi salmu ķīpas auklu zemē! Grābeklim tagad zars pagalam! Maksā ragā! Mehanizatoram slinkums ar roku šķūnim durvis attaisīt, bet, ar traktora degunu verot, tās ielauztas — lai maksā! Ikviena darbības mērķi kļūtu daudz konkrētāki un individuālais darbs neatšķaidītos kopējā atbildībā, kura šobrīd vispār neeksistē. Par to, ka šāda darbības sistēma pēc saimnieciskā aprēķina kolosāli mobilizē cilvēku, turklāt būtiski paaugstina katra atdevi, pārliecinājos Lietuvā, Baisagala saimniecībā. Turklāt lietuviešu kolēģi atzīst, ka izbrīvējies arī garāks atpūtas brīdis.

—     Ko tad cilvēki šajā mirklī grib?

—     Ja nekas netiek piedāvāts un ir dažus gadus nostrādājuši saimniecībā, viņi ierod noslēgtajā lokā (darbs— mājasj un negrib vairs neko. Patlaban, manuprāt, daudzviet kultūras pasākumi ir pienesami uz rokām klāt vai katram kolhozniekam. Pērnruden kombainierus vedām ekskursijā … uz Rīgu. Gandrīz piespiedu kārtā. Mums laimējās. Bija jauka gide, un vīri, to skaitā arī es, vaļējām mutēm klausījāmies stāstu par pilsētas vēsturi… Protams, dumji būtu apgalvot, ka pēkšņi mums paplašinājās redzesloks un tika dots spēcīgs impulss pašizglītībai. Galvenais, kas panākts, — tā ir atpūta. Ražas sezonu laukos veido garas nedēļas bez svētdienām. So īpatnību nespēs izskaust nedz darba organizācijas formas, nedz dzīves apstākļu uzlabošana. Tāpēc gluži saprotams, ka līdztekus saimniecības vadības cīņai par ražu cilvēki cīnās par savām tiesībām — aizmirsties, kaut mirkli izrauties no visa, kas saistīts ar laukiem. Tagad strauji pieaudzis autoīpašnieku skaits, tātad iespējas vairāk redzēt it kā ir .. .

—     Toties tie, kas strādā galvu nepacēluši, saņem daudz . . .

—     Nauda vairs īsto apmierinājumu nedod. Gada prēmijas ikviens gaida kā pašsaprotamu materiālu kompensāciju. Pat kā lieko naudu, kura ātri vien tiek izšķiesta. Kopš pērngada cenšos atsevišķiem, cepuri nost, labiem kolhozniekiem aploksni ar naudu vien nepasniegt. Labāk vismaz daļu summas uzreiz vērst vērtīgā lietā. Spējīgākajai saimniecības jaunajai slaucējai pērn izraudzījām krāšņāko sudrablapsu kažokādas. Domājām, kazi, neaizlaidīs vējā un varbūt pat nākamgad pašūs mēteli . ..

Tā viņš ir. Vēl viens paradokss. Tad, ja veikalos būtu vairāk un dažādāku pārtikas produktu, domāju, ka šņabja pudele zemniekam vairs nekļūtu par to drošāko seifu naudas ieguldīšanai.

—     Mums saruna iznākusi drusku sērīga. Tu allaž esi cīnītājs. Kālab centies urķēt augšā mīnusus, ko saimniecības pašas nerada?

—    Pats taču teici — bez diplomātijas un atklāti. Kas mums palicis nepadarīts, atstāj mūsu ziņā. Taču reiz arī tiem, kas atbild par ražošanu republikā, jāsāk domāt par cilvēku. Citādi, zinies, atkal iznāks putras strēbšana «no apakšas». Mehanizators un slaucēja jau tā ir pietiekami spaidīti…

—     Paldies!

Valdis aizceļoja «Baldones» laukos. Toreiz, kad tikāmies, bija pirmais septembris. Pirms sarunas viņš visai (!) Baldones vidusskolai vadīja Miera stundu. Pilsētā augušais zemnieks stāstīja par labiem un sliktiem bērnu vasaras darbiem, čaklākajiem tika grāmata un puķe, un atšķirībā no citiem gadiem par šo Miera stundu, kas minūtes skaitīja tikai Baldonē, neviens nesmīkņāja. Varbūt tāpēc, ka tik emocionāli runājošs priekšnieks šobaltdien ir retums. Varbūt tāpēc, ka katrs Baldones puisietis zina — Valdis arīdzan šogad par pliku paldies vedīs kolhoznieku bērnus uz Rīgu peldētmācībā un pa vakariem atlicinās mirkli, lai jaunekļus patramdītu groza bumba. Bet tagad, rādās, vienīgajam republikas augstākajā līgā spēlējošajam priekšsēža vietniekam ir citas rūpes. Klāt gada pārskata sapulču laiks. Domāju, varbūt šoziem, pat lieliem vīriem no rajona klātesot, tajā ļaus izteikties arī vietniekam. Nevis no tribīnes slepšus izbīlī mās — sak', lūdzams, Valdi, šoreiz paliec savā vietā!

VALERIJS AGRANOVSKIS

AUKSTAIS NAMS

KADAS PUBLIKĀCIJĀS vesture

Tas notika 1956. gadā. Tolaik strādāju par advokātu, taču biju sācis rakstīt, un žurnāls «Pioņer» aizsūtīja mani komandējumā uz Saratovu. Apmetos viesnīcā «Volna» (vai «Volga»), kādā rūpnīcā vācu materiālu un pēc dažām dienām gatavojos atce|am. Vilciena bi|ete jau nopirkta, mašīna apsūtīta, atlika vienīgi nokārtot formalitātes viesnīcā. Taču tur, pie administratora lodziņa, — pēkšņi negaidīta iepazīšanās, kas nepārprotami ietekmēja manu turpmāko dzīvi, un domāju, ne tikai manu vien.

«Žēl, ka jūs braucat projām!» — tā, vai mazliet citādi, mani uzrunāja administratore. Nezinu, kā tas i.ākas, bet esmu iegaumējis šis jaukās sievietes izskatu — gaišos, krāsotos matus, kas sakārtoti Bābeles torni atgādinošā sasukā. «Es |oti vēlējos, lai jūs palīdzētu kādam cilvēkam.» — «Kas tas par cilvēku?» — tā laikam tiku jautājis, jo viņa norādīja uz gadus desmit divpadsmit vecu zēnu sev līdzās. Cauri ovālajam stiklam es nevarēju lāga saskatīt. Biezas kastaņbrūnas cirtas, vāja sejiņa, iespējams, skumjas acis. Boriss, tā sauca pusaudzi, bija apaļš bārenis, otrās grupas invalīds (kāda nieru kaite) un dzīvoja veco ļaužu pansionātā Saratovas apkaimē. Izrādījās, ka viņš, kā teica administratore, bija pieklīdis viesnīcā. Zēnu šeit žēloja. Viņš ciemojās reizi mēnesī, un viss personāls viņu baroja, aplāpīja un mazgāja drēbes, centās iepriecināt. Projām ejot, puika saņēma dāvanas. Atminos — tas atstāja drūmu iespaidu: viesnīca, kuru es un, domājams, arī pārējie tās iemītnieki uztvēra ka svešu pagaidu mītni, šim bērnam bija vienīgais siltuma avots. Mirklīgā sarunā noskaidroju, ka mēģinājumi ievietot Borisu bērnu namā bijuši neveiksmīgi: bērnus, kas ir invalīdi, tur nepieņem. Man tātad lūdza tikai vienu — palīdzēt iekārtot! Visā sarunas laika zēns nebilda ne vārda, tikai raudzījās uz mani, korespondentu no Maskavas, tā, kā ticīgais raugās uz svētbildi.

