Avots 1987.02

AVOTS

proza,dzeja,publicistika, kritika.

ANDRIS PURIŅŠ ZILĀ JUMPRAVA

MAZLIET IRONISKS ROMĀNS

(l. turpinājums)

Hi, hi, hi, Ilona nosmejas. Kur tad Laiviņam tādas domas par nāvi uznākušas, kad uz mani paskatoties, tad tāds iespaids esot, ka par visu ko domājot, tikai ne par ko gudru.

Ak tu, čūska! man apskrienas dūša. Viss veidojās tik brīnišķīgi, un nu viņa atkal sāk!

—           Tu esi mu]ķe, Ilon! — es vienaldzīgā balsī saku. — Nedomā, ka tavs skaistums būs mūžīgs! Kad tu paliksi veca un krunkaina…

—           Nu, nu! — viņa paskatās manī, skatiens nicinošs, it kā izsmejošs, nepatīk vis, kad patiesību runā.

—           Un visās tajās kastītēs ir atrastā mantība? — es tēloju izbrīnu, lai novirzītu sarunu citā virzienā. Kad Ilona sāk psihot, tad dažkārt dienām ilgi.

Viņa pakoda lūpas, tad paņem kādu kastīti un atver. Tur uz salvetpapīra gu| mazi, nobrūnējuši kaula bumerandziņi.

—           Redzi? — prasa Ilona, it kā neredzētu, ka es skatos, zoss tāda. — Tie ir aļņa zobu piekariņi. Tos savēra uz auklas un nēsāja ap kaklu.

—    Jā? — es brīnos.

—    Vai arī nēsāja uz galvas kā vainadziņu.

Ilona atver citu kastīti.

—    Redzi, kur suņa zobu piekariņi!

—           Ilon, savērsim uz diega un tad tu varēsi pakārt kaklā! Vai arī uzlikt galvā! — es ierosinu.

—           Kas par vēršanu! — aiz muguras atskan izbijusies balss. Nedzirdami ienācis Galēvičs. Viņš iztver Ilonai no rokām kastīti, paskatās iekšā.

—    Jāņonkol, Aigars jau pajokoja! — Ilona taisnojas.

—           Zinu, zinu, bet labāk nevajag! — Galēvičs, laikam pārliecinājies, ka neviens suņa zobs nav pazudis, aizver kastīti un noliek vietā. — Un vispār nevajag aiztikt, sajauksiet tikai!

—     Bet es tak pati jums palīdzu te kārtot! — Ilona aizvainojas.

—    Jā jau jā! Bet, kas ir sakārtots, tas ir sakārtots, un nav vairs ko jaukties pa iekšu. Ja Aigaram būs interese, kādā vaļasbrīdī es viņam pats parādīšu un izstāstīšu!

Galēvičs mūs izvada laukā.

—    Tā jau sirsnīgs cilvēks, — saka Ilona, kad mēs aizstaigājam līdz izrakumu laukumam. — Tikai par daudz apmāts no visas tās senatnes. Pat sievu aizdzinis tādā karstumā uz Rīgu, lai sēž bibliotēkās un vāc ziņas no veciem izdevumiem.

Mēs lavierējam starp atklātu .apbedījumu padziļinājumiem jeb, kā teiktu mana vecāmāte, apgānītiem kapiem. Vieni ir tukši, bet redzams, ka tajos kādi ir gulējuši, bet dažos joprojām guļ. Tādi attīrīti skeletiņi, mierīgi un kārtīgi, rokas gar sāniem, bez jebkādām emocijām skatās debesīs. Man arī emociju nekādu. Tikpat kā dabas muzejā vai skolas bioloģijas kabinetā. Ar mani tam nav nekāda sakara.

—     Nu ko, tu arī šitā kādreiz gulēsi? — Ilona zobgalīgi nosmejas, redzēdama, ka lūru uz visām pusēm.

—    Un tu laikam stāvēsi! — es atcērtu. — Pateicu taču, ka gribu, lai mani sadedzina!

—    Re, kur lēkšo mūsu priekšstrādnieks! — Ilona steidzīgi pačukst. — Ļoti gudrs un viltīgs!

Jā, nāk šurp! Tas ir garš, kalsnējs puisis ar kuplām bakenēm un sprogainiem, pagaišiem matiem. Pār plecu viņam ir planšete, kaklā fotoaparāts bildēšanas gatavībā.

Viņš pasniedz man sasvīdušu roku un saka tādā tonī, it kā mēs jau būtu pazīstami gadiem ilgi:

—    A, tu ari esi klāt! Debešķīgi! Ja no darba līguma slēgšanas laikiem esi aizmirsis, tad oficiāli atgādinu: strādāju par jaunāko zin. līdzstr. Vēstures institūtā. Šeit esmu. tāds kā Jāņa Galēviča vietnieks. Kaut gan, protams, ja kas, griezies tikai un vienīgi pie Jāņa, mani iekšā nejauc! Studenti, kad neapmierināti, dažkārt mani aiz muguras sauc par priekšstrādnieku, un to iemācījuši arī skolniekiem.

—    Beidz, Einār! — kā kutināta iesmejas Ilona. — Tā tak nemaz nav!

—    Ir, ir, es jau nu nezinu! — priekšstrādnieks šķelmīgi skatās Ilonā, it kā patiešām būtu dzirdējis, ka Ilona viņu tā nosaukusi.

—    Varbūt vienīgi tad, kad lietus līst, bet tu dzen pie darba un saki, ka tas tikai tads «rasinātājs».

—    Vasaras laikā lietutiņš tikai patīkams.

—    Kā tad! — smejas Ilona. — Kad krīt tādas lāses, ka zemi zem kājām neredzi.

—    Nemānies, Ilončik! — Einārs tēvišķi smaida un rāda zobus. Tie viņam izskatās līdzeni un lieli. — Kopš tu esi šeit, krietna lietusgāze vispār darba laikā nav bijusi. Man dienasgrāmatā viss atzīmēts.

Einārs izvelk eksponometru, lai noteiktu kāda kapa apgaismojumu.

—    Jo tālāk senatnē, jo viss k|ūst tumšāks un neskaidrāks, — es rezignēti saku, apbedījumā raudzīdamies.

—    Visa cilvēces vēsture ir miglā tīta, — Einārs atbild. — Jo

senāks laiks, jo mazāk vēsturisku liecību atrodam____________ Kaut

vai šis apbedījums. Ko tas mums stāsta? Lai ko mēs ari izsecinātu, viss būs ar zemu ticamības pakāpi, turklāt secinājums būs izdarīts, uz visu raugoties no šodienas viedokļa.

Einārs piemet pie acs fotoaparātu — «čiks!», un turpina:

—     Ir fantastisks stāstiņš par to, ka nez kādu iemeslu dēļ dzīvība uz Zemes gājusi bojā un arī no materiālās kultūras diez kas nav saglabājies. Tad atlido citas civilizācijas pārstāvji un nejauši atrod kārbu, kurā filmas ritulis. Sakarīgi būdami, viņi visai žigli atklāj, kas ar filmu darāms. Tā ir vienīgā filma, kuru viņi atraduši, un tātad vienīgā iespēja redzēt dzīvus bojā gājušās civilizācijas pārstāvjus. Un viņi filmai pievērš ārkārtīgu uzmanību, pat nodibina speciālu institūtu, kurā uz filmas pamata pēta cilvēku rases darbošanos, analizē katru kustību, pēc redzētā rekonstruē smadzeņu uzbūvi un tamlīdzīgi, saraksta tūkstošus grāmatu, izdomā neskaitāmas filozofiskas koncepcijas, kas izskaidro šīs civilizācijas būtību un eksistences jēgu. Tā viņi dara, mani jaunie kolēģi! — Einārs raugās mūsos un skumji smaida. — Tikai nekad, kamēr vien pastāvēs Visums, neviens nemūžam neuzzinās, ka tas, ko šie svešie domājas zinām, patiesībā bija vistīrākās blēņas. Jo kārbā atradās filma, kura uzņemta Volta Disneja studijā, un pēdējā kadrā par zinātnieku mūžsenajiem, neauglīgajiem patiesības meklējumiem sardoniski smaida Mikipele________________________

—    Skaidrs, — es nopūšos. — Vieglāk izpētīt vēsturi, kura nav tik sena.

—    Te ir citas grūtības, — nopūšas ari Einārs un — «čik!», «čik!». — Arī jaunākā vēsture ir tumša lieta. Jo tuvāk mūsdienām, jo spēkā arvien vairāk stājas citas likumsakarības. Jo vairāk mēs patiesību zinām, jo vairāk alkstam zināt tikai to daļu, kura mums šķiet patīkama un vēlama. Jo šī vēsture ir pārāk nesena, tā pārāk tieši skar mūs, šodien dzīvojošos.

—    Tātad tādas lietas kā patiesa vēsture nemaz nav? — es brīnos.

—    Ir patiesas detaļas, kāpēc ne! Bet kopumā…

—    Un ko tad mums skolā māca? — mans prāts negrib pakļauties Eināra secinājumiem.

«Čik!», «čik!». Cik viņš ilgi fotografē vienu un to pašu skeletu!

—    Ko tad mums māca skolā, vai tu vari skaidri un gaiši pateikt?! — Ilona neiecietīgi iesaucas.

—    Mīļais bērns! To izdarīt būtu ļoti sarežģīti un turklāt nepedagoģiski!

—    Kāpēc tad pats izlēmi studēt tādu melīgu zinātni? — Ilona kašķīgi noprasa.

—    Mīļais bērns! — Einārs nosmīn. — Tas gluži vienkārši ir interesanti. Tas dara man prieku. Tāpat kā šahs vai dambrete. Vai «zole».

Manī viņš ar savu pārākumu, ko nekautrīgi cenšas uzsvērt, izsauc dusmas.

—    Un cik ilgi jāmācās, mīļais onkoli, kamēr cilvēks kļūst tik gudrs kā tu? — es prasu.

Viņš ironiju nav sapratis. Atbild nopietni:

—           Kā nu kuram! Dažam visa mūža nepietiek, cits tāds jau piedzimst!

Ilona pavelk mani aiz rokas, un mēs ejam projām. Einārs iekāpj bedrē. Viņš taisās fotografēt tuvplānā detaļas.

Mes ar Ilonu vienojamies, ka Einārs ir liels ciniķis, bet gudrs gan.

—           Tu tik uz viņu neapvainojies, — viņa vēl piekodina, zinādama manu sportiski straujo dabu. — Tā jau viņš lāga puika, tikai šad tad nokaitina.

Mēs ar Ilonu ejam gar verandu, uz kuras kāpnītēm sēž panks ar gredzenu ausī, pīpē un salti skatās uz mums. Te no verandas iznāk Rūdis, apsēžas vienu pakāpienu augstāk par panku un … arī viņam zobos cigarete, dūmi kūp! Rūdis ļuļķē! Pa kuru laiku sācis? Ākstās, skaidra ākstīšanās, un man kļūst pretīgi.

Mēs pienākam pie verandas kāpnēm, un Rūdis slaidi nospļaujas. Slapjums aizlido zālē centimetrus trīsdesmit no manas krosene tērptās kājas. Es novaldos! Nekas, nekas! Vienreiz nāks tas brīdis, bet es negribu palaist rokas, kamēr kaut dienu neesmu izrakumos nostrādājis.

—           Iepazīsties, Ģirt! — Ilona pievēršas pankam. — Tas ir Aigars no manas klases!

Ģirts neuzticīgi paskatās man acīs, tad izpūš dūmus un tāpat sēžot pastiepj roku. Es to paspiežu. Rokasspiediens ir stiprs, un tas manī rada simpātijas. Nepatiku rada Ilonas teiciens, no kura loģiski izriet, ka mans vārds jau te ticis vazāts. Bet kādā nozīmē? Ja ar to nodarbojies Rūdis, tad skaidrs. Manī uzbango niknums. Ja man būtu teikšana, tad es visus tenkotājus kā viduslaikos — mucā ar šķidriem mēsliem, un tad ar zobenu velk pāri: negribi, lai galva nost, bāz sūdos!

—    Zane teica, lai tu aizejot uz virtuvi! — saka Ģirts Ilonai.

—           Laikam maltie pipari vajadzīgi! — Ilona attopas. — Paciņai uzlija ūdens, izliku saulītē žāvēties.

Viņa aizsteidzas ap stūri.

Es sabāžu rokas šortu kabatās, pārlaižu skatienu izrakumu laukumam un prasu, ne pie viena konkrēti nevērsdamies:

—    Interesanti, cik gadus vēl paredzēts rakt?

—    Tavam mūžam pietiks, — noņurd Rūdis un izpūš dūmus.

Es labsirdīgi pasmejos un eju projām: nav ko atmosfēru jau

pašā sākumā nokaitēt. Vispirms jāparāda, ka Laiviņš prot strādāt, un tikai tad svešos ļaudīs var demonstrēt savu raksturu, citādi padomās, ka tāds kašķis no cilvēka vien ir, nekas vairāk.

Nostaigāju gar atvērto virtuves logu, no kura nāk tik garda smarža, ka vēders, kā saka mammucis, raujas čokurā, jo neesmu no paša rīta nekā ēdis. Bet iekšā iet negribas, jo redzu, ka Ilonai un Zanei pusdienas tūlīt gatavas. Kad jau tik ilgi gaidīts, pagaidīšu vēl.

Pamanu, ka aiz ceriņu krūmiem kāds stāvs izdara ritmiskas kustības. It kā nejauši aizstaigāju garām.

Tas ir tas plikpauris, kas uz verandas kāpnēm kopā ar panku mizoja kartupeļus. Tagad izmeties peldbiksītēs, cilā svaru stieni. Apžēliņ, tam gan ir baigi muskuļaini spalvaina būda! Un kādi gājieni! Paceļ stieni gaisā, tad nolaiž aiz galvas, pietupjas, pieceļas, atkal stienis gaisā, un atkal aiz galvas. Tam ir iekšā! Tādu var cienīt!

Viņš ierauga mani, nosviež stieni. Seja laistās sviedros.

—    Vari tā? — pasmaida. — Pamēģini! — piedāvā.

—    Es nezinu … — raisos vaļā. — Varbūt vēlāk.

Šis to saprot pēc sava prāta, norauj stienim no katra gala pa diskam.

—    Nē, nē! — es steigšus iebilstu. — Vispār vēlāk!

Gan jau pamēģināšu, nekur nepaliks, fiziskā forma jāuztur arī, kad prom no treniņiem, bet negribas tāda spēkaiņa priekšā izgāzties, ja nu neiznāk.

Plikpauris draudzīgi man uzsmaida, satver stieni vidū ar vienu roku un kā hanteli paceļ gaisā.

—    Un šitā vari?

—           Vēlāk, vēlāk… Tu nodarbojies ar kultūrismu, ka esi tā uzpumpējis musīšus?

—    To sauc arī par atlētisko vingrošanu.

—    Sacensībās piedalies?

—    Mjā, — viņš mazliet samulst, tad godīgi pasaka:

—          Vispār ņemot, ne visai… Tu jau redzi, es izskatos pārāk vīrišķīgs.

Tikko novaldos, lai nesāktu smieties. Orangutans tu esi, ne vīrišķīgs! Vajadzētu sarīkot brīvdabas izrādi ekskursantiem. Tad tu varētu spēlēt akmens laikmeta spalvaino neandertālieti! Aptinies ar zvērādām, runga rokā, izlec no kāda krūmāja un rēc. Cilvēki ar tievākiem nerviem atkal ģībst. Panākumi garantēti!

Viņam to, protams, nesaku.

—    Varbūt tev tomēr derētu ataudzēt matus? — prasu.

Viņš uzmanīgi paraugās manī, vai neņirgājos, taču esmu

pati nopietnība.

—          Varbūt tev taisnība, — viņš domīgi novelk un ar plīkšķi pārlaiž plaukstu plikajam paurim. — Kad pēc pirmā kursa mani paņēma armijā, tur nu, protams, kā jau armijā. Visi puiša cilvēki, vai tev plika galva, vai īsi mati, nekādas atšķirības. Turklāt es tur ar vienu iepazinos, inteliģenta kazahiete, tēvs mūzikas profesors, un viņai likās, ka es izskatos pēc Adriāno Čelentāno.

—    Vai tu dziedi arī?

—    Ej nu, dullais!

Kāda tad tur līdzība? Man uzmācas sašutums. It kā es nebūtu «Spītnieka savaldīšanu» redzējis. Spalvains arī taču Čelentāno nav! Bet es saku:

—          Kaut kāda līdzība jau ir! Bet te nav Kazahija! Kāpēc tu, par piemēru, nevarētu nēsāt tādu sportisku frizūru, kāda ir man?

—    Būs jāpadomā… Vai barība drīz būs gatava?

—    Kas, kas?

—           Nu ēdiens! Kaut arī mājās palaida pavasarī, nevaru vēl atradināties no armijas teicieniem. Ēšanu ustavos sauc par barības ieņemšanu.

—    Kaut kas briesmīgs!

—    Pie visa pierod … Es skrienu peldēties. Nāksi līdz?

—    Es jau biju.

—    Tad līdz pusdienām!

Tā arī palieku nezinot, kā manu kolēģi sauc.

Pēc pusstundas sākas barības ieņemšana. Vispār jauki.

Galds iznests ceriņu krūmu ēnā, krēsli apkārt. Edam mēs, ēd mušas un lapsenes. Uz pusdienām atlido arī viens otrs aklais dundurs. Sevišķi garšīga šiem liekas Zane.

Vistas zupa, otrais ar vistas gaļu, un mājās, kur arheologi pērk pienu, Ģirtam esot piedāvāts patīrīt aveņu krūmus. Tā ka iznāk arī saldais. Un piens virsū.

Galēvičs ēd maziem kumosiņiem, bet žigli, Zane eleganti, Ģirts ar tādu izaicinošu vienaldzību, Einārs bez mitas tarkšķ, slavē vistu un pavārus, Ilona ēd kā ar gariem nagiem. Mani gan tas neizbrīna, viņa jau no sestās klases ļoti rūpējas par slaido figūru. Kultūrists, kuru sauc par Rihardu, ēd gan lieliem kumosiem, gan ātri; viņš vēl neesot atradinājies no armijas steigas, kur tūļa dažkārt varot palikt bešā. Rūdis krāmē māgā kā jau Rūdis. Galēviča mazā meitiņa gandrīz nekā neēd, tikai skatās manī lielām acīm.

—          Kamēr pieradīs, — paskaidro Galēvičs, kazbārdiņa lēkā vien uz augšu un leju.

Pusi dienas neesmu ēdis, viss vareni iet pie sirds, taču sargos ēst tik, cik būtu varējis. Negribu, ka mani notur par lielu rīmu.

Avenes Ilona sadalījusi līdzīgās porcijās plastmasas bļodiņās. Rūdis savu bļodiņu atdod Ilonai, kura to pieņem ar smaidošu pateicību; laikam jau aveņu ieņemšana atbilst viņas tievuma filozofijai. Piedāvāt pēc Rūda savas avenes būtu smieklīgi. Edu pats. Svaigi vitamīni ari man iet labumā.

Tagad Rūdis atkal piedāvā. Pastiepj cigarešu paciņu Ģirtam. Tas paņem vienu zārknagliņu, un abi aizsmēķē.

Rūdis ērti atgāžas krēslā un tēlo baigo labsajūtu.

Galēvičs nogroza galvu, bet nekā nesaka, iemet mutē aveni.

—          Atkal viņi ar saviem smirdekļiem, — norūc Rihards un atvirza krēslu no Ģirta. — Tu vēl tā, bet Rūdim gan par agru piekvēpināt plaušas.

Ne Ģirts, ne Rūdis neuzskata viņu par atbildes cienīgu.

Visi jūtamies patīkami noguruši.

—          Jāni, ko tu tomēr domā par pilsdrupām? — Einārs slinki pavaicā priekšniekam. Tas iemet mutē nākamo ogu un novelk:

—           Muļķības! Un liec pilsdrupas mierā! Tādā brošūrelē vai maz ko var sarakstīt? Atrodas kāds halturščiks, kas nolēmis nopelnīt, ieborē rajona vadībai, slēdz līgumu un cep augšā savu opusu.

—           Kas par pilsdrupām? — manī mostas interese. — Vai arī no akmens laikmeta?

Visi sāk smieties, tikai Ģirts iesākās tadā balsī, it kā butu mani ļoti pagodinājis:

—           Nē jau! No viduslaikiem. Trīs kilometrus no šejienes. Tur, kur spokojas Zilā Jumprava.

—           Kas par Zilo Jumpravu? — mana ziņkārība ir pamodinata.

—    Atstājiet tās blēņas vakaram! — sparīgi iesakās Galēvičs.

—    Apnicis jau! Un labāk likt tam visam mieru! Runājiet par kaut ko citu!

Nesaprotu, kas viņu tik ļoti uztrauc. Varbūt tic: kā vilku piemin, tā vilks klāt?

—           Rūdīt, vai tu šodien vēl iesi uz veikalu? — žēlīgi ievaicājas Ilona un aizkustinoši skatās Rūdī.

Tas vispirms nesteidzīgi izpūš dūmu un tikai tad atbild:

—    Kāpēc tu prasi to man?

—    Tu jau šad tad aizstaigā.

—           Vai tas nozīmē, ka man jāiet arī šovakar? — viņš izsmejoši prasa Ilonai.

—           Tu varēji man atnest piparmētru zirnīšus. Tās konfektes par piecpadsmit kapeikām paciņā.

—           Konfektes es zinu, — viņš tā tīksmīgi atsaka. — Bet vai tas nozīmē, ka man jāiet?

Einārs saausās, saspicē aiz bakenēm paslēptās ausis, uzmet zibenīgu skatu Rūdim un Ilonai, tad arī man.

Es neko. Es vienaldzīgs. Bet viņš laikam pieder pie tiem kompleksētajiem, kuri nevar dzīvot bez rakāšanās citu veļā.

—           Protams, tev nav jāiet, — Ilona pūcīgi saka. — Es tikai domāju, gadījumā, ja tu ej

—           Redzi, meitenīt! — Rūdis pēkšņi ieķērcās augstā balsī, viņš ir uztraucies. — Es esmu šodien kārtīgi rāvis. Pusi dienas ņēmu nost velēnu, un tas ir smags darbs, daudz smagāks nekā tupēt bedrē ar lāpstiņu un pindzeli. Bet mūsu vidū … Mūsu vidū ir biedrs, kurš šodien vispār nav strādājis, ja vien par strādāšanu neuzskata ēšanu!

Es galīgi apstulbstu, pat nosarkstu, un tik vien zinu kā taisnodamies murmulēt, kaut arī vainīgs neesmu:

—    Nu, protams, ka es varu aiziet, dabiski, kāpēc gan ne …

Nu, cūka, Rūdīt, šito es tev nemūžam nepiedošu, nolemju,

kaut arī citi smalkjūtīgi klusē, izliekas, it kā neredzētu manu apkaunojumu.

—           Paņem sešas apaļās baterijas, — iesakās Ģirts. — Tranzistors vairs nevelk.

—           Un sērkociņi vajadzīgi, divas pakas cukurs, smalko sāli vienu paku, ja nav, ņem rupjo, — sāk tarkšķēt Zane, — vienu paku miltus par astoņdesmit divām, ja ir par piecdesmit divām, tad nepērc, iztiksim, maizi visādu, divas burkas tomātu mērci … — un vēl divus desmitus ēšanai derīgu lietu.

—           Pietiks, Zane, — es novaidos. — Tālāk nestāsti, vienalga vajadzēs rakstīt uz papīra.

Bet Rūdis dzēš cigaretes galu pret sērkociņu kastiņu un ņirdz.

—           Atpakaļ nākdams, vari ieiet pēc vakara piena, — iesakās Einārs. — Es tev izstāstīšu, tas ir pa ceļam.

—     Labi…

—           Man paņem vienu lodīšzīmuli par trīsdesmit piecām kapeikām, rietumvācu caurspīdīgie jau nebūs, — pasūta Einārs, turēdamies pie galda un šūpodamies uz divām krēsla kājām.

—    Divus parastos zīmuļus, skaties tik, ka neiešmauc ķīmiskos!

—           Un tam tur? — pamāju uz Rūdi, cenzdamies ielikt jautājumā pēc iespējas vairāk dzēlīguma. — Vai tam tur cigaretes nevajag?

Bet Rūdis lēnīgi atbild:

—     Paldies, nē! Man vēl atlicis pusbloks «Rīgas».

Neviens manu dzēlību nav pamanījis. Lai! Tā ir mācība, ka

jādzeļ īstā laikā un situācijā.

Galēvičs paskaidro, ka divreiz nedēļā — otrdienās un piektdienās — viņi taisot kapitālos iepirkumus, puiši ejot pēc kārtas, un es tagad esot pilntiesīgs kolektīva loceklis, kurš vēl ne reizes neesot gājis.

Man noveļas kā akmens, citādi jau sāku domāt, ka nolēmuši mani kolektīvi apcelt, sak’, ieradies kamielis, sanesīs krājumus visai vasarai.

—           Paklau, Jāni, kas mums ar to vellapēdu? — ieprasās Einars. — Mūsu vidū tagad esot nopelniem bagāts pazinējs.

—           Ak, ar to … — Galēvičs sapīcis atmet ar roku un iebāž meitiņai mutē tumši sarkanu aveni. — Pedāļa nav!

—    Es apskatīšu, — piedāvājos. — Varbūt, ka var līdzēt.

—           Skaties! — Galēvičs noslauka meitiņai muti un noceļ viņu zemē, paņem aiz rokas un iet prom.

Einārs izsniedz man divus divdesmitpiecniekus. Zane atkal burtnīcas rūtiņlapu ar pērkamā sarakstu un milzīgu mugursomu.

Rihards aizved mani uz šķūni, kur velosipēds. Tas gan aizvēsturisks modelis, turklāt krietni nolietots. Pedāļa tiešām nav.

Šķūņa kaktā vecu metāllūžņu kaudze.

—    Tie dzelži arī mūsējie? — es prasu.

—          Ko mēs ar tiem iesāktu? — Rihards pasmejas un pasper ar kāju sarūsējušu mašīnas spārnu. — Tie pieder sovhozam.

—           Nu, kas sovhozam, kas mums, visa manta tautai kopīga, — es saku, un sākam izcilāt mantību. Pat cauri spaiņi un sarūsējušas mazgājamās bļodas atrodas, un Rihards izvelk arī «dāmu» velosipēda karkasu. Tam ir abi pedāļi.

Dažā lietā viņi gan kā bērni. Ja veikalā kaut ko nevar nopirkt, tad tas laikam uz pasaules vispār vairs nav. Stunda darba, un aizvēsturiskajam modelim jauns pedālis. Rihards uzpumpē riepas, es pārbaudu konstrukciju.

Pilsētā čaļi ņirgtu, ja redzētu mani tādam mugurā, un es pat par desmitnieku ar tādu nebrauktu. Bet laukos nekas, laukos var. Es ritenim mugurā, visiem lielie prieki, es baigais varonis un gudrais! Kas man! Lai jau!

Minu uz veikalu.

Ceļā satieku pajūgu, kurā sēž dūšīgs vīrs pelēkā žaketē ar apaļiem un sārtiem vaigiem, tā ap piecdesmit. Galvā nonēsāta žokejmice ar spīdīgu nagu. Vezumā zvalstās un grab tukšas piena kannas.

Neviļus viņu pasveicinu, un pats tūlīt traki izbrīnos: kas ar tevi, Aigar, noticis? Sveicini nepazīstamus cilvēkus.

Viņš drūmi atņem un uzšauj zirgam ar pīcku.

—    Nū, maita-ā!

Pulkstens septiņi jau cauri, puikas un milici arī pie veikala vairs neredz. Mani mīlīgi apkalpo pavecākā pārdevēja, kuru, zinu, sauc par Emīliju. Pirkumu tik daudz, ka līdzi nekā sarēķināt nevaru. Jācer, ka neapšmauks! No otras puses — kāpēc tad viņa tik mīlīga? Mājās būs jāpārrēķina, iztrūkums jāsedz no saviem līdzekļiem, protams, ja nebūs pārāk liels. Citādi jāgaida alga, kas arī vēl jānopelna.

Atpakaļceļā nesatieku neviena. Piebāztā mugursoma arī netraucē. Jūtos tikpat kā treniņā, kad treneris liek vienam kāpt otram mugurā un tad skraidīt.

#

Nupat esam pabeiguši est vakariņas veranda.

Naudu arī esmu pārrēķinājis. Emīlija bijusi precīza kapeika kapeikā. Tad laikam šmaukusi uz svara, es secinu, bet tas nu tā. Neiesi taču pārsvērt! Turklāt cilvēkam nevajag būt sīkumainam.

Galēvičs aizved guldināt Bitīti, kā viņš mīlinot sauc meitiņu Andu. Viņa jau pie galda kā pusaizmigusi. Manī arī vairs neskatās lielām acīm; laikam pieradusi.

Palīdzam meitenēm novākt galdu, mūsu panks sameklē kārtis, Rihards pārsēžas tuvāk galda vidum, pievelk pilnas krūtis ar gaisu un pabungo pa izriesto krūšukurvi, labpatikā izelpo un noglauda kailo galvu.

Visai tievais Einārs tādā kā rezignētā skaudībā pašķielē uz Rihardu un novelk:

—    Redzēs, kā būs, kad vajadzēs pastrādāt ar smadzenēm!

—           Ne sliktāk kā ar muskuļiem, — Rihards nemaz nedomā apvainoties.

—           Kas vēl raus zolīti? — vēsi jautā Ģirts un pieskaras sudrabotajam gredzenam ausī.

—           Es arī, es arī! — Rūdis pamet gaisā roku, ienākdams no istabas.

Eh, nosodos, vajadzēja taču man pasteigties. Bet nu viņi jau četri, vairāk jēgas nav.

Te ienāk Zane un arī grib spēlēt. Nu viņi ir pieci, kur piektais noteikti varēju būt es.

Rūdis apsēžas sāniski pret Rihardu, lai šie nevarētu viens otram kārtīs lūrēt, noliek uz galda blakus «Rīgu», tai virsū kastīti sērkociņu. Nu toč toč kā mans papucis.

Man no visa kopumā uznāk skrobe.

Izeju ārā apmest kādu līkumu.

Izrakumu laukums jau tinas vakara miglā, bedres kā tumši plankumi.

Aizstaigāju līdz ceļam, kas cauri krūmājam ved uz ezeru. Saule jau gandrīz nogrimusi pretējā krasta kokos. Bet visa tās puses augstā debess rozīgi sarkana, neviena mākonīša, it kā tur kāds būtu izpludinājis ūdenskrāsas. Un lejā melnu koku svītra. Nez kāpēc kļūst baisi. It kā kaut kur degtu milzīgs ugunsgrēks, kas atblāzmojas debesīs.

Man pazūd vēlēšanās aizstaigāt līdz ezeram. Ja būtu kāds blakus, tad jā, bet vienam negribas.

Koki un krūmi tinas zilganā dūmakā, uzdveš dzestrums. Piespiežu roku zemei. Tā vēl silta un mikla.

Virs galvas plešas milzīgas debesis, un es sajūtos pavisam vientuļš.

Un tad sarkanīgajās debesīs ieraugu vienu melnu punktu, tam seko vēl divi, veidodami trijstūri. Tās ir kara lidmašīnas. Skaņa nav dzirdama, jo lidmašīnas lido ļoti augstu.

Es satrūkstos, kad pie horizonta ieraugu vēl tādu pašu trijstūri, tad vēl. Nu jau deviņas.

Kāpēc tās te lido, sasodīts, nu kāpēc tām te jālido tādā baisā klusumā?! Mani pārņem izmisums, kaut kāda bezcerības sajūta.

Un manī uzplaiksni doma: kamēr mēs esam šeit, prom no ārpasaules, sācies karš! Stulbi, ka man tā ienāk prātā, bet nekā vairs nevaru darīt. Apcērtos un skrienu atpakaļ uz arheologu mājiņu, kur cauri verandas stiklotajai sienai blāvi spīd petrolejas lampa un kustas silueti.

Es gribu ātrāk būt tur, starp dzīviem cilvēkiem! Tikai nepalikt vienam!

Aizelsies ne tik daudz no skriešanas, bet no visa cita, piespiežos pie verandas sienas un ieelpoju saules sasildītā koka smaržu. Dzirdu, kā Ģirta tranzistorā sprakšķēdama dzied Rīga. Esmu glābts! Tad taču neraidītu mūziku!

Nomierinājies ieeju verandā.

Par manu prombūtni neviens neliekas ne zinis. Vienīgi Ilona, zeķi lāpīdama, uzmet man tādu pusvaicājošu skatienu.

—           Biju pie ezera, — čukstus saku viņai. — Tur viss tāds jocīgs. Savādas debesis.

—    Kādas — savādas? — viņa ziņkārīgi jautā.

Sākas atkal tie muļķīgie jautājumi!

Es neatbildu. Redzu, ka pie galda visi ļoti saspringti seko partijai. Pieliecos un it kā nejauši pieskaros ar lūpām viņas vaigam.

Viņa tik tikko satrūkstas, nodur acis uz lāpāmo zeķi.

Šoreiz vismaz saprāta viņai pietiek!

Es jau gribu piesēsties pavērot spēli, tad pārdomāju. Atvāžu savu saliekamo gultu un novietoju kaktā, kuru pats esmu atbrīvojis no tukšajām pudelēm. No šejienes, ja gribu, varu uzmest acis arī Ilonai.

Balsu murdoņa, kāršu plīkšķi, izsaucieni, smiekli. Es sāku justies omulīgi. Ko lai iesāk, domāju. Atlaižos gultā, pievelku klāt savu mugursomu un sameklēju «montēņus». Izvēlos to, kurai virsū viena zvaigznīte, tātad pirmais sējums.

—           Ak jūs, laji! — Einārs noglauda bakenes. — Vismaz viens starp jums atradies, kuru interesē augstākas lietas.

—    Ko? — nesaprot Ģirts.

—           Es saku, ka starp jums viens atradies, kam smadzeņu pietiekami, lai nodotos filozofiskiem apcerējumiem kāršu spēles vietā.

Kā viņš tik žigli paguvis nolūrēt, nespēju saprast, bet visiem tagad jau skaidrs, ka runa ir par mani.

—           Kāpēc tu saki: starp jums? — Rihards noskaities prasa. — Kur esi palicis tu pats?

Einārs par atbildi tikai nosmīkņā, un tas Rihardu aizkaitina vēl vairāk nekā vārdi.

—    Zini ko, vecīt, es tev pateikšu? To, kas tev pietrūkst!

—           Ja jau es pats nezinu, tad tu man to nepasacīsi ne tik! — Einārs zobgalīgi atcērt un dala kārtis. Ģirts pieraksta punktus, Zane skatās viņā kā iemīlējusies, bet Rūdis iesmejas un aizsmēķē.

—           Tava traģēdija ir tā, — Rihards pārliecināti saka, — ka tu neesi dienējis armijā!

—           Kur neesmu dienējis, tur nu neesmu, eņģeli balto, — mīļuprāt piekrīt Einārs un atvāž savas kārtis. Rihards turpretī savas savāž kopā, ar troksni nomet uz galda un nikni turpina:

—           Tevi, priekšstrādniek, vajadzēja uz diviem gadiem strojbatā! Tur tevi ātri par cilvēku izdresētu, izdzītu no galvas ciniskās pārgudrības! Piemērs no dzīves: pienāk naktī ogļu vagoni, kuri steidzami jāizšķūrē, bet lāpstu nav! Grāb tad ogles laukā ar dēļu atlūzām, ka pēc tam rokas jēlas! Tad tu redzētu, kas ir darbs!

—          Vai nevarēja pagaidīt, kamēr sameklē lāpstas? — no sirds pabrīnās Zane. — Tagad taču miera laiks.

—           Pagaidīt?! — Rihards kaismīgi sauc. — Bija dota pavēle, saproti, komandiera pavēle! Un, ja dota pavēle, tā jāizpilda, lai tur vai kas!

—           Es to saprotu, — mierīgā balsī, bet manāmi uztraucies atsaka Einārs, — tikai nesaprotu, kāpēc tu mums visu šito stāsti?

—    Ne mums, bet tev to stāstu, priekšstrādniek!

Un te Rūdis, aizņemts ar kārtīm un pīpēšanu, nekā ļauna nedomādams, izmet:

—    Sila jest, uma ņe nado!

Rihards uzskrūvēts lec kājās un grābj pēc Rūda, bet nokavē sekundes desmitdaļu; vēl nekā neapjēgdams, Rūdis instinktīvi sprūk laukā no verandas, cigareti zobos iekodis, nokūleņo lejā pa lieveni.

Rihards tālāk par durvīm pakaļ nedzenas, apsēžas vietā un paņem kārtis. Valda nospiedošs klusums. Arī man smieties negribas.

—           Zēni, kāpēc jums pastāvīgi jāstrīdas? — bikli ieminas Zane, bet neviens neatbild, tikai Ģirts saka Eināram:

—    Staigā! Tava kārta!

Einārs izmet lapiņu.

Rūdis, ne pa jokam satrūcies, iebāž apstulbušu ģīmi verandā. Nodzisusi cigarete mutes kaktiņā.

—    Tu met nost to ļuļķi! — Rihards uzbrēc.

Rūdis ļauj izkrist cigaretei, drošības pēc nomin ar kāju.

—    Tūlīt pacel! — atkal Rihards. — Te sulaiņu nav!

Rūdis nekā neatbild, noliecas un paceļ cigareti, iemet tukšā limonādes pudelē.

—          Kas tev uznācis, Rihard? — viņš beidzot prasa drebošā balsī.

—           Sēdies! Spēlējam tālāk! —savaldījies nosaka Rihards, uzmezdams drūmu skatienu Eināram, kurš nosmīkņā.

Ap petrolejas lampu riņķo kukaiņi, liesma viegli raustās vārajā caurvējā.

Atmosfēra atkal kļūst šķietami draudzīga.

Man vairs negribas lasīt Montēņu: garastāvoklis nav tāds.

Nez kāpēc sāku domāt, ka pēc videnes beigšanas derētu mest mieru riteņbraukšanai, tikpat aktīvajā sportā dzīve ir īsa, kaut gan parasti man ir tāda sajūta, ka uz mani tas neattiecas. Uz visiem citiem — jā, uz mani — nē. Kas nekaitētu pārcelties uz laukiem, vadīt dienas dabas klēpī, tādā nesteidzībā, klusumā, harmonijā. Kad tu, cilvēks, vakarā gulēt iedams, atceries, cik maz esi paguvis pa dienu izdarīt, pārņem šausmas par dzīves bezmērķību. Visu laiku kā tāda zvēru dārza vāvere ritenī esi skrējis, minis, šiverējis, galva strādājusi kā elektronu skaitļojamā mašīna, bet neesi pat kārtīgi paguvis «Sporfiņu» izlasīt, kad vakars jau klāt. Taču šeit, lauku klusumā un vientulībā, katra kustība ir dziļas nozīmes pilna, jo, ja cilvēks šeit ko dara, tad tikai vajadzīgo, un, ko dara, to padara līdz galam.

Lūk, tagad es negribu lasīt Montēņu, es to apzinos, jo man ir laiks to pamatīgi apzināties, dziļi izjust šādu apjēgumu, līdz tas pilnībā kļūst par manu pārliecību.

Lēnām pastiepju roku un nolieku grāmatu uz krēsla. Jūtos kaut ko svarīgu izdarījis, jo man ir laiks savu darbu pilnībā novērtēt. Esmu ar sevi apmierināts.

Bet te manā esamībā iejaucas nervozā civilizācija.

—    Aigariņ, palasi skaļi! — lūdzoši novelk Ilona.

—          Citreiz, — es noņurdu, jo gribu vēl kaut ko padomāt, ja reiz uznākusi tāda vēlēšanās.

—           Aigarčik, nu palasi, palasi, kad dāma lūdz! — ietarkšķas Einārs.

Mon dieu, kā franciski sacītu Montēņs, arī manam vārdam viņš sāks kārt klāt tos «čikus»! Bet es nebilstu nekā. Saku tikai:

—    Tumšs! Pastāsti labāk, Einār, par Zilo Jumpravu!

Taču Einārs stāstīt atsakās, viņš taču spēlējot kārtis.

Ilona aizdedzina sveci uz zila plastmasas šķīvīša un noliek

uz palodzes pie mana galvgaļa. Uzmet man uz vēdera Montēņu un apsēžas ar lāpāmo zeķi uz krēsla.

Es atšķiru grāmatas satura rādītāju, pārlaižu acis. Nebūt neesmu no muļķu mājām, kā viens otrs maldīgi domā. Saku:

—           Tas nav vis filozofisks romāns. Spriežot pēc nodaļu nosaukumiem, francūzis te prāto par savstarpēji nesaistītām lietām, vārdu sakot, kas nu kuro reizi ienāk prātā.

—          Tādā gadījumā vislabākā metode ir atšķirt grāmatu uz labu laimi, — saka Einārs un pašķielē uz mums abiem ar Ilonu.

—           Zēni, man apnicis spēlēt, — Zane atgrūž kārtis. — Ģirt, es atlaidīšos tavā gultā, ja?

Ģirta ausī nomirdz sudraba gredzens, kad viņš strauji paskatās Zanē un nevērīgi saka:

—    Jā, jā, protams!

Ar slaidu vēzienu viņš izsvītro no sarakstiem Zanes vārdu.

Es nopūšos un atšķiru uz labu laimi. Sešdesmit trešā lappuse.

—    «Par to, ka filozofēt nozīmē — mācīties mirt», — nolasu.

—    Pārāk bēdīgi. Tūlīt būs kaut kas cits!

—           Kas atšķirts, atšķirts! — uzstājas Einārs. — Jāmirst būs katram no mums, varbūt, ka uzzināsim kaut ko pamācošu.

—           «Cicerons saka, ka visa filozofēšana nav nekas cits kā sevis sagatavošana nāvei», — es nolasu un sameklēju simt trīspadsmito paskaidrojumu. — «Cicerons. Tuskulānas sarunas: «Visa filozofu dzīve, kā saka Sokrāts, ir pārdomas par nāvi.» Savas dzīves beigās Montēņs vairs neticēja šim apgalvojumam un to apstrīdēja.»

—           Es nezinu, kāpēc vispār jādomā par nāvi? — no Ģirta gultas sašutusi iesaucas Zane. — Cilvēks taču, puiši, ir radīts dzīvošanai kā putns lidošanai! Turklāt visu mūžu to vien darīt kā domāt par miršanu — brrr!

—    Par nāvi jādomā vienmēr! — ar aukstu smaidu saka Ģirts.

—     Nāve slēpj sevī kaut ko šausmīgu un vienlaikus skaistu, un tāpēc tā ir pati augstākā estētiskā kategorija un vienīgā objektīvā realitāte, no kuras nevar izvairīties. Un ar savu pretīgumu, jo pietiek tikai iedomāties, kāds miris cilvēks izskatās pēc dažiem mēnešiem, tā ir pat fascinējoša!

—           Izbeidz šitās muļķības! — izgrūž Rihards. — Tu pats nemaz tā nedomā! Jā, nāvei ir jēga, ja cilvēks savu dzīvību ziedo ideālu dēļ, kāda augsta mērķa labad. Vai vispār… Vai vispār uzupurējas citu labā!

—    Kā tad! — pēkšņi ieķērcās vecais dabas draugs Rūdis.

—    Piedraņķē pasauli, bendē dabu, zivis, zvērus, apkauj viens otru, un nu tik domās par visu ko, tikai ne par to, ko paši dara! Tfu!

—           Tu runā ļoti muļķīgi, Rūdi! — ar daudznozīmīgu smaidu iebilst Einārs. — Tādas abstraktā humānisma pozīcijas no šķiriskā viedokļa ir ļoti nepareizas. Viens ir tas, kad to dara viņi, pavisam cits, kad mēs.

—          Tas ir vienalga! — Rūdis nevar nomierināties. — Zemes biosfērai no tā ne silts, ne auksts!

—           Biosfērai varbūt, — jūtu, ka Einārs provocē Rūdi, — bet ne mums.

—           Paši kapu sev izrakuši, ar vienu kāju tajā iekāpuši, bet acis ciet, ausis ciet, tikai mēles tirinās kā tādi mūžīgie dzinēji! — Rūdis ir izmisis.

—           Nu, nu, — smīn Einārs. — Jūsu skolā audzināšana laikam nav uz pienācīga līmeņa.

—           Aizvāzies! — te Eināram uzkliedz Rihards. Viņa dūres ir sažņaugtas. Man aizraujas elpa. Nupat ies vaļā!

Taču nekā. Einārs neatbild, tikai mehāniski jauc kārtis. Tad Ģirts aukstā, mierīgā balsī saka man:

—    Turpini, Aigar!

Un tā es viņiem lasu par to, ka muļķība esot skumt par pārcelšanos uz turieni, kur mēs atbrīvošoties no visām nelaimēm, un it kā nejauši pieskaros ar delnu Ilonas celim. Viņa ļauj rokai tur palikt četrus teikumus, tad it kā tikpat nejauši atvirza kāju, bet es turpinu lasīt, cenzdamies runāt kā radio diktors:

—    «__ visas tavas dzīves dienas ved uz nāvi, pēdējā tikai

pieved pie tās.»

Saku, ka nodaļa cauri, lai gan tā nav. Man arī tās nāves apriebušās. Esmu dzīvs, velns lai parauj, un, kā teicis kāds gudrinieks, kur esam mēs, tur nāves nav, kur ir nāve, tur mūsu nav, un vienīgā nāve, kas mani pašlaik interesē, ir Ilona. Viņa ir tāda pati augstākā estētiskā kategorija, kā tur teica Ģirts. Viņa pati par sevi ir fascinējoša, bet bieži arī atbaidoša — ar savu uzvedību.

Mēs nolemjam, ka jādodas pie miera.

Zane Ģirta raskladuškā jau aizmigusi. Ģirts stāv tāds apjucis, laikam kautrējas modināt. Ilončiks paķer Zani aiz kājas un parausta.

—     Tūlīt, tūlīt_____ — Zane miegā murmina un velk virsū

neesošu segu. — Vēl tikai piecas minūtītes …

—           Zanīt, priekšā vēl vesela nakts! — mierina Ilona, un Zane pamostas samulsusi un laimīga …

Ґ

Un te man japastasta kaut kas patiesi šausmīgs. Protams, tas var šķist smieklīgi, varbūt pat naivi, bet, ja tas notiek ar pašu, tad

Naktī pamodos.

Kāds pie mana galvgaļa uz zilā šķīvīša bija aizdedzinājis sveci, kaut gan, gulēt iedams, to biju nopūtis.

Arā bija sacēlies pamatīgs vējš, un sveces liesma raustījās.

Es uzslējos sēdus. Svece spēji nodzisa. Verandā bija tumšs. Laukā mākoņu driskās peldēja rūsgans mēness, un koki šalca vējā.

No šī skata man kļuva īsti ne tā. Es jau gribēju raut segu pāri galvai un no jauna laisties miegā, kad veranda piešķīda ar baltu zibens gaismu, un es ieraudzīju, ka visas gultas ir tukšas.

Pietrūkos kājās, uzrāvu šortus un sporta krekliņu, uzmanīgi pavēru meiteņu istabas durvis. Kad ārā atkal uzliesmoja zibens, mana sirds salēcās — arī meiteņu ''ultas bija tukšas, glīti saklātas, it kā tajās neviens nebūtu licies ^ lēt.

Izmetos verandā, un tā atkal pi šķīda ar baltu gaismu, un logā es ieraudzīju baiļu grimasē sašķobītu seju, šausmās iekliedzos, līdz aptvēru, ka tas ir mans atspīdums.

Atgrūdu verandas durvis un izmetos laukā. Kaut gan koki un krūmi vēja brāzmās locījās, gaisā nejutu ne mazāko vēsmiņu.

Nezināju, ko lai iesāk.

Atgriezties izmirušajā mājā man bija bail.

Es devos gar izrakumu malu, tad pa pļavas taku lejup uz ezeru, visu laiku izmisīgi lūkodamies apkārt, vai kādu neieraudzīšu.

Izgāju cauri krūmājam, meldru mežam, kurš šalkdams locījās brāzmās, un nonācu uz mazās pļaviņas ezermalā, kur dienā biju peldējies.

Tumšs un nekustīgs kā akas dibens manā priekšā pletās ezers.

Un tad man izlikās, it kā labajā pusē, meldros ieslēpies, kāds stāvētu un raudzītos manī. Es neviena neredzēju, bet sajutu šo smago, manu gribu it kā pakļaut gribošo skatienu.

Ieskatījos uzmanīgāk, un spējās šausmās man aizrāvās elpa, jutu, ka mati saslejas stāvus kā pankam.

Vēja brāzma spēji pielieca meldrus, un tajos līdz vidum atklājās masīvs skelets ar resniem kauliem, kas izskatījās zaļganpelēki, it kā apsūbējuši. Rokā viņš turēja akmens cirvi. Tukšajos acu dobumos gailēja tādas kā jāņtārpiņu uguntiņas. Ļauns un truls spēks dvesa no viņa. Spēcīgie žokļi bija cieši sakosti, un viss veidols izstaroja vienu — tā ir mana NAVE!

Es drausmās iekliedzos.

Skelets sakustējās un aši paspēra divus soļus.

Metos bēgt. Bailes bija pārņēmušas mani, kājas stinga kā notirpušas; es spēju paskriet tik vien ātri kā palēninātā filmā.

Skelets dzinās man pakaļ.

Es slīdēju uz priekšu, izmisīgi airēdams ar rokām, un šausmās kliedzu. Kad izpeldēju cauri meldrājiem, krūmājam, uzkalnā ieraudzīju arheologu mājiņu, kuras logos dega ugunis.

Bet skelets dzinās man pakaļ, skrēja mērķtiecīgiem, gariem soļiem, rokā vicinādams akmens cirvi, un mežonīgā ļaunumā dzirksteļoja acis, un, kad viņa mute, pilna ar spēcīgiem ilkņiem, triumfā atņirdzās, ar visu savu būtību es sajutu, ka līdz mājai man netikt, un izmisumā kliedzu, cik spēka …

… Pamostos galīgi nosvīdis, pielecu gultā sēdus.

Arā plosās negaiss.

No pretējās sienas manī skatās Rūda izbijusies seja. Viņš ir pārskaities.

—    Tu galīgi dulls esi?! — viņš šņāc. — Ko bļauj?!

Mani pārņem milzīga atvieglojuma sajūta. Es vāri pasmaidu.

—    Ko ņirdz?! — Rūdis nevar nomierināties. — Ko brauc uz izrakumiem, kad jāiet pie psihiatra?!

—    Guli, draudziņ, — es sirsnīgi saku. — Rīt uzpīpēsim pa cigaretei. Un piedod, ka uzmodināju tevi. Iznācis nelāgi, bet es patiešām tā negribēju. Ar labu nakti, Rūdi…

—    Ej … — viņš automātiski grib teikt, tad apraujas un nomurmina:

—    Nu labi… Gulēsim …

Uzvelku segu līdz zodam un ieklausos, kā miegā mierīgi elpo Einārs un Ģirts, kā dažbrīd iekrācas Rihards. Kaut arī krākšanu es ciest nevaru, bet man ap sirdi tik labi, labi. Laukā mīlīgi plosās negaiss.

Es aizmiegu laimīgs.

Kristapa brīnišķīgais piedzīvojums

Lai Aigars Laiviņš pēc briesmīgā sapņa paguļ mierīgi, bet mēs pastāstīsim par Kristapu …

… Rajona centrā N pilsētā, kura atradās astoņpadsmit kilometru no Burķu arheoloģiskajiem izrakumiem, tajā pašā tveicīgajā jūlija rītā, par kuru jau stāstījām sakarā ar Žaneti, pamodās arī trīsdesmit sešus gadus vecais Kristaps, atmodās vienlaicīgi ar savu sievu Žaneti. Viņi pateica viens otram «labrīt» un izberzēja no acīm miegu.

Kristapam galvā dūca un ausīs džinkstēja. Skats, kā Žanete locīja iekšā vārītās olas, uzdzina nelabumu.

Viņš izdzēra divas pudeles vājpiena kefīra. Parakņājās žaketes un bikšu kabatās, pažvadzināja saujā sīknaudu, bet diez kas jau tur nebija. Nospļāvās un iebēra atpakaļ.

Drūmā garastāvoklī, kuru bez paģirām vēl drūmāku vērta Žanetes belziens pa galdu un rupjība par visu algu uz galda vakarā, loģiskā sajēga par šīs nekaunīgās prasības nerealitāti, jo pa trīnītim un piecītim Kristaps bija parādā četrpadsmit cilvēkiem, vidēja auguma, bet spēcīgi būvētais tehniskais inteliģents gāja darbā uz konservu fabriku.

Arī viņš pamanīja — kaut kas nebija tā kā parasti, taču tobrīdējā jutoņā šķaudīja tam virsū.

Bet būtu šķaudījis arī normālā jutoņā.

Ja mēs cilvēkus pēc attieksmes pret notiekošo dalām tādos, kas tic un zina, kā to sasniegt; tic, bet nezina; tādos, kas pret visu atrodas nogaidošā pozīcijā: sak\ redzēs, kas no tā iznāks; tādos, kas vārdos apliecina savu ticību, bet darbos rīkojas pretēji; visbeidzot tādos, kas vispār izturas noliedzoši, tad Kristaps piederēja pie tiem, kuriem viss bija vienalga.

Kur nu tādam lai rastos zilais sapnis ar rozā spārniņiem kā Žanetei!

Tās dienas vakarā, kad nākamajā rītā mazajam Kristapiņam vajadzēja sākt iet pirmajā klasītē, viņu paaicināja opaps un pateica dzīves gudrību. Tagad, Kristap, tu jau esi liels cilvēks, viņš teica, un tev jāsaprot, ka tu esi maziņš, maziņš, sīciņš, sīciņš zobratiņš lielā mehānismā, un tāds zobratiņš paliksi visu mūžu. Mehānisms var darboties pareizi, var darboties nepareizi, tas uz zobratiņu neattiecas. Zobratiņš griežas, un viss. Ja zobratiņš negrib griezties, to izņem un tā vietā ieliek citu. Mehānisms jau no tā neapstāsies. Zobratiņam jāgriežas tā, kā prasa. Un neklausies, ja kādi zobratiņi griezīgi čīkstēs, varbūt spalgi čirkstēs, ka viņi nav vis zobratiņi. Lai viņi trokšņo! No tā tik ātrāk nodils, un jēgas nebūs nekādas, jo, kā mehānisms darbojas, tā darbosies. Zobratiņš ir un paliek zobratiņš, lai kādos skaistos vārdos viņu arī nesauktu, un no zobratiņa nekas cits netiek prasīts, lai tikai viņš darītu to, ko no viņa prasa. Zobratiņam jābūt paklausīgam un jādzīvo kā godīgam, kārtīgam cilvēkam nākas, lai kā arī dzīvotu tie, kas no zobratiņa visu to prasa. Tad vectēvs noskaitīja baušļus par to, ko zobratiņš nedrīkst darīt, bet, ko drīkst, to zobratiņam pateiks citi, kad pienāks laiks.

Kristapiņš diez ko nesaprata, kas tas par briesmīgu mehānismu, kurā viņš ir zobratiņš, bet saprata, ka jābūt paklausīgani un pašam nav jādomā, bet jādara tā, kā liek. Un tad viss būs labi, kā gudri šļupstēja opaps ar bezzobaino muti. Un puisītis tam noticēja uz visu mūžu.

Tā Kristaps kā labi iemontēts zobratiņš izgriezās cauri astoņgadīgajai skolai, tehnikumam, armijai un neklātienes studijām institūtā un, kā par brīnumu un gudrajam opapam par mūžīgu piemiņu, dzīves veiksmes grafikā atradās pa vidu starp tiem, kuriem nebija vienalga. Tad kādā ballītē viņu kaktā iespieda mollīga būtne un teica, ka no šī brīža Kristaps būšot viņas zobratiņš. Kristapam viss bija viena alga, un tā viņš apprecējās ar Žaneti, un sāktu dzīvot pilnīgi bez raizēm, ja ne viena lieta, par kuru jebkuram zobratiņam, lai cik paklausīgi tas arī gribētu visu izpildīt, tomēr bija jādomā pašam.

Tā lieta atradās iestādījumā, uz kuru Kristaps pašlaik gāja, un saucās — «Dzērieni».

Informācijas nolūkā Kristaps bija radis katru ritu apmest nelielu līkumu, ielūrēt pa skatlogu plauktos, lai pēc četrpadsmitiem nebūtu lieki jāstaigā uz šo pusi, ja acs nekā noderīga nebūs saskatījusi. ,

Bet pie veikala durvīm viņš sastinga.

Priekškaramā atslēga savā vietā nekarājās.

Kristaps sašuta par tādu nekārtību, parāva durvis un — tās bija vaļā!

Viņš uztraucies paskatījās pulkstenī. Līdz četrpadsmitiem vēl pusdzīve.

Tagad Kristaps atcerējās savādo jutoņu, no mājas iznākot, un saprata, kas īsti nav lāga — veikals ir uzlauzts, signalizācija nav darbojusies, jo savādāk te jau būtu miliči.

Smadzenes deva pirmo impulsu — jāiet prom, ka neiepin par liecinieku, bet sekoja otrs impulss — jāiet gan, bet pirms tam pašam fiksi jāpaķer pāris blašķes. Valsts nekā nezaudēs, jo tās norakstīs kopā ar citām nozagtajām, ja zagļus nenoķers, bet, ja noķers, tad ar valsti par savām nelietībām norēķināsies viņi, un pāris pudeļu vairāk vai mazāk spriedumā neko negrozīs. Turklāt — cik tad nu liela ir viena trauka patiesā vērtība, tik, cik maksā viena tukša pudele! Ņems trīs šņabjus, atstās uz letes sešdesmit kapeikas, un tukšās pudeles vēlāk, kad veikals pēc inventarizācijas būs vaļā, atnesīs un noliks uz letes par brīvu, lai pārdevēja domā, ko grib, un tā Kristapa sirdsapziņa sabiedrības priekšā būs tīra.

Tuvumā neviena neredzēja.

Ar mutautiņā ietītu roku Kristaps klusu atvēra durvis, iegāja, tāpat klusu aiztaisīja un, pieturēdams ap kurpēm aptītās avīzes, aizšļūca līdz letei, paslēja galvu uz augšu, lai paraudzītos, kur šļūkt tālāk, bet tā arī pussaliecies sastinga.

Kristapā ļoti izbrīnījusies raudzījās jauniņa pārdevēja. Viņa bija pakāpusies soli atpakaļ, it kā grasītos bēgt.

Kristaps bija galīgi apstulbis. Viņš izslējās un nezināja iesākt neko citu kā vien neveikli smaidīt un kautrīgi žagoties:

—    ag … ag … ag …

Tad arī pārdevēja nomierinājās un laipni pasmaidīja.

—    Jums laikam stiprināto vīnu «Agdam»?

—    A-ādamu? — Kristapam slāpēs izlauzās, un viņš automātiski šāva roku kabatā, lai gan zināja, ka sīcenes daudz par maz.

Sāpīgi pasmaidījis, viņš izvilka roku atpakaļ.

—    Es___ mazliet pagaidīšu, — viņš izmocīja, notina no kājām avīzes un jau gribēja pasviest, kur neviens neredz, tad nokaunējās un iebāza atkritumu urnā.

Viņš sāka gaidīt, bet, sasodīts, neviens, ar kuru varētu sastiķēt, veikalā nenāca. Vispār neviens nenāca.

—    Laikam jau tauta vēl nezin, ka jūsu iestādījums tagad tik agri vaļā? — Kristaps tiktāl bija saņēmis sevi rokās, ka varēja sakarīgi pajautāt.

—    Kā — agri? — jauniņā pārdevēja pabrīnījās. — Apmeklētāju ērtības labad veikals strādā cauru diennakti.

—    Ko-a?! Tad jūs pa nakti netaisa vis biznesu kādā podvorotņā vai privātmiteklī, bet šepat uz vietas? Drosmīgi ļaudis! Apgriezieni vareni!

—    Tikai naktī nav personāla, — paskaidroja pārdevēja,

—     un apmeklētājiem, ja tādi ir, nākas apkalpot sevi pašiem.

—    Smalki, smalki, viltīgi, viltīgi! — Kristaps uzslavēja.

—     Mēs esam, tomēr mūsu nav, tā ka orgāniem nav arī ko pieķert. Un kur notiek norēķināšanās par preci?

—    Nesaprotu, ko jūs ar to gribat sacīt?

—           Tikai to, ko teicu, un pieņemiet manus cieņas apliecinājumus.

Pārdevēja nosmaidīja.

Tā Kristapam šķita laba zīme.

—           Meitenīt! — viņš šķelmīgi pasmaidīja un papurināja melnsprogaino galvu, sagrābstīja kapeikas un nobēra uz letes. — Vairāk nav, maku esmu aizmirsis mājās, skriet atpakaļ nav laika, darbs fabrikā tūlīt sāksies. Pārējo atnesīšu pēc darba, goda vārds, un no manis šokolāde!

Pārdevēja, it kā nedzirdējusi Kristapa lūdzošo balsi, ziņkārīgi aplūkoja naudas ripiņas, savāca un iebēra atpakaļ Kristapa saujā, lai gan roku viņš bija izstiepis pēc pudeles.

—           Interesanti gan, — viņa teica. — Diemžēl es ar numismātiku nenodarbojos. Es krāju pastmarkas.

—           Jūs esat nolādēti asprātīga! — Kristaps caur zobiem izspieda, jo tādu cinismu gaidījis nebija. — Jūs ne tikai neuzticat vienu nožēlojamu surogāta pudeli, bet piedevām vēl ņirgājaties!

—           Piedodiet! — jauniņajai pārdevējai kļuva sārti vaigi.

—     Atvainojiet, lūdzu, es nesaprotu, kā esmu jūs apvainojusi? Patiešām, mani vairāk interesē filatēlija, tāpēc ka atšķirībā no numismātikas tā vizuāli sniedz daudz bagātāku informāciju.

—           Dod vienu «ādamu», meitenīt, un nevārdo zobus, velns parāvis! — Kristaps iešņācās. — Un es, jei bogu, tev to naudu atnesīšu, un tad arī parunāsimies par markām, še tev drošībai pase!

Bet pārdevēja neņēma pasi. Satrūkusies no Kristapa ciešanu izvagotās sejas, viņa uzlika uz letes prasīto.

Kristaps tādā žiglumā pakampa pudeli, ka pārdevēja, it kā neticēdama savām acīm, apmulsusi izteica:

—    Jums varbūt… vēl vienu?

—    Ko-a?!

—           Es saprotu, ka jums ir tiesības apvainoties, — pārdevējā nosarka. — Bet man nez kāpēc likās…

—     Kas jums likās?

—           Ka jūs gribat… vēl vienu pudeli, piedodiet! — viņas acīs pamirdzēja asaras.

—    Jums ļoti pareizi likās, — teica Kristaps. — Bet vai var?

—           Ņemiet, lūdzu! — meitene priecīgi nolika uz letes otru «bumbu». — Paldies, ka neapvainojāties!

—           Nav jau par ko! — Kristaps mierinoši atteica un iebaza ari otru pudeli kabatā.

—     Piedodiet, varbūt vēl?

—     Bet lūdzu!

—     Un ja nu …

—    Ar lielāko prieku!

—    Vai…

—    Jūs esat ļoti jauka!

—    Un…

—     Protams!

Kristaps tik bāza pudeles žaketes iekškabatās, bikšu kabatās un aiz jostas, tad atpogāja kreklu; nav ko čammāties, bāzīs pie plikas miesas ar’!

Jauniņā pārdevēja atvēra durvis un izlaida ar pudelem apkrāvušos Kristapu uz ielas.

Tagad uz darbu ietu tikai muļķis, bet Kristaps tāds nebija.

Un tā Kristaps sāka vadīt savas dienas svētlaimē.

Sākumā viņš gan mazliet mulsa, kad Žanete nepārradās mājās ne tai vakarā, ne arī rītā, bet vēlāk par to vairs nedomāja. Kad aptrūka dzērieni, devās uz veikalu. Pa dienu apkalpoja pārdevējas, kuras par viņu allaž bija priecīgas, jo apmeklētāji šai veikalā bija reti, tik reti, un vai vispār bija, jo Kristaps ne reizes nevienu nesatika … Kad gāja naktī, jaapkalpojas bija pašam …

Dzīvoklī Kristaps sarunājās pats ar sevi, dziedāja dziesmas un dzenāja pa kaktiem raibus krokodilus, kuri medīja lidojošās peles, vēlāk sāka ālēties un lauzt mēbeles.

Tad viņš atjēdzās gultā, pie kuras sēdēja kads pidžama ģērbies slimnieks, kurš vēlējās iepazīties ar Kristapu, jo viņam vienam esot garlaicīgi. Viņš izstāstīja Kristapam, ka ilgu laiku esot bijis vienīgais pacients šajā narkoloģiskajā slimnīcā un ka uz viņa bāzes jau esot aizstāvētas četrpadsmit medicīnas zinātņu doktora un divdesmit sešas kandidāta disertācijas. Medicīnas zinātnē viņš esot nostiprinājies zem apzīmējuma «Žūpa-ilgdzīvotājs Sīmanis». Viņš esot vecs, ļoti vecs.

—    Kad Meierovics bija premjerministrs, mums ar Annu piedzima pirmais bērns, — Sīmanis tarkšķēja. — Kad Viskrievijas imperators Nikolajs II bija Rīgā, tēvs man nopirka jaunu cepuri. Mana māte teica, ka es esot nācis pasaulē kino seansā, kurā rādīts franču grāvējs «Vilciena pienākšana Sjotas stacijā».*

Kad Kristapam izdevās uzdabūt žūpu-ilgdzīvotāju uz pareizā domu ce|a, tad viņš saprata, kas noticis.

—    Tā ja, dēliņ! — mīlīgi smaidīdams, stāstīja Sīmanis. — Kas tad tagad vairs lieto švuncīgos padzērienus? Ni un ni! Bet tajās veco laiku rakstnieku sadomātajās grāmatās, kuras jāmācās arī skolas beņķī, dzer un pīpē, pīpē un atkal nolaiž lejā pa klunkšķim! Un jaunus cilvēkus sāk urdīt ziņkāre. Jāpamēģina arī man! Tāpēc tagad attaisījuši pāris bodes — pieminekļus, kur jauni ļaudis urdīgo prātu var nomierināt. Bet, tā kā jaunus puikas un jaunas meitas ļoti pareizi audzina, tad šie tur iekšā gan paglūn, noņem smēķi, uzvelk pa dūmam, un vairāk ni un ni! Otrreiz iekšā vairs neiet, jo ir sava saprašana, ka tas slikti.

Kristaps ārstos nekādu lielo interesi neizraisīja. Viņa alkoholisms šajā laikā bija reta parādība, taču ne tik unikāla kā Sīmaņa.

Turklāt žūpam-ilgdzīvotājam deva dzert, jo baidījas, ka pie alkohola pieradušais organisms degvielas trūkuma deļ varētu pārstāt darboties, bet par Kristapu lēmums bija vienprātīgs — ārstēt.

Taču Sīmanis slepus deva dzert arī Kristapam, jo savādāk pēdējo nevarēja pavedināt uz sarunām un dziedāšanu. Tas beidzot ārstiem apnika, un viņi izsvieda Kristapu no slimnīcas, norīkojot piemērotā darbā uz muzeju.

Tur nu Kristaps tēloja dzērāju, kas viņam padevās ārkārtīgi dabiski, jo viņš vienmēr bija pilnā.

Muzeja apmeklētāji nāca pie viņa stenda, skatījās un brīnījās, bet Kristaps uzturēja ar viņiem saviesīgu sarunu, bārstīja asprātības, stāstīja anekdotes, brīdināja no dzeršanas posta, gribēja ar visiem draudzēties un apsprieda savstarpējās cieņas jautājumus. Ja kādi apmeklētāji Kristapam likās sevišķi simpātiski, tad viņš demonstrēja, kā ar krēsla kāju pa kaktiem jādzenā raibi krokodili, kuri medī lidojošas peles. Turpretī, ja kāds apmeklētājs izraisīja nepatiku, tad savaikstīja niknu ģīmi un kliedza.

Tā Kristaps tagad strādā, un pirmo reizi mūžā darbs viņam sagādā prieku. Viņš ir laimīgs.

AIGARS: Kad pamostos, ir bez piecām minūtēm pusseši.

* Viena no pirmajām filmām pasaulē. Kad to demonstrēja Francijā, skatītāji, ieraudzījuši uz ekrāna virsū braucošu lokomotīvi, pārbijās un metās laukā no zāles.

Visi vēl šņāc.

No negaisa ne miņas. Diena atnākusi saulaina un rāma.

Atceros sapni. Nudien, tīrākās muļķības! Un ko es pamodies sarunāju Rūdim! Tīri kauns metas!

Paskatos uz viņu. Velk elpu ar pavērtu muti, apaļais ģīmis liekas piepampis. Teļš kas teļš, nodomāju. Vai tāds var stāvēt blakus man?

Neskatoties uz to, ka esmu pamodies, satrūkstos. Zvana modinātājpulkstenis.

Rihards mirklī izlec no gultas. Laikam arī no tādiem armijas paradumiem vēl nav atradinājies.

—    Čaļi, padjoms! Ceļas, padjoms! — viņš sauc.

Pulkstenis tarkšķ pie Eināra galvgaļa. No segas apakšas

pastiepjas roka, nospiež zvana pogu un ievelkas atpakaļ, un klusumā pārējie guļ tālāk, nelikdamies ne zinis par Riharda klaigāšanu.

Arā saklausāma bungāšana pa meiteņu istabas logu un Galēviča balss.

—           Meitenes, meitenes, kiki-ri-gī! Saulīte jau pamodusies! Kurš putniņš agri ceļas, agri slauka deguntiņu!

Es sāku zviegt. Putniņš atradies, atlidojis ar spicu deguntiņu un kazbārdiņu!

—          Tu jau augšā! — man atzinīgi uzsauc Rihards, sākdams raut gulētājiem nost segas.

—           Kuš, kuš, es jau ceļos! — Einārs samiegojies murmina un, iekrampējies segā, neļauj to sev novilkt.

Rihards ar prieku spēcīgi parauj, un Eināra sega aizlido verandas kaktā. Aizlido Rūda sega, un aukstā gaisa ietekmē viņš savelkas čokurā. Aizlido Ģirta sega, bet viņš uz aukstumu nereaģē, paliek guļam taisni izstiepies, atvērtām acīm raudzīdamies griestos, tad pēkšņi kā atsperes sviests izlec no gultas. Es segu pats atstumju kājgalī.

Einārs pārmet garos stilbus pāri gultas malai un apsēžas, apķer plecus un drebinās.

—           Tu jau plosies kā barbars senajā Romā! — viņš žāvādamies saka Rihardam. — Un vispār, jāiet agrāk gulēt, nav ko tik ilgi «lapiņu» spēlēt!

—           Nefilozofē, priekšstrādniek! — atcērt Rihards. — Pasaki labāk paldies, ka daru tavu darbu!

Un viņš Rūdi, kurš sataisījies atpakaļ uz gulēšanu, izgāž no raskladuškas. Nobūkšķ vien.

—           Nolādētā vasara! — Rūdis raudulīgi velk un slejas augšā no grīdas. — Līst tikai pa naktīm! Kad pa dienu, tā tik nopilina, un pāri ir!

—           Pipari tev uz mēles! — nožāvājas Einārs, kas jau sāk iejusties savā priekšstrādnieka lomā. Vajadzēšot šodien ņemt jaunu velēnas kārtu, to varēšot darīt Rihards un Aigars. Rūdi klāt nevarot laist, rokot kā memļuks, aizvakar jau vienu galvaskausu pāršķēlis.

—           Vai es vainīgs, ka viņi rakuši tik seklus kapus! — Rūdis turas pretim.

—           Tā ir viņu privātā darīšana, cik dziļus rakt! — Einārs saliek gultu. — Bet tava darīšana ir velēnu ņemt nost uzmanīgi!

—           Liecies mierā, Einār! — nosaka Ģirts, uzraudams treniņbikses un paņemdams tualetes piederumus. — Katram tā varēja gadīties!

Viņš iziet no verandas.

—           Nezinu, nezinu, kas varēja gadīties, zinu tikai, ka galvai pauri nošķēla Rūdis, — uzsvērtā svarīgumā nosaka Einārs.

—           Tu šito spēlē kā vecu plati jau trešo dienu, turklāt no paša rīta! — piktojas Rūdis.

—           Un spēlēšu vēl, jo tādas nejēdzības pieļaut nedrīkst! Mēs te nehalturējam kapsētā, bet gan atsedzam kapulauku.

—           Priekšstrādnieks! — nikni atcērt Rūdis. — Tev jau Ģirts teica: katram tas varēja gadīties.

—           Ģirts pareizi teica, ka gadīties varēja katram, — rāmi piekrīt Einārs. — Bet nepateica, ka ar tevi tam bija jānotiek obligāti, jo tu izprasīji Galēvičam, ka tad, kad pabeigsi ņemt velēnu, būsi brīvs. Un tad arī rāvi uz akorda.

—     Ko ta’ Galēvičs atļāva?

—     Labi, izbeigsim šito tēmu!

Ari Rūdis aiziet mazgāties un tīrīt zobus.

Rihards vispirms iet vingrot un aicina mani līdzi.

4t

Sākas mana pirmā darba diena.

—           Še, Aigar! — Rihards pasviež lāpstu un ierāda, kā pareizi jāņem nost velēna, lai neiznāktu tā kā Rūdim.

Zem velēnas smilts gaišā krāsā, un tāpēc viss esot samērā vienkārši, tikai jāskatoties gan uzmanīgi. Ja kaut kur parādoties tumši pleķi, tad dziļāk jāejot piesardzīgi, jo tumšumi rodoties organisko vielu trūdēšanas procesā — tātad esot cerības uziet apbedījumu.

Tā nu mēs ar Rihardu ņemam nost velēnu. Pārtraukums katru stundu desmit minūtes. Manis pēc varētu arī nebūt! Kam nav iekšā, tam izrakumos nav ko meklēt.

Bet izrādās, ka pārtraukums tomēr ir noderīga lieta. Vienā tādā starpbrīdī ieraugu, ka nez pa kuro laiku Ilonas bedrē ielīdis Rūdis. Ielīdis un čubinās ap Ilonas skeletu (ne jau viņas personisko, protams, bet to, ko viņa attīra). Un šī, peldkostīmā izmetusies, čubinās pretim.

Man gar acīm noiet zili melns. Tā tak ir viena atklāta un demonstratīva cūcība! Izstāde skatlogā!

Esmu galīgi apjucis; nezinu, ķert lāpstu vai tāpat ar kailām rokām. Nevaru izdomāt, kad no laukuma malas Galēvičs sauc, ka pārtraukums cauri, bet šie abi bedrē pat pārtraukumu nav taisījuši…

Ķeru lāpstu un minu zemē iekšā. Lai viņi kasās pa to bedri, lai kasās! Pēc darba ar Ilonu būs smaga runāšana. Vajag tak prasties gluži vienkārši minimālu kaunu! Kaut kādai sievietes pašcieņai taču jābūt! Es dusmīgi domāju, ko teikšu, un roku tik, roku. Ar pirmo līdīs bedrē iekšā! Pēc tam, kad pret mani…

Te manu domu tinums pārtrūkst. Ieraugu lāpstas grābienā melnu zemi. Gaišā smilts ir kļuvusi tumša! Es kliedzu:

—     Ir! Laikam ir! Nupat ir! Eu!

—           Tas nu ari! — no Ilonas bedres atskan Rūda sapīkusī balss. — Bļauj pa nakti, bļauj pa dienu!

Galēvičs tūlīt klāt, nometas uz ceļiem un kārpās ar mazo lāpstiņu tumšumos kā tāds gailis, tikai sekstes vietā trīc kazbārdiņa.

—     Lieliski, lieliski! — viņš murmina.

Sanāk arī citi.

—           Malacis, Aigar! — man uz pleca uzsit Rihards. — Ar tevi kopā es ietu izlūkos!

Ģirts piegrūž man ar elkoni.

—     Apsveicu ar pirmo!

Man tas patīk, taču neizrādu, kautrīgi klusēju.

—           Tad nu arī dižu notikumu sagaidījuši! — Rūdis nievājoši pilina darvu medus mucā. — Simt sestais! Varbūt pēc mēneša jau būs divi simti sestais!

—     Kā tev nav neērti, Rūdi! — pārmet Zane.

—     Es tikai konstatēju faktu! — atsaka Rūdis.

—           Jā, fakts ir vērā liekams! — dzēlīgi smaidīdams, saka Einārs. — Galvaskauss palicis vesels.

Rūdis nošņācās un iet projām.

Bet man šis kapiņš pēkšņi kļuvis ļoti dārgs, es prasu Galēvičam, lai ļauj man pašam to atsegt.

Viņš pieceļas un domīgs pūš, tad negribīgi nosaka:

—           Nu labi, labi! Tikai lai kāds nāk palīgos, citādi tu aiz nezināšanas sataisīsi ziepes!

—     Vadītāj, es viņu pamācīšu! — negaidīti piedāvājas Ilona.

Es divtik priecīgs. No bedres glūn Rūda stulbais mūlis.

—           Tikai sāciet rīt! — nokomandē Galēvičs. — Šodien vairs nav vērts! Darbs jau pie beigām.

Ilona aiziet atpakaļ pie Rūda, lai šis var pēdējās minūtītes papriecāties, rīt vairs nebūs, par ko.

Es turpinu ļoti, ļoti uzmanīgi norakt velēnu …

Pēc kārtīgām pusdienām gulšņāju verandā un skatos cauri tukšajām pudelēm, kas uz palodzes. Ieslodzītās lapsenes uz debesu fona šķiet ļoti lielas, gluži kā zvirbuļi.

Rihards ievēro manu interesi un skaidro:

—           Kad pudelē salien trīs četras, tā korķi virsū un lai beidzas nost!

—    Tad tu esi tas, kas vada šito saimniecību?

—     Nekas cits neatliek, — viņš saka.

Bet verandā tāpat pilns ar lapsenēm, lidinās apkārt un spindz, taču dzelt netaisās. Es to pasaku.

—           Kā nu kuram! — viņš izmet. — Man jau iekodušas veselas četras.

Verandā ienāk Ģirts. Viņš dzirdējis Riharda žēlabas.

—           Ko tad tu slogi viņas pudelēs! Tāds kā bērna prātā! Domā, tie kukaiņi dumjāki par tevi? Viņi taču nodod informāciju tām lapsenēm, kas brīvībā, un tās tev kož. Vajag šitā!

Un panks pagrābj no galda lielo maizes tuteni. Viņa seja kļūst nežēlīga. Kumpais deguns un gredzens ausī dara viņu līdzīgu pirātam.

Uz galda maizes drupatas, šur tur notraipīts ar ābolu džemu. Lapsenes rāpo un mielojas.

—           Viens! — Ģirts nošņāc un pārvelk ar nazi galdam, un lapsene divās daļās.

—           Divi! — atkal šņāpiens, un cita saldumu mīļotāja atvadās no dzīves. — Gatavs!

Viņš ietriec tuteni galda virsmā. Asmens nodžinkst vien.

—           Vajag tā! Dažas sekundes, un pieci ienaidnieki neskaitās, bet pārējie nezina, kas vainīgs!

Rihards noliecas pār galdu un aplūko lapseņu pārgrieztos ķermenīšus. Kājiņas agonijā vēl tirinās. Viņš izrauj nazi un ar asmeni viegli piespiež vienas vēderiņu. No astes izšaujas dzelonis un raustās uz priekšu un atpakaļ. Rihards skatās bērnišķīgā izbrīnā, tad plati pasmaida.

—     Kādi apbrīnojami kukaiņi!

Viņš nomet nazi.

—           Paskat, paskat! — Ģirta plānās lūpas savelkas it kā smaidā. Viņš paliecies skatās pa verandas logu.

Verandā iemetas Einārs. Viņa garais augums lokās smieklos.

—           Nu būs podi! Kaparjānis formā! Dragā šurp! Viena alga, kur pļava, kur iebraukts ceļš!

—           Atraduši, ko apcelt! — Rihards neapmierināti norūc, tomēr vingrot neiet. — Slims cilvēks, bet viņiem prieks!

Es pietrūkstos kājās un paskatos tur, kur blenž Ģirts.

Pa pļavu gar izrakumu laukumu šurp drāžas pajūgs. Zirgs aulekšo, bet braucējs stāv kājās un kaut ko sauc, skubinādams lopiņu ar grožiem. Ratos kā futbolbumbas lēkā spīdīgas kannas.

Es braucēju pazīstu: tas pats vakardienas drūmais vīrs, kuru satiku pa ceļam uz veikalu.

—           Nevienu gadu vēl nav bijusi reize, kad Kaparjānis šeit būtu skaidrā rādījies, — paskaidro Einārs uzbudinātā balsī.

—     Kā skaidrs, tā klusītēm brauc gar ezermalu uz mājām.

Kad man liekas — vīrs ar visu zirgu un pajūgu iedrāzīsies tuvākajās bedrēs, viņš tā sarauj grožus, ka zirgs pamet gaisā priekškājas un, zobus atņirdzis, iezviedzas.

—           Tprū, maita-ā!! — sajūsmā kliedz Kaparjānis, braši izlec no ratiem. Kājās viņam kirzas zābaki, tā pati vakardienas pelēkā žakete un žokejmice ar spīdīgu nagu.

Viņš nāk stingrā saimnieka solī, smaida pār visu sārto seju, norauj žokejnīcu un pavicina gaisā, laikam ieraudzījis mūs cauri verandas stikliem, spalgi iebļaujas:

—     Sveiki, študentes! Lai dzīvo!

Viņš smagi ienāk verandā, grīda vien nolīgojas, iegāž dūšīgo augumu krēslā, ko piedāvā Ģirts. Einārs prasa liekulīgā balsī:

—

KRISTAPA ĢELŽA ZĪMĒJUMI

Kādi tev šodien svētki, Jāni?

—    Veikalā šņabi tirgo! — viņš ākstīdamies nogriež spēcīgos zobus, laikam rādīdams, cik priecīgs. Vīra sārtā un apaļā seja vakar mani maldinājusi — viņam droši ne mazāk par sešdesmit.

—    Šņabi tirgo katru dienu, Jāni, — saka Einārs un pakasa bakeni, — bet tu jau kādu nedēļu brauc mums garām, nemaz neiegriez apciemot.

—    To viņš dara tikai tad, kad ir iedzēris, — Ģirts man klusu paskaidro, lūpas gandrīz nekustinādams. — Citādi viņam kauns par tām dullībām, ko dzērumā izākstās.

Kaparjāņa seja piesarkst vēl vairāk, viņš atkal griež zobus, šoreiz dusmās.

Es ielienu savā raskladuškā, lai būtu tālāk.

—    Tirgo gan! — viņš dobji iesaucas. — Bet ko dod, ka tirgo, ja nopirkt nav brīv?!

—    Par skaidru naudu nepārdod šņabi? — Einārs tēlo līdzjūtību un rausta plecus. — Nu gan laiki pienākuši.

—    Kā tad, ka pienākuši! — Jānis tā gāž ar dūšīgo dūri pa galdu, ka tutenis un tukšās pudeles palecas. — Egons iztaisīja cūcību! Tas Pētersonu Egons, kurš pavasarī pārnāca no armijas! Slapjš aiz ausīm, mātes piens uz lūpām, pats zaļš kā dievkociņš, bet sācis strādāt par miliču pilnvaroto. Normālu cilvēku šitai nostūrī dabūt nevarot, nav!

—    Ko tad pilnvarotais tādu izdarījis? — vedina Einārs, paņem krēslu un piesēžas iepretim Kaparjānim.

—    Kad pilnvarotais bija maziņš, līda ābolos! — Kaparjānis uztraucies izgrūž, izvelk no žaketes iekškabatas šņabja pudeli, ar zobiem izvelk avīžpapīra aizbāzni, ieklunkšķina un, palūrējis uz mums, korķi atkal virsū un kabatā atpakaļ. Noslauka ar piedurkni sulīgās lūpas un stāsta tālāk:

—    Knīpstanga, mans znots, sūta pa naktīm sargāt. Iedod grožus, saka, kā noķer, tā tēs, nešķiro, kur galva, kur pakaļa! Ko nu es iešu bērnus sist. Izskata dēļ pastaigāju, pabļaustos arī, ja kādi ielien, izliekos neredzam, vienmēr ļauju aizbēgt. Znots nikns, sauc mani par kontuzēto, it kā es vainīgs, ja karā tā friču mīna sprāga blakām, meita šņāc vienā meldiņā ar knīpstangu: zeņķi no zariem raujot dzīvu naudu un rijot! Nu labi, domāju, nogrābšu pašu drošāko un nekaunīgāko, sadošu ar grožiem, tā puikam būs mācība, ka bez droša prāta vajadzīga arī izmanība. Te viennakt nāku, skatos, kāds tup «trebo» kokā, un vēl tur, kur no loga gaišāk, lai ābolus var redzēt, šķin un bāž azotē …

—    Un tas bija pilnvarotais Pētersons! — Einārs pārsteigumā sasit rokas.

—    Nu ka! — Kaparjānis sašutis atkal gāž ar dūšīgo dūri pa galdu. Vienai pudelei nokrīt korķis. Rihards to saķer un uzliek atpakaļ.

—    Es šo zemē no koka un aiz čupra, otrā rokā groži! Nu, es uzbļauju, tagad tava pakaļa samaksās par āboliem tirgus cenu! Brēcu, lai knīpstanga dzird! Puika pārbijies, Jāņonkul, lūdzas, tā nekad vairs nedarīšu, atlaid šito vienīgo reizīti! Skatos, no īsajām bikšelēm šim tek gar stilbu. Nu, ko tādu nopuņķojušos šņudraku mācīsi ābolus zagt? Es palaižu arī! Eh!

Kaparjānis aiz sirdēstiem vēlreiz iegāž pa galdu.

—    Bet kā vajadzēja tēst, eh, kā vajadzēja! Nu tā vajadzēja ģērēt, ka vēl šodien nevarētu sēdēt, varbūt, ka būtu izsitis par cilvēku.

—    Jā, jā, — krata galvu Einārs. — Tagad vairs pilnvaroto ābelē neuzdabūsi. Bet ģērēt varētu arī tagad. Tu tāds dūšīgs vīrs, ko tev tāds knariņš varētu padarīt!

—    Diviem tādiem nomauktu ādu uz reizi, bet — — Kaparjānis noplāta rokas. — Viņš tak tagad miliču pilnvarotais.

—    Tad tev bail no revolvera?

—    Bail? Viens grābiens, un nāves rīks ezerā iekšā, bet… saprotiet, študentes, tad visu nostādītu tā, ka es vēršos pret augsto valdīšanu, un mani drošā vietā aiz restēm.

(Turpinājums sekos.)

AGRIS POIKĀNS PURVA BRUŅURUPUCIS (EMYS ORBICULARIS)

Es mazo melno rupuci zem segas pa vakariem sildu. Šim patīk. Viņš nožūst. Un ilgi smaržo kā ezers un kalmes.

Bet, kad es aizmiegu, viņš sapnī mani jau gaida.

A. MILNA MOTIVS

Mēs tērzējam. Pīpojam drusku . un pēcāk, turot aiz rokas, viņš māca man laisties.

Satiku Sivēnu tenisa čībiņās, uz muguras maisiņš, maisiņā zīles,

rokā svari, vēderā pagrabs,

iztaujāts teicās,

ka Vinnijs jau apglabāts,

vienkārši —

nomiris badā,

nē, esot šis strādājis

ļoti,

par pasaku galveno varoni, bet starp viņu un bērniem iebraucis kuģis ar augstāko matemātiku — ceļš un laiks,

ā — borts un bē — borts … Tie medu neesot vis devuši. Tad sācis ēst visādas sēnes, bet pamazām izkāmējis. Kristofers Robins vēl dzīvo, tikai — pārcēlies pēkšņi gaišzilā mājā no cinka.

Kļuvis tāds auksts un draugus ciemos vairs neaicina.

Sīks iesācis dzejot, nē, drukāts gan neesot — viens kritiķis pērngad šo nospiedis.

Pārējie visi — veseli, dzied, trīc visi cietuma mūri — neesot ļāvušies iesieties kādas antoloģijas stūri.

Bet Pēterītis Cikuzītis iestājies partijas rindās un ticis beidzot pie dzīvokļa, pat pie ģimenes dārziņa, nu jau šī gadsimta beigās.

—     Viss pārējais ir pa vecam, ja netici, palasi avīzi, — teica Sivēns čībiņās vecās un norija tabletes.

TUKUMA

Vilciens jau nokavēts — perons un viss.

Jāgaida, kamēr vēl pilsētā iedegsies ugunis.

Un tagad var paklaiņot stundu, ieskatoties ik logā — tādas divstāvu mājeles

un nav arī zemei par slogu_______

Bet brīnums ir ceļā.

Esmu dzīvs!

Rau, kur tas pavīd kā spuldzes naksnīgās debesīs.

Un arī kā zaļgani apgaismots kiosks, tad kā meitene viena, un var taču izdomāt viņai matos vēl jāņtārpiņus.

Un ieliņās šaurās un greizās_______

Tam čalim ir Lenona acis.

Te gliemeži dzied un sienāži spēlē un koki ko labu grib sacīt — un re, kā bērnība atnāk, tikai ar prātu tā pārsegta.

Tad brīnums vēl pamirkšķina, tas apelsīns luksoforā vēl kā sikspārnis laižas un, sadzirdot vilcienu nākam, piepeši sakņūp uz sliedēm.

AGRIS POIKĀNS PEDEJA DINOZAURA LŪGUMS

Kas vainīgs, ja izskatos tāds, — paldies Tev, ka nenobijies.

Sev astē iesēju lentīti sārtu, — paldies Tev, ka pamanīji.

Kad manas bruņas reiz atvērsies (bet tad es būšu jau miris), no manis bailīga izrāpsies sīksīka dievgosniņa.

Tu paņem to pirkstos vēl mirkli, tad |auj viņai iet.

Un vairs jau nevarēs pazust, bet tikai aizlaisties.

Kādā lietainā dienā,

tā varēja būt pat pirmdiena,

sajutos

tikpat nozīmīgs kā visi pārējie |audis.

Vienkārši —

kļuvu kā paļāvīgs ezers,

kas neredzot apjauš sev apkārt citus

lielākus,

sajūt tuvumā jūru un varbūt — pat okeāna

neapjaušamos ūdeņus.

Un vēl —

priecājos, jūtot kaut ko

kopīgu man un viņiem,

pat ja vien zivis,

ūdenszāles

un saules rietu, —

arī tad varēs ieklausīties

zušu ķērāju alkatīgajos airos

un kāda vientuļa krupja dziesma.

Un ja tomēr

būs jāaizaug niedrem —

aiziešu putnos,

un perēs pīles, niedru strazdi un varbūt pat ūdensvistiņas — mazas, bet toties siltas, kādu lielajos ūdeņos nava.

Katrs darīsim savu.

Klusu un neplātoties.

Saule tik zaļgana riet — virs ezera liekas ta dzīva krupji sāk skanīgi riet — nebaidiet tumsu, tā pieder pie dzīves

*

Šis ir pagalms,

kur vecākiem palīdz —

bērni tepiķus dauza,

nes malku,

paiet viens garām,

padusē iespiedis cūkas galvu.

Pie kioska veidojas rinda —

bērni pērk «Rīgas Balsi»,

viens cigaretes,

cits dezodorantu,

tad nāk viens no valzivju zvejas,

un zābaki viņam līdz sejai.

Šeit vientuļa smilšu kaudze un zaļisārts spainīts, bet bērni vecākiem palīdz. Ir labi.

Un apzinās, kādiem jāaug.

Tad iekāpu smiltīs un sāku cept kūkas, un svaidījos akmentiņiem.

Un vēl — pašā stūrītī kukaiņu kapsētu ierīkoju.

Visi iet garām.

Tad uzbūru balonus, lidinājos,

tad pasaucu zirgu un teicu: «Te zāle — šī pļava nav nomīdīta ne druskas.»

Bet visi iet garām.

Tad palūdzu pienenes ziedēt,

tauriņus dziedāt un dzērves

šeit brīdi atpūsties — pļavā.

Visi iet garām.

Nē, apstājās gan viena meitenīte, nē, stāvēja ilgi — pirms manis, nē, tā bija Mūžība, nē, tomēr, nē — pamazām sadrupa granīts.

VLADIS SPARE IZOLATORĀ

STĀSTS

—     Tu, Šop, smirdi pēc līķa … — Kuļikovskis apstājās un nožāvājās, tad, veltījis Šopam vēlīgu smaidu, it kā starp citu, klusi un mazliet indīgi piebilda: — Tātad tu šovakar nosprāgsi. Jā.

Šops no trešās basām, netīrām kājām, pieneņdzeltenā pidžamā mīņājās nelielā, trekni ievaskotā linoleja laukumiņā starp zilām, riteņotām metāla gultām, kas cieši sabīdītas drūzmējās gar iegarenās telpas salātkrāsas sienām. Aiz loga violetā dūmakā tīta oranža saule atdūrās egļu galotnēs, šļakatām šķiezdama staru kūļus, kas pielēja palātu ar trauslu, sārtu gaismu. Linolejs gurkstēja zem Šopa pēdām, spindza pelēka muša, sapinusies marles aizkaru krokā. Trīs astotieši staigāja Šopam apkārt, skaļi vilkdami nāsīs lizola un hlora tvaikiem piesātināto gaisu. Kalniņš no sestās, iebāzis degunu grāmatā, gulēja gultā.

—     Es nesmirdu pēc līķa … — Šops atņirgtiem zobiem kā suns kaulu grauza sažņaugtās rokas rādītājpirksta spuraino nagu.

—     Smirdi gan, un skolas galdnieks tev pašūs koka mētelīti, — mazākais astotietis iemeta starpā.

—      Nemaisies! — Kuļikovskis aprāva. — Es pats …

—      Nesmirdu! — Šops jau pusstundu no vietas trulā spītībā atkārtoja. — Es nesmirdu pēc līķa … Māsiņa teica, ka izrakstīs… — Viņš pēkšņā klepus lēkmē sametās kāsī.

—     Uz kapiņiem izrakstīs… — Nogaidījis, kamēr Šops beidz klepot, Kuļikovskis tīksmi izstaipījās.

—      N-nē-ē… — kampdams pēc elpas, atsēca Šops.

—      Nevis nē, bet jā … — Kuļikovskis maigā tonī palaboja. — Izrakstīs, izrakstīs… Ar tādu kāsu kā tev jau tāpat vāks. Bet tagad vēl tā smaka … — Kuļikovskis nošūpoja galvu, un viņa vaibstos uz mirkli iegūla līdzcietības un rūpju izteiksme.

—      Nesmirdu … — atvilcis elpu, Šops izspieda un atgāza galvu, lai ielūkotos Kuļikovska sejā. Kuļikovska lūpas izstiepās nevainīgā smaidā, ko pēkšņi izķēmoja riebuma grimase:

—     Smirdi! Es jau no šejienes jūtu … Fui, cik pretīgi, taisni vemt gribas …

—     Es nesmirdu pēc līķa … — Šopa apakšžoklis atkārās, it kā tajā būtu iesiets akmens, pārbolītās, brūnās acis nemirkšķinot vērās Kuļikovskī. Kuļikovskis sazvērnieciski piemiedza Šopam ar aci:

—      Un tad, kad tu būsi nobeidzies … — viņš pieliecās Šopam tuvāk un sāka čukstēt, — tad tevi ieraks zemē ka kartupeli. Tikai daudz dziļāk … Zini, cik dziļi?

—      Nu? — Šopam izspruka.

—      Apmēram divus metrus. — Kuļikovskis, atgāzis galvu, sapņaini turpināja: — Gandrīz kā šiten te līdz griestiem, bet varbūt pat vēl dziļāk. Un zini, kāpēc to darīs?

—      K-kā-ā-pēc? — Šops tikko spēja izdvest.

—      Lai šitā tava puvuma smaka nebojā gaisu! — Kuļikovskis sāka māt ar rokām, it kā cenzdamies to izklīdināt.

—     Es nemaz nesmirdu … — Šops bija pārtraucis grauzt nagus un tagad stāvēja, nolaidis rokas gar sāniem.

—      Un bedres dibenā vēl būs ūdens, tā ka tevi ar visu zārku nolaidīs pa burbuli. Vai tu esi redzējis zārku? Tā ir tāda gara melna kaste, kurā tevi iebāzīs un aizklopēs vāku ciet ar šitādām naglām! — Kuļikovskis piegrūda Šopam pie acīm izplestus pirkstus.

—     Tik un tā nesmirdu! — Šops pārlaida astotiešiem miklu skatienu.

—      Ak šausmas, cik tā smaka tomēr ir baiga! Es vairs nevaru izturēt… — Kuļikovskis aizspieda ar pirkstiem degunu. — Paej tālāk! Paej tālāk! Nu, ko tu te stāvi? — Ar brīvo roku viņš gainīja Šopu prom kā uzmācīgu kukaini. — Sprāgoņa …

—      Nesmirdu… — Šops sīkiem solīšiem atkāpās.