Pie durvīm jau gaidīja mašīna, līdz vilciena atiešanai bija atlikušas minūtes divdesmit. Ko darīt? Diemžēl es nenodevu dzelzce|a biļeti kasē, neaizkavējos Saratovā vēl vienu diennakti un pie priekšniecības neaizgāju.

Biju jauns, dzīve šķita vienkārša un dzidra, palūdzu administratorei papīra strēmelīti, uzrakstīju uz tās žurnāla «Pioņer» adresi, savu uzvārdu un pateicu Borisam: «Rakstīt proti? Uzraksti man visu par sevi, bet mēs Maskavā kaut ko izdomāsim.» Un aizbraucu.

Varbūt nedēļu vai mēnesi es viņu vēl atcerējos, pēc tam iegrimu darbā, un Boriss pagaisa no manas atmiņas — atzīstos vaļsirdīgi, lai cik grūti tas nākas. Iespējams, ka turpmākais bija mana grēka izpirkšana.

Kādu dienu juridiskajā konsultācijā, kur es dežurēju, atskanēja telefona zvans. «Pioņer» līdzstrādniece Džana Manučarova lūdza nekavējoties atbraukt uz redakciju. Kāpēc? Atbrau

ciet, tad uzzināsiet. Toreiz žurnāla redakcija atradās kombināta «Pravda» vecās ēkas sestajā stāvā. Steigšus izstaigāju redakcijas telpas, taču tās bija tukšas. Toties galvenās redaktores kabinetā pūlis. Nostājies uz pirkstgaliem, ieraudzīju, ka Nadeždas Iļjinas krēslā, pie viņas galda sēž mans Boriss. Viņš ēda. Baltmaize, cepumi, konfektes, piens. Redakcijas ļaudis, galvenokārt sievietes, klusu stāvēja un skatījās. Viņas jau zināja, ka Boriss ir kājām atnācis no Saratovas. Viņš bija nolēmis neķēpāties ar papīriem, nerakstīt nekādas vēstules. Zēnam bija adrese, un viņš nolēma doties pie tēvoča Valērija Agranovska. Raksturs ne|āva bez maksas izmantot transportu, kas brauca Maskavas virzienā, vai braukt vilcienā «pa zaķi», un viņš trīs mēnešus bija kājām nācis uz galvaspilsētu.

Kamēr kārtoju formalitātes bērnu namā, par viņu, viena otru aizstājot, gādāja žurnāla darbinieces. Tikai vienu reizi man izdevās uzņemt viņu savā mājā. Zēns |oti satrauca manu daudzcietušo māti. Atvadoties no viņa, māte ļoti raudāja. Boriss bija mierīgs, saprātīgs, viņam ne mazākā mērā nepiemita sentimentalitāte, turklāt, lai cik paradoksāli tas nebūtu, zēns bija labi audzināts, taktisks, spartiski pieticīgs — atteicās gan no naudas, gan kūkām. Bet vienu kaislību, kaislību uz fotografēšanu, viņš nevarēja noslēpt. Kaut arī aparāta nebija, visus savus niecīgos ietaupījumus Boriss izdeva nevis par metro vai saldējumu, bet gan par dažādām fiksāžām, attīstītājiem un fotopapīru. Ar lielām pūlēm Nadeždai Iļjinai izdevās viņu iekārtot Kaļiņingradas bērnu namā, kur — dīvaina sakritība —

profilējošais priekšmets bija fotografēšana. Tatad veiksmīgi.

Zēns bija jāaizved uz Ka|iņingradu. Es nevarēju — tieši tobrīd piedalījos kādā lielā tiesas prāvā. Ari žurnāla darbiniekiem nebija va|as. Kādam ienāca prātā sazināties ar Maskavas bērnu pieņemšanas punktu: Boriss jānododot tur, un specializēti pavadītāji viņu «centralizēti» nogādāšot bērnu namā. Tā arī rīkojāmies.

Piektdien, to dienu esmu paturējis prātā, Borisu pavadīja visa redakcija. Viņš bija tīrs, sasukāts, apģērbts jaunās drēbēs, plecos mugursoma. Tajā — jauna «Smena» un fotoķimikāliju komplekts. Mēs iekāpām redakcijas mašīnā — «operācijas» noslēdzošā fāze tomēr tika uzticēta man — un devāmies uz Daņilova valni 22.

Šķiet, stāstījums ievelkas, jo galvenais vēl priekšā. Taču no uzrakstītā neko izsvītrot nevaru.

Mēs atbraucām un apstājāmies pie augstas klostera sienas, kuras augšmalā bija dzeloņstiepļu pinums. Piespiedu zvana pogu. Kļuva redzama «actiņa», uz mums paskatījās «no turienes», tad atvērās smagās, čugunā kaltās durvis. Cilvēks pusmilitārā ģērbā un cepure ar zaļu apmali mūs ielaida iekšā. Mani ieveda vienā istabā, Borisu — otrā, mēs redzējām viens otru caur ovālu lodziņu, gluži tāpat kā viesnīcas «Volna» administratora telpā. Borisu aizveda, es nodevu viņa mantas un dokumentus. Pēc minūtēm divdesmit viņš atkal ienāca blakustelpā, nez kāpēc ar kaili noskūtu galvu, un man tika pateikts: «Atvadieties.» Pa lodziņu pasniedzu viņam roku, Boriss saņēma to savās plaukstās un ilgi turēja. Nē, viņš neraudāja, bet stingri un vērīgi skatījās man acīs. Es pavaicāju, kad zēnu sūtīs uz bērnu namu. Dežurants atbildēja: «Visādi var gadīties, varbūt pēc dienas, varbūt pēc mēneša. Kad savāks grupu, kas jāved tajā virzienā, tad ari nosūtīs.» Vēlēdamies paātrināt notikumu gaitu, nolēmu parunāt ar priekšnieku. Man atļāva ieiet pagalmā un paskaidroja, ka priekšnieks atrodas administratīvā korpusa otrajā stāvā. Viņa uzvārds, šķiet, bija Serovs.

Iegāju iekšējā pagalmiņā. Tas bija īsts klostera pagalms, taču man šķita dīvaini pazīstami gan pusapa|ie restotie logi, gan panīkušais skvēriņš, ko apjoza zems žogs, gan pelēkie celiņi. Pastāvēju, mēģinot iekustināt savu atmiņu, taču tas neizdevās, un es gāju pie Serova. Administratīvā korpusa pirmajā stāvā ieraudzīju garu gaiteni, pa labi un pa kreisi bija durvis. Apstājies gaiteņa galā, nez kāpēc nodomāju, ka trešajās durvīs pa labi būs fotolaboratorija. Tad es paspēru dažus soļus, pacēlu galvu un, gluži kā sapnī, ieraudzīju uzrakstu «Fotolaboratorija». Tikai tagad aptvēru, ka reiz, ļoti sen, jau esmu šeit bijis, un man sažņaudzās sirds.

1937. gada pirmā septembra naktī mani, septiņgadīgu puišeli, un manu brāli Anatoliju, kas bija astoņus gadus vecāks, atveda uz šo namu un atstāja. Es nesapratu, kas notiek, man gluži vienkārši patika straujais brauciens pa naksnīgo Maskavu. Sēdēju mašīnā, piespiedis pie krūtīm savā mūžā pirmo portfelīti, kurā bija penālis, dzēšamā gumija un burtnīcas. Taču ne jau skola mani gaidīja, vismaz ne tāda skola, uz kādu no rīta bija jāiet visiem maniem vienaudžiem. Kad atbraucām, telpā ar uzrakstu «Fotolaboratorija» mani nofotografēja pretskatā un sānskatā, bet kaklā man uzkarināja tāfelīti, uz kuras bija uzrakstīts mans vārds, tēvavārds un uzvārds. Tikpat jocīgi šķita noziest pirkstus ar melnu krāsu un atstāt nospiedumus uz spīdīga papīra; šo rotāju dēvēja par «klavierspēli», un es labprāt spēlēju. Atceros, ka Anatoliju drīz vien aizveda, es paliku ar «tēvoci Mišu», un man sagribējās ēst. Tēvocis atnesa sviestmaizi un vārītu olu. Iespējams, ka šī pirmā nakts neiespiestos atmiņā, ja viņš neuzsistu ar olu man pa pieri. Tēvocis jokoja, taču sitiens it kā atgrieza mani nežēlīgajā realitātē, es ļoti nobijos — sāku kliegt un histēriski raudāt. Šīs bailes manī, pieaugušā cilvēkā, dzīvo vēl šodien.

To visu atcerējos, stāvot administratīvā korpusa garajā gaitenī. Spēji pagriezies, gāju atpakaļ un, neklausoties dežuranta iebildumus, atņēmu viņam kaili noskūto Borisu, savācu zēna mantas, dokumentus, iekāpu mašīnā un aizbraucu uz redakciju. Tur mūsu parādīšanās izraisīja izbrīnu un neizpratni. Vēl trīs diennaktis Boriss pavadīja Maskavā, neko nejautāja, bija kluss un nomākts. Tad kāda no redakcijas darbiniecēm, šķiet, tā pati Džana Manučarova, izrakstīja sev komandējumu un ar vilcienu caur Rīgu aizveda viņu uz Kaļiņingradu.

Stāstījuma pirmo daļu būtībā esmu beidzis. Vienīgi piebildīšu, ka tad, kad mēs ar brāli

pēc kāda laika drīkstējām iet prom no šī nama, bija agrs rīts, tikko sāka braukt pirmie tramvaji un stipri lija. Anatolijs apsedza mani ar saviem svārkiem, lai es nesālītu un nesaaukstētos. Tāpat kā biju nokļuvis šajā namā naktī, nezinot kur, tā arī aizgāju no tā, neredzot, no kurienes. Nekad vēlāk netiku izjautājis brāli par šo namu, un arī viņš nekad nesāpināja mani ar savām atmiņām; acīmredzot mēs saudzējām viens otru.

Beidzot kļūs skaidrs, kālab visu to stāstu. Pēc dažām dienām, nodrošinājies ar «Ļiteraturnaja gazeta» oficiālu norīkojumu, es atnācu uz bērnu pieņemšanas punktu. Mēs savulaik bijām «dzimtenes nodevēju ģimenes locekļi», bet tagad šeit mitinājās likumpārkāpēji, kas nebija sasnieguši astoņpadsmit gadu vecumu, «ceļotāji» un «bēgļi», kas dažādu iemeslu dēļ bija aizmukuši no mājām, pāragri pieaugušas meitenes, kas aizturētas Maskavas stacijās, «paibērniņi», kas bija pazaudējuši vecākus uz ielas vai veikalu drūzmā. Visi šajā iestādē atradās līdz «apstākļu noskaidrošanai», bet pēcāk viņus ekspeditoru pavadībā nogādāja kolonijā, specskolā vai mājās (oficiālais termins: «izsniedza vecākiem»).

Mani uzņēma vairāk nekā piesardzīgi. Aizveda uz nodaļām, kas bija izveidotas pēc vecuma grupām. Gāju majora Serova pavadībā, bet pa priekšu rikšiem skrēja pavecs uzraugs ar milzīgu atslēgu saišķi rokā. Sākumā nepazinu, bet tad — ak! — tēvocis Miša! Viņam bija atlicis gads līdz pensijai. Kad uzrunāju — «tēvoci Miša», viņš izbrīnījies paskatījās manī; šis cilvēks bija palicis manā atmiņā, es viņa — nē. Tēvocis Miša slēdza vaļā un ciet visus stāvus un durvis, kur mēs gājām; vēl pamanīju, ka, skrienot garām aizrestotajiem logiem, viņš ar rokām automātiski pārbaudīja, vai restes nav aizzāģētas.

Istabās bērni sēdēja uz krēsliem, kas bija izvietoti krievu «P» burta veidā, rokas noliktas uz ceļiem. Kad ienācām, viņi tūlīt lēca augšā un uz Serova «esiet sveicināti» atbildēja ar īsu, rējienam līdzīgu izsaucienu, pirms tam ievelkot krūtīs gaisu uo izturot pauzi, apmēram tā, kā karavīri parādē pirms sveiciena: «Esiet sveicināti, biedri Padomju Savienības maršal!» Otrajā nodaļā, kas kādreiz bija manējā, arī tagad dzīvoja septiņgadnieki. Ar Serova atļauju pajautāju: «Bērni, kā jums klājas?» Viņi ievilka gaisu un, Serovam par gandarījumu raugoties gan nevis uz mani, bet uz majoru, draudzīgi atbildēja: «La-a-bi!» Bija pusdienas laiks, viņus nostādīja ierindā un — «mierā, soļos marš!» — aizveda uz ēdamtelpu.

Es atcerējos: mūs modināja septiņos no rīta un miegainus — «mierā, soļos marš!» — tāpat ierindā veda no guļamistabas uz grupas telpu — uzvilkt bikses. No turienes uz ateju — «soļos marš!» — ierindā un stingri pēc grafika piecas reizes dienā, gribi vai negribi — ej, atsevišķi nelaidīs. Pēc tam — «mierā, soļos marš!» — mazgāties. Un tā no rīta līdz vakaram, otram pakausī skatoties.

Gan toreiz, gan tagad — nebērnišķīgs, smags, slimīgs klusums. Nav pat klusas murdoņas. Ir satriecoša, bērniem neraksturīga disciplīna. Pie loga stāvēt — nedrīkst. Pārlikt kāju pār kāju — nedrīkst. Vakariņās deva siļķi, vēlāk gribas dzert, bet — nedrīkst. Un jautāt, kāpēc nedrīkst, ari nedrīkst. Nekādu nodarbību, nekādas izklaidēšanās: ne pulciņu, ne sporta sekciju, ne mācību, visu dienu jāsēž, rokas uz ceļiem, viens lasa Bubennova «Balto bērzu», pārējie klausās. Pēkšņi atveras durvis, ienāk uzraudze: «Kas grib mazgāt tualeti?» Roku mežs: «Es! Es! Es!» — «Kāda strādātgriba!» — saka Serovs. Pēc tam «manu» nodaļu aizved pastaigā, viņi iet garām tēvocim Mišām, un viņš, skaitot bērnus, tāpat kā kādreiz mūs, jokojot sit ar savu smago roku pa pakaušiem; «Pirmais! Otrais! Trešais! …» Pa visu laiku, ko mēs ar Anatoliju pavadījām šinī namā, ne reizi neredzējāmies, mūs tīšuprāt veda staigāt dažādās stundās.