—      Nesmirdu … nesmirdu … — Atdūries ar muguru pret gultas galu, apstājās, lēni pacēla roku, pidžamas saburzītajai piedurknei noslīdot līdz elkonim, piesardzīgi paostīja delnas ārpusi un tūdaļ ar strauju kustību paslēpa plaukstu aiz muguras.

—      Ahā! — Kuļikovskis uzgavilēja. — Tomēr sajuti! Nu, nu, paod vēl, paosti vēlreiz… — viņš mudināja, taču Šops, it kā viņu kāds būtu pieslējis pie gultas gala, stāvēja nekustīgi; Kuļikovskis, notvēris aiz muguras paslēpto roku, ar varu piegrūda Šopam pie deguna.

—      Jūti? …

—     Nes… — Šops žēli ievaidējās, izrāva roku un, pagrūdis malā mazāko astotieti, kas stāvēja ceļā, atsperēm nočīkstot, iekrita gultā un ieraka seju spilvenā.

—     Sāka bimbot! — priecīgi iesmējās mazākais astotietis un, paieskājis padusi, jautājoši uzlūkoja Kuļikovski.

Kuļikovskis domīgi raudzījās Šopa elsojošajā mugurā un knikšķināja labās rokas pirkstu locītavas. Brīžiem sausi ieklepodamies, Šops šņukstēja spilvenā. Pa aizkaru spraugu pār viņa kājas pēdu krita saules stars, izgaismojot tievu, zilgani caurspīdīgu, ātri pulsējošu vēnu pie potītes; lielais pirksts meta garu, kustīgu ēnu. Pelēkā muša, atbrīvojusies no aizkara skavām, bungoja pa loga stiklu. Grāmata Kalniņa rokās tikko manāmi trīcēja.

Izknikšķinājis labo roku, Kuļikovskis ķērās pie kreisās un pacēla to pie auss, lai Šopa brēcieni netraucētu skaitīt knikšķus.

—     Seši, — viņš atlaidās gultā.

Arī abi pārējie salīda gultās un, saslējuši kājas uz niķelētajiem kājgaļiem, nepacietīgi gaidīja, kas būs tālāk. Kuļikovskis nesteidzās, sakrustojis rokas uz krūtīm, viņš raudzījās griestos, kaut ko klusībā pārlikdams; garie, tievie pirksti viegli pliķēja elkoņus.

Kalniņš izbīdīja aci gar grāmatas malu, ko visu laiku turēja sev priekšā kā vairogu, ielūkojās Kuļikovska smaidošajā profilā, divreiz nomirkšķināja un, līdzko Kuļikovskis mazliet sakustējās, ierāva aci atpakaļ aiz vāka, ko rotāja virsraksts «Kapteiņa Blada odiseja», pukstošu sirdi pārslidināja skatienu rindkopai:

«Sadursme beidzās ātri. Zvēriskais spēks, uz kuru Levasērs tik droši paļāvās, nevarēja pārspēt īra veiklību un izmaņu. Un, kad ar caurdurtām plaušām Levasērs gulēja smiltīs, izklepodams savu nelietīgo dzīvību, kapteinis Blads pāri viņa ķermenim paskatījās acīs Kaīsakam.»

Šops šņukstēja vienmuļi un pacietīgi, kā mēdz raudāt bērnu namu un internātskolu audzēkņi — vientulībā, negaidot mierinājumu.

—     Paklau, Šop, beidz ņuņņāt… — Kuļikovskis slinki izmeta.

Šops ieīdējās mazliet skaļāk.

—     Es zinu, kā tu vari tikt vaļā no sprāgšanas … — Kuļikovskis atsēdās uz gultas malas.

Šops pieklusa, tikai mugura ar asajiem lāpstiņu izciļņiem turpināja krampjaini cilāties.

—     Un par to, ka es tev pateikšu, tu man rīt atdosi savas brokastis…

Šops uzslējās gultā četrrāpus, augstu izslējis pēcpusi, atbalstījās ar elkoņiem spilvenā un, virinādams apsarkušos plakstus, pagrieza galvu uz Kuļikovska pusi. Pelēkā muša, mitējusies klabināt rūti, plaši izplestām kājām rāpoja pa stiklu.

—      Nu, ko lūri kā veca vista! Saki: jā vai nē? — Kuļikovskis iebrēcās un pielēca kājās, it kā grasīdamies mesties Šopam virsū. Kalniņš, pāršķirot lappusi, ieplēsa stūri. Šops, instinktīvi raudamies prom, ietriecās ar pieri gultas dzelzs reliņos, satvēris galvu rokās, izslējās, aizmiedza acis, un valgums, kas bija sakrājies starp plakstiem un piešķīra skatienam mirdzumu, notecēja gar plāno degunu saviebtās mutes trīcošajos kaktiņos. Grasīdamies laist vaļā brēcienu, viņš dziļi ievilka elpu.

—     Ja sāksi baurot, neko neteikšu!

—     Atdošu! — Šops nostenēja aizvērtām acīm.

—     Zvēri pie vecāsmātes līķa!

—      Nu atdošu taču … — Šops berzēja sadauzīto pieri.

—      Zvēri, ka tev saka! — Kuļikovskis komandēja.

—     Labi. Zvēru pie vecāsmātes līķa … — Šops nobēra un atvēra acis.

—     Kas tā ir par vecomāti, pie kuras līķa tu zvēri? Ko? Varbūt pie manas? Mana, piemēram, ir dzīva un vesela. — Kuļikovskis noklakšķināja mēli. — Zvēri pie savas, saprati! Paskat, cik viltīgs!

—     Mana vecmāmiņa ari ir dzīva … — Šops ielūkojās Kuļikovska viegli piemiegtajās acīs un tūdaļ novērsa skatienu.

—             Kas man par daļu. Ja nevari zvērēt, tad sprāgsti nost! — Kuļikovskis atsēdās uz plānā matrača, sakārtoja dvieli gultas galā un ņēmās bužināt sagulēto spilvenu.

—      Brokastis tev tāpat vairs nebūs vajadzīgas, miroņi jau neēd …

Brīdi vērojis, kā Kuļikovskis darbojas ap spilvenu, Šops norija siekalas un padevīgi nočukstēja:

—      Labi, zvēru pie savas vecmā … — viņš norīstījās,

—      vecāsmātes līķa.

—             Tā būtu uzreiz teicis, — glāstīdams spilvendrānu, Kuļikovskis gandrīz draudzīgi norūca. — Ja gribi tikt vaļā no līķa smakas, tad ej uz vannas istabu un desmit minūtes stāvi zem aukstas dušas. Varbūt nomazgāsi…

—             Hi, hi, hi… — ieķiķinājās mazākais astotietis, Šops vaicājoši pavērās viņa sejā, it kā mokoši cenzdamies kaut ko uzminēt, tad, ne vārda neteicis, aizdipināja uz vannas istabu.

—             Dvieli aizmirsi! — mazais astotietis uzsauca nopakaļ.

Vannas istabā, kas atradās izolatora telpai blakus, iečalojās ūdens. Piešķiebis galvu, Kuļikovskis klausījās tā spēcīgajā šalkoņā, tad uzsauca:

—      Nu, ko gaidi?

Šops stāvēja kails pie betona siles un, iemērcis plaukstu ūdens strūklā, minstinājās.

—             Lien apakšā, ka tev saka! — Kuļikovskis uzbļāva, un Šops, piespiedis rokas pie krūtīm un ierāvis galvu plecos, spēra soli pāri siles malai.

—             Kuļīt, oh! Kuļīt, baigi auksts … — cauri pilienu plīkšķiem atskanēja spiedzieni.

—             Sēdi vien, ja negribi atstiept pedāļus, — Kuļikovskis mierīgi atsaucās, izvilka no skapīša rupjmaizes sausiņu un ar skaļu skraukšķi pārkoda to uz pusēm.

—             Zēni… — neatraudams skatienu no grāmatas, nobālušām lūpām neskaidri nomurmināja Kalniņš. — Viņam taču jau tā ir plaušu karsonis. Varbūt tomēr …

—             Lasi vien, paipuisīt, savu bībeli, — Kuļikovskis pilnu muti izšļupstēja. — Citādi, skaties, ka vēl nedabū pa ķirbi! — Norijis kumosu, viņš plati atieza muti un ar garo pirkstu kauliņiem dobji paklaudzināja sev pa galvvidu.

Kalniņš pāršķīra lappusi.

—             Es vairāk nevaru … Nu, Kuļīt… Šausmīgi auksts … — Šops vaidēja, locīdamies un drebinādamies zem aukstās šalts.

—             Šo-op! — pielicis plaukstas pie mutes taurē, Kuļikovskis sāka dziedoši ūjināt.

—             Var it iet ārā? Var, ja? — Šops sprausloja caur klabošiem zobiem.

—     Vai tu mani dzi-ir-di?

—      Dzirdu, es dzirdu …

—             Tu pēc līķa smi-ir-di! — Kuļikovskis labpatikā iesmējās par nejauši izsprukušo atskaņu un iemeta mutē pārpalikušo sausina gabalu.

—      Ko?

—             Uzkūko! Un izmazgā ausis! Es tev prasu, vai tu mani dzirdi?

—             Nu dzirdu taču … Oh, uf, ai! Nevaru … nevaru vairāk …

—      Nu, ko es tikko kā teicu?

—     Es … es … tu …

—             Izbeidz žagoties! — gremodams sausiņu, atkliedza Kuļikovskis. — Ko es teicu?

—      Es nezinu! Es eju ārā! Nevaru vairāk …

—      Saki, ko teicu? — Kuļikovskis neatlaidās.

—     Tu teici: izbeidz žagoties … Nu, vai tagad pietiek?

—      Pareizi. Bet pirms tam, ko es pirms tam teicu?

—

Es neatceros … neatceros vairs … M-man auuksti… Es, es eju ārā! — Šops lēkāja pa betona sili.

—    Ja gribi atdot galus, tad nāc tik laukā. Gribi?

—     N-nē …

—            Tad tupi vien, maita, vēl sešas minūtes. — Kuļikovskis nolaizīja drupaču no šaurās virslūpas, pārlaida skatienu telpai, un tas apstājās pie Kalniņa rokām, kas turēja sejai priekšā grāmatu. — Ei, Kalniņ? — viņš uzsauca.

—     Kas ir? — nenolaizdams grāmatu, atsaucās Kalniņš.

—            Esi draugs, uzņem, lūdzu, laiku, lai tas mūdzis pēc sešām minūtēm nāk laukā, labi?

—     Kāpēc es? — Kalniņam aizķērās balss, un viņš aizvēra grāmatu, taču Kuļikovskis, palaidis gar ausīm jautājumu, jau sauca Šopam uz vannas istabu:

—    Tu dzirdēji, ko es teicu, Šop? Kalniņš tev pateiks, kad būs jānāk ārā.

—     Labi… Tikai ātrāk, lūdzu, lūdzu ātrāk … — Šops bija pārtraucis lēkāt un tagad, aptvēris rokām plecus, drebēdams pie visām miesām, tupēja zem strūklas un plātīja sazilejušās lūpas.

—     Bet es tikmēr pagulēšu… — Kuļikovskis piemiedza Kalniņam ar aci. — Nu ko, sarunāts? — Nenogai

dījis atbildi, atlaidās gu|us, aizvēra plakstus un sāka ska(i krākt.

—        Es… — Kalniņš paslēpa roku ar pulksteni zem segas. — Man pulkstenis stāv …

—        Bet tu viņu uzgriez, ja stāv, — uz brīdi pārtraucis krākšanu, Ku|ikovskis laipni pamācīja.

—      Bet man viņš vispār neiet…

—     Pagalam? — Kuļikovskis līdzjūtīgi taujāja.

—        Nu ja … kaut kas … — Kalniņš stostījās, — sabojājies …

—        Ai, ai, ai! — Kuļikovskis nosodoši grozīja galvu. — Kāpēc tu, Kalniņ, melo? Melot taču ir tik slikti… Vai tad tu, teicamnieks būdams, to nezini?

—     Es nevaru, nevaru vairāk! — kliedza Šops.

—     Kuļīt… Kuļīt…

—        Es taču tev teicu, prasi Kalniņam, viņš pateiks … — Kuļikovskis nevērīgi atbrēca.

—        Kalniņ, ei, Kalniņ? Cik vēl ir atlicis? Cik? Pasaki … — Šops diedelēja.

Kalniņš izvilka roku no segas apakšas un paskatījās pulkstenī, brīdi sekoja sekunžu rādītājiem, kas īsiem rāvieniem kūņojās uz priekšu, tad uzmeta bezpalīdzīgu skatienu Kuļikovska platajiem, stiegrainajiem pleciem un garajām rokām.

—      Nu, saki taču — cik? — Šops histēriski iesaucās.

—     Kalniņ, pasaki! .

Kuļikovskis draudoši saslējās gultā:

—      Ko tu viņu moki, Kalniņ? Tev ko, grūti pateikt?

Kalniņam trūka elpas, sirds šķita pukstam tieši starp

ausīm, krūtīs savērpās nelabums, uz mirkli iedomājot, kā Kuļikovska garnagainā dūre ar slapju plīkšķi ietriecas nāsīs un nožļergst pret pavērtajiem zobiem. Viņš krampjaini ierāva gaisu, nosvieda uz grīdas grāmatu, izlēca no gultas un metās bēgt.

Skrienot gar vannas istabu, uz sekundes daļu ieraudzīja Šopa kailo ķermeni, sarāvušos zem ledainās strūklas, ar skaļu rībienu aizcirta aiz sevis izolatora stiklotās durvis un izspruka gaitenī, kas veda uz internātskolas otro spārnu, kur atradās guļamistabas un dežurējošā audzinātāja kabinets.

Paīsais krēslainais gaitenis beidzās ar pelnu baltām durvīm, virs kurām, ieslēgta matētā kupolā, dega spuldze, un Kalniņš, sparīgi vēzēdams rokas, cik jaudas joņoja tai pretī.

—        Kalniņ! Kalniņ, stāvi! — pāris soļus aiz muguras auroja Kuļikovskis.

Kalniņš ar plecu smagi ietriecās durvīs. Tās bija slēgtas. «Auklīte kaut kur aizgājusi,» viņš šausmās nodomāja, atsprāgdams pie sienas.

Kuļikovskis spēji apstājās un, klusi iesvilpies, salika rokas pidžamas kabatās, tad lēniem soļiem piegāja pie durvīm un, neskatīdamies uz stūrī iespiedušos Kalniņu, paraustīja rokturi. Viņš smaidīja, tad ļoti klusi un lietišķi ierunājās:

—        Tu ko, Kalniņ, sūdzēties esi sadomājis?… Nav labi, nav labi. ^.

Kalniņš klusēja, smadzenēs pulsēja viena doma: «Tūlīt sitīs…» — un viņš, pūlēdamies apvaldīt nepaklausīgi trīcošos pirkstus, automātiski savilka tos dūrēs.

—        Tu ko, nedzirdi, ko es tev jautāju? — Kuļikovskis vilcinādamies iesāņus paskatījās Kalniņam acīs.

Kalniņš, noliecis īsi apcirpto, sprogaino galvu, caur pieri stīvi vērās Kuļikovskī.

—        Paskat, kas tu par fruktu … — Kuļikovskis novilka, ar skatienu nomērīdams Kalniņu no galvas līdz papēžiem, un nervozi iesmējās. — Durvis taču ir ciet, ko tu par to saki?

Kalniņš neatbildēja, pelēko acu skatiens — vēss un nedzīvs kā rāpulim — sekoja pretinieka kustībām.

—     Pa purnu gribi? — Kuļikovskis vaicāja tonī, kādā parasti piedāvā konfektes, saberzēja rokas un ielūkojās Kalniņam acīs.

—      Noduršu! — nekustīgām lūpām nošņāca Kalniņš.

—      Ko, ko? — Kuļikovskis muļķīgi pasmaidīja, slidinādams apkārt glūnīgu apstulbotu skatienu.

—      Naktī, kad tu būsi aizmidzis, noduršu … Pielīdīšu un noduršu … — Kalniņš ar dīvainu atvieglojumu un baudu čukstus vēla vārdus, un viņa acis, kas vēl pirms sekundes šķita neko neizsakošas un tukšas, drudžaini iemirdzējās. — Taisni plaušās ar nazi… — Kalniņš pasita roku uz Kuļikovska krūtīm, un tas neviļus pakāpās soli atpakaļ. — Man ir nazis, tu zini… Pats redzēji, kā es griezu arbūzu … Šņikt! Šņikt! Un gatavs … ass nazis…

—     Tu ko, Kalniņ, firikt? — Kuļikovskis pagrozīja pirkstu pie deniņiem.

—     Vienalga noduršu … Redzēsi… — Kalniņš sprīdi pa sprīdim tuvojās Kuļikovskim, kas, apkārt skatīdamies, atkāpās. — Taisni plaušās ar nazi… Un tu ar asiņu pikučiem izkleposi savu nelietīgo dzīvību! — viņš spalgi iesmējās, skaņām atbalsojot tukšajā, platajā gaitenī. Kuļikovskis noskurinājās, apstājās, izstiepa roku ar plaukstu pret Kalniņu, it kā grasīdamies to atgrūst, un uzspēlēti vaļīgi ar kāpjošu intonāciju noteica:

—      No, no no, no!

Kalniņš apstājās, un brīdi abi klusēja. Kuļikovskis nolaida roku, ar otru pakasīja pakausi:

—     Labi jau labi, šoreiz vēl pažēlošu tevi… — Viņš apcirtās un devās uz palātu, skaļā balsī saukdams: — Ei, tu, Šop, vari nākt laukā, ir jau pagājušas desmit minūtes! — Tad, piepeši apstājies, pagriezās atpakaļ un samierinoši piebilda: — Tikai tu, Kalniņ, skaties man … turi žaunas… un vispār… Tu ko, galīgi dulls?

—     Rausties? — Kalniņš ņirdzīgi iesaucās. — Rausties! …

—     Idiots … — Kuļikovskis nospļāvās, sabāza rokas kabatās un aizslāja uz palātu.

•

Naktī Kalniņu uzmodinaja Šopa klepus. Viņš apveļas uz sāniem un paskatījās pulkstenī, kura luminiscējošie rādītāji zaļi kvēloja. Bija bez piecpadsmit minūtēm divi. Kalniņš pārlaida pirkstus gludajam stikliņam un ļauni nočukstēja:

—      Noraustījās … Rausteklis …

Klusi purpinādams, pārvilka segu pāri galvai, sadabūja no spilvenapakšas plakano bateriju, ievietoja starp kontaktiem spuldzīti, atšķīra «Kapteiņa Blada odiseju» un sāka lasīt:

«Levasērs gulēja smiltīs, izklepodams savu nelietīgo dzīvību. Kapteinis Blads pāri viņa ķermenim paskatījās acīs Kaīsakam.

—     Es domāju, ka ar šo mūsu līgums ir anulēts! — viņš teica.

Ar bezjūtīgu, cinisku smaidu Kaīsaks vēroja sava nesenā vadoņa ķermeni, kas raustījās krampjos.»

Šops, nospārdījis segu, sagrābis ar rokām kaklu, gulēja uz muguras — atsperēm čīkstot, kratījās klepus lēkmē.

Kāds no astotiešiem pusmiegā apsauca:

—     Izbeidz rīstīties! Nevar aizmigt!

Šops smagi apmetās uz mutes un klepoja spilvenā. Tā bija klusāk.

UZKĀPT UZ EŠAFOTA, LAI AUGŠĀMCELTOS

Tikums pamet vietu, no kuras padzīta patiesība.

HELVECIJS

SARUNA AR RAKSTNIEKU ClNGIZU AITMATOVU

GUNARA JANAlSA FOTO

«… Bet slaktiņš turpinājās. Ar mašīnām ietrenkdamies notrenkāto, spēkus zaudējušo saigu biezumā, apšāvēji gāza dzīvniekus pa labi un pa kreisi, uzdzenot vēl lielāku paniku un izmisumu. Šausmas sasniedza tādus apokaliptiskus apmērus, ka vilkumātei Akbarai, kas bija kjuvusi kā nedzirdīga no šāvieniem, likās — visa pasaule kļuvusi kurla un mēma, viscaur iestājies haoss un pati saule, kas klusi kvēloja virs galvas, arī tiek trenkta kopā ar viņiem šajās trakajās medībās, arī tā svaidās un meklē glābiņu, un pat helikopteri piepeši k|uvuši mēmi un jau bez rūkoņas un svelpoņas nedzirdami riņķo virs bezdibenī slīgstošās stepes līdzīgi milzīgām mēmām klijām … Un apšāvēji no apvidus automobiļiem šauj bez skaņas, un mašīnas, palēkdamās gaisā, nedzirdami joņo, un nedzirdami au|o kā bez prāta palikušās saigas un, ložu' ķertas, asinīm noplūdušas, nedzirdami gāžas zemē …»'

Tās ir rindas no rakstnieka jaunā romāna «Pieresvieta», kas publicēts žurnālā «Novij mir». Šo fragmentu izvēlējāmies ar nolūku, jo traģisms ir raksturīgs Čingiza Aitmatova daiļradei. Kritiķis J. Sidorovs «Ļiteraturnaja gāzētā» publicētajā rakstā atzīmē: «Abramova, Bikova, Aitmatova, Rasputina, Bondareva, Astafjeva, Vorobjova un Adamoviča daiļrade parāda, ka traģika ir vitāli nepieciešama, ka tai ir vistiešākā saikne ar vēsturisko optimismu.» Sarunas sākumā pārmijām domas par šo apgalvojumu.

—    Taisnību sakot, es īsti nesaprotu jēdzienu «vēsturiskais optimisms». Un man nav saprotams, kāpēc gan kritiķi, gan ari rakstnieki pēdējā laikā šo traģiku pasniedz kā kaut ko nebijušu, kā atklāsmi? Traģika taču visos laikos ir bijusi neiztrūkstoša un pat galvenā literatūras tēma.

—    Taisnība. Bez traģiskā dzīves īstenība nav atainojama. Nekāda jaunatklājuma še nav. īsta literatūra nekad nav vairījusies rādīt dzīves ēnas puses, lūzumu vietas. Lai gan savulaik mūsu mākslai par to bija citi ieskati. Tas ir likumsakarīgi. Jaunā pēcrevolūcijas sabiedrība savu kultūru, ari literatūru, veidoja sociālistiskā reālisma garā. Literatūra ir spēcīgs apziņas veidošanas faktors, un revolūcijai bija nepieciešams, lai literatūra un māksla nostātos tās pusē, kļūtu par revolūcijas ideju nesējām tautā. Tad arī radās jēdziens «optimistiskā traģēdija». Šim periodam visraksturīgākā ir V. Višņevska drāma ar tādu pašu nosaukumu. Taču pakāpeniski traģēdija aizvirzījās otrajā plānā, dzīves īstenības atainojums mākslā pārtapa par vispārēju optimismu. «Optimistiskajai traģēdijai» bija pozitīva loma, tā palīdzēja pārvarēt grūtības sociālisma celtniecības ceļā, turpretī traģikas noliegums iemantoja kroplīgas formas. Rezultātā dzīves negāciju tēlojums literatūrā kļuva nevēlams. Pat bēdīgāk — nebūšanas it kā palika nepamanītas, vēl jo vairāk — tās nedrīkstēja kjūt par aplūkošanas objektu grāmatās un pat par vielu pārdomām. Anekdotiska situācija: konflikti bāzējās uz cīņu starp labu un vēl labāku.

1 Tulkojusi V. Eisule.

Pašreiz mēs cenšamies izkļūt no šī apburtā loka, taču, lai tas izdotos, godīgi jāatzīst: mūsu tālākgaitā nāksies saskarties ar smagām, ļoti sarežģītām sociālām problēmām, kas arī nebūs atrisināmas ar noklusēšanu un pašapmānu. Traģēdija ir un paliek traģēdija: cilvēka gara, viņa centienu un vēlmju sagrāve, ideālu un realitātes nesakritība. Abramovs, Bondarevs, Bikovs, Rasputins, Astafjevs, Graņins patiešām nekad nav vairījušies un nevairās risināt vispārcilvēciskas problēmas, jo sirdsapziņa viņiem neļauj rādīt kaut kādu rožainu, no dzīves atrautu patiesību — dzīves īstenība mēdz būt rūgta, traģiska . . .

—    Ļevs Tolstojs ir teicis, ka liels deguns pats par sevi nav kroplīgs, tas ir kroplīgs tikai mazā sejā. Tāpat kroplīga ir plašā sliktas literatūras straume, kas ieskauj mazās īstu gara darbu saliņas. Lai gan, iespējams, tas ir likumsakarīgi: tonna tukšu iežu — un tikai unce zelta?

—   Arī es jaunībā strēbu karstu, ar runu un preses palīdzību mēģināju cīnīties pret haltūru. Biju pilnīgi pārliecināts, ka ar laiku viduvējības straume izsīks, izsusēs, un tās vietā plūdīs īstas literatūras skaidrie avoti. Taču laiks gāja, bet manas cerības nepiepildījās. Iznāca otrādi: īstā literatūra tika ierauta duļķainajā neizteiksmības, bezgaumības, banalitātes mutulī. Kā ar to cīnīties?

Mūsu kritika ir bezpersoniska, tai nav adresāta, un tāpēc tā nevienu neapdraud. Šādā anonimitātes atmosfērā neviens negodīgs, netalantīgs, taču uzņēmīgs rakstītājs ne par ko neatzīs, ka pārmetums mērķēts tieši viņam, jo pašapzinīgi domās — tas sliktais rakstītājs jau neesmu es, tas ir kāds cits.

Taču kritikas nevarība ir tikai puse nelaimes. Daudz sāpīgāk ir tas, ka lasītājs pieņem šo haltūru. Tieši pieprasījums nosaka otršķirīgas literatūras rašanos. Tā ir bēdīga atziņa. Pie mums grāmatas ir visiem pieejamas. No vienas puses, tas ir labi, bet, no otras — šī pieejamība ļauj izplesties masu kultūrai. Kā no tā izvairīties? — Pastāv tikai divas iespējas: pirmkārt, nerakstīt un neizdot sliktas grāmatas, taču šī iespēja šobrīd šķiet fantastiska un neiespējama, un, otrkārt, audzināt lasītāja gaumi, celt viņa kultūras līmeni. Lai cilvēks uzreiz spētu atšķirt īstu literatūru no imitācijas. Taču šim mērķim jāapvieno skolas, ģimenes, literātu un mākslas zinātnieku pūliņi…

—   Vai šis ceļš jums nešķiet pārlieku ideālistisks?

—   Bet es neredzu citas izejas . . . Vēlreiz atcerēsimies Tolstoju: «Mākslas darba atzīšanu mūsu sabiedrībā vēl jo vairāk apgrūtina tas, ka neīstie darbi ārēji bieži šķiet nevis sliktāki, bet pat labāki nekā īstie.» Cik mūsdienīgi skan, vai ne?

—   Bet vai jums ir kritēriji, kas ļauj nekļūdīgi atšķirt īstu literatūru no neīstas?

—   Jā, ir. Bet vai nekļūdīgi? Nav jau runa par tādiem parametriem kā gabarīti, svars, blīvums utt. Kamēr mūsu estētiskā domāšana paliks primitīvā attīstības līmenī, tikmēr plaša publika ignorēs patiesu mākslu un atbalstīs viduvējību.

—   Savos agrīnajos darbos — «Džamila», «Cipresīte mana sarkanā lakatiņā», «Ardievu, Gulsari!» — jūs lietojāt ļoti vienkāršus mākslinieciskos paņēmienus. Taču kādā intervijā esat izteicies, ka sākat zaudēt lasītājus, jo jūsu vēlākie darbi prasa no cilvēka zināmu sagatavotību. Kurus no saviem darbiem jūs pieskaitat šiem sarežģītākajiem?

—   Šis process tiešām turpinās — lasītāju kļūst mazāk. Tas iesākās ar «Balto kuģi», pēc tam daudzi «piebremzēja» pie «Un garāka par mūžu diena ilgst»; domāju, ka jaunā romāna «Pieresvieta» lasītāju skaits saruks vēl jo vairāk..,

—    Kas jums liek tā domāt?

—    Grāmatas novērtējuma kritērijs ir viens — lasītāju vēstules. Tas ir diezgan precīzs rādītājs. Pēc pirmajām grāmatām korespondence bija ļoti plaša. Cilvēki izteica savu attieksmi pret manām grāmatām, viņiem patika vienkāršās kolīzijas, skaidrais sižets. Turpretī problēma, kas pacelta filozofiska vispārinājuma līmenī, ir grūtāk uztverama. Tas, ko es patlaban rakstu, domāts sagatavotam lasītājam. Es, protams, gribētu, lai «Pieresvietu» izlasītu pēc iespējas vairāk cilvēku . . . Taču, spriežot pēc vēstulēm, plašas lasītāju masas to uztver ar grūtībām.

—    Kāpēc šim romānam tāds nosaukums un kāpēc jūs saistījusi narkomānijas tēma, par ko agrāk mūsu valstī nerunāja?

—    Narkomānija ir vaļēja brūce, un ar plāksteri te nebūs līdzēts. Tā ir sabiedrības slimība. Ir jāatrod ārstēšanas iespēja. Esmu cieši pārliecināts, ka literatūrai šeit jāveic ķirurga funkcijas.

Kāpēc izvēlējos šo tēmu? Mana māja nav pārāk tālu no vietas, kur risinājās aprakstītā traģēdija. Anaša aug mūsu novadā. Tā ir nezāle, kurai agrāk neviens nepievērsa īpašu uzmanību. Un pēkšņi — cilvēki triecas tūkstošiem kilometru uz Vidusāzijas stepēm. Traģiska Klondaika, kur likme ir jau zudušas un vēl nesamaitātas dvēseles.

Romānā «Pieresvieta» mēģināju rast atbildi uz mokošo jautājumu: kāpēc, par spīti tā dēvētajai labklājībai, cilvēki dzenas milzu attālumus, lai iegūtu anašas krūmiņus? Kādi sociāli, sadzīves, psiholoģiski dzinuļi triec narkotiskā «kaifa bruņiniekus» uz mūsu stepēm? Sarežģīts jautājums: kas notiek ar sabiedrību, ar cilvēkiem, konkrēti, ar jauniešiem? Gana izlikties, ka nekas tāds nenotiek un nevar notikt . . .

«Pieresvieta» ir ešafots, paaugstinājums, uz kura izpilda nāves sodu. Šo jēdzienu, protams, izmantoju pārnestā nozīmē. Mans galvenais varonis Avdijs Kaļistratovs nonāk savas dzīves izšķirošā pavērsienpunktā. Viņš kāps uz ešafota — tāda ir romāna jēga . . .

—    Kā jums šķiet — vai romāns ir izdevies? •

—    Manuprāt, jā. Autors pats taču vislabāk pazīst savu darbu. Tas, neapšaubāmi, ir mans līdz šim labākais darbs. Taču šāda sajūta nav ilgstoša: jaunais darbs sāk patstāvīgu dzīvi, bet rakstnieks pamazām attopas, sāk pievērsties citām tēmām. Vēl daudz jāpaspēj pateikt.

—    Vilku tēma jūsu romānā satriec, iznīcina. Tas, kā cilvēki izrīkojas ar dabu, atklāj mūsu sugas brāļu «zvēra tikumu». Paliek bail nevis no vilkiem, bet gan no cilvēkiem . ..

—    Agrāk mēs naivi domājām, ka daba pastāv pati par sevi, ka tā ir varena un neizsmeļama; nu pienācis laiks atteikties no šī absurdā ieskata. Cilvēku sabiedrība ir nesaraujami saistīta ar jebkuru kukaini, zvēru, viss dzīvais ir vienots veselums. Cilvēkam jāpierimst un jāsaprot, ka viņš ir tikai niecīga, lai arī ļoti vērtīga, dabas daļa. Tāpēc arī iekļāvu romānā vilku tēmu kā filozofisku aspektu. Lai palīdzētu cilvēkiem paskatīties uz sevi no malas. Ar to es iesāku un arī beidzu grāmatu. Cilvēkiem ir jāsaglabā daba nākamajām paaudzēm . . .

—    Ko jūs sakāt par avīzes «Komsomoļskaja pravda» kritiku — jums piedēvēta ideja ar reliģijas palīdzību šķīstīt cilvēku dvēseles .. . Man radās iespaids, ka raksta autors nav papūlējies atdalīt personāžu no rakstnieka personības. Tikpat labi varētu apgalvot, ka veču — augļotāju nogalinājis Dostojevskis, nevis Raskoļņikovs…

—   Jūsu pieminētais raksts ir primitīvs un, manuprāt, laika garam pilnīgi neatbilstošs. Kad runājam par pārkārtošanos, tad taču nedomājam vienīgi ražošanas un ekonomikas pārkārtošanu. Vispirmām kārtām pārkārtojama mūsu domāšana. Ja turpināsim vienkāršot cilvēku attiecības un noniecināt personību, nekur tālu netiksim.

Tas nenozīmē, ka esmu ticīgs un aicinu ticēt citus. Vēlreiz piesaukšu Ļevu Tolstoju. Viņš teicis, ka reliģisku saturu izprot nevis kā mākslinieciskā formā izpaustu kaut kādu reliģisku patiesību sludināšanu vai arī šo patiesību alegorisku attēlošanu, bet gan kā konkrētu, attiecīgā laika augstākajai reliģiskajai izpratnei atbilstošu pasaules uzskatu, kas neatkarīgi no autora gribas caurauž visus viņa darbus.

—   Gadiem ritot, cilvēki jūt, ka viņu dvēseles kļūst nabadzīgākas, nejūtīgākas. Kaut kā pazūd spēja sajust dzīvi, un no tā diemžēl nav pasargāti pat visdižākie rakstnieki. Kā, jūsuprāt, saglabājamas vienreizīgās dzīves uztveršanas spējas?

—   Domāju, te var palīdzēt tikai revolūcija — vismaz savas dvēseles mērogā. Cilvēks, kas uztver dzīvi visā tās krāsainībā un nebaidās no dramatiskām krustcelēm, nenoveco un nekļūst par īgņu un ciniķi. Tiesa, dažkārt apstākļi ir spēcīgāki: sociālās un ģimenes nebūšanas, profesionālās kolīzijas un, visbeidzot, fizioloģija. Paēdis cilvēks ir tērpies jūtas necaurlaidošā vestē, viņš vienaldzīgs pret visu, kas atrodas ārpus paša pasaulītes ietvariem, un pašapliecinās ar materiāliem ieguvumiem. Tā vis dvēseles skaidrību nesaglabāsi. Cilvēkam par savu garīgo veselību jārūpējas tikpat lielā mērā, kā par fizisko. Tad viņš kļūs jūtīgs pret līdzcilvēku sāpēm un bēdām, nenodarīs pāri kukainim, nelauzīs koku un spēs patiesi priecāties par skaisto, ienīst ļauno, stāties pretī izkropļojumiem jebkurās izpausmēs.

—   Jūs esat rakstījis, ka jums ir divas dzimtās valodas — kirgīzu un krievu. Kurā no tām top jūsu darbi?

—   Viss atkarīgs no literārā materiāla. Savus agrīnos darbus rakstīju kirgīzu valodā. Romānus «Un garāka par mūžu diena ilgst» un «Pieresvieta» — krievu, protams, tādējādi cerot uz plašāku lasītāju loku.

—   Jūs bieži salīdzina ar Markesu. Kā jūs domājat, kāpēc?

—   Droši vien tāpēc, ka es biežāk nekā citi rakstnieki izmantoju mītus, leģendas. Tas raksturīgi arī Markesam.

•— Kas jūs visvairāk sarūgtina?

—   Mani satrieca Černobiļas katastrofa. Es saprotu, kļūmes var gadīties jebkurā darbā: kļūst nekontrolējami gāzes urbumi, plīst naftas vadi, krīt lidmašīnas . . . Tomēr šīm katastrofām, lai cik traģiskas tās būtu, nemēdz būt tik postošas sekas kā atomreaktora avārijai. Pēc Černobiļas nelaimes es pēkšņi atskārtu, cik daudzi dabas spēki cilvēkam vēl nav līdz galam izprotami un cik pašpārliecināti viņš tos cenšas pakļaut. Šādas nelaimes izraisa tieksme visu pagūt, visus apsteigt, nebalstoties uz pamatīgu zinātnisku un tehnisku pieeju. Bez «drošības jostas» nedrīkst sturmēt zinātniski tehniskā progresa Himalajus. Tas ir noziedzīgi.

—   Jūs kādreiz teicāt: «Es vēlos modināt cilvēkos sirdsapziņu . . .» Vai neesat vīlies? Šai ceļā ir tik daudz šķēršļu . . .

—   Nē, neesmu vīlies. Tas nemaz nav iespējams. Cik bezgalīga pati dzīve, tik bezgalīgi arī mūsu mēģinājumi tikt ar to skaidrībā, atrast īsto ceļu uz cilvēka sirdi.

—   Vēlu jums radošus panākumus. Paldies par sarunu.

Ar rakstnieku tikās ALEKSANDRS OLBIKS

VALDA MELGALVE JĒKABA JĒKABSONA PASAULE

STĀSTS

Svešā pilsētā! Beidzot! Beidzot atradu apzīmējumu tai sajūtai, kāda viņam, pēc manas saprašanas, bijusi visu dzīvi, — kā svešā pilsētā. Cik atbrīvots tu, cilvēk, jūties svešā pilsētā! Neviens tevi nepazīst, nekur tevi negaida noteiktā laikā, pētoši skatieni tev vienaldzīgi, tu dari, ko gribi. Svešā pilsētā, taču ne jau pilnīgi nepazīstamā — valodu tu proti, parašas zini. Tāda varētu būt bijusi Jēkaba Jēkabsona dzīves pamatizjūta. Bet — nepārtraukti kā svešā pilsētā. Ar savu sievu — kā svešā pilsētā, ar abiem dēliem, ar kaimiņiem vietējā bodē, ar paziņām pie autobusu pieturas — kā svešā pilsētā. Ierasti un bez vienreizējās atbrīvotības sajūtas, kas citus pārņem svešā pilsētā.

Kādas vēl var būt dzīves pamadzjūtas? Pamatizjūtai nav vienmēr jāizpaužas ārēji, bet tā pastāv. Cilvēks var justies

kā bērns, kurš īsti nesaprot, kas notiek apkārt,

kā azartists, kam Lielais Laimests var tikt vienīgi riskējot,

kā mūžīgais meklētājs,

kā mūžīgas netaisnības upuris,

kā pasaules naba,

kā izbadējusies žurka,

kā iekarotājs naidīgā zemē,

kā viduvējs aktieris, kurš pēc labākās sirdsapziņas pūlas nospēlēt nepiemērotu lomu, kā bezgalīgas izrādes mirklīgs skatītājs, kā putns gaisā.

Jēkabs Jēkabsons nomira šovasar septiņdesmit gadu vecumā un, kā man nācās noticēt, «nevienu dienu mūžā nebija strādājis, nevienu». Man nācās tam noticēt, kad neredzēju ne vēsts no sērām Jēkaba Jēkabsona sievas un dēlu sejās, man nācās tam noticēt, kad Mārča māte ar izmisumu acīs vērsās pie manis, sveša cilvēka, lūgdama: «Palīdziet man! Es pilnīgi nezinu, ko lai saku pie kapa. Parasti taču par darbu, par bērnu audzināšanu, bet tas būtu izsmiekls. Tautasdziesma ari neder. Jums jāpalīdz man izdomāt!»

Tanī mirklī pārvērtās visparastākie priekšmeti Mārča mātes virtuvē — tie vairs nebija tikai krēsli, šķīvji, katli un plauktiņi, bet gan kaut kādu man neizprotamu būtņu radīti noslēpumainu rituālu atribūti. Es gan vēl dzirdēju, ka Jēkabs Jēkabsons neesot bijis dzērājs, nedz arī slims cilvēks, pat «īpatnis» viņš neesot bijis, mākslinieks vai tamlīdzīgi, viņš tikai neesot gribējis neko darīt; es dzirdēju arī, ka Jēkabs Jēkabsons mēdzis teikt: «Es dzīvoju tikai vienreiz un pats priekš sevis, es neiešu vergot.» Es pat vēl pajautāju, kāpēc tad Mārča mātei jārunā pie kapa, bet īstenībā biju nodarbināta ar ko citu. Pūlējos notvert kādu atklājumu, kura elpu biju sajutusi līdzās.

Mārča māte sacīja: «Kopš aizgāju pensijā, uzņēmos runāt laulībās un bērēs, kas notiek tepat ciemā. Daudz jau nesanāk, vairums uz rajonu brauc. Bet kolhozs man par to dod trīs vezumus mēslu gadā. Nemaz nesmejieties, pie tiem, piedodiet, sūdiem, tik viegli nemaz nevar tikt.» Tad tas notika. Iespurgdamās pie vārdiem «trīs vezumus mēslu», es vienlaikus atklāju, ka Jēkaba Jēkabsona pasaule ir pārvērtusi manējo. Līdz tam es biju pilnīgi pārliecināta, ka ir vismaz daži principi, kas visiem cilvēkiem ir tikpat pašsaprotami kā man, daži va|i, uz kuru mugurām balstās visu pasaules. Es biju domājusi, ka spēju vismaz daļēji pieņemt katru no tām un iejusties tajās. Izrādījās, ka nē. Tātad mana pasaule ir nepilnīga.

Tādēļ centīšos apgūt jauno.

Ar nolūku necentos uzzināt neko vairāk par Jēkabu Jēkabsonu. Man jātiek galā tādai, kāda esmu — piecdesmit piektajā gadā dzimusi meitene, kas par 1914. gadā dzimušajiem nezin neko vairāk kā pārējie manas paaudzes pārstāvji, kuri nekad nav sevišķi interesējušies par vēsturi un nav iztaujājuši vecākus par dzīvi pirms trīsdesmit gadiem.

Mana jautājuma: «Bet — vai tad tā vispār var?!» juridisko naivumu man aprādīja Mārcis, sacīdams: «Kāpēc ne? Ja pats sēdi klusu, tad neviens tev pie rīkles neķeras.» Tomēr «kā tā var?!» neatlaida mani nedēļām ilgi, es domāju par to gan mazgājot, gan lāpot, gan kotletes cepot, es domāju par to, skatīdamās, kā Mārcis labo kasetnieku, vērodama cilvēkus ielās. Šis jautājums mocīja mani līdz tai dienai, kad gluži nejauši, kā atcerēdamās ko agrāk zinātu, atklāju — viņš jutās kā svešā pilsētā.

Un tagad pāris rindas no Rīgas 50. vidusskolas 9. b klases skolnieces Valdas Melgalves 1972. gada 12. septembrī rakstītā sacerējuma, kura virsraksts — «Dzīvē nav skaistuma bez grūtībām». Skolas sacerējumos es centos nemelot, vismaz ne vairāk, kā to prasīja obligātās proporcijas starp ievadu, iztirzājumu un nobeigumu.

«… un cik daudzkārt patīkamāka ir siena smarža pēc pļavā nostrādātas dienas, cik atšķirīgs ir šāds nogurums pēc paveikta darba no vienkārša noguruma pēc pastaigas!»

Jā, tieši šo — jaukus sacerējumus rakstošo — meiteni manī laikam visvairāk satrieca fakts, ka iespējams nodzīvot garu mūžu un nesaprast, cik skaists ir «šāds nogurums».

Pat nezinu, vai šis tomēr nebūs stāsts par manu, nevis Jēkaba Jēkabsona pasauli, lai gan nāksies runāt par viņa vecākiem, par domrakstiem, kurus viņš būtu varējis rakstīt skolā, par viņa sievu, bērniem un viņa nāvi.

JURA PUTRAMA ZĪMĒJUMS

Katrs dzīvo pats priekš sevis — teica Jēkabs Jēkabsons. Jā, arī es dzīvoju pati priekš sevis. Bet es mīlu un mani mīl. Kad rakstīju sacerējumus un mājasdarbus, kurus ne vienmēr vēlējos rakstīt, es domāju par savu mammu — viņa būtu bezgala sarūgtināta, ja es skolā saņemtu sliktas atzīmes. Un arī tad, ja man nebūtu tādas mammas, vienmēr atrastos vismaz viena skolotāja visā skolā, kuras domas man nebūtu vienaldzīgas, skolotāja, kas liktu man darīt kaut mazliet vairāk par to, ko cilvēks dara tikai «pats no sevis» un priekš sevis. Visu dzīvi man

likās, ka šāda doma un dzīves uztvere ir pats elementārākais, ka nemaz nebija vajadzīgs Hanss Selje, lai altruistiskā egoisma teorija būtu pareiza, bet kopš sastapšanās ar Jēkaba Jēkabsona pasauli man nekas vairs neliksies tik pašsaprotams.

Vai Jēkaba Jēkabsona vecāki viņu mīlēja? Jā. Es zinu, ka viņi visu mūžu bijuši kalpi. Es nezinu, bet varu iedomāties, ka viens no viņiem bieži teicis nepavisam ne oriģinālo frāzi: «Es pūlos tādē), lai dēlam būtu viegla dzīve.» Arī Jēkabs Jēkabsons skolā rakstīja domrakstus, droši vien arī par darbu, par savu nākotnes nodarbošanos. Man šķiet, ka viņš rakstīja, ka būs jaunsaimnieks. Bet varbūt viņam bija paredzēta advokāta vai garīdznieka karjera? Nezinu.

Kā gan kaut aptuveni pateikt, kādēļ tieši Jēkabs Jēkabsons — no simtiem citu gauži līdzīgos apstākļos veidojušos jauniešu tikai viņš — kļuva tāds, nodzīvoja tādu dzīvi!? Es nevaru pateikt, neviens nekad nevarēs. Pat necenšoties īpaši meklēt piemērus tam, ka šķietami sīkumi reizēm nosaka mūsu rakstura pamatiezīmes un dzīves virzību, es iedomājos, ka pati tagad esmu tāda, kāda esmu, arī tādēļ, ka manam tēvam bija skaļa balss. Bērnībā es vēl daudz vairāk nekā tagad nespēju paciest skaļu balsi, sevišķi uzkliedzienus dusmu brīžos, vienalga, vai tie vērsās pret mani vai kādu citu; es jutu tos daudz spēcīgāk par jebkādu fizisku ietekmi. Niecīga novirze centrālās nervu sistēmas darbībā — jā, var jau būt, bet tās dēļ es nespēju mīlēt savu tēvu tieši tajā vecumā, kad šī mīlestība katram bērnam ir dabiska un nepieciešama. Dabīgajai tieksmei mīlēt nespējot piepildīties, radās (neapzināta, protams) vainas izjūta, ko neizlīdzināmu padarīja tēva pāragrā nāve. Šai nāvei un savai nespējai vairs jebko paskaidrot, ne vērst par labu es netieku pāri, lai kā censtos to noliegt. Tagad es spētu mīlēt savu tēvu, tagad es spētu ar prātu likt sev neievērot visu nebūtisko. Jo tēvs taču mani mīlēja. Šī vainas apziņa jebkura cilvēka priekšā, kas ir mani iemīlējis, šī neizteiktā jutoņa, ka nespēju sniegt mīlošam to, ko vajadzētu sniegt, ir pavadījusi mani visu laiku, noteikusi manas attiecības ar cilvēkiem un manu mīlestību skumjo likteni līdz pat Mārcim. Man vienmēr bijis vieglāk mīlēt tos, kuri nemīl mani, jo viņu priekšā es nejūtos kā parādniece.

Pēdējā kara sākumā Jēkabam Jēkabsonam bija divdesmit septiņi gadi. Iespējams, ka viņš vēl skaitījās students. Bet kara beigās Jēkabam bija jau pāri trīsdesmit. Kā viņam izdevās izvairīties no iesaukšanas vācu armijā? Kādi kukuļi, kādi upuri no viņa vecāku un tuvinieku puses, kādi citi pasākumi nodrošinājuši šo izvairīšanos? Nezinu. Bet, lai ko arī Jēkabs Jēkabsons būtu darījis kara gados, par normālu darbu uzskatīt to nevar. Tātad — lūzumam vajadzētu būt notikušam pēc 1945. gada, kad Jēkabs Jēkabsons apprecēja Jadvigu, ciema skolas jauniņo skolotāju. Ja mūsu dzīves pamatgultni pēc trīsdesmit gadu vecuma sasniegšanas vēl vispār iespējams mainīt, tad laulības noslēgšana vai iziršana ir visticamākais šāda pagrieziena sākumpunkts. Iespējams, ka ari nupat izteiktais ir vispārpieņemtu uzskatu ietekmē radies malds — gluži tāpat kā apgalvojums, ka gandarījumu cilvēks var gūt tikai pēc radīšanas, pēc padarīta darba.