Ja viens smejas, bet otrs raud, ja vienam mati sasukāti uz augšu, bet otram uz leju, tā ir nekārtība. Pieņemšanas punktā no visiem tiek prasīts viens: nekādu individuālu izpausmju, nekādas ārējas vai iekšējas atšķirības. Atbrauc jauniņais, viņu uzreiz «uz nullīti». Tādus plikgalvjus neatšķirsi ne pēc vecuma, ne pēc rakstura, pat ne pēc dzimuma. Tur joprojām reizi mēnesī puikas uz pirti ved uzraudzes, bet meitenes — uzraugi. Arī sodi palikuši tie paši vecie. Ja krēsli nav nolikti taisnās līnijās, bērniem trīsdesmit vai četrdesmit reizes var likt piecelties vai apsēsties. Klostera pagrabā iekārtotā klubā reizi ceturksnī mums rādīja kino. Tagad rāda divas reizes mēnesī, taču par nodarījumu, tāpat kā mūs, līdz ar citiem ved uz zāli un visu seansa laiku liek stāvēt ar muguru pret ekrānu. Tā es klausījos, attīstīju savu dzirdes atmiņu un vēl šodien atceros skaņas no «Džulbarsa» un «Saplēstajiem zābakiem». Tagad, stāvot ar muguru pret ekrānu, varēja klausīties «Kubaņas kazakus». Bet, kas ir «makaroni» — to gan nezināju, manā laikā «makaronu» nebija. Tā saucas sitiens ar plaukstas malu pa kaklu. Par disciplīnas pārkāpšanu joprojām draudēja karceris: divas līdz piecas dienas gultā bez segas un spilvena, vientulībā, ar šķīvi zupas un gabalu 'maizes. Bēgšana neiespējama — bija pat iekšējā apsardze. Pēdējos trijos mēnešos pirms manas ierašanās — divi pašnāvības mēģinājumi.

Ritēja 1956. gads, partijas XX kongress jau bija noticis, bet šeit divdesmit gadu laikā nekas nebija mainījies. Serova kabinetā uz galda es ieraudzīju masīvu rakstāmpiederumu komplektu, kurā ietilpa arī čugunā liets Staļina krūšutēls. Majora un ģenerālisimusa galvas bija gandrīz vienāda lieluma, un, kad Serovs sēdēja, šķita — viņu starpā risinās dialogs. Pa labi, pie sienas virs majora galvas — milzīgs pulkstenis koka ietvarā, ar spožu vēdekli apelsīna lielumā. Nedz krūšutēlu, nedz pulksteni, nedz apelsīnu es neatcerējos, jo nekad agrāk nebiju bijis šajā kabinetā. Teikt, ka pulkstenis gāja precīzi, bet laiks stāvēja uz vietas, būtu triviāli, ja vien tā patiešām nebūtu.

Es uzrakstīju rakstu, kura dominante bija doma, ka par tikumisku var uzskatīt tikai tādu sabiedrību, kurā bērni jūtas kā bērni, lai kādi notikumi risinātos. Raksts saucās «Aukstais nams». Atceros tā sākumu: «Man bija lemts trīsreiz tikties ar šo namu, lai dievs jūs atpestī pat no vienas šādas tikšanās …» Materiālu salika, slejas arī tagad ir manā arhīvā, taču dažu apsvērumu dēļ nenodrukāja. Tomēr ar «Ļiteraturnaja gazeta» galvenā redaktora toreizējo vietnieku Valēriju Aleksejeviču Kosolapovu mēs aizbraucām uz PSRS Prokuratūru, mūs pieņēma ģenerālprokurora pirmais vietnieks. Drīzumā tika izveidota komisija, kuras sastāvā bija prokuratūras, VĻKJS CK, Izglītības ministrijas pārstāvji un ari es. Bērnu pieņemšanas punktā strādājām veselu mēnesi. Pēc tam bija tiesa: trijiem uzraugiem un vienam ekspeditoram piesprieda īslaicīgu cietuma ieslodzījumu. Serovs saņēma stingro rājienu. Viss noklusa.

Tieši pēc gada, šoreiz avīzes «Izvestija» uzdevumā, atkal devos uz bērnu pieņemšanas punktu. Karcera sienas un logu restes bija nokrāsotas maigi zilas. Meitenes uz pirti tagad veda uzraudzes sievietes, zēnus — vīrieši. Četru notiesāto vietā šeit strādāja citi cilvēki, mani iepazīstināja ar jauno uzraudzi, kuru bērni jau bija paspējuši iesaukt par «vienpadsmitmetrinieci»: kad viņa sita «makaronus», cietušais lidoja futbola soda sitiena attālumā. Manā klātbūtnē viņa, protams, nevienu neaiztika, taču nejauši redzēju, kā viņa piegāja pie lielmutaina gadus astoņus veca puišeļa, lai izteiktu, iespējams, pilnīgi nevainīgu aizrādījumu, bet viņš ar pierastu kustību pacēla rokas, kā aizsargādams galvu no sitiena. Par šo lielmuti man stāstīja, ka viņš pilnīgi apgāžot visus negatīvos uzskatus par šo iestādi; reizes desmit bēdzis no mājām un, gluži kā magnetizēts, pats allaž atgriezies Daņilova vaļņa 22. numurā. Katru reizi iebiedēšanas nolūkā zēnu uz trim diennaktīm ievietoja karceri, pēc tam viņš pāris mēnešus dzīvoja šeit — kamēr sazinājās ar viņa vecākiem Tjumeņā un komplektēja grupu, kas bija jāved tajā virzienā. Pēc tam ekspeditoru pavadībā puišeli sūtīja uz mājām, bet pēc pusgada viņš atkal atgriezās bērnu iestādē. Aizvedu lielmuti sāņus, pietupos, paskatījos viņam acīs un vaicāju: «Vai šeit ir labāk nekā mājās?» Viņš gari un saraustīti nopūtās, arī paskatījās man acīs un čukstus atbildēja: «Nūja, šeit dod cepumus.» Es papildināju pirmo rakstu, pārlaboju pirmo teikumu. Tagad tas sākās tā: «Man bija lemts četrreiz tikties ar šo namu, lai dievs jūs atpestī pat no vienas šādas tikšanās …» Arī šo rakstu nenodrukāja, taču mums vēlreiz izdevās izveidot komisiju.

Esmu aizgājis tālu no Borisa, bet drīz pie viņa atgriezīšos. Atgriešanās būs bēdīga, tālab novilcināšu šo brīdi.

Daņilova valnī mani sagaidīja apmēram tā, kā pārtikas veikalā sagaida revidentu: ar bailēm un nepatiku. Kad komisija bija beigusi savu darbu, es pabiju «dziesmu svētkos», kas notika pagraba klubā. Kori ierindā izveda uz skatuves, viņi bija kādi piecdesmit cilvēki, visi kā viens noskūti «uz nullīti», Serovs man lielīgi pačukstēja, ka tādu masveidību es nesastapšot nevienā citā skolā, un viņi sāka dziedāt «Būhenvaldes zvanu» — tas bija kaut kas pretdabisks, neiedomājams. Es no jauna papildināju rakstu. Un tad, pēc diviem gadiem, atkal atnācu uz šejieni, tagad mani sūtīja žurnāls «Junostj». Un vēlreiz — pēc pusotra gada. Beigu beigās rakstu nodrukāja 1966. gadā. Pēc desmit gadiem. To iespieda «Komsomoļskaja pravda», un tas pilnīgi pamatoti būtu varējis sākties ar vārdiem: «Man bija sešreiz lemts tikties ar šo namu …»

Es viņus tomēr pievārēju.

Gadu iepriekš mēs ar Anatoliju apbērējām māti. Viņai bija adresēta Borisa beidzamā vēstule. Viņš jau sen bija izaudzis no bērnu nama iemītnieka vecuma, apguvis fotogrāfa profesiju, strādāja Kaļiņingradas universālveikalā «Majak» — noformēja vitrīnas un zāles. Boriss rakstīja manai mātei, ka viņa dzīve veidojoties pilnīgi pieņemami, vienīgi dažreiz sāp nieres, iznākot gulēt slimnīcā. Bet par bērnu pieņemšanas punktu viņš vairs ij nedomājot — tā laikam bija atbilde uz kādu mātes jautājumu. Visu savu laiku viņš veltot darbam un jaukajai meitenei Gaļai, kuru izvirzot sekcijas vadītājas amatam. Viņas uzvārdu neesot vērts rakstīt, tāpēc ka universālveikala pārdevējas saucot viena otru vārdā, pievienojot nodaļu, kurā strādā. Skanot jocīgi, gandrīz tāpat kā Fenimoram Kūperam: Džons Vanaga nags, Taņa Vīriešu apģērbi, Vera Galvassegas, bet, lūk, viņa — Gaļina Saimniecības preces. Tad vēl daži vārdi man: atbrauciet, tēvoci Vaļera, te jums būs, par ko rakstīt…

Uzraugi raksta publicēšanas brīdī jau bija atlaisti, tos nomainīja «audzinātāji». Majoram Serovam nācās atstāt amatu. Bērnu pieņemšanas punkts tika nodots Izglītības ministrijas pārziņā, lai gan tas joprojām palika Iekšlietu ministrijas darbinieku redzeslokā. Tagad uz turieni devās praksē pedagoģijas augstskolu studenti. Karcerus slēdza. Ieviesa normālas mācības, kā skolā. Organizēja darbmācības stundas; meitenes šuva, zēni izgatavoja kastes, mazuļi līmēja aploksnes. Krasi uzlabojās bērnu ēdināšana, ne jau tāpēc, ka iedeva vairāk naudas, bet gan tāpēc, ka sāka sekot tam, lai tik

daudz nezagtu. «Nodaļas» pārdēvēja par «vienībām». Neteikšu, ka aina būtu kļuvusi ideāla, ka šis nams pēc kosmētiskā remonta būtu pārtapis par sanatoriju, taču bija jūtama virzība uz ko labāku, un arī es vēl nebiju padevies.

ILUSTRĀCIJAI IZMANTOTI KADRI NO BALTKRIEVU MĀKSLĀS FILMAS «LIECINIEKS»

1968. gada novembrī Sverdlovskā, uz kurieni «Komsomoļskaja pravda» nosūtīja komandējumā, mani pieveica pirmais infarkts, un pusotru mēnesi es pavadīju vietējā slimnīcā. Pēc tam mediķa pavadībā devos uz Maskavu. Mūsu kupejā bija vēl viens braucējs, šķita, tieši par viņu Jurijs Oļeša rakstīja, ka viņš «dziedāja pat klozetē»: aptuveni manos gados, fiziski ļoti spēcīgs, ar cietu «ezīti» uz lodveidīgās galvas, viņš man atgādināja vai nu pirmo piecgadu laika valdības locekli, vai pazīstamu polārlidotāju, kura portretus drukāja pirmskara avīzēs. Viņš bija neiedomājami darbīgs, katrā pieturvietā skrēja ārā no vagona, trokšņaini izsaiņoja un atkal iesaiņoja kādam paredzētas dāvanas un smēja. Viņš bija zināma Sverdlovskas tresta vai apvienības direktors, brauca uz Maskavu «izsist» limitus, bija pilnīgi pārliecināts, ka «izsitīs», — varēja viņu apskaust neizsīkstošā optimisma dēļ. Viņš bez mitas runāja. Reiz pajautāja, kas es esot pēc profesijas. Atbildēju, ka žur

nālists. Tad kaimiņš ar lepnumu bilda, ka arī viņš ir bijis personīgi pazīstams ar žurnālistu. Apvaicājos, ar kuru, un viņš pavēstīja — ar «pašu Agranovski». Kad pozitīvi izsakās par Agranovski, manī uzreiz sarosās ģimenes pastarīša komplekss, tāpēc uzslavas vienmēr attiecinu uz tēvu vai brāli. īsi sakot, es precizēju: ar Anatoliju? Kaimiņš atbildēja: «Nē, kāpēc? Ar Vaļeru!» Apjuku un nomurmināju, ka sarunas biedru redzu pirmoreiz, bet «Vaļera» — tas esmu es. Viņš ārkārtīgi satraucās, sāka mani vētraini apskaut un nezin kādēļ mēģināja pacelt no guļvietas. Feldšeris ar grūtībām viņu atturēja. Kaimiņš pieprasīja, lai es vērīgi viņā ielūkojoties, jo mēs taču esam gulējuši, kā viņš izteicās, «uz vienām nārām». Uzmanīgi ielūkojies, es sapratu: tas taču ir Vasja Blīhers, leģendārā Sarkanās Armijas komandiera dēls, un mēs patiešām bijām draudzējušies tajā nolādētajā bērnu iestādē vairāk nekā pirms divdesmit gadiem.

Tikko izrakstījies no slimnīcas, tūlīt pat devos uz Daņilova valni, iepriekš sazvanījies ar jauno priekšnieku, kuru tagad dēvēja par direktoru. Mani sagaidīja sieviete pāri pusmūžam ar universitātes nozīmīti pie svārku atloka. Jau sākumā sapratu, ka viņu visvairāk satrauc cēloņi, kuru dēļ bērni kļūst par bezpajumtniekiem. Kad mūsu saruna tuvojās beigām, viņa pajautāja: «Atvainojiet, vai Faņa Agranovska nav jūsu radiniece?» — «Tā ir mana nelaiķe māte, un tad?» Viņa klusējot izņēma no nobružātas somiņas nodzeltējušu fotogrāfiju, uz kuras kāds man nezināms amatieris bija iemūžinājis divas jaunas skaistas sievietes. Uz pelēka sienas fona. Vienādos svītrainos apģērbos. Viena bija mana māte, otra — sarunu biedrene.

Loks noslēdzās.

Vēl daži vārdi par Borisa likteni. Kad vairs nesaņēmu no viņa vēstules, nosūtīju oficiālu pieprasījumu universālveikala «Majak» direkcijai, taču, pirms saņēmu atbildi, pienāca vēstule no Gaļinas. Meitene rakstīja, ka Boriss pēc kreisās nieres rezekcijas nodzīvojis apmēram nedēļu. Viņš apglabāts Kaļiņingradā.

Brīdi paklusēšu. Šīs rindas ir grūti nākušas.

Bērnu pieņemšanas punktā vairs neesmu bijis. Dvēsele pretojas. Zinu tikai to, ka pirms gada vai diviem tā pārcelta uz citu vietu, kaut kur Piemaskavā, bet «aukstā nama» vietā pilnā sparā rit restaurācijas darbi: sākusies Daņilas klostera atjaunošana.

Varbūt, ka tas ir uz labu.

1956,—1986. g.

DAKTERE

Jauns mans pacients vai vecs, bet, ja pratis noturēties kaut gadu un pēc pirmās noraušanās ir atkal klāt, esmu vinnējusi. Vinnējusi arī tad, ja kādam pa ilgiem laikiem pirmā izlasītā grāmata bijusi «Džons Miežagrauds».