Vienalga — man nāksies rakstīt arī par Jēkaba Jēkabsona sievu. Man nāksies atzīt, ka viņas pasaule mani ne visai interesē. Jo viņas izjūtās es vismaz aptuveni varu iejusties, viņas rīcību varu kaut kā izskaidrot. Es varu iedomāties, kā viņa gan ar labu, gan ar viltu, gan ar dusmām centusies panākt, lai Jēkabs Jēkabsons noņemtu kaut daļu nastas no viņas pleciem, lai viņam rastos kaut elementāra pienākuma apziņa. Šie pūliņi bija veltīgi.

Kādēļ tad viņa nepasūtīja pie velna tādu vīru, tādu nekam nederīgu tēvu? Galu galā — kāpēc viņa negriezās pie varas iestādēm? Mīlestība? Es neticu šī vārda spējai visu izskaidrot. Mārča māte man toreiz sacīja:

«Tajos pēckara gados, kad ar iztikšanu visiem bija švaki, kad Jadviga knapi sagrabinājusi kādu litru piena abiem bērniem, reizēm Jēkabs to pienu izdzēris viens pats. Kā viņa nomocījās! Un pēcāk — kā netika vārdojusi un lūgusi, lai taču kaut pirkstu pieliek pie dārza vai mājas — nē!»

Protams, var jau arī par mīlestību, var saukt arī par mīlestību to ierasto un bezcerīgo, ko daudzas sievas jūt pret saviem vīriem — nelabojamiem dzērājiem, var saprast šīs «ko viņš bez manis iesāks» izjūtas, kas līdz ar «ko par mani domās» bailēm kavē šķiršanos. Bet, runājot par Jadvigu Jēkabsoni, gribas domāt, ka viņa patiesi ticēja: sievietes liktenis ir mīlēt un ciest, lai gan pati vairs nespēja nedz vienu, nedz otru. Tā var notikt. Tā notiek itin bieži.

Tas, ka Jadviga Jēkabsone upurējās, bija skaidrs katram, viņu pašu ieskaitot. Tātad viņai bija, kam ziedoties, un tas ir viss, ko var pateikt. Par visu ir jāmaksā. Manā pasaulē tas vismaz attiecas uz visiem. Mēs maksājam par katru laimes mirkli, par visu, ko gribam paturēt. Mēs to darām labprāt, būtu arī muļķīgi tādēļ gausties. Bet mani pārņem baismas trīsas, kad domāju par maksu, kas nav uzreiz saredzama un ar prātu nav atrodama. Ar ko gan Jēkabs Jēkabsons varēja atlīdzināt par jumtu virs galvas, ja ne ar savu dvēseli, saindēdams to ar pastāvīgu apziņu, ka tomēr kaut kas nav pareizi, atkal un atkal mēģinādams sevi pārliecināt, ka šai pasaulē vajadzētu atrasties vietai arī tādam kā viņš, atkal un uz katra soļa juzdams Jadvigas taisnību un sākdams to ienīst.

Jā, Jēkab Jēkabson, vienā ziņā tev taisnība — mēs nedrīkstam vergot. Mēs nedrīkstam darbu i z j u s t kā verdzību. Tik vien. Nejusties kā vergam. Mazs triks, kā burvju mākslinieka rokas vēziens, bet tu šo triku nemācēji, tik vien. Man arī ne vienmēr izdodas, Jēkab Jēkabson.

Tātad — apprecēšanās un tas, ka viņš kļuvis tēvs, nemainīja Jēkaba Jēkabsona dzīves pamatvirzību. Kā gan sauc šo spēku, kas par spīti līdzcilvēku nosodījumam lika Jēkabam Jēkabsonam palikt nemainīgam? Izmisumā es izdomāju Jēkaba Jēkabsona monologu.

«Jā, to jūs gribētu gan. Jūs gribētu, lai jums ar mani būtu vieglāk. Jūs pat vairs neprasāt, lai strādāju ar lāpstu rokā. Jūs tikai gribētu, lai es būtu nedaudz citādāks. Kādam varbūt kļūtu vieglāk, ja es būtu idiots, kāds cits par varas mākti gribētu iebāzt mani plauktiņā pie «dabas bērniem» un pašceptiem filozofiem. Jūs nevarat man piedot to, ka esmu parasts, pavisam parasts. Tāds pat kā jūs, bet tomēr savādāks. Jā, jūs man ļautu, jūs ļautu man būt dīvainim, kas ziemas laikā staigā basām kājām, tad es varētu arī nestrādāt, jūs liktu man svētu mieru, ja es mālētu bildes, kaut arī tās jums liktos nekam nederīgas, jūsuprāt, man vajadzētu vismaz stabulīti pūst vai tauriņus ķert, kaut arī no tā jums nekāda labuma nebūtu, tikai tā vienkārši, bet jums nesaprotami dzīvot jūs man negribat ļaut. Nekas cits jums neatliek kā mani ienīst. Bet man vienalga. Es dzīvoju tikai pats sev.»

«Tādi cilvēki tā nedomā,» es dzirdu Mārča balsi, bet jocīgākais ir tas, ka par «tādiem cilvēkiem» mēs nekā nevaram zināt. Bet man nemaz negribētos, lai kāds fantastisks superkompjūters pasniegtu man Jēkaba Jēkabsona domu stenogrāfisku pierakstu vai pat salīdzinātu to ar manu domu pierakstu, kad es siltā vasaras vakarā veros debesīs un vēlos, lai rīt nebūtu jāiet uz darbu, nemaz nerunājot par grīdas mazgāšanu un putekļu slaucīšanu, ko es arī nevēlos darīt. Šāds kompjūters man būtu lieks.

Tomēr —k ā d s cilvēks īsti bija Jēkabs Jēkabsons? Vai tikai primitīvs dzīvnieks, kam vienīgā bauda ir paēst, padzerties un reizēm kopoties? Nē, es negribu, lai manā pasaulē dzīvo tāds Jēkabs Jēkabsons, pat ja viņš būtu dzīvojis īstenībā. Lai gan — kā daļa viņš ir katrā cilvēkā, bet es negribu pieļaut, ka šī daļa varētu dzīvot kā veselums. Es tik ļoti to negribu, ka dāvāšu Jēkabam Jēkabsonam apskaidrotu nāvi.

To, ko mēs darām citiem, mēs darām paši sev. Mēs izturamies pret pasauli tāpat, kā izturamies paši pret sevi. Šo teicienu var saprast ļoti dažādi; to var arī nesaprast. Var veidot variācijas. «Dari savam tuvākajam to, ko gribi sev pašam.» Mēs tā arī darām. Mēs nopūlamies, pierunadami otru cilvēku, lai tas pastāsta par sevi — tikai tādēļ vien, ka mums pašiem vajadzīgi vairākkārtēji pamudinājumi, lai spētu būt atklāti. Un tā tālāk. Mēs izturamies pret citiem tā, kā izturamies paši pret sevi. Kā pret saviem tuvākajiem izturējās Jēkabs Jēkabsons? Vienaldzīgi. Tātad viņam liktos normāli, ja arī pret viņu visi būtu vienaldzīgi. Labi, nolemts. Bet es nevaru būt vienaldzīga pret Jēkabu Jēkabsonu, kamēr neesmu viņa pasauli iekļāvusi savējā, kamēr neesmu pieļāvusi viņa pasaules iespējamību. Es varētu to izdarīt, ja pieņemtu, ka viņš gluži vienkārši gribēja palikt «tīrs», nepieņēma nekādu sociālo lomu. Nē, ko es runāju, kas tā par tīrību, ja pirmais impulss ir — novērsties no tādas. Bet tomēr — vai tad viņš nevarētu būt visa uzspiestā noliedzējs, katra cilvēka vienreizējības un neatkārtojamības kluss aizstāvis? Vienpatnis, kas, pašam to sākotnēji nemaz nevēloties, ticis izolēts no sabiedrības, bet nav vēlējies upurēt savu vienreizējību. Tikai šo vienreizējību viņš centies aizstāvēt un aizsargāt, nekā cita jau viņam nebija! Tādā nozīmē Jēkabs Jēkabsons bija gan tīrs, gan brīvs no jebkādas pozas — vairāk par visiem uz pasaules. Mēs tādi nevaram būt, jo neesam vieni. Lai kā mēs gribētu, lai ko mēs darītu. Sauciet to kā gribat — «poza» vai «loma», bet mēs nevaram no tās atbrīvoties. Vīrietis, sieviete, sieva, vīrs, strādnieks, mākslinieks, zinātnieks, sportists — mēs esam. Un tiem, kas saka, ka viņiem «lomas» nav, tiem ir divas. Ha ha.

Bet nopietni — Jēkabam Jēkabsonam vajadzēja pārnākt mājās. Viņam bija jāsaprot, jāatrod. Viņš nedrīkstēja arī nomirt svešā pilsētā. Kā man gribētos, lai savās pēdējās dienās, no gultas piecelties nevarēdams, pēc tīriem un svaigi gludinātiem palagiem katru vakaru no jauna ilgodamies, viņš būtu sapratis to, kas lēni un nenovēršami bija tuvojies visu mūžu. Cik neizsakāmi es to gribu! Es to gribu tik ļoti, ka varētu izdomāt viņam apskaidrotu nāvi kaut vai bez ārējām izpausmēm, tikai pašam sevī, pēdējā sekundē, kas neko nemaina palicējos un pasaulē. Es varētu dāvāt Jēkabam Jēkabsonam viņa dzīves galvenās jēgas apliecinošu apziņu, man zināmie fakti nerunā pretim šai versijai, taču fakti vienmēr ir bijuši tikai glābšanas riņķis. Un tomēr nejūtos vēl tiesīga radīt Jēkaba Jēkabsona apskaidrību, tādējādi vienkārši noklusinot sevī to mirkli Mārča mātes virtuvē, kad pirmo reizi ieraudzīju parastos priekšmetus svešas un valdonīgas pasaules gaismā. Es varētu, es, protams, varētu atjaunot kārtību pati sevī, lieku reizi apstiprinot, ka atšķirīgas pasaules gan pastāv, bet pašos pamatos, dziļdziļos bezdibeņos atšķirību nav un īstenībā mēs visi dzīvojam vienā un vienādā pasaulē.

Nē, es to nevaru izdarīt, tieši tāpat manos spēkos nebija arī palīdzēt Mārča mātei teikt vienkāršu un aizkustinošu runu pie Jēkaba Jēkabsona kapa.

GEORGS trakls

«Sadabūju «Sebastiānu sapnī» un ilgi lasīju: aizkustināts, izbrīnīts, nojauzdams un bezpalīdzīgs, jo drīz nākas aptvert, ka šīs dzejas skaņas kāpums un kritums ir tik neatgriežami vienreizīgs, cik vienreizīgi tļe apstākļi, kuros var rasties sapnis.» Tā Rainers Marija Rilke izteicies vēstulē grāmatas «Sebastiāns sapni» autora Georga Trākla draugam Ludvigam fon Fikeram. Vēstule rakstīta 1915. gadā — «Sebastiāns» bija tikko iznācis, Trākls — nomiris 1914. gada novembrī.

Savas dzejas galvenajam varonim Trākls deva skanīgus vārdus — Heliāns, Eliass, Sebastiāns. Pēdējo gadu dzejoļos palika tikai bezvārda «viņš». Trākls sāka ar dzelžainiem ritmiem un melodikas meklējumiem, bet pēdējie dzejoļi formas ziņā ir satrauktas rindas. Trākla dzejā vienmēr sajaucās paša dzīvesvietas ar iztēlē radītām pilsētām, mājām un parkiem — nosaukumus viņš neminēja. Līdz pēdējam dzejolim, kura virsraksts ir «Crodeka». Tā saucās Calīcijas pilsēta, kuras tuvumā Trākls strādāja kara hospitālī. Grodekas apkaimē notika asiņainas kaujas, un par hospitāli kalpoja liels šķūnis, kur bija sanesti simti smagi ievainoto; trūka gandrīz jebkādu medikamentu. Trākls to neizturēja.

Cik īss mūžs — no 1887. līdz 1914. gadam. Un cik garš dzejnieka mūžs — no neskaidras neapmierinātības ar pilsonisko ikdtenu līdz visdziļākajam izmisumam, kas atrod izpausmi biedējošās vīzijās «Sapnī un aptumsumā». Un vēl tlļfck — līdz brīdim, kad nāves tuvumā beidzot iegūts dīvains miers un pārliecība par cilvēka spēku. Paši beidzamie Trāklam ir nevis bojāejas, bet pārvērtību dzejoļi. Ielasīties viņa dzejā nav viegli. Varbūt vajag kā Rilkem — brīnīties un nojaust. . .

AMANDA AIZPURIETE JAUNA KALPONE

ll >

Strauta malā, kad jau krēslo, Viņa samulsušu seju Ūdeni nāk smelt, kad krēslo. Spaiņi staigā augšup lejup.

Krūmos vārnu spārni plīvo, Viņa stāv tur, ēnām rada. Viņas gaišie mati plīvo, Pagalmā skan žurku kņada.

Dzīve apkārt lēni sabrūk, Iekaisums ap plakstiem krājas. Sausā zāle ceļos sabrūk, Glāstīdama viņas kājas.

Vienmēr milzums darbu namā, Sēta sen jau tuksnesīga.

Plūškokos visapkārt namam Gulgo strazdu flautas sīkās.

Viņas sudrabotais atspulgs Spoguļstikla miglu kliedē.

Tumst, un arvien bālāks atspulgs. Pašas dzidrums viņu biedē.

Jaunais kalps dzied cauri tumsai. Viņa sastingst pēkšņās sāpēs. Sārtas lāses iepil tumsā.

Trako dienvidvējš uz kāpnēm.

Kailiem laukiem pāri naktīs Viņa drudža ratos braukā. Kailos laukos vējš raud naktīs, Mēness lūr pa koku spraugām.

Debess aplī zvaigznes bālē. Noguruma tumšās takās Viņas vaigi vaska bāli.

Kāpj no zemes trūdu smaka.

Skumjas niedres trīso dūkstīs, Viņu baismīgs aukstums ietin. Gailis dzied. Ceļ rīts pār dūksti Vaigu pelēku un cietu.

♦ V

Saldās bailēs viņa gultā Iekrīt, juzdamās tik vāja.

Pāri netīrajai gultai Tīra zelta gaisma klājas.

Smaržo rezēdas caur logu, Debess lauki gaiši zili, Draiskodamies vējš pie loga Biklas zvanu skaņas cilā.

Pāri spilvenam slīd ēnas Un no kaktiem karstums sūcas. Smagā elpa šūpo ēnas,

Viņas mute deg kā brūce.

Viņa klausās, kā dārd āmurs, Smēdes durvju spraugā stāvot, Kalpam rokās kvēlošs āmurs. Viņa raugās kā pirms nāves.

Skan kā tālā sapnī smiekli; Viņa streipuļo pa smēdi.

Tā kā āmurs žiglie smiekli Nikni dzenā viņas pēdas.

Telpa pildās košām dzirkstīm; Viņa bēg uz durvju pusi.

Dejo mežonīgās dzirkstis;

Viņa pakrīt noreibusi.

Ј v,

Mazgā asiņainos autus Vakars, kamēr mēmie sili Tinas melnā linu autā.

Lauki strazdu klaigām pilni.

Viņa guļ tik balta tumsā. Dūju balsis pieklusušas.

Kā virs maitas krūmu tumsā Dūc ap viņas muti mušas.

Skan kā sapnī brūnā ciemā Vijole un deju taktis.

Viņas seja slīd pār ciemu, Kailos zaros plīvo mati.

Nāves ieroču pilni šovakar dun Rudenīgie meži un zeltainās ielejas,

Un zilie ezeri, kuriem pāri aizripo Satumsusi saule; tad nakts Apkampj mirstošos kareivjus, niknums Sten sadragātajās mutēs.

Bet vītolu ielejā purpura mākonis,

Kurā mājo dusmu dievs,

Jau iesūc sevī izlietās asinis Un meness dzestrumu;

Visas ielas ved uz melno trūdu lauku.

Zem zvaigžņunakts zelta lapotnes Māsas ēna aizslīd caur klusējošo birzi Sveikt varoņgaru asiņotās pieres,

Un niedrājā rēni ieskanas rudens Cik lepnas sēras! jūsu bronzas altāros Gara kvēles liesmā šodien iemesta Visstiprākā — nepiedzimušo mazbērnu sāpe.

flautas

Atdzejojusi AMANDA AIZPURIETE

GRODEKA SAPNIS UN APTUMSUMS

Vakara tevs bija kļuvis par veci; tumšās istabās pārakmeņojās matēs seja un zenu nomaca pagrimstošās dzimtas lāsts. Reizēm viņš atcerejas savu slimību, baiļu un tumsas pilno bērnību, slepenas rotaļas zvaigžņu dārzā vai to, kā viņš pagalma mijkrēslī baroja žurkas. No zila spoguļa izslīdēja māsas trauslais stāvs, un viņš ka miris nokrita tumsā. Naktīs viņa mute pāršķeļas ka sarkans auglis, un zvaigznes apmirdzēja viņa mēmās sēras. Viņa sapņi piepildīja senču namu. Vakaros viņš labprāt klejoja pamestajā kapsētā, vai arī kapličas krēslā vēroja līķus ar zaļajiem trudu plankumiem un gleznajām rokām. Pie klostera vārtiem viņš ubagoja maizes riecienu; izdrāzdamās no tumsas, viņu izbiedēja melna zirga ēna. Apgūlies saltajā gulta, viņš nonāca neizsakāmu asaru varā. Bet nebija neviena, kas uzliktu plaukstu uz pieres. Kad iestājās rudens, viņš — gaišreģis — klejoja brūnajā palienes pļavā. O, mežonīgās sajūsmas stundas, novakares pie zaļās upes, medību laiks. Kā tad dvesele klusām dziedāja nodzeltējušo niedru dziesmu; kāda liesmaina dievbijība. Rāmi un ilgi viņš vērās krupja zvaigžņu acīs, drebošām rokām aizskāra seno akmeņu vēsumu un kopā ar zilo avotu atcerējās tā cildeno teiksmu. Tik sidrabainas bij zivis, un augļi bira no līkajiem kokiem. Paša soļu skaņa viņu pildīja ar lepnību un ļaužu nievāšanu. Mājupceļā viņš uzgāja neapdzīvotu pili. Tās dārzā vēl stāvēja pussabrukuši dievi, skumdami vakara mijkrēslī. Bet viņam likās: lūk, šeit esmu mājojis aizmirstos gados. Kāds ērģeļu korālis viņā atmodināja dievišķas trīsas. Bet savas dienas viņš pavadīja tumšā alā, melodams un zagdams, viņš — liesmainais vilks — slēpās no mātes balas sejas. Tad nāca stunda, kad viņš stingām lūpām saļima zvaigžņu dārzā un pāri slīdēja slepkavas ēna. Ar purpura sarkanumu uz pieres viņš aizsteidzās purvos, un dieva dusmas šaustīja viņa tēraudcietos plecus; o, bērzi vētrā un tumšie zvēri, kas bēga no viņa naksnīgām takām. Naids apdedzināja viņa sirdi, un tad viņš sajuta prieku, zaļojošā vasaras dārzā darīdams pari bērnam, kura mirdzošajā sejā bija sazīmējis savu aptumsušo. Ak vai, tas vakars pie loga, kad no purpursarkanām puķēm iznāca pelēkais ģindenis — nāve. Vēl bija torņi un zvani; un akmens smagas nakts ēnas krita pār viņu.

Neviens viņu nemīlēja. Krēslainajās istabās meli un izvirtība svilināja viņa smadzenes. Dzirdot sievietes tērpa zilo čaukstoņu, viņš pārakmeņojās kolonnā, bet durvīs rēgojās viņa mātes naksnīgais stāvs. Ļaunuma ēna slējās pār viņu galvām. Ai, jūs naktis un zvaigznes. Vakarā viņš kopā ar kādu kropli gāja gar kalnu; ledaino virsotni klāja vakarblāzmas sārtums, un mijkrēslī viņa sirds pukstēja rimtāk. Pār viņiem smagi šūpojās vētrainās egles, un no meža steidzās ārā sarkans mednieks. Kad iestājās nakts, viņa sirds sašķīda kristālos un tumsa sitās pret pieri. Zem kailajiem ozoliem viņš ar ledainām rokām nožņaudza klaidoni kaķi. Gauzdamies parādījās kāda eņģeļa baltais stāvs, un tumsā auga augumā kropļa ēna. Bet viņš tiem svieda ar akmeni, kroplis gaudodams aizmuka, un koku ēnā ar nopūtu pagaisa eņģeļa maigais vaigs. Tad viņš ilgi gulēja akmeņainajos arumos, izbrīnā vērodams zvaigžņu zeltaino telti. Sikspārņu vajāts, viņš metās prom tumsā un aizkusis nonāca pamestā mājā. Tur viņš — mežazvērs — dzēra akas zilgo ūdeni, līdz viņam sāka salt. Drudža mocīts, viņš sēdēja uz ledainām kāpnēm, murgos neganti nīzdams dievu par to, ka jāmirst. Viņš pacēla ieplestās acis no baloža pārgrieztās rīkles un ieraudzīja šausmu pelēko seju. Viņš sastapa jūdu meiteni steidzamies pa svešām kāpnēm, tvēra tās melnos matus un skūpstīja muti. Tumšajās ielās viņam sekoja maitas un ausis plēsa pušu metāliska žvadzoņa. Gar rudenīgiem mūriem viņš — sakristiāna palīgs — sekoja klusošam mācītājam; zem nokaltušiem ošiem viņš skurba no amata tērpa šarlaksarkanās kvēles. O, sadrupušais saules disks. Saldas mokas plosīja viņa miesu. Pamestā vārtu rūmē viņš ieraudzīja netīrumos guļam savu asiņojošo augumu. Vēl dziļāk viņš iemīlēja akmeņa cildenos veidojumus: torni, kas ar velnišķu vaibstu lauzās zilajās zvaigžņu debesīs, un dzestro kapu velvi, kurā noglabāta cilvēka ugunīgā sirds. Ak vai, nav jzsakama vaina, kuru tā pauž. Kad viņš savās svelmainās domas gāja lejup gar rudenīgo upi, no kailajiem kokiem iznāca ašķu apmetnī tinusies māsa — liesmu mocītais dēmons. Kad viņš atmodās, galvgalī nodzisa zvaigznes.

Vai! nolādētajai dzimtai. Kad notraipītajās istabās ir noslēdzies ikkatra liktenis, mājā trūdu soļiem ienāk nāve. Kaut lauka būtu pavasaris un ziedošā kokā jauki dziedātu putns. Bet nokalst pelecīgais, skopais zaļums pie naktscilvēku logiem, un asiņojošās sirdis vēl perina ļaunu. O, domās iegrimušā krēslainie pavasarceļi. Vispatiesāk viņu iepriecē ziedošs dzīvžogs, jaunas labības asni un dziedošais putns, šī dieva radībiņa; vakara zvani un cilvēku vienkāršā dzīve. Kaut nu viņš varētu aizmirst sava likteņa durstīgos ērkšķus. Līksmi sazaļo strauts, kuru min viņa sudraba kājas, un pār viņa aptumsušo galvu šalko teiksmains koks. Tad viņš kalsnajā rokā paceļ čūsku, un viņa sirds atkūst kvēlajās asarās. Tāds cildenums meža klusumā, zaļganā tumsā un sūnmaigajos kustoņos, kas nodreb, tuvojoties naktij. Kādi drebuļi katram, kas apzinās savu vainu, min savu ērkšķaino taku. Un ērkšķukrūmā viņš atrada meitenītes balto augumu, asiņojošu, līgavaiņa apmetnī neietītu. Tā viņš staveja viņas priekšā — mēms un ciezdams, ieracies savos dzelžainos matos. Un mirdzošos eņģeļus izklīdināja nakts purpurvejš. Nakti viņš pārlaida kristāla alā, un spitālība apsudraboja viņa pieri. Kā ēna viņš slīdēja zem rudenīgām zvaigznēm lejup pa mežmalas taku. Krita sniegs, un zila tumsa ieplūda nama. Teva balss bija asa kā aklajam, un nomāca šausmas. Saliecās sieviešu augumi. Nīkstošās dzimtas sastingušajās rokās iznīka augļi un mājas mantība. Pirmdzimto plosīja vilks, un māsas meklēja patvērumu tumsas dārzos pie kaulainiem sirmgalvjiem. Prātu zaudējis gaišreģis vēl kaut ko dziedāja viņām no sabrukušā mūra, bet reģa balsi noslāpēja dieva vējš. Ai, nāves līksme pie tumšās dzimtas bērniem. Viņu bēniņos sudrabojās asiņu ļaunās puķes, sašķeltajās acīs vizēja auksts mēness. Posts neiemigušiem, posts nolādētiem.

No tumšajām indēm tik dziļa snauda, pilna zvaigžņu un mātes stingas sejas. Tik rūgta nāve, grēkiem apkrauto barība; ciltskoka brūnajos zaros ņirgdami sairst māla viepļi. Bet pliederkrūma zaļajā ēnā kāds klusām dziedāja, kad viņš uzmodās no ļaunā sapņa; rožains eņģelis tuvojās kā maigs rotaļu biedrs, kad viņš — rāmais mežazvērs — iesnaudās, naktij nākot; un viņš redzēja šķīstības zvaigžņoto seju. Zeltainas saulespuķes svērās pār dārza žogu; bija vasara. Bišu uzcītība un riekstkoka zaļā lapotne; negaisi slīdēja garām. Arī magones ziedēja sudrabā, zaļaja pogaļā glabādamas mūsu zvaigžņotos sapņus. Un cik klusa bij māja, tēvam aizejot tumsā. Kokos ienācās purpursarkani augļi, un dārznieks pastiepa savas spēcīgās rokas; saule apspīdēja astru krekla atstātās zīmes. Bet vakaros vienmēr vel mirušā ēna klusi ienāca savā skumjajā aplī, un soļi pār zaļo mežmalas pļavu nošķindēja kā kristāls. Klusēdami tie pulcējās ap galdu, vēl mirdami vaskadzelteniem pirkstiem lauza asiņojošo maizi. Ak, māsas stīvais skatiens, kad viņas ārprāts maltītes laikā skāra brāļa aptumsušo pieri un mātei sāpošās rokās maize pārvērtās akmenī. Un satrūdējušie — tie savā sudraba valodā nepieminēja elli. Tad dzestrajā telpā izdzisa lampas, un caur purpura maskām klusēdami viens otrā lūkojās ciešanu nomākti ļaudis. Visu nakti čabēja lietus, veldzēdams laukus. Dzeloņainajā biežņā tumsas apņemtais vēroja nodzeltējušās takas labības laukā, klausījās cīruļa dziesmā un zaļo zaru maigajā klusumā, cerēdams iegūt mieru. O, jūs ciemati un apsūnojušās kāpnes rīta vizmā. Bet gar mežmalu pār aizmigušajām čūskām aizļodzījās spokainas kājas, un ausīs visu laiku ērgļa plosīgais brēciens. Vakarā atgriezdamies, viņš atrada akmeņainu klaju; tēva tumšajā namā pulcējās bērinieki. Purpura mākoņi apmāca viņa galvu, un mēness apspīdētu seju viņš sabruka pār nelaiķi — asins no viņa asins un vaigs no viņa vaiga — kā akmens, krizdams tukšumā; tur sadauzītā spogulī līdzīgi mirstošam jauneklim parādījās māsa; nolādēto dzimtu aprija nakts.

Atdzejojis PĒTERS BRŪVERIS

Prāts grib mēru. Sirds pagurst no skaita. Dvēsele ir ārpus skaita un mēra. Kamēr netop velis. Stulbums un tumsonība māc dvēseli. Tie arī ārpus skaita un mēra. Tautā saka — «no simta atlikās». No simt sējumiem vēl kaut kas. No simt simfonijām, kas vēl? Un kur paliek? Visockim šis «no simta», manuprāt, ir svarīgs kā nevienam. Tā būtnes daļa, kas «paliek pāri» no dzejas, no teātra, kura iekūst tautas tūkstošveidā, tās nezūdamībā, kļūst netverama, lai kaut kad atkal nāktu augšā un atpakaļ. Bez šīs daļas kā aiz aizkara paliek šī oļiem piebērtā balss, kura vīrišķīgi rūdīja savas skumjas un mīlu līdzcilvēku esmē.

Lieciet kopā ģitāru, balsi, teātri, dzeju, vēl kaut ko . . . Iznāks kasete, iznāks kino . . . Viņš — aptuveni. Nojaušams. Tūkstošveidis viņā spēlēja savu dziesmu — ne tikai, lai dotu, bet arī, lai paņemtu atpakaļ. Nebūt ne pirmais starp dzejniekiem. Nedz arī pirmais starp dziedoņiem. Aktieris, kuram bija par maz izdevību. Taču viņa cilvēciskā izpausme padara nenozīmīgu šo grūstīšanos avangardā. Viņa būtība novieto to ārpus skaita un mēra. Viņa portrets bez tiešās atmiņas klātbūtnes nav viņa portrets. Viņa dzejoļi ir tikai viņa pēdas.

Man viņš šķiet tuvinieks, kaimiņš visādiem cilvēkiem. Ij tiem, kuri nepārnāca, ij tiem, kuri nešāva, ij tiem, kuri «baigi laiž». Dziesmas radās kā šķembas un nāca laukā ar atvieglojošām sāpēm, rūpju un briesmu sajūtu, apsveicot pasaules vīrišķību un nicinot tās puvekļus. Viņa mīlestība līdzīga viņa naidam. Viņš pat izteica tos vienu caur otru. Paliekot pats ij mīļiem, ij nīstiem. Viņš it kā iemiesoja visu līdzāsdzīvošanu, viņu kopīgo sākotni. Ja man būtu ļauts izvēlēties pieminekli sešdesmito gadu Krievijai — es izvēlētos viņu. Tādā pašā nozīmē kā Ahmatova izvēlējās Bloku par pieminekli gadsimta sākumam.

Sešdesmitajos gados Visockis visuzskatāmāk iemiesoja pretstatu augstprātīgajam, kancelejiskajam, liekulīgajam un butaforiskajam gan attieksmē pret vārdu, gan attieksmē pret personību. Ģeniālajai vienaldzībai, vārdos sludinātai mīlai un patriotismam viņš pretstatīja jūtu sadraudzību. Daudziem viņš bija nepazīstams draugs, un bija cēlāks par saviem ienaidniekiem. Viņam piemita spēja būt dabiskam un kopāsaucēja dvēsele.

Runā, ka ap viņa kapu allaž stāv sanestu puķu lauks. Allaž vēl viņu nēsā uz rokām, šis balsts ir daudz grūtāk nopelnāms nekā čuguns vai akmens. Ar acumirkli jā, bet ar mūžu — grūtāk. Un īpaši tas atbilst cilvēkiem, kuros it kā plūst tīrs tautas spēks, īstenība tās dabiskajā veidolā. Gandrīz bez mākslas. Vai mākslīguma. Viss viens.

VIKTORS AVOTIŅŠ

БЕЛОЕ БЕЗМОЛВИЕ

Все года и века и эпохи подряд

Все стремится к теплу от морозов и вьюг…

Почему ж эти птицы на север летят*

Если птицам положено только на юг?

Слава им не нужна и величие.

Вот под крышами кончится лед И найдут они счастие птичее Как награду за дерзкий полет.

Что же нам не жилось, что же нам не спалось?

Что нас выгнало в путь по высокой волне?

Нам сиянье пока наблюдать не пришлось,

Это редко бывает сиянье в цене!

Тишина. Только чайки как молнии…

Пустотой мы их кормим из рук Но наградою нам за безмолвие Обязательно будет звук!

Как давно снятся нам только белые сны Все иные оттенки снега занесли.

Мы ослепли темно от такой белизны,

Но прозреем от черной полоски земли.

Наше горло отпустит молчание,

Наша слабость растает, как тень.

И наградой за ночи отчаянья Будет вечный Полярный день!

Север. Воля. Надежда. Страна без границ.

Снег без грязи как долгая жизнь без вранья. Вороньё нам не выклюет глаз из глазниц, Потому что не водится здесь воронья.

Кто не верил в дурные пророчества,

В снег не лег ни на миг отдохнуть,

Тем наградою за одиночество Должен встретиться кто-нибудь…

ATDZEJOJIS VIKTORS AVOTIŅŠ

Skuķene taisnība burvīgās drēbītēs tērpās,

Greznojās gaudenu, tērētu bāreņu labā,

Neķītra mele tīklus ap taisnību vērpa,

Ievilka nakšņot un dūdoja balstiņā skābā.

Naivule taisnība aizmiga rāmi bez baiļu,

Kusa no prieka un smējās pa sapņiem kā bērns,

Viltīgā mele to izsedza paslepen kailu,

Iekampās acīm un lūrēja virsū kā zvērs.

Piecēlās, šķobīja viepli — un likās pa prātam Melei, ka taisnība sieva kā sieva vien ir —

Vienādas abas, un velti šī taisnība plātās,

Plikām tām abām nav nekā tāda, kas šķir.

Veikli izpina zeltītās lentas no matiem,

Pievāca drānas un sūkstījās — nabadzīgs loms,

Pakampa pulksteni, naudu un papīrus klātu,

Nospļāvās, noņirdzās rupji un lasījās prom.

Taisnība atklāja zudības tikai no rīta,

Pētīja sevi un brīnījās ari mazliet,

Kāds jau bij savācis kvēpus pa netīrām plītīm,

Uzgāzis viņai, bet citādi — ciešami, šķiet.

Taisnība smējās, kad nievāja viņu un sita —

Meli tas viss, un mele to valkā, kas mans.

Protokols iedots bij pusdullu tizleņu svītai,

Kauns bija klausīties — gānījās viņi, ka skan.

Protokols beidzās ar tirādēm bezgala ļaunām,

Piešuva taisnībai grēkus, ko nepazīst tā —

Sak, viena maita par taisnību saucas bez kauna,

Pati līdz beidzamam nojāta, nodzīta tā.

Taisnība kailā dievojās, raudāja, sirga,

Klaiņoja ilgi, bij skumja, tai nebij ko ēst,

Netīrā mele vēl nozaga tīrasins zirgu,

Aizjāja naigi pie cilvēku dvēselēm sērst.

Savādnieks kāds ij vēl šobrīd par taisnību cīnās,

Tiesa, tam mutē no taisnības nava ne vēsts —

Gan jau ar laiku ij taisnība uzvaru svinēs,

Ja vien to pašu, ko mele, tā izdarīt spēs.

Bieži, kad glāzē simtpiecdesmit grami uz rīkli,

Nezini iepriekš, kur nāksies šo naksniņu snaust,

Var izģērbt — visīstākā taisnība, vīri… ftfttL

Rau, blēdīgā mele velk tavas bikšeles jau. ļfflpfc

Rau, blēdīgā mele blenž tavā pulkstenī jau. 1 |ļļ||gR

Rau, blēdīgā mele jāj tavā kumeļā jau. rfo

Vai nu tu vilcienā, vai automobilī,

Vai šlankojies ieķēris alu, —

Šitajā mašīnu biezoknī, mīlīt,

Laimīgs, kas gultiņā dabūjis galu.

Re, vēl viena bēda — melš Maskavas baumas — Trīs veda nobērēt ceturto …

Visi — pat šoferis — dabūja traumas,

Tikai, kurš zārkā, tas — it neko.

Nolīgtas sievietes dīca caur zobiem,

Diakons balsi bij nodzēris,

Fleitēja ragi — kā noņemti lopiem,

Tikai, kurš zārkā, tas nemelsa vis.

Bijušais priekšnieks, šis razbainieks žiglais,

Bučoja pieri, aiz riebuma viebās,

Lūpojās visi, tik mironis biklais Skūpstīt nevienu te nepastiepās.

Nogranda pērkons … pieklusa runas —

Dabas spēki uz muldoņām spļauj.

Pajuka visi pa šķirbām, kur kurais,

Mironis gulēja mierīgs un auksts.

Kas viņam lietus, vai tas šim ko skaudīs —

Lai gaudenie dzīvie tup paspārnēs.

Tiešām, šie miroņi, bijušie ļaudis —

Drosmīgi ļaudis, ne tādi kā mēs.

Plēsies, cik uziet, apjās kā pāķi,

Lipīgu šilti uz pieres tev kārs.

Negrūsta ļaudis un netraumē vāģi Tikai, kad pasargā ozola zārks.

Vienalga, vai kopus, vai vienam šī māja:

Mirušiem dzīvokļu problēmas — čiks,

Vareni zēni šie atstieptām kājām —

Nerūp tiem esme un, kas kuram tiks.

Veļu valstī — šai kopienā stingrā Nava vairs baiļu un neapdraud sods,

Šaisaulē dieviņš ikvienam liek bimbot,

Tikai, kurš zārkā, tam — it neko.

Dzirdu jau kurnam — klau, miroņus slavē!

Kur nu … bet liktens man netaisnīgs šķiet:

Visus mūs kādreiz kāds sabrauks līdz nāvei,

Vienīgi tos, kuri zārkā, — neviens.

Jurijs Krivonoss *

TULKOJUSI IRISA OŠIŅA

ILGDZĪVOŠANAS PROBLĒMA UN TĀS SAIKNE AR BIONIKU

Šīs rindas domātas tiem, kurus satrauc mūža pagarināšanas problēma. Tātad jūs vēlētos nodzīvot līdz simt gadiem. Vienu no vispieejamākajiem un efektīvākajiem līdzek|iem, kā sasniegt vēlamo robežu, mēs apskatīsim tālāk.

Šajā rakstā jūs neatradīsiet aicinājumu ierobežot miltu izstrādājumu lietošanu, nodarboties ar vingrošanu darba pārtraukumā un skriešanu uz vietas, lai bēgtu no infarkta. Iepriekšminētie līdzekļi ir pārlieku nogurdinoši un nesniedz vēlamo efektu. Lasītāju masu satrauktos skatus es pievēršu maz pētītiem apkārtējās dabas norišu aspektiem. Vienīgi savienībā ar bioniku mums ir pa spēkam atrisināt veco, sačākstējušo ilgdzīvošanas problēmu.

Pirmām kārtām pievērsīsimies bruņurupučiem. Skrupulozi izpētot šī abinieka dzīvesveidu, nevar neievērot, ka tas visu mūžu klusē. Bruņurupucis nekad nav sašutis par plēsēju zvērībām, necenšas, tik tikko kājas vilkdams, izgādāt sev pensiju, nepieprasa atvieglinātas bruņas. Krokodils apvaino gārni — bruņurupucis novēršas un klusi paslīd zem ūdens. Čūska aprij strausa olas — bruņurupucis ievelkas bruņās un, tajās ieritinājies, šausminās par viņas izrīcību. Bruņurupucis ir kluss, neuzkrītošs. Turklāt, piekopjot tik necilu un pieticīgu dzīvesveidu, nodzīvo gandrīz trīssimt gadus, nepazīdams nervu stresu un neiemantojot ienaidniekus.

Šajā gadījumā klusēšana patiešām ir zelts. Pat vairāk, jo veselību par zeltu taču nenopirksi. Vai esat kādreiz dzirdējuši, ka līdaku būtu piemeklējusi infarkta lēkme? Diez vai. Pieticīgā zivs ilgdzīvotāja klusē, tomēr neierobežo sevi kalorijām bagātu karūsiņu lietošanā.

Tā neuztraucas par šādām tādām nepilnībām, pat uz āķa nokļuvusi. Klusēdama, līdaka vienmēr būs paēdusi un nekad nenoslīks.

Apskatot šos jautājumus, manuprāt, nevar nepieminēt ozolu. Augums — kā basketbolistam, zaru būve — gluži Herakls spēka gados. Ņemsim vērā arī gadsimtiem ilgstošā mūža pieredzi — lūk, pamats gaidīt no milzeņa kaut ko vēl nozīmīgāku. Spriedumos. Vai pat rīcībā. Taču apdomīgie ozoli tā nerīkojas. Vēja auksto bezsirdību atmaskojot tikai ar viegliem lapu čukstiem, neiejaucoties putnu strīdos, ozols pārdzīvo pat bruņurupuča mazbērnus. Egles klusē, ozols klusē. Tāpēc viņu tik labi saprot un novērtē pūces, dienas kņadas nicinātājas.

Jā, sacīs lasītājs, bet ja klusēt nav iespējams? Ja spļauj tieši sejā? Šādā gadījumā ir vērts rūpīgi izstudēt papagaiļa pieredzi. Šis putns, kas, jāsaka, ari divsimt gadu vecumā lieliski izskatās, nekad nepacieš apvainojumus klusējot vai neiebilstot. Kad izturēt vairs nav iespējams un no pāridarījuma sažņaudzas kājiņas, papagailis dusmās krata galvu un kliedz pāridarītājam tieši acīs: «Es-pa-pa-gai-Iis! Es-muļ-ļķis! Es-kre-retīns!…» Jo skaļāk un skaidrāk viņš to artikulē, jo vairāk gardu drupaču viņam iemet būri. Miltu izstrādājumu pārpilnība nekaitē papagaiļa veselībai, un gudrais putns to ņem vērā.

Jā, no dabas ir ko aizgūt, ir ko pamācīties. Tās neizsmeļamā gudrība. Kaut vai, ja ielūkojas vērīgāk, atsevišķas nepilnības… Nē, nē, es klusēšu! Un jūs arī klusējiet. Tad mēs nekādā ziņā nebūsim sliktāki par bruņurupučiem.

n ieaut

MEŽEZERA NOSLĒPUMS (grafomāna piezīmes)

Šis neticamais notikums varēja risināties citā vietā un citā laikā. Tas varēja vispār neatgadīties. Taču viss, par ko es pastāstīšu, patiesi notika …

Rudens tobrīd iegadījās reti drūms un lietains. Pelēki mākoņi, visur slapjums un ūdens. Mikla migla, aizķerdamās akmeņaino klinšu virsotnēs un slaidajās priedēs, augām dienām kā pelēks auts blīvi uzgūla drēgnajai zemei, caurcaurēm pārklātai slapjām peļķēm, kurās gluži kā nespodros spoguļos atstarojās skumīgas debesis, klātas drūmiem mākoņiem, kas lēni peldēja caur miklo miglu. Tāds rudens sen nebija pieredzēts.

Mežs tinās krēslā. Tumšajās debesīs blāvi spīdēja sudrabpelēks mēness. Pār norimušo ezeru valdīja klusums. Šķita, nekas nevēstīja turpmākos notikumus, par kuriem pašlaik diezin vai kāds zina. Kā vēlāk stāstīja vecajie, tik tumšu nakti tajā pusē viņi sen nebija piedzīvojuši. Iemiga visa dzīvā radība. Gulēja zvēri un putni, pelēkie vilki un mežazaķi. Starp klintīm pie ezera, uz kuru savus ūdeņus tērcināja sīks strautiņš, aizmigu arī es. Ak, kā gan es varēju starp klintīm, ezera krastā neaizmigt, ja tādas tumšas nakts un tāda drūma rudens sen nebija bijis? Tik tikko dzirdami irdza strautiņš, pie kājām skalojās ezera ūdens. «Krā-krā-krā krā-krākrā-krā!…» — kaut kur ķērca. Negribējās neko domāt. Pieredzējuši ļaudis zina, ka šajā laikā vienmēr kaut kas notiek. Par ko pēc tam atceries un brīnies.

Es aizmigu. Bet ezers turpināja šļakstināties gar pelēkajiem, samirkušajiem akmeņiem. Neko nenojauzdams, bezrūpīgi urdzēja strautiņš. Meldrāju mežā, it kā nekas nebūtu noticis, uzturējās pīle. Bija salti.

Nezinu, ilgi vai neilgi gulēju, taču pamodos viscaurēm slapjš. Izrādās, jau trešo stundu no vietas lija lietus. Pīle bija pazudusi. Apkārt viss bija ūdens pārplūdināts, tikai paretam pacēlās niecīgas sauszemes saliņas, uz kurām baifīģi cits pie cita spiedās pelēkie zaķi. Atvēris lietussargu, es metos prom.

STRĀDNIEKI SAVA DZIMTAJA LITERATŪRA

KLĀVS ELSBERGS. BĒDAS UZ NEBĒDU. RM «LIESMA», 1986. AMANDA AIZPURIETE. KĀPU IELA. R., «LIESMA», 1986. ANNA RANCĀNE. PIEKTDIENA. R., «LIESMA», 1986.

Par astoņdesmitajiem gadiem latviešu dzejā, un it īpaši par jaunpienācējiem, tiek runāts diezgan daudz un diezgan rezignēti. Piemin popularitātes krišanos, sūdzas par sociālās realitātes mazo īpatsvaru, konstatē skepses pārsvaru pār optimismu. Vārdu sakot, kad mēs augām, tad tā vis negāja . . .

Taisnība gan: tā negāja. Piecdesmito gadu beigās un sešdesmitajos pat visai elementāras dzīves un dzejas patiesības nācās izcīnīt mazāk ar sviedriem, vairāk ar asinīm. Tas bija pravietojumu un pseidopravietojumu laiks. Tas bija dzejas klausītāju laiks: pārpildītie laukumi, teātri un sporta manēžas viesa cerības, ka no mēles pasprukušais vārds teju teju materializēsies. Neraugoties uz visdažādāko cenzētāju pūliņiem, tas bija dzejnieku un publikas medusmēnesis. Visās humanitāro zinātņu nozarēs — filozofijā, vēsturē, socioloģijā — aktivitāte vēl atradās tuvu nulles iedaļai, un dzeja lauzās iekšā ari šajā vakuumā. Globālas tieksmes, globāla runāšana, skaista poētiska agresivitāte. Tiesa, sešdesmito gadu beigās un septiņdesmito gadu sākumā mērogi sāka rukt. Visas pasaules vietā dzejnieku mutē ienāca pašu tauta, pašu vēsture, pašu aizmirstas un līdz tam ignorētas ētiskas vērtības. Un medusmēnesis ar publiku vēl turpinājās.

Kamēr no estrādēm un tribīnēm vēl skanēja sludinošais vārds, zālē vai nu sēdēja godīgi, vai arī trinās un ķiķinājās nākamie kolēģi un konkurenti. Dažs atnācis pats, citu skolotāja pie rokas atvedusi. Tiem lielais šaubu, cerību un pārvērtēšanas laiks bija galvenokārt ģimenes nostāstos un drumstalainās bērnības atmiņās. Viņu pieredze bija citādāka — daudz rūgtāka un smagāka. Tik lielu šķirtni starp vēlamo un esošo — atklātu, pragmatisku, pat cinisku šķirtni — viņu vecākajiem kolēģiem jaunos gados nebija lemts piedzīvot. Vēl arvien tika skandēti vārdi par visiem ceļiem, kuri pavērti jauniešiem, lai gan ikvienam bija skaidrs, ka lielais vairums ceļu ved uz nekurieni.

Vakarējie tribūni gaidīja sekotājus, turpinātājus vai noliedzējus. Konfrontācijas vietā viņi sagaidīja ironisku, pavēsu pieklājību. Aiz atturības bruņām un vairogiem nemaz tik viegli nenācās saskatīt pieviltus, tomēr savā dzimtajā kultūrā strādātgribošus dzejniekus.

Paaudžu maiņa notika bez mūzikas un manifestiem. Protams, attēlotā aina ir diezgan shematiska, bez delikātām pārejām, niansēm un variācijām. Ir arī šodien garīgi mundri vecākās paaudzes biedri, jauneklīgāki par dažu debitantu.

Pastāv vēl viens faktors, kas nesekmē pārliecīgu manifestēšanos. Tas ir latviešu literatūras stiprais tradicionālisms. Šodien, XX gadsimta nogalē, mēs tradicionālismu retāk lietojam kā lamuvārdu. Un, savukārt, avangardismu kā komplimentu. Septiņdesmito gadu poētiskie meklējumi lielā mērā saistījās ar tradīcijas atjaunošanu. Tādēļ daža laba gadsimtu mijā izsacīta deklarācija savu piepildījumu iegūst šodien.

Tradicionālisms nenozīmē atdarināšanu. Pirms astpņdesmit gadiem dzejnieki veidoja latviešu valodas poētisko klasisko formu paraugu cienītāji un kopēji, šodienas tā dēvētie jauntradicionālisti šo stilu demokratizē, mēģina to pakļaut dzīvas runas loģikai, paplašināt no iekšpuses. Arī parafrazēt un parodēt, jo parodija būtībā nozīmē tradīcijas uzturēšanu, nevis noārdīšanu.