JAUNIŅAIS

Dakter, es nelasu. Grāmatas raksta tikai

muļķības. Nemelo pasakas. Man dikti patīk

par sivēntiņiem un vilku. Tur teikts, ka viens ir nulle, bet visi kopā — vol

VECTETIŅŠ

Dakter, nepateicu, kādēļ šeit iespruku. Kreņķi darbā taču nebija… Vakar Maskavas forštates vārtu rūmē no rīta par astoņiem rubļiem pirku četrus «Bērziņus». Riņķī klīda viens korišs, ja nebūtu tik noplucis, palīdzētu. Pēcpusdienā, pirms bodes vēršanas, viņš, rindā stāvot, nokrita!

GINTS JANSONS

KAS MĒS ŠEIT ESAM?

DAKTERE. Katram daudzmaz godīgam cilvēkam dzīvē un darbā esot mērķis — programma, vai. Sākot strādāt stacionāros, man tādas nebija. Gribēju saglābt cilvēkus, bet, kas īsti darāms, ko vēlos panākt — nesapratu … Naivi iedomāties, ka esmu tādēļ, lai slimniekiem iestāstītu, cik slikti un apkaunojoši ir dzert (to kā no ābeces jums nolasīs ikviens pacients), banāli apgalvot, ka dakteris ir mesija, kas pilnībā izārstēs visus greciniekus. Sapratni deva mans paziņa — nīgrs, džeklondoniskas dabas psihopāts, kārtējo reizi grasoties kāpt uz korķa. Aizbraucu pie viņa. Vīrs stāv kā klints, polšs rokā un manī nemaz neklausās. Kad pudele jau vaļā, istabā iečāpoja ņūfaundlendietis, vēl drūmāks kā saimnieks, un, kaut glābšanas akcijai pirms sprīža atmetu ar roku, tomēr izdvesu:

—    Paklau? Ja dzersi, ko teiks tavs suns?

Jautājuma iedarbe sagrāva manas visutopiskākās cerības. Vīrs atgādināja mietpilsoni pēc «Asinsainas» noskatīšanās. Sēdēja, galvu sakampis ķetnās, caur pieri lūrēja uz suni, un es bez sirdsapziņas pārmetumiem šņabi izklunkšķināju izlietnē. Ņūfaundlendietis izrādījās vienīgā būtne pasaulē, pret ko mans klaidonis un avantūrists saglabājis mīlu un bijāšanu! Šī, varbūt ne spīdošākā, epizode ārsta praksē apskaidroja. Es, narkologs, šeit strādāju, lai tais trijos četros mēnešos, kas pacientam jānodzīvo stacionārā, katram mācētu pateikt — kāpēc konkrēti viņam labāk ir nedzert!

Cita lieta, vai man viegli to iegalvot. Zināt, kam visplānāk klājas, nokļūstot cietumā? Milicim? Uzminēts, taču trāpītu desmitniekā ar piebildi — un narkologam. Pašai gan pārliecināties nav izdevies, toties no bijušajiem kroņa maizes ēdējiem informāciju par šo tēmu esmu uzklausījusi vismaz desmit sīvākajiem ienaidniekiem domātās devās. Neļaunojos. Profesija patiesi nav aizraujoša un populāra. Mazākas izredzes šķiroties no pacientiem saņemt ziedu vai riktīgu rokas spiedienu. Tiekoties ar manas brālības pārstāvjiem, slimniekiem jāatceras daudz tāda, ko labprātāk neatminētos, un reizumis ārstēšanā jāsastop brīvprātīgā piespiedu metode. Tādēļ ari kopš pastāv narkoloģiskie stacionāri, pastāv arī sabiedriskā doma — kas neprot kaulus lāpīt, bendē veselību dzērājiem! Turklāt saņemot izcili lielas piemaksas. Nupat gan saskrējos ar senneredzētu kursa biedru, ķirurgu traumās. Uzzinājis, kur strādāju, viņš līdzjūtīgi plāja man pa lāpstiņām, pūta un atzina — pat divas algas viņu stacionārā neiedzītu. Domāju, kolēģa vērtējums ir objektīvāks par sabiedrības viedokli un norāda, ka narkologa baltais virsvalks nav tādēļ, lai slēptu dumju dakteri. Pēdējā laikā labiem ārstiem sazin kāda joda pēc jākļūst par sabiedriskiem darboņiem un organizatoriem. Lasot šīs rindas, noteikti pieminiet manus kolēģus perifērijā. Viņi klupdami krizdami ar galvu lauž mūrus, organizējot bezalkoholiskās jauniešu kafejnīcas un atpūtas vakarus, cīnās ar skaitliski varenajām,

bet idejiski nabagām žūpības apkarošanas komisijām un dragā pagrīdē nogājušo narkoioģisko posteņu bastionus. Dzīve ir sūra. Kad redzi — astoņas stundas par īsu, lai iepazītu visus trīsdesmit pacientus, turklāt pa tam lāgam esi saņēmis brāzienu no priekšniecības, jo strādā neefektīvi, tad proties vien saprast — narkologs ir tas stabilākais glābšanas riņķis grimstošajai sabiedrības da|ai, un ņem vēl kādas stundas ārsta zvēresta pildīšanai klāt. Mēs bieži runājam par savu nepateicīgo arodu viesībās, godos un retajos izbraukumos. Tālab mūs uzskata par maķenīt aprobežotiem. Bet kad lai apspriežam savas problēmas? Atšķirībā no atturības veicinātājiem, kuri savstarpēji uz nebēdu villojas vai katru mēnesi, mēs tupam katrs savā kaktā un gudrojam varbūt citur jau sen izdomātu domu! Tagad, narkologa gānīšanas laikā, jo vairāk gribas pamest skatu sabiedrības attīstības un dzeršanas evolūcijas nesenā pagātnē, un pavisam jauki k|ūst sirdij, kad atceros — arī narkologs reiz bijis cilvēks, kurš strādājis ar tā saucamo perspektīvu! Viens no nozīmīgākajiem trumpjiem ir

rokās republikas galvenajam narkologam Strazdiņam. Pirms desmit gadiem viņa auklējums — brīvprātīgās atturības veicināšanas biedrības statūti un darbības programma iegūla Veselības aizsardzības ministrijas šūplādēs un dienas gaismu ieraudzīja tikai tagad — pārprastas ažiotāžas veidā! Nogaidīšana un kūņošanās uz vietas nogalina ārstu. Tāpat kā jebkuru citu cilvēku …

JAUNIŅAIS (ienākšanas pirmajā dienā). Man ir astoņpadsmit gadu. Sāku dzert, kad izsvieda no skolas un astoto klasi vajadzēja pabeigt laukos. Klasē bijām pieci čaļi, metām visi. Iegaršojās. Tik, cik tolaik vajadzēja naudas, ar vecāku doto pusdienām atliektiem gaiiem pietika. Tad mācījos profenē. Tur ari kompānija nebij jāmeklē. Nesanāca ar ča|iem, varēja kopā ar meistariem sadzert. Sakāvos, nācās pāriet viengadīgajā grupā. Tagad esmu autoelektroatslēdznieks, bet draņķīgs, jo, kad citi mācījās, es dzēru. Varu viens pats trīs polšus izkniebt! Bet, kad sametos, kļūstu dumjš. Pēdējoreiz pat. Mostos — nekā neatceros, rokas un krūtis sagraizītas. Viss vienās asinīs. Naža man nav, skatos — uz galda dakšiņa … Domāju, nu gan ziepes. Jānāk vien šurp.

Pirms manis te ārstējās pazīstams čalis. Satiku uz ielas, nepazinu — svaigs un apprecējies. Tagad neņem nemaz. Laikam tomēr palīdz. Ierados, cerēju ieraudzīt kriminālākos purnus. Nekā, cilvēki kā cilvēki — satiekot neiedomāsies, kas par putnu katrs ir. Vienīgi — baigs laiks šeit jānonīkst, domāju — ar sevi ātrāk tikšu skaidrībā. Līdz šim visu esmu radis izlemt pats. Arī dakterei pārāk neuzticos, viņa taču strādā kā pie konveijera — viena pret šito baru. Kā gan var katram ielīst iekšā un pateikt, kādas zāles vajadzīgas … Tikai nepārprotiet — tur, ārā, es nespētu pats apstāties. Man draugi ir dzērāji, un tādēļ baidos parādīties savā pilsētā. Redzēs, varbūt, kad viss beigsies, mukšu prom. Citādi mani katrs sinītis pirkstiem norādīs. Dakterei nupat pateicu — lai par mani neraizējas, uz mājām neskriešu un atvaļinājumu nedīkšu. Ja senči vai skuķi gribēs mani redzēt, paši atbrauks. Tagad, lai tiktu uz kājām, galvenais ir griba. Pēc iznākšanas laukā sākšu dzīvot — man būs mašīna un māja. Kāpēc lai godīgi nemēģinātu dabūt to gatavu, ja mocim sakrāju ar

visu dzeršanu? Tagad tik jāiztur. Cietums šis nav, slimnīca kā slimnīca, un uz galvas neviens nekāpj. Nezinu, ko sadarīšu pēc darba. Šahu un dambreti nespēlēju, zole man netīk. Nelasu. Grāmatās viss ir muļķības, tad jau labāk klausīties pasakās — taisnības un laimes vairāk … Kas ir laime? Vieniem — dzert, otriem — nedzert!

VECTĒTIŅŠ (ari ienākšanas pirmajā dienā). Brīnos, goda vārds, brīnos, kā prātiņš galīgi nav nodzerts! Ārstējos taču jau divdesmit otro reizi, esmu izbraukājis visu Latviju, četras reizes būts Olainē, un, cauri tām šķīstītavām ejot, domāju — nu gan ir pēdējā reize … Mani pazīst visi «Gaiļezera» dakteri, es savukārt vārdā saucu vai katru trešo republikā praktizējošo narkologu un aiz muguras tieku dēvēts par staigājošo narkoloģijas vēsturi.

Tagad, četrdesmit sešu gadu vecumā, esmu vecākais palātā. Trīs no septiņiem man varētu būt dēli… Kad pirms divdesmit pieciem gadiem ārstējos dullo mājā, mani, puišeli, visi kā astoto pasaules brīnumu apskatīja. Tagad, paskat, ņem iekšā pat skolniekus! Es gan labāk šiem ar celi pa dibenu. Vismaz atrastu viņiem citu vietu. Retais no jaunajiem ir izcili gudrs,

no jaukas ģimenes un bez īpaši vārīgiem kompleksiem. Visvairāk taču nāk puikas, kuriem trūkst pamata zem kājām, es ar savu aizvēsturisko izglītību par viņiem esmu gudrāks. Vismaz zinu, kad dibināta Rīga un no kā taisa šņabi. Bet viņi taču neapjēdz, ka ir totāli padzēruši. Tie, kas apjēdz, domā, ka, ieradušies šeit, jau izdarījuši visu. Pēkšņi smadzenes sāks strādāt un kājas pašas nesīs garām bodei. Bet tā notiks tikai ar katru desmito, varbūt — divdesmito. Lielākā tiesa šeit ātri iedzīvojas, un nonīkst apjauta — kāpēc īsti atnākuši. Jo katru vakaru te darbojas «kontrpropagandas» pulciņi. Par ko tik nestāsta! Kā meitās iets, kā klājies gultā, kas dzerts un kā pēc tam bijis milicijā … Arī es esmu daudz kam gājis cauri, ir provēta pārdzīta politūra un trīskārtīgais, bet, ar jaunajiem runājot, turu muti. Tik vien

pasaku — ja būs sekmīga, tad otrā reize. Pēc pirmās visi zaļknābji, ko pazīstu, norāvušies no saites. Ja padsmitniekus salādētu atsevišķā korpusā, varbūt ietu labāk. Bet šobrīd es vismaz pārdesmit puišus varu parādīt, kam pirmais piegājiens bijusi vislabākā skola, lai iemācītos likt punktu ar surogātiem. Nesaprotu, no kā jaunie mūk, rīdami draņķus un špricēdamies. Kompānijā šļuku paņemt ir patīkami, bet šie — katrs pa kaktiem un tad staigā kā koka dieviņi. Pat durvīs netrāpa. Ja vēl šņabim naudas nepietiktu! Bet vecāki taču diendienā stiepj šurp mandarīnus un vistas… Pie manis gan neviens vairs nenāk. Netic, ka tikšu uz pekām. Es gan vēl pacīnīšos. Pēc trim mēnešiem atstāšu Rīgu un laidīšu pie tēva. Viņam ir viensēta, un tur man neviens klāt netiks.

LAURA FILICA FOTO

Sveicināti!

Rakstu Tev pirmo reizi un laikam arī pēdējo. Vienkārši šodien uzzināju par jaunā jaunatnes žurnāla «Avots» iznākšanu jeb tapšanu. Tas viss ir baigi skaisti, bet es tomēr nezinu, kāpēc tāds žurnāls ir vajadzīgs — gan «Liesma», gan arī «Zvaigzne» un «Padomju Jaunatne» publicē visādus jauno autoru rakstus, stāstus un citus garadarbus. Arī grāmatas iznāk. Neko jaunu taču par jaunatni uzrakstīt nevar. Parasti stāstos viņš viņu mīl, viņa viņu ne, viņš ir no nabadzīgas ģimenes, beigu beigās viss ir baismīgi sarežģīti, sirdssāpes, tikai kam tas vajadzīgs? Var jau palasīties, tikai kāds no tā labums. Man tas neko daudz nedos. Arī dzīvē, šaubos, tādi stāsti man diez vai palīdzēs.

Un vēl. Cik daudz TV ir runāts par to, ka jaunatnei vajadzīgs žurnāls par mūziku. Beigsim varbūt beidzot nopelt ārzemju ansambļus, kuri tomēr ir galvastiesu augstāki nekā mūsējie. Mūsu žurnālos ir loti, ļoti maz par tādiem ansambļiem kā «ZZ Top», «Queen», «ACfDC», par Rodu Stjuartu un Deividu Boviju. Paldies Agnim Budam par to, ka es tikai šodien uzzināju, ka «1981. gada 1. augusta pusnaktī MTV startējusi ēterā ar grupas «The Beatles» lenti «Video nogalināja radiozvaigzni»». To noteikti vajadzētu nosūtīt Polam Makartnijam, jo viņš to noteikti nezin. Starp citu, ar dziesmu «Video Killed The Radio Star» ēterā startēja ansamblis «The Buggies». Tas tā. Un arī tas ir ļoti pareizi, ka pasaules pirmā lieluma zvaigzne Z. Liepiņš diezgan atzinīgi izsakās par kaut kādu Brjūsa Springstīna plati «Born in the U.S.A.».

Palasiet kaut vai to pašu čehu žurnālu «Melodie». Vai var salīdzināt to informāciju, kas ir šajā žurnālā, piemēram, ar mūsu «Liesmas» informāciju.

Ceru, ka kaut kas paliks prātā.

KĀRLIS 21,5

Rīgā

—     Sveiks, Nik! Kā jūties, sagaidot 1987. gadu?