Teiktais lai ir neliels fons konkrētai sarunai par konkrētiem dzejniekiem. Mūsu pārrunai izvēlēti trīs autori, kuri praktiski vienlaicīgi (astoņdesmito gadu sākumā) ienāca literatūrā un 1986. gadā saņēma savas otrās grāmatas. Vēl jāpiebilst, ka viņu prestižs dzejas cienītājos ir visai augsts. Un vēl to, ka viņu grāmatas iznākušas ar minimālu iekavēšanos, kas nepārsniedz izdevēju tradicionālo neizdarību. Samērā labvēlīgā attieksme pret literatūras jaunkareivjiem ir mūsu kultūras dzīves ieguvums. Varbūt kaut kur citur šādu attieksmi uzskatītu par siltumnīcu, bet mēs to tā nevērtējam.

Otrā grāmata dzejniekam parasti ir sava veida robežstabs. Šobrīd pagausajā attīstības ceļā tā vēl nerāda dzejnieka apogeju, bet spējas un iespējas gan. Tātad runāsim par dzejniekiem, kuriem aiz muguras ir samērā īss, bet intensīvs ceļa gabals. Un īstais piepildījums vēl priekšā.

Klāvs Elsbergs. Jau viņa pirmās publikācijas piesaistīja lasītāju uzmanību ar stilistiski puicisku, bet saturiski dramatisku izpausmi. Ne jau velti debijas grāmatiņa saucās «Pagaidīsim ausaino». Ausainais un pūkainais ābeļu grauzējs — tā ir šodienas dzejnieka bērnība, viņa pusaudža gadi — bez kariem, revolūcijām, represijām. Bet ar klases biedra traģisko nāvi, atomkatastrofas draudiem, konformismu un demagoģiju. Ar mīlestību un vilšanos. Ar labu literatūru mājās un pēcāk studijās. Ar jaunatnes modēm un elkiem, kas pieaugušajiem šķituši blēņas. Pūkainis, ausainis — tas ir tāds atskaites punkts grūtajā, sarežģītajā eksistencē. Bet šī draudzība ar ausaino nav infantila — tajā ir jūtams pašironijas lādiņš.

Pašironija kā ētisks apliecinājums blakām tiesājošai ironijai pasargā gan dzejnieku, gan viņa dzeju no pārlieku taisnas un plakanas patiesības. Šajā nozīmē programmatisks ir Klāva Elsberga otrās grāmatas nosaukums «Bēdas uz nebēdu». Un programmatiski šajā dzejoļu krājumā skan atvadas no pirmās grāmatas:

atvadies puisīti vecais no gaišiem un ausainiem laikiem.

Latviešu dzejas tradicionālo atturlgumu dzejniekam vēl pastiprina franču dzejas pieredze. Klāvs, pēc izglītības franču filologs, mērķtiecīgi un veiksmīgi tulko Gijomu Apolinēru, Ivu Bonfuā, Gilviku. Savu vienaudžu (un ne tikai vienaudžu) vidū viņš izceļas ar ekonomisku, trāpīgu frāzi, ar prasmīgu visdažādāko valodas slāņu saliedējumu. Piebildīsim, arī visdažādāko kultūras slāņu saliedējumu:

mēs esam pie brasla kur liepas man pāri brien pie tagadnes brasla pat kaķis man pāri skrien es dzirdu kā tu man blakus lēnītēm plūsti es esmu Tigra tu mana Eifrata būsi ļaudis pirms tūkstošiem gadu ir dzīvojuši starp mums un viss ko tie rakstījuši

arvien vēl ir noslēpums.

Taču grūti ir ironiskam dzejniekam ilgi noturēties liriskā tonalitātē. Starp citu, ne jau viņam vien. Cildenā un prastā, daiļā un nedaiļā, aizkustinošā un smieklīgā sajaukums, poētisko salātu metode mazā apkopojumā šobrīd dod plašākas izteiksmes iespējas. Tāpat kā mūsu pieminētā orientācija uz dzīvu runu, uz sarunvalodas intonāciju, arī poētiskais «tutti frutti» būtībā ved uz jaunu, paplašinātu dzejas valodas normatīvu. Bet tagad vēl viens Klāva Elsberga lirikas paraugs: lūk tādā balsī ir jābrēc kaijai ko gabalos rausta vējš bet es nezinu kā ir jārunā man ar tevi kad šķiramies mēs es to nezinu tavos matos neganti virpuļo brāzmas varbūt man tagad ir jāsabrūk zemē jāņem un jāapgāžas bet aplaizu sausās lūpas nezinu ko tev teikt

mēs ejam caur pagalmu skaties es saku šis kaķis laikam ir beigts.

Ar visu āža nagu, kas spraucas laukā no šī dzejoļa, tā tomēr ir un paliek lirika. Lirika, pie kuras mums jāpierod.

Bet kā ir ar laikmeta iezīmēm, sociālo realitāti, ko tik nostalģiski pieprasa dažs labs kritiķis? Lūdzu, — turklāt tīri elsbergiskā mērcē:

pie loga

austošās saules apspīdēta sēdēja skaista meitene un kustināja

«1. aprīļa» kurpītē ieautu glītu kāju

un sirmā zemeslode protams spirgtā un zaļā aprīļa rītā kustējās līdz.

Kam vismaz reizi ir bijušas darīšanas ar apavu fabrikas «1. Maijs» ražojumiem, tas pratīs novērtēt šo fabrikas pārdēvējumu. «Austošā saule» un «sirmā zemeslode» kā noteikta laikmeta noteiktas emblēmas arī nes sociālo realitāti, gan ironiski izparodētu.

Bijīguma un svētuma atskaites punkts šīs dzejas sistēmā ir bērns:

ir tapis bērns viens maziņš zēns un kliegdams tevi meklē

ar pīkstuli

jau kuroreiz

tu piespied viņu nekliegt

viņš labs

viņš vienmēr aizmirsīs kā esi viņu krāpis

un uzticīgi ieķersies tev rokā tā kā krabis.

Taču arī šis bijīgums nav bez sociālās kritikas, resp., paškritikas. Mutes aizbāšana ir tik liels ļaunums, ka tas spēj iefiltrēties pat ģimenē. Apmulsuši skolotāji palaikam šķendējas, ka šāda tipa dzeja neiekļaujas skolu programmas plauktiņos: vienā — dzimtenes mīlestība, otrajā — darba skaistums, trešajā — naids pret dzīves negācijām, ceturtajā — dvēseles skaidrība. Vienmēr no kāda plauktiņa rēgojas laukā galva vai kāja. Pat tādā gadījumā, kad tematiski viss būtu skaidrs:

es ražoju dzejas vielu ar kuru var pielīmēt lielu raķeti klātu pie šahtas ģenerāli pie tahtas draudīgus vārdus pie mutes un zemūdeni pie butes.

Jā, nav viegli ar tiem jaunajiem . . . Bet viņiem pašiem arī nav viegli, ja viņi negrib nākt literatūrā pie visa gatava. Attīstības un nobriešanas cikls dzejā šodien ir garāks un lēnāks nekā vētrainu pārmaiņu laikmetos. Un, gribētos ticēt, — arī pamatīgāks.

Un tagad parunāsim par dāmām — ne jau sadzīviski, bet poētiski. Un ne par mūzām, bet par mūzu kalponēm. Dzejnieču īpatsvars latviešu dzejā ir visai liels, un mūsu dienas arī nav izņēmums.

Tātad — Amanda Aizpuriete. Vispirms neliela grāmatiņa «Nāks dārzā māte» ar tādu kā romantisku, tādu kā simbolisku nosaukumu. Pēc tam otra — «Kāpu iela». Kaut tā ir konkrēta dzejnieces dzīvesvieta, bet piesaukta arī tā iegūst noslēpumainību un krāsainību:

Kurp tevi vest? Varbūt uz Kāpu ielu?

Ir tāda iela — tuvu manām mājām,

Vēl tuvāk jūrai. Nemanāmi sākas Un negaidīti beidzas.

Maz gājēju, daudz ēnu. Abpus dārzi,

Un vienā — violetu tulpju straume.

Tās audzē pārdošanai, bet pirms tirgus Nāk svētku brīdis dīkam vērotājam.

Tāds pusplaucis un puszagts prieks Ir dzejas vērts.

Šī sentence: «Ir dzejas vērts» — Amandai ir programmatiska. Atlupusi tapete, caurums zeķē, pašas neveiksmīgi adīts džemperis — viss ir dzejas vērts, viss ir līdztiesīgs. Un tas eksistē blakām jau daudzreiz izmantotiem dzejas aksesuāriem: gliemežnīcai, zilajam apmetnim, svecei, buriniekam.

Dzejnieces pasaule pastāv sarežģītā vienībā: no pašas sūrās dzīves pieredzes, no latviešu klasiskās tradīcijas, no krievu akmeisma, vācu ekspresionisma, no ukraiņu simbolisma un futūrisma. Arī Amanda, tāpat kā Klāvs, intensīvi atdzejo, un šis maizesdarbs nepaliek bez sekām viņas oriģināldarbībā. Viņas dzejoļos nav tik izteiktas intonatīvas viengabalainības. Romantika un realitāte tajā dzīvo zem viena jumta, reizēm saliedējoties, reizēm arī nē. Dzejnieces iemīļotais žanrs — lirisks fragments, mozaīka. Taču pat skaistas detaļas nevar aizēnot dzīves skarbumu un rezignāciju:

Bērnībā vēru krelles no gliemežvākiem.

No saulrietiem šovakar veru.

Varbūt es nederu laimei,

Bet dzīvei deru —

Tāpēc ka manis tik maz Ir bijis un būs,

Cik saulrieta vizmas Uz spodras rūts …

Psiholoģiski Amandas Aizpurietes pasaule ir plaša un daudzveidīga. Protams, galveno vietu tajā ieņem mīlestība: gan trausla, gan dēmoniski čigāniska, gan tikko elpojoša sadzīves siltajos pelnos:

Viens vējam līdzīgs vārds — un sākas īstenība.

Nu iesim mēnesdārzā pasēdēt

Un visus jautājumus, kuri garšo

Pēc atbildēm, tur izbarosim zvirbuļiem …

Un tūdaļ nocitēsim vienu dzejoli pilnībā, kurā fokusējas Amandas dzīves un dzejas attiecības:

Jaunības izklaidība ir beigusies un tagad Precīzi zinu, kurā no plauktiem Vakar nolikām ģitāras stīgu un kurā —

Upi, kam arī apnicis skanēt.

Un sniegputeni, kuru mums meita

Atnesa aizpērnajā ziemā, — to es latīņu vārdnīcā

Par grāmatzīmi iespraudu pie vārda amāre.

Agrāk gan itin neko nepratu atrast

Un nolikt pa vietām

Arī nepratu. Mīlestība ir tik garš vārds,

Ka visus burtus nekad nesalasīju. Sniegputenī Pazudu pati.

Ko tu meklē? Ak kaklasaiti? No violetās Bērni laiviņai pielika buras,

Bet pelēkā aizlidoja kopā ar baložiem.

Apsien brūno. Tā nekam citam neder —

Pārāk nopietna. Tev jau arī Laiks būtu kļūt nopietnākam.

Dzejnieces mīlestība nav savtīga — tā pazīst upurēšanos un atteikšanos. Un tā pati prot sevi vērtēt un tiesāt. It kā klasiska pastorāle, kurā viņa nes govīm vārdus:

… Man vārdu pilns priekšauts, bet ganam Sievietes vajag, kas sasietu sieru —

Pilnmēness lielu un īstu.

Romantiska stila gultnē iekļaujas arī pavisam reālas traģēdijas:

Uz sliekšņa mirklīti apstājies zēns.

Žilete pieskaras vēnai.

Tumšsārtā upe, jaunu gultni tev vajadzēs meklēt. Tumšsārtā upe, uzzināsi tūlīt, cik pasaule plaša.

Visplašākā pasaule tā, kurā nav tevis paša …

Bet ariušīttrezignētā dzeja nedzīvo bez cerības. Un cerība atnāk pusē pašas darinātās, pusē aiztapinātās drānās:

Nez ko tas nozīmē, ka zēns ar ģitāru bij ģērbies tavā

džemperī?

Otra tāda nav, es reiz to noadīju Mazdrusciņ jocīgu, par košu un par lempīgu,

Un vienai piedurknei aptrūkās dzijas.

Zēnam pat piestāvēja. Galu galā vienalga, ko valkā

virs spārniem.

Arī ģitāra bija no kāda cita gadsimta,

Varbūt no Renesanses, līdzīga promlidojošam brūnam gārnim.

Viņš spēlēja — un k|uva dzirdams, ka mēs vēl atdzimsim.

Amandas Aizpurietes dzejas analīzi lielā mērā aizstājuši citāti. Šajā gadījumā tas, šķiet, attaisnojas, jo dzejnieces programma samērā labi izlasāma dzejoļu rindās. Klāvam Elsbergam savukārt tā ir drīzāk starp rindām, kādā familiārā epitetā, kādā acīs nekrītošā deformācijā. Amandas dzejas pasaule ir daudz atvērtāka, viņa nebaidās, lietojot Lorkas apzīmējumus, «šokolādes papīra kleitas» un «mandeļu kreļļu». Varbūt tas ir mantojums no «puķu bērnu» estētikas, kas tāpat bija sava laika realitāte.

Kā Amanda, tā Klāvs ir pilsētas bērni. Viņu saskarsme ar dzīvo dabu arī pilsētas determinēta. Iekopta vai piegružota piepilsēta, kāds tūrisma pārgājiens vai talka — tā ir pilsētnieka skatu platforma. Protams, šādā ierobežotā vidē acs palaikam ir itin asa, bet zemnieciski dzīvās, fiziskās saiknes ar zemi vairs nav.

Šāda saikne toties pārpārēm izjūtama trešās kolēģes — Annas Rancānes dzejoļos. Saikne ne tikai ar dabu, ar zemi, bet arī ar savu dzimto izloksni un savu tuvinieku tradicionālo dzīves veidu. Atšķirībā no abiem pārējiem kolēģiem, kuri studējuši filoloģiju, Anna ir ekonomiste, kura savu filoloģisko un literāro rūdījumu gūst dzejas darba gaitā. Šai situācijai ir zināmi plusi. Tēla un vārda izjūta, ja arī ne vienmēr nemaldīga, ir varbūt tiešāka un savā dziļumā autentiskāka. Anna paceļ mūsu literatūrā un kultūrā sāpīgu, daudz cilātu problēmu: lauku kultūras, zemnieciskās tradīcijas bojāeju vispārējas industrializācijas apstākļos. Piebildīsim, ka līdz pat šai dienai, kaut arī pamirusi un sadrupināta, šī zemnieciskā tradīcija turpina barot lielāko daļu mūsu dzejas. Lauku meitene būdama, Anna šo problēmu paceļ īpaši smeldzīgi, un dzīves apstākļi, kas viņu atveduši uz pilsētas mājokli, padara konfliktu vēl jo spriegāku. Pirmajā grāmatā «Lūgšana mājai» viņa aizlūdza par trūcīgo Latgales sētu, kurā savu dzīves ceļu nobeidzis tēvs, kurā palikusi viņas māte. Pat būdami ateisti, latgalieši saglabājuši katoliskajā tradīcijā ieaudzināto svētuma un nesvētuma, tikuma un grēka izjūtu. Tas ir īpatns vaibsts visas latviešu tautas garīgajā sejā. Otrā Annas Rancānes grāmata saucas «Piektdiena». Tā ir neveiksmes, nelaimes diena, jo tā ir bijusi krustā sišanas diena. Bet tā arī tautas mutē dēvēta par «Lielo Piektdienu». Tātad, — traģiskuma un lieluma izjūta, kurai vēl pievienojas pirmskristīgās latviešu folkloras pasaules redzējums, silts un tuvs visai dzīvajai radībai. Tagad palūkosimies, kā dzejniece pati pamato savu piektdienu: piektdiena

nesakārtotas visas lietas dieviņš vēl zaros aiz mizas pumpurus šūdams aizmidzis paliek saulei galds neklāts mēness gulta nesataisīta piektdiena

māja neuzcelta bērni nesamījoti biezputra katlā piedeg koks izbēg no koka zāle no zāles un dvēselītes no miesām

piektdiena

kokam tek asinis akmens klusiņām smejas uguns krāsnī dzied grāvja malā alkšņos sēž ragana skaita pātarus.

Lauciniece pilsētā — mūsu industrializētajā un urbanizētajā Latvijā, izrādās, vēl pastāv šī problēma. Laukiem Annas dzejoļos tiek atdots viss sirds siltums:

… Neveikli, savu asaru kaunēdamās,

Šonakt liepa iespieda seju man klēpī…

Vai arī:

… Gaišs bērzs tumsa līgojas, it ka smagus nēšus uz

pleciem nes …

Vai art:

… Zaļi āboli ābelei brunčos kā mātei ķeras …

Pilsēta izskatās šāda:

… Iela aiz loga ņirdz

melna un tukša kā sitiens…

Citur:

Šķērsielas — bālas un izstīdzējušas kā pagrabos asni kartupeļiem, no skursteņu dūmiem apreibušas — melniem pirkstiem tausta izžauto veļu .. P1 Taču centrālā abu Annas Rancānes grāmatu tēftia, viņas Lielā Piektdiena ir mīlestība. Mīlestība — pilna sāpju, nepiepildītības un nesapratnes. Ar izmisīgu, reizēm lūstošu, pāri malām šļācošu intonāciju Anna uzreiz tika sadzirdēta mūsu dzejas apvaldītajā, ieturētajā korī:

Viņsaule, sakņu saule, mūžavējš, zemes vējš,

Ne virszemē — zemzemē, zemzemē tiksimies mēs.

Dienas — aizas, naktis — kalni, starp abiem mums slienas, Bet elpas savīsies kopā, saplauks puķē vienā.

Virszemē nolādētas man rokas, ja tavas

tām nepieskaras. Nāve ir augstsirdīga, manām durvīm tā nepaies

garām …

Arī Amandai Aizpurietei, kā īstenai dzejniecei, dzīves un dzejas pamats tāpat ir mīlestība, bet tā ir daudzplākšņaināka, liktens apdedzinātāka, sirdsgudrāka un nekategoriskāka. Annas Rancānes izjūta ir egocentriskāka, vienlaik pirmējāka un visaptverošāka. Un vēl viens motīvs, kas Annas mīlestības tēmu padara īpaši sāpīgu, — ilgas pēc bērna. Klāvam, kā jau vīrieša cilvēkam, attieksme pret bērnu ir silti tēvišķa, arī mazliet ironiska, labsirdīgi ironiska. Amandai bērns ir daļa no viņas poētiskās pasaules, palaikam tās prozaiskākā daļa, gan arī ar siltumu un bez īgnuma. Annai bērns ir sapnis:

Pāršķirsti dienu lapas, tur pumpuri izmisīgi,

Ziedi līdz izmisumam laimīgā ziedēšanā.

Paskaties acīs bērniem, viņi ir nemirstīgi.

Un tā nav grāmata tavā priekšā, bet dzīve mana …

Citā vietā:

Pagalmā bērnu smiekli pie šūpolēm sastinguši,

Pasaka nomesta dub|os, pārplēsta vidū pušu.

Sasmeļas papīra kuģīšos rūsaina rāva.

Bērnu šūpolēs pagalmā šūpojas nāve.

Kritika dažādi vērtē dzejnieces ekstātisko stilu, bet pārdzīvojumu nenoliedz.

Vēl jāpiemin kāda Annas Rancānes dzejas šķautne, bez kuras viņas poētiskais portrets būtu nepilnīgs. Anna ir sava dzimtā novada — Latgales — patriote un ari piemin, godina un slavē šo novadu ar tikpat lielu emocionālo atdevi. Latviski rakstīto dzejoļu vidū ir ari latgaliski rakstītie, — tajos ir dziļa, bagāta un dzīva dzimtā izloksne. Bērnu dienu un mājas valoda. Par to Annu ciena lasītāji ari citās Latvijas malās, kur diendienā ļaudis runā gluži citādās izloksnēs. Tag^d ciena, kaut ari nesenā pagātnē latgaliskais vārds citur palaikam tika apsmiets un nicināts.

Lūk, trīs momentuzņēmumi mūsu astoņdesmito gadu dzejas kopainā. Tikai trīs no vēl vismaz divtik liela pulka, kurš visā drīzumā nostiprinās katrs savas un visas latviešu dzejas pozīcijas. Šobrīd šie dzejnieki vairs nav iesācēji, — tie ir kalnā kāpēji. Līdz virsotnei vēl kāpjams smagi un atbildīgi: katrs nākamais solis prasa aizvien lielākas pūles. Pieredzējušāko kolēģu aktivitāte arī vēl nebūt netaisās dzist un uz papēžiem jau min jauni debitanti. Kaut arī katrs dzejnieks ir neatkārtojama personība, taču sava vieta dzejā ir jāizcīna. Katrā ziņā gan Klāvam, gan Amandai, gan Annai ir cīņas griba un enerģija. Turklāt viņi sevi apzinās kā strādniekus dzimtajā kultūrā, nevis kā dievu vai mūzu svaidītos. Un kā tādi viņi šajā konspektīvajā apcerē reprezentē latviešu literatūru. Protams, kritika viņus ne vienmēr taupa, tomēr ar viņiem rēķinās, kā rēķinās ar acīm saredzamu un rokām sataustāmu nākotni.

Dzeju nevar un arī nevajag prognozēt. Jo mazāk no tās paģērēs un velti cerēs, jo tā būs skaidrāks un reljefāks mūsu laika un mūsu sabiedrības dvēseliskais un sociālais spogulis.

Rūdolfs Blaumanis mēģināja noskaidrot, kā atturēt latvieti no dzejošanas. Viņš nāca pie secinājuma, ka tas nav iespējams. Un — paldies dievam!

DŽEMMA SKULME: «VAIRĀK JĀZINA PASAULE»

«GADSIMTS LATVIEŠU MĀKSLĀ — SKULMJU MANTOJUMS» (A CENTURY OF LATVIAN ART — THE SKULME LAGACY) — tā saucās izstādes Seviklijā pie Pitsburgas un Aleksandrijā pie Vašingtonas pagājušā gada rudenī. Izstāžu atklāšanā piedalījās un trīs nedēļas ASV pavadīja Džemma Skulme un Juris Dimiters. Notikums kalpoja par iemeslu un izejas punktu intervijai.

—    Kā vērtējat šīs izstādes salīdzinājumā ar citām, kas jums bijušas pasaulē?

Neapšaubāmi, gandarījums šoreiz vislielākais. Rietumberlīnē, kur arī bija visas ģimenes darbu izstāde, darbi skatījās labi, tomēr Radio un TV centrā cilvēki nemaz tik daudz neapgrozās. International Images ir galerija, kas ar padomju mākslu darbojusies jau daudzus gadus. No sākuma vairāk izstādot grafiku, guvuši tai arī cienītājus. Tieši grafikai pateicoties, mēs tur esam kļuvuši pazīstami. Šo pasākumu atbalsta «Международная книга» — liela organizācija, kas nodarbojas ar skaņuplašu, grāmatu un mākslas izplatīšanu ārpus mūsu zemes robežām. Galerijas vadītāja Elena Kornečuka ir krievu izcelsmes amerikāniete, mākslas zinātņu doktore, pie kam grādu saņēmusi par padomju mākslas pētījumu. Strādādama jau vairāk nekā 10 gadus, savus uzskatus viņa ir sistematizējusi, kļuvusi par erudītu speciālisti ar pareizu spriedumu un pilnīgi akceptējamu gaumi, ar izpratni par to, kas var Amerikas skatītāju interesēt. Un ne tikai skatītāju. Arī pazinējus, mākslas lietpratējus, vērtētājus, pircējus. Pircējus jau kolekcionāru nozīmē. Vāji darbi šajā galerijā vairs nenonāk, gadiem ejot, tai izveidojies savs stils un tieksme pēc labām lietām. Kolekcionārs Amerikā bieži uzticas galerijai, tā padziļina viņa intuitīvo tieksmi pēc kaut kā, veido viņu noteiktā virzienā. Bet kolekcionāru galamērķis ir savu kolekciju novēlēt muzejam — Amerikā visi lielie muzeji dzīvo no dāvinājumiem.

—    Ko nozīmē — «galerija veido kolekcionāru»?

Kolekcionāri ļoti specializējas, juceklīgas šīs kolekcijas nav.

Viņi interesējas par noteiktu tēmu, par noteiktu mākslinieku. Mūs ielūdza, mēs varējām ciemoties no mājas mājā, bet laiks bija tik ierobežots, ka tā arī neredzējām, kas savākts mūsu cienītājiem. Es domāju, tur bija daudz igauņu grafikas, arī gleznotāji — Juri Arraks, Malle Leiša; mūsu Inārs Helmuts, Malda Muižule. Šeit interesējas par Aleksandru Dembo, Gunāru Krolli. Ļoti gaida Ilmāru Blumbergu. Lolitas Zikmanes grafikas te bijušas izstādītas, un ir bijusi tematiska izstāde «Lokomotīve». Amerikānis apbrīnojami uzticas. Viņam patīk, ka tam iesaka. Varbūt veikals viņu tā audzinājis, jo amerikānim ir it kā tā, ka veikals veido viņa dzīvi. Katrā ziņā, man šai situācijā uzticēšanās likās mīļa un nevainīga. Es domāju, ka mākslā tas ir tikai labi. Ja tev nav personīgo ieskatu, tad — uzticies zinātājam. Kolekcionāri ir bagāti ļaudis, kuriem galerija veido gaumi. Galeriju darbs šķiet ļoti interesants, par to biju dzirdējusi jau sen, bet šoreiz visvairāk pati ar to saskāros. Pavisam maza atceros tēvu ar citiem māksliniekiem runājam par latviešu mākslas izstādes rīkošanas iespējām Parīzē, un atceros frāzi, ka «māksla ir maršānu rokās» — tirgotāju rokās. Tāds ir bijis mākslas liktenis, kaut mākslinieki vienmēr centušies no šāda diktāta atbrīvoties. Tagad vairs nesaka «maršāns», bet «galerists».

—    Un kā viņu darbība ietekmē mākslu?

To patīkamāk ir noskatīties kā vienaldzīgajam, kā neskartam — no malas. Man interesanti bija lasīt grāmatā par Pikaso minētu faktu — amerikāņu kolekcionārs, kas 1956. gadā ieradies Pikaso darbnīcā kaut ko iegādāties, atteicies ar vārdiem: «Man Pikaso ir par maz abstrakts.» Kanveileram Pikaso nebija vajadzīgs, kaut arī tad sākās viens no visinteresantākajiem Pikaso periodiem, kurš ietvēra sevī ļoti daudz no tā, kas kļuvis aktuāls pašlaik un parādās jaunajā ekspresionismā. Maršāns vai nu pakļaujas valdošajai tendencei, vai uztur kādu īpašu, savu tendenci. Pateicoties viņam, sastopam arī mākslinieku pašreproducēšanos. Amerikas lielajos muzejos tik tiešām nav sliktu meistaru, vienīgi Hiršhorna muzejā šis tas otršķirīgs iesprucis. Un tas ir diezgan traki, ja t%dzi, kā mākslinieki

A CENTURY Of LATVIAN ART: THE SKULME LEGACY

cxftfbft f'insfoijtjjft ttasl>iiuW'>rv IK.

D2KMMA SKULME

b. 1925

l-eft to right. Firebird Gallery owner and director, Dennis Roach; International Images Ltd president and direr tor Elena Komeuhuk.

Latvian artist*. Dieroma Šķelme, and Juris Dtrolters; and at last Friday's opening night reception.

an unprecedented occasion Mtowing Work) War II. ber works *nd reflects a different reality art.'he »aid. gestunr* tv*ard Dish«»« Drenima Skntm* »miJuris nmviA* >h* mvotal Mint to from bis oarents and oil paintings with their bright

GUNARA I AN A ISA FOTOREPRODUKC IJ AS

APPEARING fN

('International Images, ltd.

Exclusive US Deal*1 ! of Contfroporar» Art from the fSSR •

Colo« CaUk-gi«-

September ll.* Oiu»b‘;f .11 tiMtz IntcriiaUon»: Imayev U<1.

*28 8r«;i<i Street Sewicfctey, *ettnv*h*nli «3»« <4(23 7410036

atkal un atkal atkārto savu darbu variācijas. Es vienmēr atcerēšos, cik patiesi dusmīgs bija Pinnis pēc viena Parīzes brauciena uz iielo meistaru Sullāžu: «Ak šis Sullāžs, kurš taisa vienu un to pašu!» Te jāpiemin arī «printi» — pēc mākslas darbiem sietspiedes tehnikā viegli darināti iespieddarbi, kas aiziet tautā. Visi labie meistari sāka nodarboties ar «printiem». Man personīgi bija liels pārsteigums, ka par lētu naudu var nopirkt Arnaldo Pomodoro — tēlnieka, kurš pirmais ielauzās lodes struktūrā un to parādīja — kompozīcijas. Ka pilsonim tādas ir pie sienas. Reizē ar šo it kā demokrātisko gājienu — arī mēs domājam, ka mākslas ceļš ir pie tautas — mākslinieks kļūst saloniskāks, viņš sāk darbu variēt, sāk it kā piemēroties, taisīt patīkamos toņos — guļamistabai, ēdamistabai, dzīvojamai telpai. Būtībā patērētāja diktāts ir viens no vissmagākajiem. Šai ziņā mums, kam pasūtītājs — valsts, ir savas priekšrocības. Pēc reprodukcijām var spriest, ko nozīmē pilsoņa diktāts latviešu mākslai svešumā. Arī trīsdesmitajos gados, kad latviešu sabiedrība saka savu moderno mākslu jau atzīt un pieņemt, pati māksla gluži negribēja atzīt, ka arī ir gājusi solīti pilsonim pretī. Vienīgi stipra personība spēj stāvēt tam pāri.

—     Un tomēr, lai latviešu māksla varētu iziet pasaulē, šie «maršāni» savu labumu ir nesuši?

Bet kur? Nopietnā, muzeju līmenī vēl nekas īsti nav noticis. Protams, fenomens bija Japānas bums septiņdesmitajos gados. Tādu mākslas komerciālo izvērsumu Latvija vēl nekad nebija piedzīvojusi, tas joprojām nav pārspēts. «Gekoso» galerijas ikgadējās iepirkšanas summas līdzinājās mūsu Kultūras ministrijas atbalsta summām. Ļoti daudzi mākslinieki guva arī lielu gandarījumu. Taču šie darbi ir izklīduši, tikai nedaudzi nonākuši sabiedriskajos interjeros. Varbūt pēc līdzīga principa kā Amerikā rīkojas ari japāņu kolekcionāri — par to mums ziņu nav.

—     Kā trīsdesmitajos gados latviešu mākslinieku darbi nonāca, piemeram, Malmes muzejā?

Tas notika valsts līmenī, pērkot no izstādes, — pirka Valsts muzejs. A. Annusam, manam tēvam, L. Libertam, L. Svempam ir pirkti darbi Beļģijā, ari Parīzē, tāpat R. Sutām u. c. Bet šo darbu liktenis vairs nav izsekojams. Esmu jautājusi, šie darbi pa kara laikiem ir kaut kur pazuduši.

—     Un Ludviga muzejs Ķelnē? Vēl dažus gadus atpakaļ tas aktīvi iepirka latviešu mākslinieku darbus.

Jā, to mēs gaidīsim, pats muzejs nu ir atklāts, bet padomju ekspozīcija vēl ne. Mēs gaidīsim, kāda tā būs, kad tiks iekārtota.

—     Kādēļ, pēc jūsu domām, pašlaik vismaz kādam noteiktam lokam, spriežot pēc izstādes panākumiem, tomēr ir vajadzība pec jūsu mākslas?

Es negribu idealizēt. Negribu teikt, ka kaut kas te pašreiz sakrīt, ka manā daiļradē ir kādas parādības no ekspresīvās glezniecības, kas aktuāla pasaulē. Japāņiem, piemēram, ļoti imponēja goda nosaukumi, ieņemamais stāvoklis. Cik tas arī neliktos pārsteidzoši, zinot, ka tā ir kapitālistiskā sabiedrība, kurai nav šādu goda nosaukumu. Vara kaut ko nozīmē. Kaut arī tu pats būtu pret šo varu. Braucienos man ir nācies par to domāt. Imponē arī, ja par tevi ir kāda leģenda. Kaut arī pretējā nometnē radusies. Ka tev ir mākslinieku dzimta. Un tad — jā, sakrīt. Glezniecībā ir tā viļņa pazīmes, kas varētu ieinteresēt. Es nekad neaizmirsīšu, kā mēs, šur tur Eiropā būdami, teicām — latvieši, Rīga . . . Lūk, krievi, tanki — o, tas ir interesanti. Vēl arī tas, protams, ka parādās no Padomju Savienības kas negaidīts. Tas pat varbūt visupirms. Man pašai bija mazliet jābrīnās, kālab patika dramatiska rakstura darbi. Izstādēm ASV īpaši uzgleznoju sava personīgā fonda darbu variantus, piemēram, Rekviēmam, Velaskēza tēmai, «Vējā» — putnubiedēkļa tēmai. Atlasīto gleznu kopai Vašingtonā bija stipri dramatiska nokrāsa. Gleznas bija skarbas, pilnīgi nemaz «uz patikšanu». Es domāju vienīgi par izstādīšanu, tomēr cilvēkiem darbi patika.

—    Kāda bija skatītāju reakcija vārdos?

Bija arī publika, kas ienāca ar zināmu neuzticību. Viena maza daļiņa — bet tāda bija. Laikam mēs viņus pārliecinājām. Jo dzirdējām tikai apbrīnu un patiku, kaut ko kritisku vispār nē. Vajadzēja skaidrot. Juris skaidroja stipri lakoniski, lai paši vairāk meklē. Es iedomājos, ka mani varbūt neizprot, ka amerikānis nespēj orientēties sižetā, kas mums svarīgs. Teiksim — Dziesma. Ko tas viņam nozīmē? Tomēr nesaprotamā kārtā viņiem interese par šādiem darbiem bija, viņi ātri visu uz-

tvēra. Mēģināju stāstīt savu domu gājienus, uzbūves — ari saturiskās — pamatus. Varēja just — ļoti patīk klausīties. Tāpēc es teicu par amerikāņu uzticēšanos, ko ļoti izjutu. Abstraktā māksla nav provocējusi domāšanai, cilvēki nav raduši meklēt dziļākas sakarības. Viņu domāšana ir tāda diezgan taisna, uz zemtekstiem mums treniņš lielāks. Tīri sociālā vajadzība pēc tā ir bijusi lielāka. Tāpēc viņiem patika, ko es stāstīju. Bet darbi «lasījās» arī bez stāstījuma, jo tie būvēti tā, ka varēja skatīties arī, balstoties uz abstrakcionisma gājieniem. Lielās masās, ar lielām faktūrām.

—    Tomēr — kas tieši patika?

Piemēram, mani pārsteidza jautājums — kur jūs ņemat tādu garīgumu? To gandrīz visi uztvēra. Vai tas nāk līdzīgi kā reliģiskajai glezniecībai? Es teicu, ka no tā gan ir diezgan tālu, bet ka tas patiešām ir garīgums. Cita veida. Un tad sāku par garīguma avotiem skaidrot. Kas ir mans garīgums, kas man dod spēku, uz kā es stāvu, ko gribu paust, uz ko aicināt skatītāju. Tā padomāju — daļa amerikāņu pazīst garīgumu vairāk saistībā ar reliģiju, jo citur nav kur to redzēt. Un viņi kā bērni klausās leģendu, ka var būt arī savādāk. Tā ir pilnīgi jauna leģenda, ka var būt kaut kas, ko tu atroc pats sevī. Nu tad klausās — jā, tiešām, cilvēkā pašā jāmeklē, jā, mūsos. It kā maz ar to nodarbojušies, tāda sajūta.

—   Bet kāpēc tad tik aktivi viņi tiecās jūs saprast?

A, tāpēc, ka . . . patiesībā cilvēks ir vientuļš. Dziļi vientuļš. Mēs par to bieži tur runājām. Glezna ir ari palīdzība vientuļai dvēselei, saruna ar viņu, kāpēc tad tu esi vientuļš. Un kur tad meklēt? Ja esi vientuļš, tad, dabiski, tu meklē. Virspusējais ne vienmēr palīdz. It kā viss ir nokārtots, viss šķiet gludi —

sieva skaista, auto ripo, bizness iet. Bet kaut kā trūkst. Tātad — meklējums pēc cilvēciskiem stāvokļiem, ko abstrakti gājieni šobrīd var mazāk kompensēt. Vašingtonā man likās, darbu ar putnubiedēkli ir jāpaskaidro. Šīs tēmas gleznas bija vairākas. Paliekošais — zūdošais. Tēma, kas viņiem ļoti patika, problēmas, kas viņos mīt. Ka nav sakņu, ir zudusi izcelsmes atmiņa. Saruna iznāca ļoti nopietna.

Otrs, kas bija daudz jāskaidro, — par Velaskēzu. Taujāja — Velaskēzs, Goija, spāņu gars — kāpēc tas manos darbos, no kā radies. Visinteresantākā bija sastapšanās ar mākslas zinātnieci Martinu Norelli no Ņujorkas Modernās mākslas muzeja, kurai pieder pētījums «Velaskēzs un mūsdienu māksla». Viņa par mani jau zināja un bija sarunai gatava. Pirmais mans darbs, kas nonāca Amerikā par šo tēmu, bija «Dialogs».

—    Vai jūsu pievēršanās Velaskēza tēmām sakrīt ar mākslas vispārējām interesēm pašlaik?

Tādas pavīd. Ir atsevišķi meistari, kas vēršas pie pagātnes gleznotājiem, ar tiem vislielāko tuvību varēju izjust. Sarunājoties ar mākslas zinātnieci, redzēju, ka viņa strādā tādā pašā virzienā, kā arī mēs jūtam, domājam, mēģinām izlobīt. Sniedzu garu interviju, viņa pie tās piestrādāja, pēc vairākām dienām satikāmies, viņai jau bija citi jautājumi. Un tā vēl trešo reizi. Tā bija īsta sadarbība. Kāds materiāls, jādomā, parādīsies. Viņu pārsteidza dažas lietas. Piemēram, kariatīde — konstruktīvi risināta Velaskēza infante. Viņa radītajā infantē ir kaut kāda maģija, kas ierosina daudzus māksliniekus, daudzi ķeras klāt, grib pārfrāzēt. No sākuma es to darīju neapzināti, vēlāk sāku domāt — kāpēc? — un izskaidrot. Velaskēzs vienkārši ir atradis savu ģeometriju, shēmas — galvai, matiem, torsam, viduklim. Izdarījis «ģeometrisku atklajumu», atrisinājumu, kas viņam radījis lielu patiku.

Intervija bija jādod arī žurnāla «Art News» redakcijā, tiekoties ar redaktoru Miltonu Esterovu. Tur parādīsies kaut kas par Juri. Amerikā nekas netiek pa tukšo darīts.

Jura darbus uztvēra kā ļoti modernus. Viņš pats skaidroja tos kā maģisko reālismu.

Gleznotājs Laimonis Eglītis recenzijā par izstādi rakstīja: «Dimitera gleznas ir kā dārglietas, ko mazā formāta un tehniskā slīpējuma dēļ gandrīz vai gribas ņemt rokā un aplūkot tuvāk: varbūt kaut kur, fantāzijā veidotajās formās un to attiecībās, ir paslēpta simboliskās nozīmes atslēga.»

Amerikāņiem patīk ielikt visu noteiktā izpratnē. Vai tu esi ekspresionists? — viņi jautā, un, ja tu atbildi, ka tā, ne gluži, tad beigās viņi tev vēlreiz pārjautā — tad tu esi vai neesi ekspresionists? To biežāk gan dara mākslas zinātnieki. Skatītājam, tavas mākslas cienītājam, tas nešķiet tik svarīgi. Mākslas zinātniekiem un arī amerikāņu žurnālistiem piemīt liela konkrētība un lietišķums. «Riņķī apkārt» gājieniem viņi negrib domāt līdzi. Viņi grib tiešu un ļoti atklātu atbildi. Tas mums bija labs treniņš — pakustināt smadzenes, lai varētu tieši, atklāti un trāpīgi atbildēt.

—    Ko jums visvairāk jautāja?

Kas tur domāts? Kādu virzienu tu pārstāvi? Kāpēc tu tā to esi darījis? Un atbildes viņi pieņem. Tur netiek oponēts. Mēs esam raduši uzreiz oponēt. Un jebkurš joks tur tika ņemts par tīru mantu. Patiesībā tu vari tur plēst tādas muļķības, un tas viss aiziet kā kaut kas ļoti nopietns. Ja man tik tieši jautā, es arī mēģinu tikpat tieši atbildēt. Neteikšu, ka šis tiešums man būtu bijis sevišķi nepatīkams. Tajā ir daudz konstruktīva. Mēs esam stipri iz-

plūduši, esam trenējušies izplūduši būt. Tā ka vārdos bija jācenšas «savākties». Juris šai ziņā bija precīzs.

Nopietna saruna iznāca arī ar Sieviešu mākslas muzeju, kurš tikko dibināts Vašingtonā. Vizītē pie muzeja prezidentes bijām kopā ar Elenu, galeristi. Pašlaik šo muzeju ļoti reklamē, uzsver, ka tas atrodas tuvu Baltajam namam. Mēs bijām mājās pie Vilhelmīnes Holidei, kura skaitās muzeja dibinātāja. Darbiniece mūs iepazīstināja ar viņas kolekciju. Domāju, šis muzejs ir daudzsološa lieta. Ir vienkārši jāsūta uz turieni materiāli — monogrāfijas, katalogi —, tur būs bibliotēka utt. Interesi viņi izteica. Jau iepriekš bija norunāts, ka es vienu darbu dāvināšu šim muzejam, to arī aizvedu.

—    Vai arī kādu pārsteigumu sev mākslā jūs tur ieraudzījāt?

Šādā reizē mākslinieks drīzāk stiprina savu pārliecību par kaut ko, noskaidro sev. Absolūti tā nav, ka viņš brīnumos sastingst. Patiesībā jau mēs vienmēr meklējam sevi. Arī runātājā, kuru mēs klausāmies, mēs it kā atrodam sevi. īpaši, ja laika ir maz, tu ej pa muzeju un meklē sev noderīgo, dzīvo impulsu. Ar saviem domubiedriem tu viegli sarokojies pāri laikam un telpai. Tādu meistaru, kas man patika, bija daudz. Un tomēr, pāri visiem tas atkal un atkal bija Antonijs Tapiess. Viņš ir spānis, un diemžēl Amerikā viņa darbu ir ļoti maz. Tapiess ir liels, pasaules klases meistars. Nopietns un spēcīgs, lielo formu, lielās domas meistars, nedz sīkumu, nedz smukuma, nekāda kompromisa. Bet arī amerikāņos es daudz ko atradu. Lariju Riversu, Robertu Raušenbergu. De Kūnigu es uztveru kā sev tuvu mākslinieku. Lielām abstraktā ekspresionisma formām, klātesošs dabas izpratnei. Iespējams, viņa iespaidā ir attīstījies Edvīns Strautmanis, tāpēc arī viņa darbi, ko tur redzēju, man ļoti saprotami. Valdis Kupris sevi apliecināja no jauna. Arī viņa mākslu redzēju. Bet vēl es redzēju māju, kuru viņš veidojis. Tas bija impozanti! Man ļoti daudz nozīmēja tas, ar kādu prasmi, kādu garu šī māja bija piesātināta. Tur ir gan Kupra darbi, gan antīkās detaļas, antīkās

'

mēbeles, pēkšņi kaut kādas itāļu durvis un viktoriānisms labā nozīmē. Vai Kupra gleznas ir veidojušas viņa māju, vai otrādi — nevar saprast. Redzēju viņa šķirtās sievas tērpu veikalu Soho, tā saucamo boutique, — nu, tā ir izstāde «Tērps», ar kuru konkurēt grūti. Tērpi? Drīzāk gan — kostīmi. Tas nav ne Kardēns, ne īvs San Lorāns, ne cita firma. Tie ir mākslas darbi, kurus nodod mākslinieki no visas pasaules. Ļoti dārgi un skaisti. Sirds man sāpēja — mums taču ari ir zelta rokas. Ja vēl materiālu iespējas būtu — cik lieliski varētu strādāt. Ar lielu atļaušanos. No kā tik tur nebija — no pakulām, liniem, zīdiem, pērlēm un pērlītēm, fliteriem, diedziņiem, dzijām, šifoniem, žoržetiem. Ārkārtīgi prastam materiālam blakus mežģīnes. Interesanti. Arī māja pie Atlantijas okeāna Longailendā, kur Valdis Kupris īrē darbnīcu un pats dzīvo. Jau drusku sašķobījusies māja. Drusku nosēdusies grīda, kaut arī parkets. Viss uz balta. Pliks balts ģipša Valdis Kupris, tikai Jāņu vainagu priekšā, balta gulta ar baltu vatētu segu. Arī kā skulptūra, viss kā no ģipša. Ļoti iespaidīgi. Un, kad paver durvis uz terasi — pēkšņi kā Latvijā! Neiedomājami. Pret Ņujorkas traffic, kad tu līdzīgi ārā izmestai zivij jūties, mašīna pie mašīnas, karsts, 30°, gaisa nav, viss mikls, automašīnu gāzes. Un pret to — ūdens, galds, sols kā pie zvejniekiem, sakaltis Jāņu vainags. Es Valdi tad sapratu labāk. Ir jāaizbrauc uz turieni, lai arī to apjēgtu.

Neaizmirstami bija ari majas pie Rolanda Kaņepa. Dzīvo pašā Ņujorkas centrā, pavisam mazā dzīvoklītī. Kā viņš tur

strādā, nevar saprast. Savāktas antīkas lietas, atrastas ar liela zinātāja aci — nevis dārgi pērkot, bet meklējot pa uteni un tamlīdzīgi. Zinātājs pats un arī skaista māksla, atgādina Hildu Vīku, varbūt arī Ausekli Baušķenieku. Latvisks. Nekādā gadījumā gan nevar teikt, ka viņš Vīku būtu īpaši pētījis. Ļoti gaiša, ļoti svaiga, nesamocīta glezniecība. Man bija liels prieks to redzēt.

Varbūt viens no lielākajiem pārsteigumiem mākslā bija tas, ka daļa veco meistaru muzejos ir notīrīti. īpaši Rembrants, Tintoreto, Veronēze, E1 Grēko. Muzeji cenšas parādīt meistarus ar tādiem darbiem, kādi tie bijuši uzgleznošanas laikā. Tas rada milzīgu pārsteigumu. Rembranta gleznas absolūti nav dzeltenīgas, zeltainas, bet pelēcīgi rozīgas, perlamutrīgas. Veronēze, Tintoreto izskatās pat mazliet raibi, varbūt pareizāk — dzīvi. Katrā ziņā, tas ir krietnu soli tuvāk mums, nekā tad, kad darbi bija laika patinas, lakas nodzeltējuma klāti. Trūkst tā lielā apvienojuma, ko saucam par koptoni. Krāsas stipri spilgtākas, košākas, arī uzliciens drosmīgāks. Negaidīts, svaigs. Muzejos šis pasākums ir zinātniski pierādīts un attīrīšana tiek izdarīta ļoti perfekti.

—    Bet latviešu māksla kopumā — vai arī tā «sarokojas» ar domubiedriem pasau/ē?

Tas vienmēr ir bijis. Atrauti mūsu māksla nekad nav attīstījusies. Ja es paskatos tēva vēstules, kuras viņš sūtījis no Parīzes mammai, viņš raksta, kas patīk, kuras parādības viņš uztver, un saka «mans mīļais Segonzaks», «mīļais Žuans Grī», Vla-

minks. Var just, ka ir meistari, kas vispār iet pie sirds, un ir — absolūti domubiedri. Kad Biruta Baumane ierauga Permeki, man liekas, viņa jūtas, it kā jauns radinieks būtu nācis klāt. Tu esi bagātāks ar tuvu cilvēku pasaulē. Mēs varam teikt, ka Jānis Liepiņš tuvs beļģu glezniecībai, bet nedrīkst teikt, ka viņš ir ietekmējies. Tā ir līdzība, kas dzimst vienlaicīgi. Tāpat kā mēs redzam dubultniekus sev pasaulē, saka pat, ka tādi esot arī starp citas rases pārstāvjiem. Mākslā laikmets pats diktē virzību. Nekad jau nav tā, ka mākslinieka atradums ir ārpus laika un telpas. Laikabiedrs tikai pieskaras šai parādībai, parasti pat negrib iedziļināties. Tu jūti, ka tas ir impulss, neanalizē, bet pats veido tālāk. Kāds iesāk teikumu, bet tu teikumu pabeidz, jo tu arī zini atbildi!

Romāns Suta, Emils Melderis sarakstījās ar franču māksliniekiem par latviešu un franču mākslinieku kopīgu izstādi Parīzē 1926. gadā. Valsts, protams, bija nabadzīga, atteica jebkuru palīdzību, un paši uz sava rēķina viņi nebija spējīgi darbus aizsūtīt. Tā šī kopējā izstādīšanās nenotika. Bet arī franču mākslinieki toreiz to gribēja — viņi juta, kas ir labs, spēcīgs. Tajā laikā šie mūsu meistari •— Suta, Skulmes, Liepiņš, Strunke, Ubāns, Tone, Šveics u. c. — bija stipri līdzīgi. Tas bija kubisma un pēckubisma periods — sintētiskais kubisms, kuru sauca arī par konstruktīvismu, — 1923. gada darbi. Arī mūsu dzimtas izstādei gan Rietumberlīnē, gan tagad, ASV, paņēmām līdzi vairākus tēva šī perioda darbus. Jau 1981. gadā Rietumvācijā pārliecinājāmies, ka tie spēj ieinteresēt. Mākslinieki, kuri bija pirmie šīs te mākslas atslēgas atraduši, izsacījās par fotouzņēmumiem, kurus Suta un Melderis bagātīgi bija tiem parādījuši. Teica, kurš mazāk patīk, kurš, savukārt, īstais lietaskoks. Mūsējiem likās svarīgi to dzirdēt. Viņi visi bija pilnīgi lietas kursā par to, kas pasaulē notiek. Redzēja darbus Ščukina galerijā Maskavā, kurā, kā mēs zinām, bija nopirkts viss, kas Francijā tajā laikā radās. Šajā, sākuma posmā, viņi visi dzīvoja, ja tā var teikt, komūnā. Es vēl tad nebiju dzimusi. Visi bija jauni, visi — pēc kara, visi turējās kopā. Sabiedrība daudz ko no viņu darbības uzņēma naidīgi. Un tad nāca laiks, kad pašiem šī komūna apnika, sākās periods, kad katrs iegāja sevī. Tie bija personības meklējumi. Katrs gribēja būt citāds. Arī mums līdzīgi ir bijis. Esam bijuši tuvāk kopējam laikmeta stilam — padomju akadēmismam, un atkal — attālināmies no tā, izkopjot savas personības.

—    Tomēr gadsimta sākuma virzieni kā stilistikas izpausmes bija daudz aktīvāki.

Jā, un tāpēc tie ir tuvi uzreiz — tu redzi arhitektūru, redzi grāmatas uzbūvi, redzi plakāta uzbūvi. Viss skaidrs. Amerikā, Pitsburgas muzejā man imponēja, ka pie glezniecības tūlīt parādītas tā laika stila mēbeles. Tas ienes lielu skaidrību. Tagad, paskatoties uz dadaistiem — Pikabia utt., ari krievu mākslas divdesmito gadu šedevrus Ņujorkas Metropolitēnā un vēl šur tur — protams, Vācijā es viņus vairāk redzēju —, jūt, ka tā tomēr ir liela vērtība. Šodien ļoti daudzi šo stilu turpina. Tas ir tik tīri, spilgti, trāpīgi. Tik moderni. Modernāk par modernajiem. Tagad šo «ismu» pārfrazējumos pārāk ielaužas jau kas rafinēts, stipri tehnisks, pat salonisks. Nu, — tā ir mūsu dzīve. Tagad novatorisms ir mazāks, nekā bija viņos. Pašreiz man tāda sajūta, ka izskan brēciens pēc personības. Ir laiks, kad personība tiks apsveikta un cildināta.

1.  ŽURNĀLA «ART NEWS» REKLĀMA.

2.  NO KREISAS — «FIREBIRD.. GALERIJAS ĪPASNIEKS UN DIREKTORS DENISS ROUCS, DZEMMA SKULME, JURIS DIMITERS UN GALERIJAS «INTERNATIONAL IMAGES LTD.» PREZIDENTE UN DIREKTORE ELENA KORNECUKA IZSTĀDES ATKLĀŠANA VAŠINGTONA.

3.  OTIS SKULME. MARTA. 1923. G. A. E.

4.  MARTA SKULME. GANIŅŠ. 1922. G. PATINĒTS ĢIPSIS.

5.  OJĀRS ĀBOLS. KOMPOZĪCIJA. 70. GADI. A. E. ’

6.  DZEMMA SKULME. VĒJA. 1986. G. A. E.

7. ANTONIJS TAPIESS. MELNS UZ SARKANA. 1962. G.

8.  VI LEMS DE KŪNIGS. DURVIS UZ UPI. 1960. G. A. E.

9.  EDVĪNS STRAUTMANIS. IEDOMĀTAIS GOIJAS GALVASKAUSS. 1980. G. A. E.

10. ANTONIJS TAPIESS. PELĒKI MELNS RELJEFS AR SARKANU. 1962. G.

11. DZEMMA SKULME. KARIATĪDES AR VELASKĒZU. 1978. G. A. E.

12. ROBERTS RAUSENBERGS. BALVA. 1964. G. A. E.

13. LARUS RIVERSS. MIRSTOŠAIS UN MIRUSAIS VETERĀNS. 1960. G. A. E.

14. JURIS DIMITERS. DIEVS—SĒTNIEKS. 1978. G. A. E.

—   Visciešāk kopā ar 20. gs. pasaules mākslu latviešu māksla ir bijusi gadsimta sākumā. Kā jūs izjūtat šo attiecību turpinājumu?

Laiks pēc otrā pasaules kara izkrīt. Bet māksla taču ir tas pats cilvēks. Ko tu vari no cilvēka izņemt ārā? No viņa dzīves? Ko vari amputēt? Tāda amputācija ir bijusi. Jaunā paaudze to nepazīst. Bet man dzīvs piemērs ir gan tēva, gan mātes māksla. Piecdesmitie gadi, manas mātes tēlniecība. Sākās šlipses un krādziņi skulptūrā, smaidi, pozas, ziedu pušķis pionieres rokās. Neticība savam kādreiz padarītajam, jo tas tiek vērtēts kā formālisms. Varbūt pat — pašamputācija?

Attīstība, protams, bijusi, tikai citā izpratnē. Interesanti, piemēram, tagad skatīties ķīniešus. Tur ir fotoreālisms un mazliet naivs modernisms. Izskatās jocīgi un interesanti, smieties gribas, bet pašiem par sevi jau arī ir dažkārt jāsmejas. Piemēram, pēc kara nebija neviena modes žurnāla, modi nācās izgudrot, un tad jau visādi notika. Tomēr aptuveni stilu uztvēra. Mūzikā atvērtība bija lielāka — kad mācījāmies Ļeņingradā piecdesmito gadu sākumā, tur koncertēja pasaules meistari. Parādījās «Commedie Franзaise» teātris — pēkšņi viss būvēts uz krāsu. Un ar to pietika, lai justu, kas notiek pasaulē.

—   Jūs gan to vienmēr meistarīgi esat apvienojusi ar tradīcijas izcēlumu.

Latviešiem jau tas ir raksturīgi. Kad latviešu sieviete pie baznīcas redzēja jaunu brunči, viņa paņēma kamolīti un iesēja mezgliņus, noskatījās, kā jāauž. Mums jau ir tā īpašība, ka visu, kas pasaulē, mēs uztveram caur sevi. Un reizē — mums ļoti gribas palikt pašiem. Gribas pasaules teātri līdzi spēlēt, un tomēr palikt pašam. Tas redzams arī pie ļoti lielām personībām mūsu mākslā. Arī Borisam Bērziņam es redzu — ar ko viņš saskāries, kas viņam paticis, kur nākuši impulsi.

—   Kā jūs izskaidrojat savu ekspresīvo manieri, ja jūsu «mantojums» latviešu glezniecībā, šķiet, tādu nesola?

Jā, pret vācu ekspresionismu mūsējiem bija ļoti liels noliegums. Pret ekspresionismu vispār (kaut «Rīgas mākslinieku grupa» sākotnēji saucās «Ekspresionistu grupa»). Bet darbos iekšā tas bija. L. Svempam, J. Liepiņām, J. Tīdemanim, manam tēvam. Tāpat kā abstraktie gājieni ir iekšā jau Ticiānā. Meistaru detaļās ir visa abstraktā māksla, tāpat kā fotoobjektīvs ir mūsu acī. Ermitāžas «Svētajai Magdalēnai» blakus ir vāze. Vajag paskatīties, kā Ticiāns tai uzliek «bliku». Un «Svētais Sebastjāns», ko viņš, jau deviņdesmitgadīgs, gleznojis tik ārkārtīgi irdeni, it kā nemaz ne ar otu, tik ļoti viss salējies kopā. Arī mans tēvs trīsdesmito gadu klusajā dabā pēc tā tiecies. Skatoties Karavadžo, redzi, ka viņš ir tīksminājies par formu — viņu var nosaukt pat par formālistu. Man bija liels brīnums, kad uzgāju, ka Kanaletto ar gluži formālu paņēmienu ir attēlojis ūdens virsmu, vilnīšus. Atspiedis elkoni un vilcis — čik, čik. Automātiskā ritmā. Un viss ir tā iegleznojies, ka liekas — tas ir izmālēts nezin kā. Visi gājieni mākslā ir ieprogrammēti pašos mākslas sākumos, mēs varam izlasīt to, ko darīsim vēl gadsimtu tālāk, tikai vajag mācēt lasīt.

Un vēl — arī vienu meistaru mēs ikreiz skatāmies ar citām acīm. Vērojot Bēklinu, kurš mani nekad nebija interesējis,

14.

nesapratu, kā manai mammai kādreiz Bēklins varēja patikt. Un pēkšņi sapratu, ka viņš kādu laiku ir bijis ļoti novatorisks, un man atvērās acis, kāpēc. Ieraudzīju, cik viņš ir krāsains, bet saturiski dod ko tādu, kas ir vajadzīgs garam. Pār mani vēl nav nācis tas, ka es vecos meistarus skatītos pēc satura. Ja nav vēl nācis, tad nāks. Izrādās — ir interesanti, kas uz bildes notiek.

Mums vairāk ir sevi jāapzinās. Un griesti jāceļ augstāki. Vairāk jāzina pasaule. Ir dažādi veidi, kā to iepazīt. Informāciju sameklēt var. Arī fantāzija mums ir. Mēs tikai esam pārāk kūtri. Pašpārliecināti varbūt.

—   Pēc pasaulē redzētā — kā jums liekas, vai gatavojas kāds jauns kopīgs vilnis mākslinieciskajā semantikā, vai noteicošā būs indivīda neierobežotā izvēle?

Dzīves paradoksi — kas ir bagāts, grib nabags būt, un otrādi, kas nav romantiķis bijis, briesmīgi grib būt romantiķis, kas nezina stilus, grib tajos darboties. Ļoti pievelk 19. gadsimtenis. To mēs redzam pēc Valda Kupra piemēra, arī cilvēkiem tas patīk. Grūti paredzēt, bet es domāju, ka šis romantisma vilnis vēl velsies un velsies, būs ļoti daudzveidīgs un dažāds.

Materiālu sagatavoja

LAIMA SLAVA

M AR AS BRAŠMANES krasu fol.ir't-prmliikcija.s

ANDREJS GRĀPIS KĀ ТАРА KULTŪRAS DARBINIEKS?

Augusts Dombrovskis (1845 —1927) bija filantrops un kokrūpnieks, kuram Mīlgrāvī piederēja kokzāģētava. Viņš projektēja un paša līdzek|iem ierīkoja bērnudārzu un skolu (patlaban to telpās — Kuģu remonta rūpnīcas kopmītnes un vakara maiņB vidusskola), nodibināja Bezalkohola biedrību «Ziemeļblāzma», kuras vajadzībām projektēja un uzcēla divas ēkas (pirmā nodegusi 1906. gadā, otra — būvēta 1913. gadā, vēl šobaltdien redzama). Sādi tika radīti labvēlīgi apstāk|i plašai kultūras dzīves apritei, arīdzan teātra izveidei, kuram viņš spējis piesaistīt meistarīgākos sava laika aktierus, organizēt izcilāko mūziķu līdzdalību. Augusta Dombrovska izlolots Vecmīlgrāvī atradās dārzs, kura dendroloģiskā vērtība — ap 1000 koku un krūmu sugu. Taču rūpnieka ievērojamākais nopelns — Burtnieku, pirmā rakstnieku jaun-

rades nama, izveide Latvijā. Tā iemītnieki bija Barons, iaunsudrabiņš. Skalbe, Poruks, Paegle, brāļi Strāli un Akuraters.

Še viesojies arī Gustavs Šķilters, kura darinātajā Augusta Dombrovska bareljefā šodienas «apzinīgākie» jaunieši atstājuši savus autogrāfus. Lai tos iedabūtu bronzā, patiesi vajadzīga neatlaidība un varens spēks! Pāri A. Dombrovska kapam Ziemeļblāzmas dārzā tagad klājas asfalts. Tāpēc jo vairāk nepieciešama apjauta — kas Viņš mums ir. Kur meklējama latviešu kultūrvēsturē savdabīgas un neatkārtojamas personības gaitas sākotne!

Augusts Dombrovskis dzimis 184J. gada 16. jūlijā Ķengaragā (nevis Vecmīlgrāvī vai tā tuvumā!). Tēvs — Jānis Kristjāns Dombrovskis bija Daugavas zvejnieks. Māte

Juliāna Dombrovska (dzimusi Berga) audzināja bērnus. Ģimenē to bija ne mazums, un visus vecāki krustīja ievērojamu vēsturisku personību vārdos — Augusts Nikolajs (1845—1927), Marija Magdalēna (1847 —!), Anna Regīna (1849 —!),Johans Pēteris (1850 —!), Juliāna Elizabete (1852 —!|, Kārlis Fridrihs (1854 —!|, Jēkabs Heinrihs (1856 —!) un Katrīna Frederīka (1858 —!). Tēvs bijis labsirdīgs un nesaimniecisks. Arī bez liekas dzeršanas un tērēšanas nauda viņam neturējusies — mīļuprāt aizdevis un izmaksājis visiem. Tēvā raugoties. Augusts mācījās nīst alkoholu, un šī īpašība turpmākajos dzīves gados kļuva par noteicošo viņa raksturā. Līdzekļu trūkums zēnam liedza apmeklēt skolu. Lasītprasmi viņš guva no mātes, bet rakstīt un rēķināt iemācījās pats — brīžos, kad nebija tēvam jāpalīdz zvejā vai

plostu dzīšanā. Pašmācībā un satiksmē ar cilvēkiem tiek apgūta krievu un vācu valoda. Arī vēlākos gados iespējas sistemātiskai izglītībai nerodas, un visas praktiskajai dzīvei nepieciešamās zināšanas viņš krājis, mācoties pats. Milzumu informācijas sniedza Lielā vācu konversācijas vārdnīca.

Ritēja laiks, kad latvieši par varēm centās sisties uz augšu, pierādīt sevi kā kulturālu, patstāvīgi saimniekot spējīgu nāciju. Kronvaldu Atis tolaik rakstīja: «Sevpalīdzības spēks ir īstas dabīgās zaļoksnības sakne, pie ikkatra cilvēka par sevi ņemot, tas ir: pie ikkatra īpatņa jeb indivīda. Pie cilvēku dzimuma sevpalīdzība parādās par īsto tautīgā stipruma avotu.» Sis jaunlatviešu kustības darbinieka atzinums pilnībā raksturo Augustu Dombrovski viņa uzskatu veidošanās sākumposmā un ļauj sacīt, ka arī turpmākajos gados viņa darbība sakņojas jaunlatviešu kustībā.

Laikmeta ekonomiskās attīstības sakarā, kā arī bērnības iespaidu ietekmē par A. Dombrovska darbības pamatsfēru kļuva

kokrūpniecība. 1862. gadā, septiņpadsmit gadu vecumā, viņš sāk strādāt tēvabrāļa Jēkaba Dombrovska (!— 1886) kokrūpniecības uzņēmumā Jāņavārtos. Tas bija viens no pirmajiem latviešu tautības rūpnieka ierīkotajiem uzņēmumiem. Tālab arī saprotams, ka 1868. — Rīgas Latviešu biedrības dibināšanas gadā Jēkabs Dombrovskis tika ievēlēts par tās runasvīru un šajā amatā palika līdz pat nāvei. Viņš organizēja un vadīja dažādu komisiju (Dāvanu komisija 1872. gada 10. maija vētras apskādētiem. Dāvanu komisija slimiem un ievainotiem kareivjiem un to ģimenēm, kā arī kara vajadzībām — 1877. gadā u. c.) darbu. Protams, tas bija iespējams galvenokārt šī vīra materiālās labklājības dēļ. Tēvabrāļa vadībā A. Dombrovskis iepazina kokrūpniecību no pašiem pamatiem, sākumā strādājot uz Daugavas, tad kā darbu uzraugs, pēcāk — mežu uzpircējs, mehāniķis un inkasents. Ar aizrautību Augusts divdesmit piecos še aizvadītajos gados apgūst visu iespējamo, kas saistās ar nozari, cenzdamies iedziļināties pat visnenozīmīgākajā darbā un iemācīties to pilnībā.

Līdzās Jēkabam Dombrovskim uzņēmumā darbojās viņa sieva Katrīna Elizabete Dombrovska (1830—1903), vienlaikus arī populāra sabiedriska darbiniece. Kā uzņēmuma līdzīpašniecei, viņai bija krietns rīcības kapitāls. Daļa no tā tika nodota Rīgas Latviešu labdarības biedrībai. Te no 1872. līdz 1880. gadam viņa bija kasiere, bet no 1880. gada — priekšniece. Ziedojot kokmateriālus un naudu, K. Dombrovska piedalījās četrklasīgās meiteņu skolas un Katrīnas bērnu patversmes dibināšanā, nespējnieku nama celtniecībā. Bez tam viņa ierīkoja vairākas strādnieku ēdnīcas.

Fakti no Augusta Dombrovska, kā tagad teiktu — darbaudzinātāju biogrāfijām šķiet īpaši zīmīgi tāpēc, ka ceturtdaļgadsimts tēvabrāļa uzņēmumā bija arīdzan sabiedriskās darbības skola. Vērtējot to, ko darīja jau minētie un vēl citi tālaika turīgie latvieši, kļūst skaidrs, kā veidojās meti mecenāta rīcības programmai Mīlgrāvī divdesmitajā gadsimtā.

Sai sakarā bez Jēkaba un Katrīnas Dombrovskiem piesaucami vēl daži cilvēki. Mārtiņš Balodis (1821—1902) 1851. gadā ierīko Tīlo fabrikas |tagad — «Zasulauka manufaktūra») skolu, kurā no 1853. līdz 1861. gadam strādājis rakstnieks Juris Caunītis. M. Balodis bija arī J. Caunīša jaunlatviešu pulciņa biedrs. Tā sanāksmēs viesojies arī Krišjānis Valdemārs. Būvuzņēmējs Kristaps Bergs (1843—1907), kurš uzcēla reiz populāro «Berga bazāru», bija Rīgas Latviešu biedrības Teātra komisijas priekšnieks. Kristaps Morbergs (1844—1928) kopš 1873. gada Rīgas teritorijā iepirka gruntsgabalus un būvēja namus. Daļai no tiem viņš bijis arī projektu autors. Pēc nāves visas viņa celtnes pārgāja Latvijas Valsts universitātes īpašumā. Vēlāk Vecmīlgrāvī Augusts Dombrovskis apvieno visu šo cilvēku centienus — atver skolas, piedalās dažādu pabalstu vākšanā, organizē sabiedriskiem jautājumiem veltītus priekšlasījumus, gādā par teātra izrādēm, projektē un ceļ vēl šobaltdien izmantojamās būves, arī namiņus, kuros uzaugusi ne viena vien vecmīlgrāviešu paaudze.

1887. gads bija krasu pārmaiņu laiks Augusta Dombrovska dzīvē. Viņš ierīko pats savu kokzāģētavu Mīlgrāvī (sākumā kopā ar trim kompanjoniem). Šādu rīcību sekmēja 1883. gadā iegādātais velkonis «Parats». Bez tam patstāvīga uzņēmuma dibināšanu veicināja vēl divi visai būtiski apstākļi. Pirmkārt, personiska rakstura nesaskaņas ar Katrīnu Dombrovsku, — to pamatā bija viņas nicinošā attieksme pret vīru, valdonīgums un liberālā izturēšanās pret alkohola lietotājiem. Otrkārt, Augustam Dombrovskim jau ir ģimene. 1869. gadā viņš apprec kaimiņa, Ķengaraga namīpašnieka Kaspara Kronberga meitu Karolīnu. Ir jau bērni, taču nav mājokļa. Pirmos trīs gadus viņi dzīvo pie sievas vecākiem, nākamos trīs — īrē namu no Jēkaba Dombrovska. Tad mitinās Kojusalas ielā, taču nelielais namiņš ģimenei par šauru. 1897. gadā Dombrovski pārceļas dzīvot Hāgenskalnā, Bezdelīgu ielā 3. Šai laikā ģimenes galvam jau ir gan rūpnieka, gan sabiedriskā darbinieka slava.

1883. gadā, šķiroties no J. Dombrovska uzņēmuma, Augusts Dombrovskis atsāk plostu laišanu Daugavā. Ilggadīgā darba rezultātā viņš jau kļuvis pazīstams koku tirgotājiem un fabrikantiem, pamazām iekarojis uzticību. Viņa pasākumus allaž labprāt kreditēja un labprāt tika slēgti arī līgumi. Par sabiedriskās aprites veicināšanu liecina fakts, ka 1890. gadā rūpnieks Rīgas Latviešu biedrības Latviešu dziedāšanas biedrībai dāvinājis trīs pirmās vijoles, vienu otro vijoli un čellu. 1893. gadā viņš jau ir Dziedāšanas biedrības priekšnieks un pārzina Rīgas Latviešu biedrības Teātra komisijas rīcībā esošo garderobi. Līdztekus viņš vada arī biedrības Kārtības komisiju, bet, līdzko Rīgas pilsētas valde no 1899. gada sāk izrentēt strādniekiem pa pushektāram zemes Mīlgrāvī, Augusts Dombrovskis uzsāk sava ciemata veidošanu, radot pamatus kultūras dzīvei nākotnē.

1890. un 1891. gadā Rīgas kokzāģētavās notiek streiki. Spiedīgu apstākļu dzīts, Vecmīlgrāvī ierodas topošais rakstnieks Augusts Deglavs. Lūk, laikmeta aina nepabeigtajā autobiogrāfijā: «Mans mātes brālis strādāja kādā koku fabrīkā, un arī es tur atradu darbu. Veselu gadu nostrādāju kā strādnieks, un, ja es tagad atceros — tā bija Sibīrija. No Jurģiem līdz Jāņiem, izņemot pirmos un otros Vasaras svētkus, nevienas svētdienas, dažureiz bija jāstrādā no tumsas līdz tumsai. Cik labi, ka es jau biju izbaudījis kalpa likteni. (. .) 1890. gada ziemā nebija darba, bet tāds bija salīgts ar pavasari pie Augusta Dombrovska Mīlgrāvī.»

1890. gada augustā laikrakstā «Baltijas Vēstnesis» tika publicēts A. Deglava garais stāsts «Vecais pilskungs», kurš autoru padarīja populāru. A. Dombrovskis nevarēja nezināt, ka planku nesējs viņa kokzāģētavā ir arī literāts. Tāpēc var apgalvot, ka, dodot darbu, vienlaikus tika pabalstīts arī rakstnieks.

A. Dombrovska sakarā interesants ir A. Deglava romāns «Rīga». To gan nedrīkst atzīt par vēsturisku dokumentu — tajā pausti subjektīvi vērojumi par sastaptajām reālajām personībām. Romānā vairāk saista vide, kurā 25 gadus nostrādājis Augusts Dombrovskis. Iebildes izraisa Katrīnas un Augusta Dombrovsku attiecību tēlojums. Lai gan Andrejs Upīts, «Plaisā mākoņos» aprakstīdams nesaskaņas starp abiem, ļauj domāt, ka ne vienmēr attiecības bijušas tik asas, patlaban nav faktu, kas to varētu apstiprināt. Advokāts J. Kreicbergs 1910. gadā izdotajā A. Dombrovska biogrāfijā, lielākoties balstoties uz paša Dombrovska teikto, norāda, ka viņš noteikti uzstājies pret Katrīnas cildināšanu un viņas vīra uzskatu noniecināšanu. Deglava romānā šīs attieksmes atrodam neskaidros zemtekstos, tomēr aprakstītā K. Dombrovskas cieņa pret solīdām vācu firmām un negludā, uzsvērtā vācu valodas lietošana ļauj apgalvot, ka A. Deglavs nav gluži vienisprātis ar tiem, kas Katrīnu uzskatīja par īsteni latvisku darbinieci.

Romāna «Rīga» otrajā daļā «Labākās famīlijas» epizodiski skicētas A. Dombrovska attiecības ar tālaika teātra darbiniekiem. Viņam tie ir pirmie soļi kultūras darbā, kad profesionālas un sistemātiskas izglītības trūkums, nesamērots ar vēlmi ietekmēt kultūras dzīvi, kā to min Deglavs, rosināja talantīgu cilvēku pretestību. Tā tas bijis tad, kad Dombrovskis izteicis spriedumus par sava laika mākslas dzīvi. Līdztekus Deglavs piemin Dombrovska sniegto materiālo pabalstu Jēkabam Duburam profesionālās izglītības paaugstināšanai. Tādējādi rakstnieks iezīmē būtisku līniju A. Dombrovska raksturojumā.

Arī Upīts romānā «Plaisa mākoņos» rūpnieku un mākslu aizbildni skata pagājušā gadsimta deviņdesmitajos gados. Tautas rakstnieka redzējumā Dombrovskis ir traģikomiska personība. Traģiskais — nespējā ieaudzināt dēlā sava mūža ciešāko pārliecību — izkāpinātu pretalkoholismu. Komiskais saistīts ar strādnieku ironisko attieksmi pret Rīgas Latviešu biedrību un līdz ar to arī pret A. Dombrovski kā tās runasvīru, piedevām vēl pārliecinātu atturībnieku.

Centrālā epizode, kurā redzam A. Dombrovski, ir biedrības izbraukums uz Trūverta muižiņu Juglas ezera krastā. Salīdzinot izbraukuma aprakstu romānā, rezonansi, kuru tas radīja, ar 1898. gada 31. maijā notikušo izbraukumu uz Vecākiem un atskaņām, kādas tas radīja, var konstatēt, ka runa ir par vienu un to pašu notikumu. Iespējams, tiešs tā līdzdalībnieks ir bijis arī pats rakstnieks, jo kopš 1897. gada A. Upīts bija palīgskolotājs Mangaļu pagastskolā, netālu no Mīlgrāvja. Vispirms jau rakstnieks uzsver principiālu atšķirību Katrīnas un Augusta Dombrovsku raksturos un uzskatos. Zīmīga šai sakarā šķiet epizode: «. . . viņa pamanīja, ka Augusts Dombrovskis, īgni un neatlaidīgi vērodams, no laipu gala skatās šurp. Tas ērms tagad skaitījās par nāvīgu alkohola ienaidnieku, Mīlgrāvī sadomājis sātības biedrību dibināt, nesen padzinis no fabrikas labāko planku nesēju, tāpēc, ka tas pa svētdienām dzēra. . . Katrīna ciest nevarēja šo lielo labdari. Par spīti ar slaidu vēzienu satvēra glāzīti un dzēra ilgi, izaicinoši pretim skatīdamās, līdz kamēr tas neizturēja, pagrieza muguru un nospļāvās.» Jau pirmo reizi romāna lappusēs sastopoties ar A. Dombrovski, rakstnieks liek viņam deklarēt noteikumus, pēc kuriem kokzāģētavas strādnieki saņem kredītus māju celtniecībai. Tie ir šādi: termiņš — divdesmit gadi, šai laikā pašiem nepieder nekas. Ja strādnieks plītē, A. Dombrovskis patur tiesības atsavināt māju un atvaļināt strādnieku. Var, protams, apšaubīt A. Upīša rakstītā patiesīgumu, var strīdēties, vai tā ir patiesa vai mākslota labdarība, taču šādas metodes efektivitāti apšaubīt grūti, jo, no vienas puses, A. Dombrovskis nodrošinās ar pastāvīgu darbaspēku, no otras — cīņā pret žūpību tiek iesaistīta strādājošā ģimene, kas nebūt nav mazsvarīgs faktors. Vēl jāatzīmē, ka pikniks uz Vecāķiem, organizēts pēc A. Dombrovska iniciatīvas, bija aicinājums pievērst sabiedrības uzmanību šai vietai kā kūrortam. Dalībnieku nenopietnā attieksme, kā arī notikumi, kurus apraksta A. Upīts, pamudināja rūpnieku sacerēt satīrisku dzejojumu, kas tika iespiests atsevišķā brošūrā kā pielikums «Baltijas Vēstnesim». Dzejojumam gan citas vērtības nav kā noraidoša attieksme pret nenopietnu izturēšanos šādos pasākumos, kā arī zināmā mērā ironija par Rīgas Latviešu biedrību. Tieši šis apstāklis iezīmē gadsimta nogalē radušos šķirtni A. Dombrovska un biedrības attiecībās, kas vēlāk pat pārauga oficiālā protestā pret dažiem biedrības sarīkojumiem, kuros tradicionāli tika lietots alkohols.

Deviņpadsmitais gadsimts — Augusta Dombrovska tapšanas laiks — bija galā. Nākamais — divdesmitais — padarīja Vecmīlgrāvi par vienu no latviešu kultūras centriem. Tā viducī — arī savdabīgs un reizumis — savrupa ceļa gājējs.

DAINIS reinfelds* PAR DIVU MĪTU VĒSTURI

(Jūsmīgs raksts nesenas jubilejas sakara)

Galvenās varones meklējumi sākās 1936. gadā un turpinājās līdz 1939. gada janvārim. Galvenais varonis sen jau bija atrasts — pa visu valsti izsūtītajās anketās filmas nākamās skatītājas gandrīz vienbalsīgi (95%) minēja Klārku Geiblu. Pilnā sparā uzņēma masu skatus. Ap filmu saceltā mežonīgā reklāmas kampaņa raisīja sarunas katrā amerikāņu ģimenē un dāmu kafijreizē. Tapa grandiozs grāvējs trīs stundu garumā, uz krāsu lentes, izmantojot vismodernākos kinotehnikas sasniegumus. Par to bija zināms viss, izņemot galvenās varones atveidotājas vārdu. Pēc šīs lomas alka Holivudas zvaigznes, statistes, mākslas un teātra koledžu studentes, mājsaimnieces… katra amerikāņu sieviete! Par visdrošākajām pretendentēm minēja Katrīnu Hepbernu un Betu Deivisu — amerikāņu kino pirmā lieluma zvaigznes. Taču tās bija tikai baumas. Deividam Selzņikam, neatkarīgam producentam, kurš uzņēmās filmas realizāciju, bija apnikušas neskaitāmās pretendenšu pārbaudes, taču viņš nojauta — atliek k|ūdīties aktrises izvēlē, un filma izgāzīsies. Uz kārts tika likts pārāk daudz. Radās iespēja reabilitēt Selzņiku vārda labo slavu — viņa tēvu, Holivudas magnātu, lielās kinokompānijas izputināja. «Metro-GoldvinMayer» iegādājās grāmatas ekranizācijas tiesības, bet Karls Meijers, viens no līdzīpašniekiem, neizskaidrojamas ietiepības dēļ atteicās filmu uzņemt un nodeva visu Selzņika rokās.

Bez jebkāda sakara ar filmu un tās uzņemšanu 1938. gadā ASV ieradās jau slavenais angļu aktieris Lourenss Olivjē, lai piedalītos filmas «Kalnu aukas» uzņemšanā (pēc mūsu lasītājiem pazīstamā E. Brontē romāna). Viņam bija paredzēta Hitklifa loma. Viņa mīļākajai (tāds bija šīs sievietes pagaidu statuss — lai varētu apprecēties, abiem vajadzēja šķirt savas iepriekšējās laulības), jaunajai, bet Londonā jau pazīstamajai teātra aktrisei Vivjēnai Lī arī kārojās noslēgt kontraktu par kādu no galvenajām sieviešu lomām. Atbraucējai piedāvāja epizodes — viņa atteicās, kaut arī materiālais stāvoklis bija diezgan sarežģīts: Holivuda viegli varēja pielīmēt «otršķirīgās» aktrises etiķeti, kuru vēlāk būtu grūti noplēst. Tas bija |oti svarīgi — Vivjēna Lī šeit ieradās ar kvēlu sapni — notēlot galveno varoni! Viņa gan zināja, ka šajā jampadracī, kas sacelts ap filmu, izredzes laimēt ir tādas pašas kā nēģerim, kas balotējas par ASV prezidentu. Bet ja nu tomēr …

Lourenss Olivjē iepazīstināja Vivjēnu ar gaidāmā grāvēja producenta brāli, kurš aktrisi stādīja priekšā Deividam Selzņikam. Tas negribīgi uzņēma pāris izmēģinājuma epizodes. Vēlāk sekoja mēģinājumi izplatīt leģendu, ka Vivjēnu Lī, filmas galvenās varones atveidotāju, esot atklājis viņš. īstenībā atklājums radās brāļa un aktrises mežonīgā spiediena rezultātā. Selzņiks ar laiku saprata, ka Lī ir īstā cerība, taču baidījās riskēt. Ap problēmu, kas tēlos galveno varoni, mutuļoja un bangoja sieviešu kaislības. Tenkoja, ka pati romāna autore atveidošot savu varoni. Intrigas kala atraidītās pretendentes. Savu vārdu vēl neteica Holivudas dīvas … Piedāvājot nacionālo raksturu atveidot anglietei — tā varēja izpelnīties pārmetumus par nepatriotisku darījumu. Tomēr Selzņiks 1939. gada 13. janvārī (ievērojams datums ASV kinematogrāfijā) riskēja un apstiprināja Vivjēnu Lī Skārletas O’Haras lomai filmā «Vējiem līdzi», kuras pamatā ir Margaretas Mičelas slavenais romāns.

Selzņiks nebija maldījies — anglietes izraudzīšana Skārletas lomai sacēla sašutuma vētru. Holivudas zvaigznes kala atriebes plānus. Stāvokli glāba «Konfederācijas meitas» — konservatīva Dienvidu štatu sieviešu organizācija, kas apvienoja bijušās vergturu armijas kaujinieku atvases. Viņas deva savu svētību Vivjēnai Lī — labāk, lai meiteni no Džordžijas tēlo svešzemniece, nevis kāda jeņķiete no Ziemeļiem.

Sākās filmas leģenda. Tās vārds — Vivjēna Lī. Pati Margarēta Mičela par aktrises izvēli bija sajūsmā. Cilvēki uzņemšanas laukumā — satriekti par to, ar kādu enerģiju un degsmi aktrise uzsāka darbu. Tādu būtisku detaļu kā dienvidnieku akcents viņa apguva pāris nedēļās. Daudz konsultējās ar Mičelu, ar režisoru un vēsturniekiem.

Taču — no tālās Anglijas atnāk ziņa: vīrs neatļauj savai sievai filmēties. Asaras, bezcerība. Sapņi sabrūk acu priekšā. Selzņika advokāti palīdz atrast juridisku spraudziņu, un, atstājusi savu laulāto draugu ar garu degunu, aktrise jauniem spēkiem ienirst lomā. Tie, kas sekoja uzņemšanai, pareģoja dzimstam brīnumu.

Klārka Geibla «iznomāšana» ļāva MGM noslēgt ar Selzņiku līgumu par filmas realizāciju kinotīklā. Geibls ar gariem zobiem pieņēma Reta Batlera lomu. Pieradis tēlot amerikāņu džentlmeni, sportistu, kovboju, ar īpašu inteliģenci viņš sevi neapgrūtināja. Pēc pirmizrādes kritika atzīmēja — Geibls spīdoši pierādījis, ka ar seksuālu magnētismu apveltītai «zvaigznei» aktiermākslas iemaņas ir pilnīgi liekas. Viņš savu lomu vilka, žokļus sakodis. Ja būtu atteicies tēlot, MGM bez vārda runas savu premjeru un Amerikas sieviešu mīluli būtu izsviedusi uz ielas. Geibls izgāza savas dusmas uz Selzņiku un filmas personālu. Pēc viņa pieprasījuma tika padzīts režisors Džordžs Kjūkors, viens no izcilākajiem brodvejiešiem, Mičelas romāna dievinātājs. Pēdējā vaina bijusi tā, ka viņš visu uzmanību koncentrējis uz abām sieviešu lomu atveidotājām — Vivjēnu Lī un Olīviju Hevilendu, kas tēloja Melāniju Vilkšu. Vietā nāca MGM darbinieks Viktors Flemings, kurš nu balstīja nelaimīgo slavenību, cik varēja, līdz aizgāja, pamezdams filmas beigšanu Sema Vuda ziņā, gan paturot tiesības uz sava vārda pieminēšanu titros. Savukārt, kā «Vējiem līdzi» režisors, filmogrāfijās Flemings minēts vienīgais.

Vivjēna Lī centās palīdzēt Geiblam pārvarēt paša vājumu, taču tas, aizdomu mākts, aktrisi ignorēja. Selzņiks uzņemšanas laukumā rīkojās kā dievs tas kungs. Flemings paziņoja — filma būs melodrāma, un neņēma vērā nekādus iebildumus. Meijers no MGM vēlējās, lai, pretēji romānam, filma beigtos ar Skārletas un Reta salabšanu. Tas nodrošinātu lielākus panākumus. Selzņiks paguva padzīt vienu no labākajiem Holivudas kinooperatoriem, kas meistarīgi prata filmēt krāsās, veidojot «Vējiem līdzi» pasteļtoņos. Producentam vajadzēja skatukaršu košumu. Vēlāk viņš to nožēloja. Saplucinājis labākā amerikāņu scenārista Sidneja Hovarda scenāriju, rakstīja jaunu pats. Draugi tomēr ieteica samierināties ar iepriekšējo — tam neesot nekādas vainas, vajagot tikai īsināt, jo paredzēts piecu stundu filmai. Selzņiks ķērās pie īsināšanas, paguva izmēzt dažas ļoti svarīgas epizodes, kad viņa ceļā nostājās Vivjēna Lī.

Viņa bija vienīgā, kas filmēšanas laikā pārlapoja pirmavotu! Kad aktrise kārtējo reizi aizrādīja, ka romānā ir pavisam citādi nekā scenārijā, producents atcirta: «Metiet taču reiz to grāmatu kaktā — mēs taisām filmu, koncentrējieties savai lomai.» Tapa kārtējais Holivudas grāvējs, kas filmēšanas sākumā sajūsmināto aktrisi noveda līdz nepatikai pret pašas darbu finālā. Visaugstākais tehnikas līmenis, milzīgi izdevumi (filmai atvēlētie 2,5 miljoni tika izlietoti jau pusceļā), producenta patvaļa, finansiālie apsvērumi, aprobežota uzpūtība un augsti profesionāla amatniecība. Bet Leslijs Hovards vilka menedžera uzspiesto Ešlija Vilksa lomu, pārdzīvodams zaudēto ieceri — Holivudas neoficiālā cenzūra liedza viņam ekranizēt lugu «Nodzītus zirgus arī nošauj, vai ne?», kuras slaveno variantu daudz vēlāk, 1972. gadā, radīja Artūrs Penns.

Tādā atmosfērā piecu mēnešu laikā filma tika pabeigta. To parādīja kādā vakara seansā Holivudas apkārtnē, Santabarbarā. Pārsteigtie skatītāji (afišā bija minēta cita filma) sarīkoja vētrainas ovācijas. Pirmizrāde notika 1939. gada decembri Atlantā, Margarētas Mičelas dzimtajā pilsētā. Pirmais nomas līgums deva 34 miljonus peļņas. Tika piešķirti vairāki «Oskari», tai skaitā Vivjēnai Lī — par gada labāko sieviešu lomu. Aktrises pašaizliedzība un talants kopā ar literāro pirmavotu deva filmai vietu pasaules kinovēsturē, neskatoties uz negatīvo, par ko stāstīts iepriekš. Filmas uzvaras gājiens turpinās mūsdienās, pat pēc paseniem — 1974. gada datiem, to apmeklējuši 140 miljoni skatītāju. Filmu nav aizēnojuši 70.—80. gadu grāvēji — «Žokļi», «Krusttēvs», «Zvaigžņu kari» etc. Pašlaik «Vējiem līdzi» turpina uzvaras gājienu videokasetēs, kuplinot savu auditoriju arī pie mums, tiesa, gan reizēm ne īpaši apsveicamā veidā.

Un tikai pavisam nesen parādījās ziņa par jaunas ekranizācijas iecerēm. Intervijā VDR kinožurnālam «Filmspiegel» itāļu režisors Serdžo Leone, pazīstams kā «spageti vesterna» veidotājs un tāpēc mūsu kinoteorijā aprāts, paziņojis, ka pēc filmas «Kādreiz Amerikā» panākumiem esot nolēmis realizēt savus sapņus — kopā ar padomju kinematogrāfistiem uzņemt filmu par krievu meitenes un amerikāņu reportiera mīlestību Ļeņingradas blokādes laikā. Filmēt jaunu Margarētas Mičelas eposa kinoversiju ar jauniem, nepazīstamiem aktieriem galvenajās lomās pasaulslavenu zvaigžņu ielenkumā. Tomēr šķiet, ka Skārletas cienīgas atveidotājas meklējumi nemocīs viņu mazāk kā Selzņiku. Turklāt aktrisei kā nevēlama nasta muguru lieks Vivjēnas Lī meistarīgais tēlojums.

Cerams, kādreiz mūsu skatītājiem būs legālas un plašas iespējas noskatīties gan Serdžo Leones, gan Vivjēnas Lī versiju. Ja par vājiem būs kinonomas spēki, palīgā nāks videotehnika, kura, kaut arī gliemeža gaitā, tomēr ienāk

mūsu dzīvē. Neskatoties uz savu solīdo vecumu, filma nav novecojusi un ir cienīga joprojām saņemt slavu, kas tai pieder.

Filmā gan zudis daudz no romāna atmosfēras, trūkst sīko sadzīvi un dzīves stilu raksturojošo iezīmju. Manuprāt, tā ir saīsināts romāna sižeta pārstāsts, «ceļvedis», «daidžests». Taču, parādoties kadrā Vivjēnai Lī, uzvirmo aura, kas liecina par ģēnija klātbūtni. Un nespēj traucēt ne televizora ekrāns, ne ieraksta kvalitāte. Visīstākais viena aktiera kino!

Šīs lomas slavas nastu Vivjēna Lī (1913— 1967) izjuta visu atlikušo dzīvi. Viņa negribēja palikt Skārletas ēnā. 1940. gadā aktrise apprecas ar Lourensu Olivjē; duetā viņi ilgi valdīja uz Londonas skatuves. Panākumus atnesa filmas «Vaterlo tilts» un «Lēdija Hamiltone». 1951. gadā viņa atkal tēloja sievieti no Amerikas Dienvidiem — Blanšu Dibuā režisora Elijas Kazana «Ilgu tramvajā», slavenajā Tenesija Viljamsa lugas kinoversijā. Šoreiz — kopā ar uzlecošo superzvaigzni Marlonu Brando. Par Blanšas lomu aktrise saņēma savu otro «Oskaru». 1959. gadā Lī izšķīrās ar Lourensu Olivjē un pameta radošo darbu. Dīvaināka lapaspuse šīs kinoleģendas nākotnē ir ziņa par amerikāņu producenta Deivida Brauna projektu filmēt «Vējiem līdzi» turpinājumu. Filmas nosaukums būšot «Tara», galvenajām lomām uzaicinātas «zvaigznes» Merila Strīpa («Krāmere pret Krāmeru») un Džeks Nikolsons («Profesija — reportieris», «Lidojums pāri dzeguzes ligzdai»). Sīkākas informācijas pagaidām vēl nav. Kādam, piemēram, man, tā šķiet «pīšļu apgānīšana», taču skaidrs, ka filmas autoriem ir garantēti finansiāli un citu veidu panākumi.

Tā pagaidām beidzas stāsts par «Vējiem līdzi» kinoleģendu. Grāmatu — jubilāri — toreiz, līdz filmas pirmizrādei, amerikāņu izdevniecības paguva izdot 49 reizes, 6 miljonu eksemplāru kopmetienā.

Padomju lasītājam romāns kļuva pazīstams astoņdesmitajos gados. Krieviski iznākuši jau trīs izdevumi— 1982., 1984. un pagājušajā, jubilejas gadā. Latviski izdoti divi — 1938. un 1940. gadā. Tie intensīvi klejo apkārt ilgu laiku, radot neveselīgu interesi par jauno izdevumu, ko laiku pa laikam sola izdevniecība «Liesma».

Kas ir šis romāns, kāda tā literārā vērtība? Lubene? Verdzības apoloģija? Vēsturisks romāns?

Velti atbildi meklēt literatūras zinātnē — reti kurā izdevumā Margarēta Mičela pieminēta. Vai ari šīs literārās sensācijas autore ir nezināma?

Margarēta Mičela (1900—1949) dzimusi Atlantā (Džordžijas štats) bijušo plantatoru ģimenē. Viņas senči — ieceļotāji no Īrijas, politiskie bēgļi. Abi vectēvi karojuši konfederātu armijā. Tēvs — Atlantas vēstures pētnieku biedrības sekretārs. No bērna gadiem dzirdot atmiņas par konfederātu varoņdarbiem, meitene tikai desmit gadu vecumā nonāca pie rūgta secinājuma, ka karu tomēr laikam uzvarējuši ziemeļnieki. Viņa jutās, it kā dzīvotu okupētā zemē. Skolā mācījās viduvēji, klases teātrim rakstīja ludziņas par eksotiskām zemēm, dejoja, jāja. Nokrita no zirga un visu mūžu bija spiesta staigāt ar kruķiem. Viņas līgavaini, tāpat kā miljonus citu precību vecuma puišu, aprija pirmais pasaules karš. Vīrs, ar kuru Margarēta pēc kāzām devās uz Rietumiem, tika nošauts mīklainos apstākļos. Ir zināms, ka Mičela pati glabājusi pistoli, taču pret viņu nekāda apsūdzība nav izvirzīta. Otrais vīrs bija apdrošināšanas aģents. Apprecējusies, pamet žurnālistes darbu avīzē un sāk mājsaimnieces dzīvi. Vaļas brīžos, joka pēc, top romāns, kas padarīs autori pasaulslavenu. Grāmata tapa desmit gadus — no divdesmit sestā līdz trīsdesmit sestajam. Pamatsižets izveidots trijos gados, pārējo laiku tas tika labots un pilnveidots. Sarakstītās un izrediģētās nodaļas gulēja bēniņos — iekļūt literatūrā Mičela nevēlējās, tikai paziņu mudināta un ar izdevniecības «McMillan» viceprezidentu iepazīstināta, viņa padodas, mitruma un žurku apstrādāto manuskriptu iesniedzot redakcijā. Kā atceras viceprezidents, viņš ticis iepazīstināts ar maza auguma trauslu rudmati zilām acīm, kura, kruķus rokā turēdama, sēdēja uz dīvāna blakus vislielākajai un netīrākajai rokrakstu kaudzei, kādu viņš savā mūžā esot redzējis. Pēc redakcijas padoma viņa atmeta galvenās varones vārdu — Pensija un romāna virsrakstu «Rīt — jauna diena».

Amerikā sākās «Vējiem līdzi» ēra. Margarēta Mičela saņēma godpilno Pulicera prēmiju. Grāmatu steigšus tulkoja visā pasaulē. Vācijā tai tika parādīts īpašs gods — to aizliedza un publiski sadedzināja pēc propagandas ministra Gēbelsa rīkojuma.

Amerikas literārās aprindas romānu un tā autori saņēma ar zobgalībām un neiecietību. Tai pārmeta vecmodīgumu, sentimentalitāti un vulgaritāti. Reālistiskās rakstniecības tradīcijas, ko ar savu grāmatu atbalstīja M. Mičela, eksperimentālisma un psihoanalīzes laikos tika uzskatītas par arhaiskām. Kāds kritiķis izteicās: «Iespaidīgs ir šīs grāmatas lasītāju skaits, bet ne pati grāmata.» 40 gadus vēlāk F. Vortmens nosauca Mičelu par liekuli, jo viņa esot lepojusies ar to, ka romānā ir tikai četri lamuvārdi un viena rupjība. Cits viedoklis: «Populāra literatūra var būt liela, bet liela — dažkārt populāra. Taču tā diemžēl ir Bībele, nevis «Vējiem līdzi».»

Par masu kultūras izteiktu paraugu savā monogrāfijā «Massovaja kuļtura» (Maskava, 1979. gads, izdevniecība «Progress») šo grāmatu nosauc bulgāru literatūrzinātnieks un rakstnieks Bogomils Rainovs. B. Rainovs pazīstams arī mūsu lasītājiem ar romāniem par izlūku Emīlu Bojevu.