—            Kā vienmēr gaidu. Tāds ir mākslinieka liktenis. Gaidu Santaklausu, gaidu rollroisu no autoservisa, gaidu iznākam jauno disku, gaidu savu vienīgo un īsto meiteni.

—           Nik, tu varbūt esi dzirdējis, ka pie mums Rīgā sāk iznākt žurnāls jaunatnei.

—           Žurnāls jaunatnei? O, tas ir brīnišķīgi! Es jūs baigi apskaužu. Tātad varēs publicēt visādus jauno autoru rakstus, stāstus un citus garadarbus. Tas taču ir velnišķīgi interesanti! … Es parakstos.

—           Diemžēl, Nikolas, mums tevi jāapbēdina. Parakstīties uz žurnālu «Avots» var vienīgi mūsu republikas iedzīvotāji.

—     Es maksāju! Sterliņos, dolāros . . .

—     Koļa, ne viss ir nopērkams par naudu.

—     (Necenzēts internacionāls izteiciens.)

—            Jā, — piekrita mūsu korespondents, — tā mēs te dzīvojam. Priecājamies, ka arī tu priecājies par jaunā žurnāla iznākšanu.

—           Un kā vēl, zēni. Šis žurnāls taču nenoliedzami dos jaunu impulsu jaunatnes audzināšanā un latviešu estrādes mūzikas tālākā propagandā.

—     Tātad tev nav sveša latviešu estrādes mūzika!!!

—           O, Yes P'e mums to pazīst visi. It sevišķi Baldones kultūras nama grupu. Dažs labs vecais buks krīt panikā. Pēdējā laikā itin nopietni runā par Zemgales stilu kā jaunu virzienu. Tikai neļaujiet pankiem viņus apcelt.

—     Varbūt vēl dažus vārdus par šo mums tik tuvo tēmu?

—     Raimonds Pauls, Raimonds Pauls, Raimonds Pauls . . .

—           Nik, Rīgā ir daudzi tava talanta patiesi cienītāji. Starp viņiem arī Kārlis, kuram jau divdesmit viens ar pusi.

—     Nosūtu viņam savu autogrāfu!

—           Ko tu gribi vēlēt visiem pārējiem mūsu lasītāju tūkstošiem?

—           Tā turpināt! Sveiciens Zigim Liepiņām un vecajam jaunā viļņa liriķim Edžum Liepiņām!

(Pēc tam kad žurnāls jau atradās tipogrāfijā, rietumu presē parādījās neliela informācija, kurā Niks Keršovs, nepārprotami biznesa aprindu ietekmēts, paziņoja, ka nekādu interviju žurnālam «Avots» no Rīgas viņš nav sniedzis. Uz ko ar zināmu pašcieņu atbildam, ka nekādu interviju no viņa arī neesam saņēmuši.)

Sveiki, Kārli Divdesmitviensarpusi!

Tava satrauktā vēstule mūs nevarēja atstāt un neatstāja vienaldzīgus. Tā paliks mums prātā līdz mūža galam, jo ar patiesu prieku secinājām, ka trīs mēnešus esam strādājuši veltīgi. Skaidrs, ka Tev, kurš pats saviem spēkiem spēj uzrakstīt tik garu vēstuli, nekāds jauns žurnāls nav vajadzīgs. Vienīgi, Kārli, vai Tu nepārspīlē, lasot gan «Padomju Jaunatni», gan «Zvaigzni», gan «Liesmu»? Tiesa, ar īpašām darbaspējām apveltītu censoņu nekad nav trūcis. Turies!

Mēs esam pilnīgi vienisprātis ar Tevi, ka grāmatas par jaunatni tiek sacerētas un izdotas veltīgi, jo skaidrs, ka par to jaunatni neko jaunu pateikt nevar. Ar ko tad šī atšķiras? Tikai ar to, ka tā ir jauna, turklāt visos laikos bijusi jauna. Tāpēc nelasi, Kārli, dzirdi, nelasi neko!

Savukārt Tavas vēstules muzikālā daļa mūs burtiski satrieca. Zini, Kārli, tā arī būtu nomiruši, neuzzinādami, kādas liktenīgas kļūdas pieļauj citi preses izdevumi. Godīgi atzīstamies, ka Tavs dibinātais sašutums, kas lauzās ārā no ik rindas, mums beidzot atdarīja acis. Ak dievs, kādā gara tumsā līdz šim esam dzīvojuši!

—     Kā nu dzīvosim tālāk?! — tā mēs vaicājām viens otram vairākas dienas pēc kārtas. Līdz pēkšņi sapratām — kaut kas steigšus jādara, lai glābtu, kas vēl glābjams. Tāpēc nekavējoties zvanījām Nikam Keršovam uz viņa vasarnīcu Šeišeļu salās. Šoreiz veiksme no mums nenovērsās, klausuli pacēla pats biedrs Keršovs. (Tālāk sniedzam precīzu telefona sarunas pierakstu.)

—     Hallo, hallo, vai tu mūs dzirdi?

—     Yes.

—    Te Rīga.

—     O, eesti kurrat!

SATURS

Andris Pūriņš «Zilā jumprava» — 1. Ipp. Amanda Aizpuriete, dzejo|i — 12. Ipp. Aivars Kļāvis «Nakts» — 14. Ipp. Jeļena Sarana, dzejoļi — 19. Ipp. Juris Zvirgzdiņš «Esse …» — 20. Ipp. Juris Kunnoss «Pieci dzejoļi par mazpazīstamu temu» — 22. Ipp. Rimants Ziedonis «Pļava» — 24. Ipp. Džons Lenons & Pols Makartnijs «Lēdija Madonna» u. c. teksti — 28. Ipp. Intervija ar Andri Kolbergu — 30. Ipp.

XX GADSIMTA KULTŪRA UN LATVIJA

Jānis Borgs «Dada — viss lielaja nekas» — 34. Ipp. Ilmārs Blumbergs «Veltījums žurnāla «Avots» pirmajam numuram»

38. Ipp.

MĀKSLU KRUSTCELĒS

Pēteris Krilovs, Sarmīte Elerte «Paši» — 39. Ipp. Gundega Repse «Nervoza laika komentārs» — 41. Ipp. Inese Riņķe «Aktīva māksla» — 44. Ipp. Gundars Liberts «Spele uz visaugstako likmi» — 48. Ipp. Diskusija «Kapec mums nav vajadzīgs jauns teātris …» — 50. Ipp. «Fotomape» — 53. Ipp. «Rekviems Mocartam» — 58. Ipp.

LAIKABIEDRA PIEZĪMES

Silvija Veckalne «Necerot uz grēku atlaidi» — 60. Ipp. Gints Jansons «Kur jūs palikāt?» — 62. Ipp. Oļegs Mihaļevičs ««Firmas» krahs» — 64. Ipp. Rita Kristsone «… bus svētki un ļaudis dziedās» — 68. Ipp. Ksenija Zagorovska «Atgūt butību» — 70. Ipp. Intervija ar kolhoza «Baldone» priekšsēdētaja vietnieku Valdi Breitbergu — 72. Ipp. Valerijs Agranovskis «Aukstais nams» — 74. Ipp. Gints Jansons «Kas mes šeit esam?» — 78. Ipp. Atbildam lasītājam — 80. Ipp.

AVOī

proza, dzeja,publicistika, kritika.

9 -v

CENA 50 KAP.

ABONENTA ADRESE

[1] saruna, protams, notiek latīņu valoda, kura nepazīst ka pieklājībās formu daudzskaitļa otro personu. (Aut.)

[2] withoutsense 8c non-sense

Content

Avots 1987.01