Izteikdams atzinību Vivjēnas Lī talantam un nožēlodams, ka filmas autori pārāk centīgi sekojuši romānam, liedzot sasniegt vēl augstākas «mākslinieciskuma virsotnes», viņš romānu raksturo šādiem vārdiem: «Diez vai ir vērts sīkāk apskatīt šo apjomīgo, varoņu pārapdzīvoto, notikumiem un sižeta pavērsieniem pārpildīto romānu, savā laikā pārtulkotu arī Bulgārijā. Nav vajadzības apstāties pie romāna māksliniecisko līdzekļu analīzes, tie ir pārāk nabadzīgi, lai kļūtu par speciālas pētīšanas priekšmetu. Nav nejaušība, ka mūsdienu monogrāfijās par jaunāko laiku amerikāņu literatūru Margarētas Mičelas vārds tiek minēts vai nu garāmejot, vai vispār netiek pieminēts. Daudzu varoņu vienpusīgi raksturojumi, pārmērīgs neapdomātu detaļu sablīvējums, nomācoša daudzveidība, stila primitīvisms — tas viss liek pieskaitīt grāmatu nevis nopietnajai literatūrai, bet — drīzāk — diletantisko mēģinājumu kategorijai.»

Oponējot negatīvajiem spriedumiem, citēsim Herbertu Velsu: «Grāmata ir uzrakstīta labāk nekā tā dēvētā cienījamā klasika.»

«Neesmu stiliste un nekad nevarētu tāda būt,» izteicās pati Mičela, «par rakstniekiem piedzimst; tie, kas par tādiem kļūst, rada marionetes, kuras paši rausta.»

Komerciāls aprēķins Margarētai Mičelai bija svešs. Viņa atteicās pierakstīt romānam laimīgās beigas, atteicās no kontraktiem par grāmatas varoņu vārdu izmantošanu preču reklāmai. Viņa pat aizliedza veidot pēc romāna motīviem mūziklu. Tagad, kad sakarā ar «Vējiem līdzi» piecdesmitgadi Atlantā tika celts memoriāls komplekss, organizatoriem nācās nomierināt sašutušos rakstnieces mantiniekus un iekļaut tos komitejā, lai tiktu kontrolēta memoriāla izveide un likvidēti jebkādi centieni to komercializēt. Atlantā, kur Mičelas vārdā nosaukta skola, slimnīca un pilsētas laukums, vēl ir saglabājušās daudzas ar viņas dzīvi, romāna notikumiem un Pilsoņu karu saistītas vietas, kas kopā ar filmā izmantoto muižu veidos rakstnieces piemiņas kompleksu.

Savā mūžā (1949. gadā Mičelu sabrauca piedzēries taksometra šoferis) viņa vairāk neko neuzrakstīja, neizmantoja panākumus, neradīja savu žanru, pat netaisījās neko tādu darīt. Viņas romāna sižets un varoņu konflikti bija oriģināli un vienkārši, vēsturiskais fons pārāk autentisks, tomēr ir daudzi rakstnieki, pret kuriem kritika izturas ar lielāku cieņu, lai gan to darbos skaidri jūtamas izstrādātas «rūpnieciskās ražošanas» štampveida shēmas, kas īsti piederas bulvārliteratūrai. Var minēt šeit, piemēram, Džeka Londona, Eriha Marijas Remarka un Viļa Lāča daudzus darbus.

Kritika secināja — Mičelas romāns ir pēckara darbs. Protams, tas stāvēja tālu no «zudušās paaudzes» literatūras, kurai visa pagātne pirms Ipras gāzēm un Verdenas bija putekļiem un zirnekļu tīmekļiem klāta. Tieši pasaules kara atspulgs un nākamā slaktiņa nojausmas padarīja aktuālu aizmirsto Pilsoņu karu.

Kur gan slēpjas romāna panākumi, kas nemazinās arī šodien? Pirmkārt — galvenā varone … Ne velti autore nokristīja viņu par Skārletu — izrādās, vārds asociējas gan ar sīku pļavas ziediņu, gan ar skarlatīnu, drausmo bērnu slimību, pat ar Apokalipsē attēloto Bābeles netikli jūras nezvēra mugurā. Tēlodama Skārletu bez īpašām simpātijām — kā skaistu, pašlepnu, ar neatlaidību un skaidru skatienu apveltītu, bet reize diezgan aprobežotu un egoistisku sievieti, Mičela pārsteigta atklāja, ka radījusi amerikāņu nacionālo varoni. Imigrantu, Rietumu apguvēju, Neatkarības kara cīnītāju pēcteči, biznesmeņi, strādnieki, fermeri saskatīja Skārletā pieminekli amerikāņu uzņēmībai, izturībai un neatkarībai. Viņa bija «self-made man» (šajā gadījumā gan «woman») — cilvēks, kas sevi radījis pats. Veidojusi, iespējams, amerikāņu 20. gadsimta literatūras dzīvāko raksturu, rakstniece bija visai sarūgtināta par tā panākumiem. Ja šāds cilvēks, viņa atzina, var kļūt par nacionālo varoni, tad tas neliecina par labu tautas morāles un prāta stāvoklim. Mičela kategoriski noliedza jebkādu sevis identificēšanu ar savu varoni: «Skārleta ir prostitūta, es tomēr esmu godīga sieviete.» Ne velti viens no ASV komunistiskās partijas dibinātājiem Jūdžins Dibss, runājot par amerikāņu dzīvesveida negatīvajām iezīmēm, par plēsonību un neizvēlību cīņas līdzekļos, ieviesa terminu «skārletisms». Vivjēna Lī par savu varoni izteicās tā: «Skārleta piedzima par agru, viņas nežēlīgā dvēsele un neatkarīgais raksturs nebija piemēroti pilsoņu kara laikiem. Mūsu dienās viņa būtu taisījusi spīdošu karjeru.»

Otrkārt, panākumus nodrošināja sižetā izmantotais mīlas trijstūris, kurā viegli var saskatīt katras sievietes tiekšanos pēc vīrieša ideāla (šai gadījumā — Ešlijs Vilkss) un, nespējot to sasniegt, iegūt, samierināties ar kādu pieticīgāku eksemplāru. Šī romāna nianse gādājusi tam plašu sieviešu lasītāju auditoriju.

Trešais un, manuprāt, vērtīgākais — patriarhālo vergturu Dienvidu un Pilsoņu kara attēlojums. Romāns atklāja jau aizmirstu pasauli — muižniecisku un pavisam ne «jeņķisku». Ironiski un tomēr ar nostalģijas piegaršu rakstniece stāsta par laikmetu, kas spītīgi turējās pie dzīvības, kaut sen jau bija novecojis ekonomiski un nolādēts gan sociāli, gan morāli.

Būdama Dienvidnieku pēctece, kaut ari ar iebildēm, rakstniece tos attaisno. «Vējiem līdzi» ir gramata «no viņu pozīcijām». «Vējiem līdzi» bija meda|as otrā puse, kurai pirmā ir

H.     bīčeres-stovas «krusttēva toma būda». Šī iemesla dēļ grāmata tik ilgi netika publicēta pie mums, jo būtiskāks bija jautājums par vergu tirgiem, uzraugu pātagām, par verdzības institūta necilvecību, nevis vergturu Dienvidu bojāejas traģēdija. Pārāk sveša mums bija tā smeldze, ar kuru Mičela aprakstīja savu vectēvu pasauli, un romāna varone ar savu vienpatnes un plēsoņas raksturu. Mēs nevēlējāmies saprast šo «otras puses» patiesību, jo bijām pieraduši viegli novilkt robežu, aiz kuras sakas ienaidnieks. Lai gan arī pie mums 30. gados tapa epopejas par cilvēku likteņiem skarbu vēju laikos. Lai pieminam A. Tolstoja «Sāpju cejus» un M. Šolohova «Kluso Donu». Tomēr tie bija romāni par pāraugšanu, nevis par izdzīvošanu.

ATTĒLOS — KADRI NO FILMAS HARALDA ELCERA FOTOREPRODUKCIJAS

Esam iegājuši dziļāk pasaulē, paši kļuvuši sarežģītāki un pasauli izprotam vairs ne tikai kategorijās: mūsējais—ienaidnieks. Mēs cenšamies sajust savu kopību ar citu zemju un citu sabiedrisku iekārtu cilvēkiem, rast kopīgo. Daudzas sabiedrības pārstāvju tikšanās, arī tā, kas notika Jūrmalā, liecina, cik liela nozīme priekšstatos par citu tautu cilvēkiem ir literatūrai. Amerikāņu vispopulārākā grāmata pateiks par viņiem daudz vairāk nekā no «vienīgajām pareizajām ideoloģiskām pozīcijām» uzņemts «kontrpropagandas» materiāls, kaut vai Rīgas kinostudijas filma «Mirāža». Pilnīgi pamatoti varam pārmest Mičelai tendenciozitāti un verdzības idealizāciju, tomēr jāatzīst, ka grāmata dod dziļu un patiesu ieskatu Dienvidu plantāciju dzīvē un sociālajās attiecībās, Pilsoņu kara nežēlībā un Rekonstrukcijas politiskajās mahinācijās. Ziemeļnieku armijas karagājiena tuvplānu, kareivju ikdienas varmacību un marodierismu cēlo lozungu aizsegā rakstniece attēlojusi ar aizkaitinātas dienvidnieces rūpību. Karš padara cilvēku neželīgu. Varam pārmest, ka maz grāmatā parādīta vergu dzīve. Taču kļūdās ne tikai Atlantas mājsaimnieces. Kā norāda padomju literatūrzinātnieks P. Palijevskis, arī Ļevs Tolstojs, rakstot «Karu un mieru», izteicies, ka grāmata nebūs «par mužikiem». Krievu izdevumā teikts, ka romānā «Vējiem līdzi» ir daudzas iezīmes, kas |auj to pieskaitīt pie tā dēvētā «muižas romāna» un Turgeņeva daiļrades, kā šī virziena tipiskākā parauga. Paralēles |auj runāt par zināmu kopību Amerikas Dienvidu un Krievijas lauku pagājušā gadsimta 50. gadu sociālajos modeļos.

Manuprāt, vērtīgi būtu iepazīt ne tikai Mičelas darbu, bet arī citas grāmatas un filmas. Tad varbūt mēs iemācītos saprast «tos svešos» un zinātu, kā argumentēti sarunāties vismaz par vēsturi.

Romānam un tā rakstniecei daudz kopīga ar itāļa Džuzepes Tomazi di Lampeduzas likteni un viņa «Gepardu». Abiem tā bija vienīgā grāmata, abi stāstīja par saviem senčiem, par to dižuma un posta laikiem. Mičelai paveicās vairāk. Intriģējošais sižets un vienkāršais stāstījuma veids iekaroja plašas lasītāju armijas, romāns kļuva par grāmatu — leģendu, par mītu.

Šogad kārtējo reizi sola izdot romānu latviešu valodā. Bibliotēkās dabūjami izdevumi krievu valodā. Romāns gan ir diezgan biezs — pāri par 1000 lappušu, tomēr vērts iepazīties ar šo amerikāņu literatūras fenomenālo pārpratumu, ar kādu viedokli par verdzību un nēģeru atbrīvošanu. No stāsta par bojāejošo pasauli, par tās likumiem, cilvēkiem un to aizspriedumiem un uzskatiem mēs krietni daudz varam mācīties.

TAS NEPASAKĀMAIS IR IZDZIEDAMS

Rāmi, rāmi es dziedāju.

Vai zini, kas ir rāmi dziedāt? Pēc diriģenta rokas to nevar. Klavierpavadījumā ne tik. Autiņā mājupbraucot arī ne. Kā lai to uzzina — neviens tev nav mācījis. Ne mājā, ne skolā. Neviens tev nav to dziedājis.

Kad esi gājis un gājis, un te nu vajaga būt tām mājām, kur Viņa dzīvo. Tā teica. Nē, dziedam dzirdējuši neesot, tak tepat vien dzīvojot.

Bet te ir tikai mājvieta. Uguns te kurta. Un blakus kalniņš vēl glabā akmeņus, pie kuriem Viņa gājusi.

Un tad tu vari dziedāt rāmi. Ak, kliegt un raudāt tev gribas. Vēl tu nezini dziedāt rāmi.

Vari skaņāk. Pret vakariem, saulei līdzi. Un gaidīt balsis, kas vēl nesen pretim dziedājušas. Sagaidīsi tik atbalsi. Kāds suns par tevi apžēlosies. Ja sadzirdēs.

Kā lai to nosauc par folkloru? To, ar ko mūsu tauta izdzīvoja. Ar ko ikviena tauta izdzīvoja. Jo ne jau tikai ar darbu un karu tautas dzīvo. Varbūt vienkāršāk — dziesmiņa? Mēs viņai piekarinām liekās bizes un palaižam uz skatuves kniksēt. Paši smīnam, ņirdzam vai aplaudējam. Un nedzirdam dziesmiņu, kurā bija viss, kad vēl nebija ZA, LVK un bērnu namu. Dziesmiņu, kurā saule rītā un vakarā, zvaigznes un akmeņi, zīmes uz tiem, un asinis, Daugava, krāsas un raksti, cilvēka gaita šai saulē un viņā…

Mēs esam latvieši. Dziedam nēģeru un amerikāņu dziesmas, spēlējam spāņu un indiešu instrumentus, klausāmies japāņu mūziku.

Tā mums parasta lieta. Zināma lieta. Tā dara pasaulē. Labi, tikai…

Tikai pasaulē, rau, nedziedās mūsu dziesmiņas. Gan runās, nosauks ciparus un brīnīsies, varbūt pat sajūsmināsies.

Tikmēr dziesmiņas, ar kurām dzīvo, nevis dzied priekšā, nomirs nedziedātas.

Man piezvana un saka: «Mums kādas tautiskas atrakcijas, lūdzu, vajaga — traļivaļi.» Trādirīdi tātad? Folkloru tātad?

Vai jūs piekrītat, ka ikkatram cilvēkam iekšā kaut kas skan? Saukt to var dažādi. Skaņa, skaņu rinda, vibrācija, melodija, ritms, balss, elpa, mantra, vārdi, dzejolis, dziesma. Agrāk bērns to saņēma no mātes. Tas viņus vienoja arī pēc nabas saites pārgriešanas, un māti tuvināja ar viņas māti. Ar tēvu arī, tikai šī saite bija vēl stiprāka, tāpēc bīstamāka un nīstamāka — tautām, kuras nebij’ brīvas. Šī saite ikvienu sēja pie tās sēklas, kas reiz iesējusies tieši šajā zemē, šajā tautā. Un, kamēr saite nepārtrūks, tauta te dzīvos.

Šo saiti var saukt ari par tautasdziesmu. Viņa nedrīkst pārtrūkt. Tāpēc mēģināsim siet mezglus; to mēģina visas pasaules tautas. Un laikam visur atrodas tādi, kas saka: «Kad jau trūkst, lai trūkst, agri vai vēlu tas notiks.»

Tautasdziesma. Viņā ir tas samērs, kas dabā. Tāpat kā tīram gaisam, tīram ūdenim un zemei, arī Viņai šodien klājas grūti. Mēs esam Viņu piesārņojuši, izcirtuši, padarījuši laisku. Strautus par jūru gribējuši pataisīt, taču no šīs jūras neviens nevar nodzerties. Varenums jau būtu, tomēr katram vairāk vajadzīgs avots — tepat pie mājas, kur ik brīdi var notecēt pasmelties. Bet tas izsīcis. Labas dzīves dēļ? Ūdens tek no krāna, dziesmas — pa radio, Latvju Dainas plauktā — pierakstītas, lūk, izglābtas. Sakām lepni, it kā paši būtu ko glābuši. Es domāju un brīnos, kā Viņa pati zināja glābties. Dziļi, no mutes mutē, un vēl dzi|āk, no sirds sirdī. Tā saite. Dziesma. Kam Viņa izglābās? Plauktiem, kur atdusēties? Vai mums? Latviešu tautasdziesma. Ikvienas tautas dziesma. Vai šodien nevajadzīga?

Teikšu, ka Dziesma mums nepieciešama kā noturēšanās. Neizplūšana priekā, asarās, naidā vai cinismā. Kā jūs mani sapratīsiet? Kā mēs vienosimies, kas tad ir latviešu tautasdziesma? Vienam tā asociējas ar pantiņu skaitīšanu pamatskolā, citam tā iesniegusies vēstures, filozofijas, arheoloģijas, astronomijas u. c. zinātņu sfērās. Vēl Viņa var būt īpašs stāvoklis, ceļš. Tas ierādāms bērnībā. Kā viena no pamatvērtībām, kas dzīvi notur. Pat, ja vēlāk tas it kā aizmirsts, paša bērni prasīs atcerēties. Ja tik būs ko atcerēties.

Šūpļa dziesma. Bet vēl pirms tās ir vārdi. Stipri vārdi, kas palīdz Grūtajās dieniņās. Mēs esam gājušas uz Dzemdību namu pie topošajām māmiņām, uz universitāti pie studentēm, kas reiz būs māmiņas. O, cik daudz gudrības ir šais meitās! Viņas nezina, bet jūt, kā viņām trūkst, kas viņām būs vajadzīgs. Nāk: prasa vēl un vēl, un šūpļa dziesmas ir tikai sakums. Pec šūpļa dziesmas nāk skaitāmie pantiņi. Kad bērniņš ir ieskandināts, viņam jāiedod ritms, kārtība. Cepu, cepu kukulīti. yāru, vāru putriņu. Aust gaismiņa, lec saulīte. Ai, saulīte, mēnestiņš. Rotā. Līgo.

Man ir teikts: «Paklau, tas viss, nu, folklora, ir viena vienīga ārišķība, dekorācija un izlikšanās. Nedabīgi.»

Nūja. Dabīgi būtu, ja tos mezglus nevajadzētu siet. Ja nebūtu pušu. Bet tas nu mums jāpiecieš. Es redzu tuvojamies tos daudzos bērniņus, kuri, šūpulī gulēdami, nezinās, ka viņu māmiņas šūpļa dziesmas mācījušās kultūras namos. Viņiem tas atkal būs dabiski.

Es, šūp|a dziesmu piemirsusi, virzījos pa gludu un iestaigātu taciņu pretī «lielajai mūzikai». Un tikai laimīgs gadījums aizveda mani uz Atklāsmi. Brīnums, kas piemeklēja mani pirms gadiem sešiem, konservatoriju beidzot. Ka ari mums ir «senā mūzika». Ka ir vēl tādas dziesmas, kas palīdz savākties. Ka ir danči, kurus var izdancot arī nedancotāji. Ka ir cilvēki, kam tautastērps ir nevis kostīms, bet pats skaistākais tērps. Goda tērps. Un ka ir tādi Godi. Ar jēgu. Ar prieku. Un ka tas viss joprojām dzīvo ne vien svētku reizē uz skatuves, bet ik dienas (lūdzu nepārprotiet, ne jau tautastērpi ik dienas, bet godpilnas un nesavtīgas cilvēku attiecības).

Līdz tam es zināju tikai uzfrizēto tautasdziesmu, ko dziedājuši cienījami operas mākslinieki, vīru kvarteti un sievu seksteti. Gan jau kādam līdz sirdij gājusi, bet šodien jaunu cilvēku, kas radis pie interesantākām lietām, tā var tikai mēreni šķebināt. Labākajā gadījumā — garlaikot. Mana auss to vienkārši neuztvēra. Tāpat kā acs — ar māžošanos (ķerstīšanos) apvienotos superaugstos palēcienus možas mūziciņas ritmā, kura, izrādās, esot latviešu tautasdeja.

Un tautastērpi. Par tiem jārunā atsevišķi. Manuprāt, blakusstāvošas, līdz pēdējai deta|ai vienādos tautastērpos ģērbtas meitas ir absurds. Un ja vēl vesels koris, un ja vēl sievas meitu vainadziņos. Tas vairs nav tautastērps, tā jau ir «uniforma». Dabiski, jūtos nelāgi, ieraugot kādai mugurā to pašu, ko sev, un ja vēl galvā arīdzan … Vai jūs domājat, ka meitām un sievām pirms 100 gadiem bija savādāk? Tātad šodien latvieši savu dziesmu vai danci var, tikai «tautiskuma» masku uzliekot? Sataisoties par «bāleliņiem» un «zeltenītēm»? Ar bizēm, protams?

Kā pret visu nedabisko, arī pret šo masku jaunam cilvēkam ir alerģija. Viņa apziņā jebkurš tautastērps asociējas ar «izrādīšanos». Un viņš nenojauš, ka arī mūsdienu cilvēkam tautastērps, īpaši, ja tam sava «vēsture», ja tas ir pārmantots, paša darināts vai sarūpēts, var vērsties lielā dārgumā.

Nesapratne nereti uzceļ sienu. Neatzīšanas sienu. Tautastērpu neizjūtot, to nevajadzētu un pat nedrīkstētu valkāt.

Bet kā lai to zina normāls, jauns cilvēks, kuram vecāmāte savulaik nav iedziedājusi aizsargpoti kritiskiem brīžiem, kurš neraksta dziesmiņas pats, nedzied folkloras ansamblī vai kādā citā kopā, vai vienkārši mājās.

Man saka — nu ko jūs ar to folkloru, nav taču folklorai raksturīgās vides, tas laiks pagājis uz neatgriešanos, sevišķi jau pilsētā. Bet es atbildu — tieši laukos, kur tīrs gaiss, var iztikt bez dziedāšanas. Mūsu dziesmiņā ir iekodēti Dabas ritmi, Visuma likumības. Tāpēc caur galvaspilsētas pūli es neīgņodamās varu iziet, tikai pie dziesmiņas turoties. Laikam daru apmēram to pašu, ko zēns ar austiņām un maģīti azotē. Vienīgi iztieku ar saviem līdzekļiem, un — es sadzirdēšu, ja mani sauks.

Liela daļa no jums, mājās pārnākuši, piespiež magnetofona slēdzi un — atslēdzas, t. i., atbrīvojas, no trokšņa, sprieguma. Dabiski, rokmūzika jaunam cilvēkam pilsētā ir nepieciešama. (Vai pie jūras arī?) Pilsētas aritmiju un atsvešinātību gribas dzēst ar ko izteikti ritmisku un savu. Ar ko intīmu un skaistu. Es «tīņu» gados ienīdu vai visu pasauli, ja man neļāva klausīties «Bītlus», Emersonu, Veikmenu, ko nu toreiz sirds prasīja. Un, atklāti sakot, nez kā būtu, ja es ar tautasdziesmu satiktos tai laikā. Bet toreiz tikšanās nebija iespējama, jo folkloras vilnis pie mums atvēlās vēlāk — tā īsti pirms 5—6 gadiem.

Tomēr arī tad bija brīži — pāris reizes gadā, jo īpaši tas viens, kad pati garākā diena noriet, kad jūti, ka jābūt KAUT KAM. Vārdos nepasakāmam, — kaut kur pirkstu galiņos tā sajūta vēl turas. Un zālē, rasā, gaisā arī… Bet uz mēles nav. Tad vēl nezināju, ka no apmēram pusotra tūkstoša līgotnēm (Jāņu meldijām) «tautā» dzied labi ja piecas.

Jūs nepārņem skaudība, iepazīstoties ar kultūras pieminekļiem Armēnijā vai Vidusāzijā? Vēl vairāk var apbrīnot to, kā šajos reģionos pieminekļus atjauno, pēta, saudzē un godā tur.

Un mūsu raksts? Vai tikai ornaments? Tos mēs vairs nevaram izlasīt. Bet ko nu par lasīšanu! Ja varētu kaut apskatīt!

Vēstures muzeja fondos ir 40 000 vienību, no kurām lielākā daļa attiecas uz tautastērpu, tātad — arī uz rakstiem. Ekspozīcijā aiz stikla redzami pieci tautastērpi. Turpat tālāk skatāmo šaujamrīku ir vairāk nekā rakstu uz jostām. (Fondos jostu vien ir ap 7000.) Protams, puikām, ja viņi aiziet uz muzeju, tas pa prātam. Bet, kad puikas paaug un viņus sāk interesēt kas vairāk. Tautas kultūrā garīgumu neatrazdami, viņi aiziet tālu prom. Pie jau gatavām, vilinošām sistēmām, eksotiskām kultūrparādībām. Bet viņu prāti vajadzīgi tepat. Vēl mums ir daudz neatšķetinātu un pat neritinātu noslēpumu — mezglu raksti un zvaigžņu lūkotavas. Mitoloģija senāka nekā grieķu, bet pašu aizmirsta un nepētīta.

Kā lai izstāsta par tām ZIMEM un RAKSTIEM uz jostām, cimdiem, zeķēm? Man tas ir mākslas brīnums nr. 1. Glabājas kambaros aiz bieziem mūriem kā nogrimušā pilī, kā pasakā. Kad tas viss celsies augšup? Kad krāšņumu varēs aplūkot ikviens? Nav jau mums Tautas mākslas muzeja, kur redzēt, kā mūsu tauta dzīvojusi grūtajos un bargajos laikos.

Toties mūsu tautas garīgā mantojuma uztverei muzejs nav vajadzīgs. Mums tikai jāsaprot, ka vērtības tajā ir nevis noun apglabātas, bet dzīvo. Un tais reizēs, kad trūkst pavedieni, viss apnicis un neskaidrība par mūsu vietu uz šīs zemes top nomācoša, der ielūkoties tautas gudrību krātuvē, un tur atradīsim daudz tāda, kas mūsu modernajā pasaulē nozaudēts. Atradīsim ne tikai risināmus jautājumus, bet arī ilgi meklētas atbildes. Ikviena tauta nes sevī vispārcilvēciskas vērtības un sasaucas savā starpā. Bet katrs cilvēks atsevišķi noteikti vislabāk sauks paša mēlē.

4. Puķaini Cimdu raksti

Ornements pourgants

OJĀRA MARTINSONA FOTOREPRODUKCIJA

EGILS LĪCĪTIS

LiVi

Runāšu par to, kas mūsu popmūzikas alfabētā sākas ar «A».

Par Liepājas Metalurgu Kultūras pils grupu «Līvi» — viņi mūsu zemītē drīz būs nopelnījuši latviešu bītlu nosaukumu.

Par manipulācijām ap mūziku, mūziķiem, un ne tikai «Līviem».

Par to visu tāpēc, lai mūsu estrādes, vieglā vai popmūzika būtu vesela kā rutks.

«Līvi» — tā ir mūzika cimperlīgai septiņpadsmitgadīgai jaunkundzei un raupjam ielas puikam. Arī trīsdesmitgadīgam šodienas estrādes pijolēšanas minorā nostalģiski noskaņotam sātīgo Led Zeppelin, Black Sabbath un Deep Purple cienītājam. Patiesi, kad dažādie mūzikas kliedzieni ir aizskanējuši un dažādo modīgo grupu un grupeļu (kā ierosinu dēvēt tagad aizrobežu pusē tik iecienīto izpildītāju duetu, kas, attīstoties instrumentu spēkam un polifonijai, radies klasiskā varianta — trīs ģitāras un bungas — vietā, piemēram, grupele «Wham!») saceltie putekļi norimuši, «Līvu» mūzika paliek. Kā veselīgs sārtvaidzis ābols, kurā līdz sēklai var iekosties jau vienpadsmito gadu. Kā vadzvaigzne, kurai uzticīgi sekotāji — gan klausītāju pulkā, gan pašos — ir atradušies visu šo gadu garumā. Palūkojiet, kas atstāts aiz muguras! Diezin vai tagadējie padsmitnieki atmin laikus, kad tikko saldi iedziedājās Kriss Normens un Smokie, ABBA, vinnējusi Eirovīzijas festivālā, atradās slavas zenītā un piegrandēja deju zāles ar ’Dancing Queen’ vai ’Money, money, money’, bet karstu Jamaikas elpu un Kārību jūras viļņu žūžas caur rietumvācu skaņuplašu firmas «Hansa» ierakstu studijām pūta «Boney M.». Kur nu vēl atminēt svešāku muzikantu vārdus, kuri, lētumā daudz neatpaliekot no mūslaiku primadonnām un premjeriem uz popmūzikas skatuves, tomēr šķita daudzkrāsaināki, dzīvīgāki. Gan pašas mūzikas, gan — galu galā — arī popularitātes ziņā. Jau toreiz, 1976. gadā, bija Jura Pavītola «Līvi», un ir tagad — Ainara Virgas «Līvi». Pats Ainārs (soloģitāra, balss), Aivars Brīze (balss), Jānis Grodums (basģitāra, balss), Ingrīda Pavītola (balss), Guntars Mucenieks (elektroērģeles), Valdis Štarks (sitamie instrumenti), Juris Jakovļevs (grupas vadītājs un skaņu operators), Juris Ledājs (administrators), Didzis Lācis un Normunds Liņķis (gaismu operatori).

Ne velti runāts par vadzvaigzni. Dažiem pārāk spoža šķitusi muzicēšanas forma. Citiem atkal saturs par stipru. «Līvu» grūtākajos brīžos, kad no kolektīva bija pārpalikuši tikai atsevišķi entuziasti, kuriem gribējās ticēt zvaigznei un pēc tik liela darba tomēr nemest plinti krūmos, allaž kāds vēlējies — kaut pārlieku skaļajai hārdroka grupai klusumbrīdis vērstos par vispārēju klusēšanu.

Dāņu zemē uz akmens esot atrasts uzraksts — dievs, sargi mūs no mēra un kuršiem! Jā, savā laikā kurzemnieku senči bijuši braši jūrasbraucēji un karotāji, iecirtīgi uz nebēdu. Jānis Grodums tagad saka tā:

—   Es nekad neapvainojos, nepalieku dusmīgs. Esmu vai nu normāli lādzīgs, vai nikns.

Vienpadsmit gados «Līvi» krājuši krietnu niknuma porciju, atsitot pieri pret stenderēm, saņemot belzienus un žagarošanu, jo pārāk svešs ierastībai ir grupas cildinātais un spēlētais roks. Gar Baltijas jūru notikusi liela tautu staigāšana. Tie paši dāņi tikuši mūspusē, un nu, iespējams, viņu pēcteči tur godā izbijušo lūgumu

visaugstākajam, tikai piemērojot savu olekti, — sargā no smagā roka un līviem?!

Ar pirmo grupas pastāvēšanas dienu «Līvi» ir gribējuši atbrīvoties no estrādiskuma štampiem, tikt prom no «labas sabiedrības» rāmā dīķa. Nu ir aizgājuši tīri tālu. Bet jau otrajā viņu pastāvēšanas dienā plauka ierēdniecības ziedi, kam interesējis — kur tādi izlēcēji gadījušies? vai maz tā drīkst? kāpēc tieši hārdroks? Ja latvietim asins iekšā raudzē vajadzību pēc šlāgera, pie galda uzdziedamā, sutinātiem kāpostiem un cūkcepetim klātpiedziedamā? Tā ir līdz šobaltdienai, kad «Līvi» jau pamatīgi iepazinuši ierēdņus un ierēdņi savukārt — «Līvus».

«Bailēs par ziņģi» kādam nepatika vārdu savienojums «… ai, dieva dotajiem», dziesmu neapstiprināja. Ainārs Virga aiznesa uz E. Melngaiļa republikas Tautas mākslas un kultūras izglītības darba zinātniski metodisko centru «Dzimto valodu». Komponistu savienības pārstāvis, kura varā dot rekomendācijas dziesmas apstiprināšanai, paskatījās, noprasīja Virgam, vai tas kāds šedevrs. Ainārs atteica — nē, viņaprāt, vienkārši laba dziesma. Arī neapstiprināja. Bet vēlāk šīs dziesmas dažādu gadu «Līvu» programmās izvērtās par populārākajām!

Zināmi arīdzan anekdotiskāki gadījumi. No sērijas — ierēdnis par mūziku. Piemēram, jau minētajā Melngai|a vārdā nosauktajā iestādē ierodas jauns skaņradis, kuram piemirsies nošu lapā atzīmēt teksta autora vārdu. Jauno censoni visumā labi uzņem, pat drusku paslavē — laba dziesmiņa uzrakstījusies, bet teksts gan vājš, jā, ļoti vājš… Jauneklis apmulst: bet, piedodiet, tas taču ir Ziedonis!

Vēl humors. Mazpazīstamas grupas vadītāju sarājuši, ka viņš ignorē nolikumos iegrāmatotu punktu, kurš vēsta — vienam grupas dalībniekam programmā nedrīkst būt vairāk par trim dziesmām. Nākamajā ansambļu skatē grupa nospēlē pēc «visiem punktiem» — trīs dziesmas vadītājam, otras trīs arī viņam, tikai pēc klusas norunas papīros figurē cita «sacerētāja» vārds, kurš nav svešs nedz Komponistu savienībā, ne republikas mūziķu aprindās. Autoritatīvā žūrija ar ciemiņiem no Rīgas priekšgalā konstatē — grupas vadītājam vēl daudz jāstrādā. Lai arī viņš varētu komponēt tikpat labi kā republikā pazīstamais biedrs, un programmas otrā puse stipri pārspēj pirmo …

Jāvaicā, kurš būs tas visu zinošais, kas noteiks — laba mūzika, slikta, vajadzīga dziesma vai nevajadzīga? Patlaban muzikālo kvalitāšu mērnieku lomā reizēm ir darbinieks, kurš, ja pavaicā — kā īsti ir pareizi, atbild — mīļais draugs, vai man jums to teikt? — norādīdams ar roku plašajās debesīs.

ATA IEVIŅA foto

Galu galā, īstais vērtētājs ir laiks un klausītājs. Tiesa, kā rāda kino pieredze, glabājot vērtīgākos, neierasti patiesīgākos, tālab ari aizdomīgākos darbus skapī un pašķirot ceļu viduvējībām, neizteiksmīgām celuloīda lentēm, velti sūkstīties par rindām pie lētiem Rietumu kases gabaliem.

Vai jūs zināt, kas ir «Dzeltenie pastnieki»? Pa ausu galam dzirdēts nosaukums, vai ne? Tā ir savdabīgu mūziķu grupa, kura eksistē tikpat ilgi kā «Līvi», mēģinājumus rīko bundzinieka dzīvoklī Kārļa Marksa ielā, un no 1980. gada pēc pašu iniciatīvas izveidojusi vairākus skaņu ierakstus. Tie uzcītīgi pārkopēti nu jau tūkstošos magnetofona lenšu, kuras, vai nu kāds to grib vai negrib, tomēr ritinās uz īpašnieku skaņu aparātiem. Tieši «Dzejteno pastnieku» mūzikas savdabīgums acīmredzot noteicis vienu (lielākoties skolēnu, studentu un izbijušo studentu) labvēlību un otru (lielākoties estrādes mūzikas dzīves vadītāju) noraidošo attieksmi — «kāpēc tā un ne citādi?». «Citādi», kā noprotams, nozīmē — līdzīgi ierastajiem standartiem.

Vai jūs zināt, kas ir Pits Andersons? Arī es šo rokenrola dziedātāju ieraudzīju tikai RPI Studentu kluba rīkotajā lielfestivālā «Bildes-86», kad nez no kurienes uznirušais veterāns pārliecinoši pieveica, pēc skatītāju aplausiem spriežot, stilizētā rokenrola atzīto dziedoni Eināru Vītolu no «Tip-Top». Kāpēc mēs par Pitu Andersonu neko nedzirdējām agrāk, vai pazinām tikai ļoti šaurā lokā?

Vai — kas ir Baldones kultūras nama grupa? Šie mūziķi gan ir pazīstamāki. Pamatsastāvs sešus gadus saviem spēkiem vien lauzies uz priekšu, cīnoties ar aparatūras trūkumu, dažādu žūriju neatsaucību savdabīgajam muzicēšanas stilam, ignorējošu attieksmi dažāda ranga kabinetos, kamēr aizcīnījies līdz pārstāvniecībai «Mikrofona-86» aptaujā, atzīšanai republikas estrādes ansambļu pērngada skatē Liepājā. Visā pārējā tomēr paliekot uz vietas. Tas ir, bez materiāla un morāla atbalsta.

Tāpēc «Līvu» padoms ikvienai jaunai mūziķu kopai, kura grasās sākt koncertēt, spēlēt savu mūziku, cerēt uz panākumiem klausītāju un skatītāju zālēs, ir — labāk mest mieru! Ja nu kādam krusttēvam ir pulka naudas, vai pastāv iespēja apprecēt Ķikuļa kungu — kādu no bagāto kolhozu famīlijas, kam tāpat jārēķinās ar reālu iespēju naudu vējā paputināt, tad varbūt… Grūtības aparatūras iegādē, faktiski — tās bads, nemitīgā regulēšana, gāganu kari ap ikvienu daudzmaz svaigu intonāciju uz popmūzikas skatuves — lūk, kas nomāc radošo darbību. Turpretī prasības, prasības un vēlreiz prasības ir vai cik. «Līvu» administrators Juris Ledājs, iepriekš savu arodu raksturojis (šosprīd visnotaļ vajadzīgu ikvienam ansamblim)

kā «ziepains tips», kuram vienā kabinetā jāprot īstajā reizē, cepuri paceļot, atvadīties, bet citā — drusku stiprāk piesist ar kāju (tikai ne par daudz, nešaujot pār strīpu), raksta tā:

—   Jau vairākus gadus ar gandarījumu varam vērot, ka Latvijas pašdarbības estrādes kolektīvu snieguma līmenis ir cēlies. Patīkama pārmaiņa, ka no ansambļu repertuāra pilnībā izzudusi ārzemju estrādes mūzikas produkcija, izpildīta brīžam nesaprotamā svešvārdu mistrojumā, brīžam neveiklos atdzejojumos latviešu mēlē. Šodien dziesmu teksti kļuvuši saturīgāki, uzteicami vairāki autori, kuri savos darbos spējuši vienot spilgti emocionālu un pilnvērtīgu mūziku ar labu tekstu (Jāņa Lūsēna un Jevgeņija Jevtušenko rokopera «Māte un neitronu bumba», Mārtiņa Brauna un Ulda Bērziņa cikls izrādei «Mauglis» u. c.). Bet līdzšinējo un, kā šķiet, arī tālāko šī žanra augsmi ierobežo dažādi trūkumi. Nav noliedzama doma, ka ar nepilnībām pirmām kārtām jācīnās pašiem ansambļu dalībniekiem un organizācijām, ko pārstāv grupas. Diemžēl it bieži izrādās, ka spēku un iespēju nepietiek, lai risinātu sasāpējušās pašdarbnieku problēmas. Gan republikas, gan centrālajā presē ne vienu vien reizi profesionāļi, arī pašdarbības mūziķi centušies ar vienkāršiem salīdzinājumiem — par kopsakarību starp sliktu darbgaldu un nekvalitatīvu produkciju — pievērst uzmanību arī sev, tā saucamā «izklaidējošā» žanra pārstāvjiem. Šķiet, neviens nenoliegs vispāratzītu patiesību, ka jebkurā jomā, cerot uz pozitīvu iznākumu nākotnē, vispirms kaut kas jāiegulda. Manuprāt, nevar uzskatīt par normālu situāciju, kad prasības pašdarbības estrādes mūziķiem no gada gadā pieaug, bet neviens no prasību izvirzītājiem nespēj sniegt atbildi kautrajam jautājumam — no kā konkrēti lūgt palīdzību, kaut vienkāršu konsultāciju veidā. Vairākkārt esam vaicājuši — kādu atbalstu var lūgt E. Melngaiļa republikas Tautas mākslas un kultūras izglītības darba zinātniski metodiskā centra speciālistiem? Tagad jāatzīst, ka visai minimālu. Ne visiem ansamb|iem, arī vadošajiem, ir iespējas sadarboties ar režisoru vai kustību konsultantu. Tai pat laikā visi gaida, lai ansambļu dalībnieki veidotu skatuves tēlu ideālai gaumei, lai kustības būtu skaņdarbam atbilstošas, nemaz nerunājot par vizuālajiem efektiem, visbeidzot — tērpiem! Tie visbiežāk tiek šūdināti par pašu līdzekļiem individuālo iespēju robežās. Reizēm rezultāts ir atzīstams, biežāk — lemts nesaudzīgai kritikai.

Nedrīkst neaizskart arī tādu vārīgu stīgu, mūžvecu un bezcerīgi noziņģētu, — par kvalitatīvas skaņu aparatūras un mūzikas instrumentu iegādi. Šajā jomā joprojām vislielāko aktivitāti izrāda bezstrādes ienākumu guvēji, kuru bodītē nez kāpēc vienmēr viss dabūjams, kurpretī tirdzniecības un apgādes organizācijās — plaukti tukši… Mēs taču nenoliedzam patiesību, ka estrādes mūzika ir nopietns ideoloģiskās cīņas lauks, bet vai nav naivi cerēt uz panākumiem, lietojot nepiemērotus, novecojušus un kroplīgus ieročus — tas ir, instrumentus. Vai ilgs mūžs būs republikas mūziķu un viņu ģimeņu locekļu pašaizliedzībai un entuziasmam, no daudz ka atsakoties, lai tomēr sagādātu ansamblim elementāri nepieciešamāko?

Mēs varam turpināt uzskaitīt: kā bilda Juris Jakovļevs, reiz, piemēram, Ainaram sieva var pateikt — pietiek, ģitāras vietā pirksim veļas mazgājamo mašīnu. Pret tiem pašiem bezstrādes ienākumiem Jānim Grodumam ir uzrakstīta «Ziņģe slaistam» — ar smīnu par rausējiem un ierāvējiem. Tā teikt, laikmeta garā. Taču šķiet, ka reizē ar politiskās dziesmas festivālu izzušanu kāds nodomājis, ka smagais roks nevar būt publicistiski ass ierocis, un «Ziņģi slaistam» lielākos pasākumos Liepājas pilsētas TDP izpildkomitejas Kultūras nodaļa iesaka nespēlēt.

Un Grodumam sievastēvs mēdz piebikstīt — kad tu beidzot, Jāni, sāksi darīt kārtīgu darbu?

Jebkuri «Līvu» rožainie sapņi, ja tādi maz bijuši, ir izsapņoti. Palikusi vienīgā taisnība — cik paši izdarīs, tik arī būs. Labi, ka pavērsiens uz augšu noticis pašu mājās, «Sarkanajā metalurgā», kur rokgrupa atradusi gādniekus rūpnīcas partijas komitejas sekretāra V. Sakadiņeca un arodbiedrības komitejas priekšsēdētāja Č. Kukta personās. Toties Liepājas komjaunatnes vadītāji vienpadsmit gados ne reizi nav ieskatījušies «Līvu» «virtuvē», varbūt nemaz nezina, ka viņu pilsētā eksistē tāda rokgrupa, varbūt domā, ka «heavy metal rock» un komjaunatne nekad nesastapsies uz vienas taciņas. Pēdējā gadījumā tā būtu pretruna ar ierindas komjauniešu viedokli. Brīvās vācu jaunatnes savienība par savu tiešo pienākumu uzskata šefību pār estrādes ansambļiem, pašdarbnieku bīdīšanu uz augšu. Mūspusē laikam tā nav ierasts. Cits aspekts — ikvienā vietā komjaunatnes organizācija ietilpst audzinātāju lokā, kam jārūpējas par jauniešu prāta un jūtu daili. Tātad tai uz sevi jāattiecina vismaz daļa pārmetumu, kas straumēm gāžas pār mūziķu galvām ik pēc koncerta, kur uzdarbojusies «zelta jaunatne». «Līvi» savu attieksmi pret šādu publiku pat izteikuši atklātā vēstulē. Tomēr skandalozu nekārtību cēlēju oreols no viņu un citu populāru grupu dalībnieku galvām nenozudīs, kamēr katrs kontrolieris, katrs kultūras darbinieks nenoformulēs prātā elementāras patiesības:

1)   uz koncertu nākušais jauniešu jūklis ir visas sabiedrības audzināšanas sistēmas kopprodukts. Cik katrs ģimenē, skolā, komjaunatnē pieklājīgi uzvesties mācīts, tieši tāds arī ir;

2)    mūziķi uz skatuves dara savu darbu. Tāpat kā no futbolista nevar prasīt atbildību par dzērāju, kas spēles laikā ienācis stadionā, arī no viņiem («Līvi» kopā ar šoferi ir vienpadsmit) nevar prasīt zāles iztīrīšanu no huligāniem. Tagad ir otrādi — viegli uzvelt vainu tiem, kas atrodas tuvumā. «Līviem». Ačgārni. Jo krēslu pēc koncerta nav salauzis nedz Jura Jakovļeva, nedz Ingridas Pavītolas, nedz Jāņa Groduma bērns.

Vienīgais, ko ansamblis iespēj darīt — pēc pirmā aizrādījuma pārtraukt koncertu. Vienalga, nepatīkamas mieles paliks. Patlaban, kamēr apstākļiem, ko koncertēšanai piedāvā kultūras nami, nav labāka risinājuma, izeja ieraugāma to pašu komjau-

niešu aktivitātē. Pēc Lietuvas koncertu pieredzes, komjauniešu patru|as spēj nodibināt kārtību pavisam vienkāršiem līdzekļiem. Kad pāris dauzoņas izvadīti no zāles, iestājas miers. Vēl ideālāk — pašos kultūras namos darbs ar jaunatni ir pienācīgā līmenī. Te jāmin jebkura studentu auditorija, Jelgavas rajona un Siguldas kultūras nami. «Līvu» viedoklis ir viennozīmīgs — tas, kurš koncertā ālējas vai svilpj, acīmredzot ko sajaucis. Nācis ne uz smagā metāliskā roka, bet uz smagā skārda roka koncertu.

… cik paši izdarīs, tik arī būs … Gājis ir labi, ir ļauni. Sarunas galā Juris Jakovļevs skaidri un smagi pateica:

—    Ērika nāve vēlā rudenī noslēdza veselu konfliktu ķēdi, nolika fakta priekšā — būt vai nebūt.

Neviens vēl tā nebija teicis par Ēriku Ķiģeli. Izlīdzējās ar «kopš Ēriks aizgāja», «kopš Ērika vairs nav». It kā viņš būtu vēl tepat blakus.

Aivars Brīze: — 1984. gadā, īsi pirms Jaunā gada, kopā ar toreizējo Jāņa Lūsēna «Neptūnu» tikko bijām nodziedājuši «Sporta laureātā», kad man pienāca klāt trīs cienījami pilsoņi no «Līviem» — abi Juri un toreizējais līderis Ēriks. Vai negribot dziedāt «Līvos»? Pirmajā reizē teicu «nē». Man draugi «Neptūnā» — Ainārs un Guntars Račs —, negribējās iet projām. Pēc tam aprunājos vēl. Abi saka — dari, kā pašam labāk. Kļuvu «līvs».

Ainārs Virga: — Ēriks man mācīja ģitāru spēlēt. Bija Metalurgu Kultūras pilī tāda bērnu mūzikas grupa. Ēriks aizgāja, un es ieņēmu viņa vietu.

Toreiz, vēlā rudenī, «Līvi» jau ilgi bija klusējuši. Gada sākumā, sen par to runājis, aizgāja Igo. Tūlīt pēc viņa — Vilnis Krieviņš un Modris Sterns. Sastāvs, kurš bija kopā nospēlējis jau piecus gadus, plaisāja, plaisāja, līdz salūza pavisam. Laikam katrs bija pārliecināts par savu talantu. No sākuma tas deva daudz, vēlāk talanti pagura nepārtrauktā sevis pierādīšanā, un aizvien biežāk nācās rēķināties ar realitāti — ja kāds uzskata sevi par līderi, tad pārējie viņam jāvelk līdzi.

Daudziem šķita — galīgais un nepārsūdzamais spriedums «Līviem» pasludināts 1985. gada 3. oktobrī uz Liepājas šosejas. Tomēr vadzvaigzne palika, lai būtu pie kā turēties un strādāt no jauna uz jaunu.

Juris Jakovļevs: — Sākām meklet līderi. Visi jau mums nemaz nederēja. Vajadzēja ģitāristu, arī autoru. Vajadzēja, lai «Līvi» paliktu par «Līviem». Piedāvājām nakt uz Liepāju Harijam Zariņam, Jurim Kulakovam — viņiem bija savas rūpes. Citi atteicās tāpēc, ka nemaz neticēja tadu «Līvu» iespejai eksistēt. Tad uzradās doma par Aināru. Mums stastīja par viņu šausmu lietas — neņemiet gan, Virga ir tāds un Virga ir šitāds. Tagad var pateikt vienu — kopš Ainārs Virga ir te, mums vēl ne reizi nav nācies nožēlot, ka aicinājām.

Tā nāca «Līvu» turpinājums — ar jauniem mūziķiem, ar agresīvāku un metāliskāku mūziku, uz kādu iets jau bija no pašiem pirmsākumiem pāri neskaitāmām barjerām.

Kad bītlu iniciatīvas popmūzikas druvā noskanēja arī Liepājā, sarosījās Mitrohins, Kalniņš, Romanovskis un citi, kuru vārdi varbūt vēl glabājas tālaika jauno liepājnieku atmiņā. Bija pirmie elki, bija tie, kuri gribēja viņiem līdzināties. Jura Pavītola diezgan smeldzīgie «Līvi» spēlēja Liepājā, braukāja netālu apkart un priecājās, ja vietu skaits zālē aizņemts kaut pāri pusei. Septiņdesmit sestajā bija Pavītols, Krūziņš, Grodums, Pavītola, vēl citi, kuri parādījās un pazuda, bija pašu taisīti stroķi, bet vairāk nekā. Ainaram Virgam ap to laiku ritēja divpadsmitais mūža gads, bet Aivars Brīze tad esot staigājis pa mājām pionieru gaitās un vācis makulatūru. Pie reizes uzdziedājis. Tā, ka vecenītes apraudājušās un devušas puikam bonbongas. Kazi, varbūt tāpēc, lai vairāk nedziedātu. Jānis Grodums gan ir «līvs» toreiz, vakar un tagad. Spriež — tik labi, kā pašlaik, «Līviem» nav gājis.

Ainārs Virga: — Visu, kas manī bija sakrājies, es tagad varu izspēlēt. No visām iepriekšējām grupām, kurās pabiju, pirmā, ko saucu par savu.

Varbūt citugad «Līvos» spēlēja lielāki talanti. Vilnis Krieviņš, lai, labākais bundzinieks Latvijā, mūziķis līdz galam. Vēl Šterns un Fomins, un Ķiģelis, tomēr šie «Līvi» ir vienotāki, tāpat kā viņu mūzika — viengabalaināka. «Dzimtā valoda» ir tāda kā pašu saprasta, svaigāka — jau pazīstamajā estrādes vīterošanā. Tam, kam «Dzimtā valoda» šķiet par stipru, neko labāku, lai būtu skaidrāk — saldāku, «Līvi» rīt solīt nevar. Jo viņu mūzika reiz ir tāda, no kuras nevar nekur aiziet. Līdz šim viņi nav piekrāpuši paši sevi (arī mūs ne). Nedz ar lētumu mūzikā, nedz dziesmu tekstu izvēlē. Reizēm žēl, ka aiziet garām brīdis, kad noteikti vajag ko svarīgu pateikt. Jo neatrodas vārdi dziesmai. Neviens jau lāgā labus tekstus negrib rakstīt. Novelk tik — estrāde … Ja dzeja mums ir Buņģis, tad dziesmu teksts — plāns un izdilis Cibiņš. Ne velti paklīdušas anekdotes par tekstiņu sacerētājiem, kuri apgādā estrādes mūziku ar bronzas laikmeta izteiksmes līdzekļiem paletē un bagātā neandertāliešu valodā tvertiem dzejoļiem, «Līvu» mūzikas komponētāji no dzejdariem šarlatāniem izvairījušies. Meklējuši no Eduarda Treimaņa-Zvārguļa līdz Gregorem Vieru. Atraduši Čaklo, Gūtmani, bet vairāk arī ne. Sava dzejnieka, sava tekstu autora, joprojām nav. Tālab nākas pašiem iziet — kādreiz ar un kādreiz bez pīpes uz jumta, piedomājot vārdiņus mūzikai klāt. Jo dziesma ir mūzikas un teksta sintēze, kur ne viens, ne otrs nedrīkst būt vērdiņa lētumā.

Viņiem ir daudz dziesmu par Liepāju. Vējaino pilsētu. Pilsētu zem liepām, no kuras «Līvi» plašajā pasaulē nākuši. Reizēm — par kaktu pelto, kam jaunās vēsmas vēža gaitā tuvojas, reizēm — dzidri apdziedāto, jo sirdī — «Rožu laukums». Īstenībā — par mājām, kur vienmēr atgriezties. Arī no republikas melomānu burzmas pārpildītās «Pūt, vējiņu» estrādes pagājušajā vasarā. Ar republikas IX pašdarbības vokāli instrumentālo ansambļu skates uzvarētāju apliecību kabatā.

JĀŅA KNĀĶA FOTO

ROBERTS STURUA TAPT REDZĪGAM, PIRMS NAV PAR VĒLU

Turpinot sarunu par JAUNO teātri Latvijā, piedāvājam Tbilisi Sotas Rustaveli teātra galvenā režisora Roberta Sturua pārdomas par daiļrades morāli, humānu mērķu un līdzekļu nepieciešamību jebkuras mākslas attīstības ceļā. Atgādinām, ka iespējamā diskusija tikai tad būs auglīga, ja uzzināsim arī žurnāla lasītāju, un visvairāk tieši viņu, patiesās domas par to — jauno, ideālo, vajadzīgo . ..

Tā nu reiz cilvēks iekārtots — attaisnojumu saviem grēkiem viņš meklē ārējos apstākļos, mēģina saskatīt objektīvus iemeslus. Apziņa ļoti viegli atrod šādu attaisnojumu. Kad rodas nepieciešamība kādam uzvelt savu vainu, mūsu saprāts ģenerē brīnumskaistas teorijas, jo sevišķi tad, ja šis grēkāzis ir pagātne. Taču rūgtajos brīžos, kad savos bērnos, viņu šķietami normālajā rīcībā redzam savu grēcīgo domu un darbu sekas, teorijas vairs nepalīdz. Un nekādi «objektīvi apstākļi» arī nē.

Šodien mēs visi ceram uz pozitīvām pārmaiņām, ticam to iespējamībai. Ticību iedveš cilvēki, kas atgādina mums par mūsu somnambulismu, apelē pie mūsu sirdsapziņas, goda jūtām.

Teātrim reformas ir nepieciešamas, bez pārmaiņām teātris mirst. Protams, es nevarēšu skart visas problēmas, taču par dažām no tām nevaru nerunāt, lai arī sāpīgi sajūtu, cik ļoti nodeldēti ir vārdi. Runāju un sarkstu par savu runāšanu. Tik daudz tiek lieki malts.

Mūsu māksla allaž veikusi tautas garīgās veselības profilakses funkciju, citas sūtības teātrim nav un nevar arī būt. Teātrim īstajā brīdī jāsignalizē par simptomiem, tādējādi palīdzot novērst saslimšanu. Kad jāatbrīvojas no audzēja, mēs taču neturam ļaunu prātu uz ķirurgu un piekrītam operācijai. īsts optimisms piemīt vīrišķīgiem cilvēkiem, kas apzinās patiesības vērtību un zina, ka vienīgi tā nes dziedējošo sāpi. Citos mākslas veidos ir pastāvējuši ditirambu, parādes portretu, mesu, oratoriju žanri, kas sasnieguši pietiekami augstu, dažkārt pat ļoti augstu māksliniecisko līmeni. Diemžēl un, domāju, par laimi, teātrī neviens no augšminētajiem žanriem nav atradis sev vietu. Teātrim ir cita sūtība.

Bet, lai attaisnotu šo sūtību, teātrim ir jābūt dzīvam un jaunam.

Kā lai nosaka, kuram režisoram var uzticēt teātri un kuram nē. Kā lai atbrīvojas no aktieriem, kas ilgus gadus krietni kalpojuši, bet tagad traucē tālākvirzību. Nevienam taču nav noslēpums, ka mūsu teātri sākuši līdzināties labdarības iestādēm, kur algas dienas līdzinās pensiju izmaksas reizēm, un tieši tāpēc jaunajiem šeit grūti apliecināt sevi. Ja laikus kaut ko neizdomāsim, rezultāti var būt vienīgi nožēlas vērti. Tā ir noticis ar dažiem, savulaik spožiem teātriem, kas šodien nīkuļo tikai tāpēc, ka režisora krēsls nezin kādēļ piešķirts mūžīgai lietošanai.

Visiem jau sen ir skaidrs, ka sevi nav attaisnojusi arī Kultūras ministrijas piedāvātā sistēma, kas paredz noslēgt līgumus uz diviem gadiem. Ir nepieciešami konstruktīvāki risinājumi. Ja reiz galvenajam režisoram nav vajadzīgs kāds, pat izcili talantīgs, aktieris, šai faktā nav nekā aizvainojoša. Es, piemēram, nekad neiestudēšu Moljēru, viņš neiekļaujas mūsu teātrī, bet tāpēc jau Moljērs nekļūst nevērtīgāks.

Amatnieciskums, profesionālisms režisūrā iegūst katastrofālus apmērus. Daža/n darbiniekam grāmatas par teātra teoriju un praksi iznāk biežāk (turklāt labākas) nekā izrādes, lespējams, ka tas nemaz nav slikti. Taču īstai mākslai konveijers ir nāvējošs, tas veicina man visnīstamāko formu — vidusmēra teātri.

Tāpēc nav jābrīnās, ka atrodas cilvēki, kas meklē iespēju atbrīvoties no standartiem un cenšas piekļūt patiesajai vērtībai, galvenajai un neaizstājamajai viņu profesijas iezīmei — spējai upurēt sevi.

Kaut kā ir iznācis, ka pilnīgi un galīgi esam aizmirsuši mūsu darba pamatmērķi — tieši vērsties pie cilvēka gara. Teātris ar savu skatītāju sarunājas telepātijas līmenī. Esmu pārliecināts — zinātne vistuvākajā nākotnē pierādīs, ka, talantīgam aktierim uznākot uz skatuves, starp viņu un zāli nodibinās īpašs, telepātisks kontakts. Cik garīgi tīram ir jābūt cilvēkam, lai šo dabas velti izmantotu augstu mērķu sasniegšanai. Gribu īpaši piebilst, ka jautājums par personības tikumisko vērtību, protams, attiecināms uz visiem skatuviskās jaunrades veidiem, un nevis tikai uz psiholoģisko teātri, kas savu uzmanību veltī vissmalkākajām cilvēka dvēseles vibrācijām. Ideālā variantā šo smalkumu var iemantot visi žanri. Par sevi varu teikt, ka man nebija pat mirklīgu šaubu, es uzreiz un uz visiem laikiem izraudzījos citu aktieriskās substances veidu — upurēšanos spēlei! Man teātris ir nāves numurs, traģisks balagāns. Kauna darba darītājus, bet varbūt kauninātājus («позорище» — sens teātra apzīmējums, kas vēl šodien eksistē slāvu, konkrēti, serbu valodā), pēc izrādes sagaidīs cara opričņiki, kas, izrādē no sirds izsmējušies, nu vedīs aktierus uz ešafotu, lai sodītu par uzdrīkstēšanos un brīvdomāšanu.

Gan es, gan mani aktieri jūt tādu kā visžēlīgu, iecietīgu attieksmi pret mūsu darbiem. Par nopietnāku mākslu tomēr uzskata psiholoģisko virzienu, akadēmismu. Lai nu tā būtu. Es sludinu citu teātri. Ja tā būs nolikts, esmu ar mieru kļūt par tā pēdējo bruņinieku. Un, visbeidzot — «Līrs». Jūs vaicājat, kālab «Līrs» mums aizķērās un kā es izturos pret atliktas izrādes problēmu? Ir iemesls, kas paviršam vērotājam varētu šķist ne pārāk nozīmīgs.

Sotas Rustaveli teātrī vairākus gadus ilga kapitālremonts. Mēs gan nespēlējām uz paklājiņiem Tbilisi pagalmos, kā to darīja mūsu priekšgājēji. (Starp citu, arī es vēl sastapu šī brīnišķīgā teātra veida pēdējos pārstāvjus, kas ar savām ielu izrādēm izrāva cilvēkus no ikdienības.) Jā, uz paklājiņiem mēs nespēlējām, taču pat visgreznākie kultūras nami bija sveši, mūsu neapdzīvoti. Tikai tagad, kad visi klejojumi palikuši pagātnē, varu pateikt to, par ko līdz šim vairījos runāt ar saviem aktieriem. Es uzskatu, ka trupai tas bija īsts pārbaudījums. Iedomājieties ģimeni, kas no tēvu un vectēvu celtā nama nokļuvusi stacijā, kopmītnē. Tādos apstākļos var saglabāties vienīgi stipra ģimene ar pamatīgām tradīcijām. Domāju, ka tā ir noticis ar mūsu kolektīvu. Mēs taču esam izdzīvojuši un turklāt sagatavojuši izrādes. Tātad tā nav nejaušība, kas mūs savedusi vienkop zem viena jumta, mēs esam ģime^

kuras gadsimtos koptās tradīcijas ir stiprākas par pārejošiem apstākļiem.

Tomēr ne jau kapitālremonts bija galvenais, kas veidoja situāciju ar «Karali Līru».

Mēģināšu paskaidrot.

Manuprāt, Anatolija Vasiļjeva sindroms — tā es dēvēju ilgo laiku, ko režisors patērēja izrādes veidošanai, — nav kalendārs jēdziens vien.

Arī es savā darbā esmu saskāries ar ko līdzīgu. Sevišķi strādājot pie «Līra». Režisora izvirzītās problēmas, darbības dziļākā jēga, kas ir jāuztver un jāatveido aktieriem, pašas par sevi paģēr noteiktu procesa tikumiskumu. Jo problēmas un uzdevumi ir sarežģītāki tieši tikumiskajā nozīmē, jo vairāk skar pašus svarīgākos un visaptverošākos esības jautājumus, jo augstāku tikumiskumu tie prasa no jjpēģinājumu procesa. Būtībā tie vairs nav mēģinājumi šī vārda ierastajā nozīmē.

Dažkārt, kad mēģinu tā, kā tas ir pieņemts, sākot ar lomu lasīšanu un beidzot ar caurlaidēm, pats sev šķietu amorāls. Tāda sajūta, ka viss kaut kur izslīd, pārtop par pretmetu. Nodoms dot pozitīvu triecienu pārvēršas par parasto savas godkāres un lepnības gandarīšanas variantu. Atkal nāk šī nolādētā pasaulīgās rosīšanās, kancelejas dienesta sajūta, visi tavi nodomi panīkst, ienāk ikdienišķums, un viss kaut kur izplēn. Skatītājs, protams, skatās, un viņam pat patīk, arī kritika uzteic, bet tas jau ir pavisam kas cits. Viss ir samainīts sīknaudā — plānam un komercijai.

Mēs jau vairākkārt esam pārtraukuši mēģinājumus. Un, šķiet, tas nācis tikai par labu. Mēs apjaušam savu mērķi, un tas lēni un konsekventi nogulsnējas mūsu sirdīs. Poēzija un realitāte liek mums vērsties uz iekšu, sevī, atklāj mūsos kaut ko pilnīgi jaunu, dāvā izbrīnu un prieku. Lai gan šis apzināšanās process nav pārāk tīkams mūsu apsūbējušajām dvēselēm.

Kad šis process būs galā, ceram, ka iznāks stāsts par izcilu vīru, kurš ir sapratis, ka viņa dzīve bijusi grēcīga un nesusi vienīgi postu gan valstij, gan jaunajai paaudzei. Viņš grib visu izlabot, pārtapt, bet par vēlu. Atliek tikai cienīgi nomirt. Ir briesmīgi tapt redzīgam, kad viss jau ir par vēlu.

Vai mums izdosies? Ja to varētu zināt . . .

JURIJS LOTMANS LELLES KULTŪRAS SISTĒMĀ

Šo Jurija Lotmana raksta publikāciju izmantojam ne tikai tāpēc, lai sveicinātu izcilo padomju literatūrzinātnieku jubileja — Tartu Universitātes ilggadējam pasniedzējam, filoloģijas zinātņu doktoram, pasaulē pazīstamajam strukturālistam un kultūrsemiotiķim šomenes sešdesmit piektā dzimšanas diena. _

Turpmāk iepazīstināsim plašāku latviešu lasītāju pulku ar dažādajiem virzieniem un skolām kultūras un mākslas zinātnes, ar ko īpaši bagāts XX gadsimts. Protams, rakstu kopa nebūs visaptveroša «teoriju ābece», bet gan zinātnisku darbu sērija, ar kuras palīdzību gribētos «nošaut divus zaķus» uzreiz — atgādināt par mākslu pētošo zinātnes nozaru daudzveidību un vēsturi un publicēt teorētiskākus apcerējumus, kuros varbūt tieši šobrīd īpašā aktualitātē iegaismojas kāda mūsu kultūras procesa sastāvdaļa.

īsais Jurija Lotmana teksts par lellēm kultūras sistēmā varētu būt pirmais norādījums, kur meklējama viena izeja no «murmuļojoša reālisma» (M. Babanovas apzīmējums) tradīcijās pagurušā latviešu teātra situācijas. Atgriešanās «lellības» sākotnē, par kuru iestājas raksta autors, taču ir sastingušu pieņēmumu inventarizācija, uz ko vienmēr tiek aicināts mākslas darbinieka prāts. Ta jau pašsaprotama lieta.

N. Naumanis

Katrs būtisks kultūras objekts likumsakarīgi figurē divos līmeņos: savā tiešajā funkcijā — apkalpojot noteiktu konkrētu sabiedrisko vajadzību loku, un «metaforiskajā» — kad tā pazīmes attiecas uz plašu sociālo faktu loku, kļūstot par tā modeli.

Vārdu «mašīna» mēs saistām ar noteiktiem zinātniski tehniskiem priekšstatiem. Bet, lasot Annas Kareņinas vārdus par vīru — «ļaunā mašīna», vai sakot — «birokrātiskā mašīna», «mašinizētā civilizācija», jēdzienu «mašīna» mēs lietojam kā visdažādāko parādību modeli, kurām būtībā nav nekādas saistības ar mašīnu. Var nosaukt veselu virkni šādu jēdzienu: «māja», «ceļš», «maize», «slieksnis», «skatuve» u. c. Jo nozīmīgāka kādā kultūras sistēmā jēdziena tiešā loma, jo aktīvāka ir arī tā metaforiskā nozīme, kura var būt pat ļoti agresīva, kļūstot par paraugtēlu visam esošajam. Arī lelle ir viens no šādiem pamatjēdzieniem. Lai izprastu «lelles noslēpumu»[1], nepieciešams sākotnējo priekšstatu «lelle—rotaļlieta» norobežot no kulturoloģiskā — «lelle—modelis».

Tikai balstoties uz šādu sadalījumu, varam izveidot sintētisku jēdzienu «lelle—mākslas darbs».

Šī lelles īpatnība saistīta ar to, ka, pārejot pieaugušo pasaulē, lellei saglabājas atmiņas par bērnu, folklorisko, mitoloģisko un spēles pasauli. Tādēļ arī lelle ir jebkuras nobriedušas «pieaugušas» civilizācijas nepieciešams, nevis gadījuma komponents. Sliecoties uz vienkāršošanu, var teikt, ka lelle spēles un iztēles sfērā pārnes ne tikai materiālus elementus (norautas rokas, kājas vai sejas aizvietošana ar lupatiņu nerada šķēršļus spēlei), bet arī uzvedības elementus: lellei nevajag runāt, tas, kas spēlē, runā viņas vietā; viņai nevajag kustēties: lelle var mierīgi gulēt, bet spēlmanis spēlēs, ka viņa iet, skrien vai lido. Šajā gadījumā lelle, kas kustas, — uzvelkamā rotaļlieta vai teātra lelle, slēpj sevī zināmu pretrunu — soli no lelles — rotaļlietas uz daudz sarežģītākiem kultūras teksta veidiem.

Kustīga lelle, uzvelkams automāts nenovēršami rada divējādu attieksmi: salīdzinājumā ar nekustīgu lelli aktivizējas naturalitātes iezīmes — viņa ir mazāk lelle, vairāk cilvēks, bet salīdzinājumā ar dzīvu cilvēku[4] asāk izpaužas nosacītība un nedabiskums. Skatoties uzvelkamas lelles vai marionetes pārtrauktās un lēcienveida kustības, rodas nedabīguma izjūta, bet nekustīga lelle, kuras kustības mēs iztēlojamies, šādas izjūtas neizraisa. It īpaši tas attiecas uz sejas izteiksmi: nekustīgas lelles seja mūs nepārsteidz ar savu nekustīgumu, bet atliek tikai to iedarbināt ar kādu iekšēju mehānismu, un seja it kā sastingst. Iespēja salīdzināt ar dzīvu radījumu būtiski palielina lelles nedzīvīgumu. Tas dod jaunu nozīmi senajam dzīvā un nedzīvā pretstatam. Mitoloģiskie priekšstati par nedzīvā atdzīvošanos un dzīvā radījuma pārvēršanu nedzīvā ir universāli. Statuja, portrets, atspulgs ūdenī vai spogulī, ēna vai nospiedums rada visdažādākos sižetus, kuros dzīvo aizstāj nedzīvais, līdz ar to atklādams kādas kultūras sistēmā esoša jēdziena «dzīve» būtību. Mašīnas kā jauna un neparasti spēcīga sabiedriskā spēka parādīšanās (sākot ar Renesansi) radīja arī jaunu apziņas metaforu, mašīna kļuva par dzīvībai līdzīgu, bet savā būtībā nedzīvu spēku. 18. gadsimta beigās Eiropu pārņēma vispārēja aizraušanās ar automātiem. Vokansona konstruētās uzvelkamās lelles kļuva par cilvēka un mašīnas saplūšanas iemiesotu metaforu, nedzīvas kustības tēlu. Tā kā šis laiks sakrīt ar valsts birokrātisma uzplaukumu, tad tēls papildinājās arī ar sociāli metaforisku nozīmi. Lelle atradās krustcelēs, kur mijās senais mīts par atdzimstošu statuju ar jauno mašīndzīves mitoloģiju. Tas arī noteica lelles mitoloģizēšanos romantisma laikmetā.

Tādējādi mūsu kultūras apziņā ir nogulsnējušies divi lelles tipi: viens vilina uz mājīgo bērnības pasauli, otrs asociējas ar pseidodzīvi, nedzīvu kustību, nāvi, ar to, kas izliekas dzīvs. Pirmajā gadījumā mēs ielūkojamies folkloras, pasakas «primitīvajā» pasaulē, otrais atgādina par mašinizēto civilizāciju, atsvešināšanos, dubultdzīvi.

Tāds ir «lelles mitoloģijas» sākotnējais materiāls, ar ko jāsastopas lelles — mākslas darba radītājam. Neviena no minētajam asociācijām automātiski nenoteiks, ko ar lelli darīs mākslinieks. Kā jebkurš mākslas materiāls, šī sākotnējā mitoloģija var tikt novirzīta tiešā veidā vai pilnīgi pārvarēta. Materiāls nekad nenosaka mākslas darba saturu, bet tas vienmēr ir nozīmīgs un, stājoties attiecībās ar visu mākslas teksta struktūru, kļūst par mākslas faktu.

20. gadsimta otrās puses māksla lielā mērā ir virzīta uz savas specifikas apzināšanos. Māksla attēlo mākslu, cenšas nokļūt pie savu iespēju robežām. Leļļu māksla izvirzās laika mākslinieciskās problemātikas centrā, bet tas, ka šeit krustojas asociācijas ar pasaku (tautisko un bērnu pasauli) un automātiskās, nedzīvās dzīves tēli, atklāj sevišķi svarīgu lauku, kur izteikt mūžam dzīvās mūsdienu mākslas problēmas.

Dzīvā—nedzīvā, atdzīvojošamies—sastingstošā, garīgā—mehāniskā, šķietamās dzīves—patiesās dzīves antitēzes atrod tik plašu un daudzpusīgu izpausmi mūsdienu mākslas problēmās, ka ir pilnīgi skaidrs, cik nepiesardzīgi rīkojamies, ja leļļu teātris tiek atbīdīts visas skatuviskās daiļrades perifērijā.

«Lellība» kā īpašs dzīva aktiera spēles tips, kas rada nedzīvīguma, automātisma efektu, ir guvis plašu pielietojumu dažādos režisoru traktējumos. Paveras daudz iespēju, savienojot dzīvu aktieru spēli ar maskām un lellēm, kas ir tik raksturīga tautas teātrim un parašām vai it visās nacionālajās tradīcijās. Nevajag arī aizmirst, ka «lellības» komplekss dzīvu aktieru teātrī sastāv no diviem komponentiem: personas-maskas un grūdienveida kustībām. Tie rada iekšējā konflikta iespējamību, kas tāpat ir labi pazīstams dažās tautas teātra nacionālajās tradīcijās un karnevālā: personas-maskas nekustīguma savienošana ar kontrastaini straujām, trakoti «dzīvām» kustībām.

Labi zināmās Komandora statujas atdzīvošanās efekts liecina, ka dzīva aktiera un statujas-automāta (lelles) savienošana var radīt ne tikai komisku vai satīrisku, bet arī dziļi traģisku iespaidu.

Bet — lelle var radīt arī emocionāli pretēju lādiņu, kas asociējas ar spēli un tautas balagāna priekiem, ar bērnu spēles poētiku. Visbeidzot, īpaša un gandrīz pilnīgi neizpētīta mākslas sfēra ir lelles multiplikācijas kinematogrāfā un, no citas puses, telpiskā multiplikācija.

Sākot ar pirmo rotaļlietu un beidzot ar teātra skatuvi, cilvēks rada sev «otro pasauli», kurā viņš spēlējot dubulto savu dzīvi, apgūst to emocionāli, ētiski un kognitīvi. Šajā kultūras orientācijā stabilie spēles elementi — lelle, maska, ampluā — iegūst nozīmīgu sociāli psiholoģisku lomu. Šeit slēpjas būtiskas un plašas iespējas, kas lellei piemīt kultūras sistēmā.

3  Uzskatāmības dēļ mēs vienkāršojam, reālā mākslas uztverē noteikti ir abi momenti, taču viens no tiem var dominēt.

4  Nekustīgas lelles gadījumā šis salīdzinājums vienkārši nemaz nerodas, nekustīgu lelli nesalīdzina ar dzīvu cilvēku, bet spēlē tā, it kā tā būtu dzīvs cilvēks; tāpatība tiek postulēta, nevis noteikta pēc pazīmēm.

’ Iespējams, ka citās kultūras sistēmās ir citi saistījumi.

6 Tāpēc īsts leļļu teātris ir nevis teātris, bet teātra tēlošana (sal. klasisko Obrazcova «Parastais koncerts»). Ideāls bērnu leļju teātris būtu tāds, kur kapelmeistara lomu spēlētu dresēti buldogi, bufetnieces būtu izgreznoti sivēni vai raganas — atkarībā no lugas, un «spēlēt teātri» sāktu jau no sliekšņa. Starp skatītājiem sēdošais, no smiekliem un asarām vai mirstošais krokodils lieliski papildinātu šo ainu.

GINTS BĒRZIŅŠ

1.1

Gints Bērziņš dzimis 1968. gadā. Kā redzam — pavisam jauns fotogrāfs. Neņemot vērā dažas viņa darbu publikācijas «Pionierī» un «Draugā», šo var uzskatīt par viņa pirmo nopietno priekšnesumu.

ANDREJA GRANTA FOTO

Gints fotografē no divpadsmit gadu vecuma. Kā jau tas parasti — it kā nejauši atnāk uz pionieru nama fotopulciņu, apgūst fotogrāfijas pamatus un — kas nenotiek bieži — sāk arī fotogrāfiski domāt. Vidusskolas gados Gints darbojas gandrīz patstāvīgi. Tāpat kā lielais vairums «nopietno» fotogrāfu, viņš savus darbus apkopo ciklos — strādā pie savām tēmām. Pie tēmām, kas nav īpaši oriģinālas, bet tās pateikusi priekšā vide, kas autoram tuva un līdz ar to saprotamāka.

Iela. Skatlogi. Pilsētnieka dažbrīd vienīgā pieejamā ainava jau no bērnības. Seit mēs dzīvojam, steigas pārņemti darām savus neatliekamos darbus, daudz apkārt neskatāmies. Bet šis zēns ar apcerīgu noskaņojumu un fotoaparātu rokās staigā pa tām pašām ielām un vairāk ar jušanu nekā ar saprašanu «pieraksta» ieraudzīto.

Tā arī ainās no skolas dzīves, karnevāliem. Šķiet, ka tās pašreizējai pilsētas skolu videi tipiskas. Ar savu, dažbrīd ciniski romantisko dzīves skatu, ar «lecīgo» neatkarību un tiešumu. Fotogrāfs — vienaudzis tiek tam klāt.

Pagaidām varbūt vēl neklājas skatīt Ginta sniegumu Latvijas fotogrāfisko tendenču kontekstā, bet gribas cerēt, ka viņš izvēlēsies savu ceļu, kas pašreiz nojaušams kaut kur starp estētisko un sociālo fotogrāfiju. Ka viņš to nākotnē veiks ar šādai fotogrāfijai nepieciešamo drosmi, kuras dažbrīd pietrūkst Ginta vecākajiem kolēģiem. Paskatīsimies.

Pašlaik Gints Bērziņš ir VVKI pirmā kursa students un domā kļūt par kinooperatoru Rīgas

«sapņu fabrikā». ANDREJS GRANTS

«UZ IELAS»

NO CIKLA «LOGI», IV

NO CIKLA «LOCI», III

NO CIKLA «SKOLA», IV

NO CIKLA «KARNEVALS SKOLA», II

NO CIKLA «KARNEVĀLS SKOLA», III

DACE TERZENA JĀDZĪVO TĀLĀK. KĀ?

—    Kā būtu, ja mēs pamēģinātu ar īstajiem vārdiem un uzvārdiem, un arī visu pārējo — konkrēti?

—    Visdrīzāk, man būtu jāpāriet uz citu rajonu pavisam citā darbā.

—    Arī tagad, kad esam tikai par atklātību?

—    Nebūsim naivi. Šādas pārgrozības sabiedrībā nenotiek vienā dienā. Vienmēr ir bijuši cilvēki, kas līdzīgi hameleoniem piemērojas jebkurām pārmaiņām un spēj būt lieliski demagogi jebkuros apstākļos. Tieši viņi par atklātību «piešūtu» man visus nāves grēkus. Man bail no tā. Tāpēc gribu palikt anonīms.

Viņš strādā ne visai spēcīgā saimniecībā. Pirms tam bijis komjaunatnes rajona komitejas pirmais sekretārs. Nesen Jāni satiku Rīgā. Teciņiem vien skrēja lejā pa LĻKJS Centrālās Komitejas kāpnēm un pa ceļam uzsauca:

—    Urā! Es eju uz kolhozu!

Aiziešanai bija jānotiek. To varēja noprast jau vasarā, kad, kopā ar Jāni pa rajona lielun mazceļiem braukājot, krustām šķērsām izrunājām par visu sasāpējušo, grūto un bezjēdzīgo.

Tagad laiks dot vārdu balsu korim:

—    Ko te rakstāt par tādiem bezatbildīgiem elementiem! Vai tad mūsdienu jaunā paaudze vispār māk un spēj uzņemties atbildību? Ko jūs te propagandējat?

Mēs gribam noskaidrot — kāpēc nevēlas uzņemties atbildību? Kā tas nācās, ka Jānis apsēdās sev, savām profesionālajām dotībām ne pārāk piemērotā (tagad to var apgalvot pilnīgi droši) krēslā?

Lai tiktu skaidrībā, jāatgriežas tālos bērnības gados, kad Jānis, blakus tēvam mežsargam augdams, domāja tikai vienu domu — viņam arī gribas turpat, mežā. Tur ir viņa aicinājums, īstā sūtība. Vismaz pašam tā šķita. Skolā par visu vairāk Jānim nepatika pusobligātā vai obligātā piedalīšanās plašos masu pasākumos, kopīga došanās ar klasi kaut kur sestdienās vai svētdienās.

«Patinot filmu» ātrāk uz priekšu, nonākam līdz brīdim, kad Jānis beidzis LLA, ir diplomēts mežsaimnieks, precējies. Mežrūpniecības saimniecībā dzimtajā pusē Jānis nevarēja atgriezties sarežģījušos ģimenes apstākļu dēļ. Toties apmierinoša perspektīva paveras citā — Latvijas otrā malā. Ģimene aug, un ir jāizšķiras. Mantas tiek kravātas itin tālam braucienam. Kad Jānis ar ģimeni ieradās tajā malā, izrādījās, ka visas turieniešu runas par dzīvokli ir graša vērtas un jāapmetas vien pie sievas vecākiem rajona centrā.

Jānis strādāja par meža meistaru. It kā ritēja stažēšanās laiks. Bet:

—    Mani biklie iebildumi, ka tieši tagad vajadzētu apgūt to, ko jaunajam speciālistam var ierādīt tikai praktiķis, diemžēl bija nesekmīgi. Un jāsaka, kā ir — savā darbā diezgan daudz kļūdījos, tieši praktiskās nezināšanas dēļ. Reizēm darīju, kā pašam likās loģiskāk, bet instrukcijā izlasāms pavisam kas cits . . .

Spriedze nemanāmi brieda. Ap šo laiku Jāni ievēlēja par MRS komjauniešu sekretāru un viņam piešķīra vecu māju, kurā varētu dzīvot. Vajadzēja tikai sākt remontēties.

Priekšnieks solīja — vienu dienu nedēļā došot brīvu, lai varētu tikt galā ar komjauniešu darbiem. Bet tas bija kā ar pirkstu debesīs, jo piesolīto dienu nekad neiznāca izmantot, un arvien vairāk Jānis pārliecinājās, ka apvienot meistara un komjauniešu sekretāra pienākumus praktiski nav iespējams. Rezultātā tika pildīts tiešais pienākums, un tāda neformāla sekretāra darba vispār nebija.

Tad piezvanīja toreizējais komjaunatnes rajona komitejas pirmais sekretārs. Komitejā vakanta organizāciju daļas vadītāja vieta.

Pirmais sekretārs zvanīja vēl trīs reizes, un Jānis sprieda, lauzās, piemeta un rēķināja. Mežs, tā īstā būtība, vilktin vilka, bet konkrētā sabiezinātā situācija ar MRS vadību, visai vilinošās iespējas tikt pie dzīvokļa rajona centrā, kas īpaši iepriecināja sievu, meta kā no karstas baļļas aukstā. Ko izlemt? Kā atbildēt? Ar komjaunatnes darbu līdz šim tik vien sakara, kā paša neizdevusies «sekretārēšana». Bet rajonā ir neatlaidīgi. Šo to arī pasola, ja nāks. Un Jānis pamazām sāk domāt, ka aiziešana no meža nebūt nenozīmē to nodot. Viņš aizies tikai uz īsu laiku. Kaut kad atgriezīsies.

Prasu Jānim:

—    Kādēļ tik neatlaidīgi zvanīja tieši tev?

—    To apjautu tikai vēlāk, komitejā strādādams. Dabūt cilvēkus darbam komjaunatnē ir vesela problēma! Padomājiet vien — ja vēlamās prasības pret rajona komitejā strādājošo ir šādas: lai būtu augstākā izglītība, lai būtu strādājis ražošanā, lai būtu partijas biedrs. Kurā rajonā ir šādu cilvēku pārbagātība? Un tad nu komitejā skatās: ahā, saimniecības galvenais agronoms. Ar dzīvokli nodrošināts. Nopelna labi. Tas nenāks. Velk tālāk. Tā .. . MRS meža meistars, pirmorganizācijas sekretārs. Alga — 160 rubļu. Dzīvokļa jautājums nav īsti nokārtots. Te kaut kas varētu iznākt.

Iznāca ari. Pirmais sekretārs teica — dzīvoklis tev, Jāni, garantēts! Nāc tikai un strādā. Vēl pirmais apgalvoja, ka Jāni jau sen ir nolūkojis.

—   Tam gan es lāga neticu. Vienu reizi bijām vaigā redzējušies. Un viņš nekādi nevarēja zināt, esmu darbam komitejā piemērots, vai nē. Protams, pats par to tad sevišķi nedomāju.

No laika attāluma raugoties, tā bija abpusēji diezgan vieglprātīga vienošanās, uz kuru gan Jāni neviens īpaši nespieda, bet īstajā brīdī arī neatturēja.

Pārrunās Rīgā, pirms stāšanās darbā par organizāciju daļas vadītāju, arī neviens nejautāja — kāpēc Jānis tā izlēmis? Painteresējās tikai, vai ar tādu, tādu un vēl tādu instrukciju viņš ir iepazinies, un viss.

Tad sākās darbs. Ar bieži aizņemtām sestdienām un svētdienām. Turpinājās dzīvošana pie sievas vecākiem, jo par solīto dzīvokli runas pieklusa. Viens bērns gāja dārziņā rajona centrā, otrs bija jāvadā 17 kilometrus uz kādas saimniecības bērnudārzu.

Bija jau arī daudz laba šajā laikā — iešana cilvēkos, braukšana un rīkošanās. Un pa vidu (vai varbūt — apkārt?) … Jā, cik gan nebija tādu šaurāka vai plašāka mēroga pasākumu ar visnotaļ ide-' jiskām «cepurēm», kuros ņipri cilāja glāzītes! Tas notika laikos, kad dzeršana valsts mērogā vēl nebija pasludināta par netikumu. Tad ātri varēja kļūt par «pašu cilvēkiem» un, kā Jānis pārliecinājās, arī itin vienkārši nokārtot vienu otru darba jautājumu. Pusdienas ar konjaciņu tādās reizēs bija gandrīz vai norma.

Ko Jānis vēl saprata diezgan īsajā laikā, līdz viņu ievēlēja par komjaunatnes rajona komitejas pirmo sekretāru? Vispirms — kur, kad, cik un kāpēc kaut kas ir jāpiemelo, ziņas par kādu komjaunatnes darba virzienu uz Rīgu sūtot. Nē, «no augšas» neviens, protams, nenorāda — lūk, tos un tos ciparus, lūdzu, uzskaistiniet! Bet, ja aprādītu reālo situāciju, tad nepatikšanas kā likts. Atskaitē daudz labāk norādīt, ka rajonā ir, teiksim, 15 komjauniešu un jauniešu kolektīvu. Tas nekas, ka īstenībā tikai seši un vairāk nemaz arī nevajag. Atbraukušajam pārbaudītājam parādi kādus divus trīs kolektīvus. Ar to parasti pietiek. Citādi būtu, ja pats pārbaudītājs argumentēti (nevis tādā «vajag» līmenī) varētu pierādīt lielāka šādu kolektīvu skaita nepieciešamību vai arī spētu reāli palīdzēt, nevis tikai rātu.

Vēl Jānis apjauta — nekad vienas rajona komitejas aparātam nebūs iespējams vienlīdz kvalitatīvi darboties visos, jau simtos skaitāmajos, virzienos, par kuriem ir atbildīga komjaunatne. Viņš saprata, ka tieši šī superizvērstā amplitūda sekmē haltūru, paviršību un pierakstījumus. Jānis pamazām pārliecinājās — komjaunatnes organizācija, kura neuztausta, neņem vērā un neattīsta jaunatnes īstās intereses, patieso, nevis formālo iniciatīvu, kura nedara to, pēc kā alkst jaunatne, ir pazaudējusi jebkuru autoritāti.

Atkal tika «reanimētas» cerības uz dzīvokli. Sak, ta^ad, kad tu būsi «pirmais» . . . nu, tad jau dzīvoklis tev pienāksies gluži automātiski! Arī dienesta mašīna. Jāni aizveda uz viņam paredzēto dzīvokli. Parādīja. Viņš, protams, bija kā spārnos. Likās, nupat, nupat vismaz sadzīves jautājumi nokārtosies. Tad jau visi darbi citādi vedīsies. Un tomēr — lai arī pelēkā un nemanāmā fonā, bet neatstāja sajūta, ka viņš savā vienīgajā dzīvē nedara īsti to, ko vajadzētu, it kā viegli un nepretodamies peld pa straumi, lāga nespēdams iegrozīties krēslā, ko liktenis un apstākļu sakritība vai vēl kas cits viņam «piespēlējuši».

Šajā laikā nomainījās rajona vadība citos «ešelonos», līdz ar to sāka skaidri iezīmēties dažas nejaukas tendences, vērtējot komjauniešu darbu. Nu tos dažnedažādās sanāksmēs sāka «kārt pie lielā zvana». Ja kāds jaunais traktorists bija piedzēries un traktoru sadauzījis — vainīga komjaunatne. Ja govs nedeva pienu — atkal vainīga komjaunatne. Jā, kur tad tā skatījās? Par ko domāja Jānis? Uzklausīja kritiku, bet ko reālu varēja pasākt? Pilnveidot klibojošo saimniecisko mehānismu kādā kolhozā vai uzņēmumā? Sagādāt slaucējām barības ratiņus, kurus vajadzīgajā daudzumā dabūt nav spējīga arī rajona agrorūpnieciskā apvienība?

Tie bija jautājumi, kuriem Jānis un viņa vadītā komiteja nespēja ne atbildēt, ne ar vislabāko gribu — atrisināt. Arī Centrālkomitejas kurators, kurš atbildēja par šo rajonu, nekādu praktisku, iedarbīgu palīdzību Jānim sniegt nespēja. Jānis tikai zināja to, ko noteikti vajag: lai komitejā vienmēr būtu kārtībā komjauniešu uzskaites un finansu dokumenti, lai rajons neiekļūtu parādniekos ar biedrunaudas maksām, lai nesamazinātos VĻKJS uzņemamo biedru skaits. Turklāt rajonu sociālistiskajā sacensībā šīs trīs pozīcijas dod visvairāk punktu. Nē, tas nebūt tagad netiek rakstīts ar ironiju, jo tik tiešām nav mazsvarīgi, taču… komjaunatnes darbā nebūt nav pats galvenais. Kad Jānis bija tuvāk iepazinies ar pieredzējušākiem kolēģiem no citiem rajoniem, tie viņam teica:

—   Cilvēk mīļais, ja ar uzskaiti, finansēm, biedrunaudām un uzņemšanu viss būs kārtībā, tad vairāk no tevis neviens neko neprasīs. To pārējo vari darīt, cik sirdsapziņa liek un cik uzskati par vajadzīgu.

Jānis kā jau cilvēks, kura stiprā puse nav citu organizēšana un stingru prasību izvirzīšana, arvien vairāk centās izdarīt pats, ja redzēja — kāds no komitejas darbiniekiem nav pietiekami godprātīgs pret saviem pienākumiem. Bet no dažādo pārbaudītāju puses šī Jāņa neprasme un vadītājam nepiedienīgā mīkstsirdība tika kvalificēta kā aparāta bezkontroles darbība. Sava taisnība jau šiem biedriem bija.

Arvien vairāk Jānis izjuta to, ka viņam, pirmajam sekretāram komitejā, nav īstas autoritātes. Tie paši mīļie biedri, ar kuriem vēl pavisam neilgu laiku atpakaļ tika omulīgi pasēdēts, nekādi nespēja un neprata distancēties un pieņemt, ka «pašu puika» nu ir pirmais sekretārs. Jo viņš jau nu, grozies kā gribi, ne vienmēr drīkst atļauties būt tik ļoti savējais.

—   Vajadzēja toreiz, pašā sākumā, vismaz pusi aparāta darbinieku nomainīt, — tagad secina Jānis.

Bet vai tas būtu glābiņš, un — galvenais — kā vārdā?

Arvien jūtamāk Jānī milzīgu diskomforta un bezspēcības sajūtu radīja pārāk biežā un pārāk jūtamā vārdu un darbu atšķirība. Uzstājīgāk galvā rosījās doma: mēs komitejā nedarām un bieži vien nemaz nevaram izdarīt to, kas pa īstam interesē jaunatni. Vārdos visi aicināja izrādīt iniciatīvu, tā sakot, skatīties jaunatnei tieši acīs, bet darbos bija jāsastopas ar pavisam pretēju attieksmi. Un ar to bija jāsaskaras, jau par niekiem vien «cīnoties». Teiksim, lai pilsētas jauniešu kafejnīca strādātu nevis līdz vienpadsmitiem, bet līdz divpadsmitiem vakarā. Mīļo stundiņ, kāds tracis gāja vaļā! Jānim teica — nu ko tu plēsies? Kam tev tas vajadzīgs? Lai tie jaunieši sāk stundu agrāk un stundu agrāk arī beidz . . . Vai arī—komjaunatnes komiteja bija gandrīz noorganizējusi vērienīgus rajona komjaunatnes divu dienu svētkus, veltītus Vispasaules jaunatnes un studentu festivālam Maskavā, ar vairāku populāru rokgrupu piedalīšanos, ar nakts diskotēku un dančiem līdz rītam. Ar iegūto līdzekļu pārskaitīšanu festivāla fondā. Bet, mīļie, kāpēc pa nakti? Un kāpēc to visu nevar «saspiest» vienā dienā? Vai tad jūs savā jaunībā nedancojāt līdz rītam, tā atvaicāja Jānis. A, tie bija citi laiki, tā bija cita jaunatne . . . Rezultātā — viens tradicionāls koncertiņš ar kulturālu pasēdēšanu un paplaukšķināšanu, un līdzekļu pārskaitīšanu. Visiem labi.

Bija vēl viena iniciatīva — par nacionālā parka zonas izveidi ap kādu skaistu, rajonam cauri tekošu upi. Komjaunatnes rajona komiteja sāka rosināt jauniešu prātus šajā virzienā, noorganizēja pāris talkas, kurās izcirta lielākos brikšņus. Tad nāca rīkojums: izbeigt pašdarbību! Rīkosieties, kad «augšā» viss būs nolemts un saskaņots. Bet varbūt tad vairs negribēsies?

Taču visīstākās problēmas sākās, kad tam vai citam nolūkam vajadzēja naudu. Instrukcija instrukcijas galā, kuras netieši akceptē neuzticību komjaunatnes rīcībspējai, prasmei un godīgumam naudas lietās. Lūdzu, varat iegādāties plakātus, fotografēt labākos komjauniešus, vēl — apmaksāt kādu sociālistiskās sacensības uzvarētāju ekskursiju! Lūdzu! Bet pasūtīt un kādā svinīgā sarīkojumā tam pašam uzvarētājam pasniegt skaistu torti — to nevar! īrēt autobusu cita veida ekskursijām — nevar! Finansēt Jura Kulakova grupas koncertu rajona komjaunatnes darba aktīvistiem — arī nevar! Pat tādu nieku kā noorganizēt pieklājīgas pusdienas restorānā rajona komitejas viesiem — arī to nevar! Un tad brauc finansu revīzijas un konstatē finansu instrukciju pārkāpumus. Bet naudu vienalga vajag. Un kaut kā vienmēr arī dabū.

Jānis:

—          Jo ilgāk strādāju, jo vairāk mani nomāca sajūta, ka visi

te komitejā nodarbojamies ar tādu haotisku blusu ķeršanu. Nemitīgi metamies no vienas darba jomas citā. Ahā, tur svilst — metamies uz turieni. Apdzēšam un aizmirstam, jo svilst atkal citur. Mazdrusciņ slaucam pienu, mazdrusciņ rūpējamies par kvalitāti, mazdrusciņ nodarbojamies ar nepilngadīgajiem, mazdrusciņ tingeltangeļojam brīvajā laikā. Kā tādā lielā, lielā mežā, kur vienā malā ir skudru pūznis. Tur skudras ceļ un stiepj un ņudz, un nemitīgi rūpējas par to, lai pūznis nepaliktu tukšs, bet otrā malā kāds tikai uzgāž ķimikālijas. Protams, es tagad sabiezinu krāsas, bet taisnība ir arī tā — ja kāda rajona komjaunatnes organizācijas darbs tiktu pakļauts kompleksai pārbaudei, tā sakot — visā frontē, tad lielākoties vienmēr atrastos pietiekams pamats, lai pirmais sekretārs saņemtu vismaz stingro rājienu.

Atskats pagātnē tuvojas noslēgumam. Nenovēršamāks kļūst jautājums: kā vērtēt to, kas noticis ar Jāni? Manī sarosās asociācija ar cita rajona pirmo sekretāru. Dzirdēju viņu runājam kādā Centrālkomitejas sēdē. Viņš lāga nevarēja atbildēt ne uz vienu jautājumu, stostījās, ilgi pauzēja. Tas kaitināja klātesošos, bet — puiša palika žēl. Cits varbūt nestostīdamies visu nobērtu kā pupas un radītu iespaidu, ka rajonā komjaunatnes dzīve kūsāt kūsā, kaut īstenībā tur nenotiktu nekas vairāk kā citur. Bet šis lielais, mazliet zemnieciskais klusētājs i par kaut ko patiešām padarītu varbūt nemācēja pastāstīt. Un vai nav tā, ka mēs bieži šajā nebūt ne mīkstajā un ērtajā pirmā sekretāra krēslā iesēdinām kādu, kurš nebūt tam nav radīts, lai tikai vietu aizpildītu? Piesolām dzīvokli, dienesta mašīnu un citus labumus, bet tam, ko virza, pašam pietrūkst drosmes atteikties. Pēcāk šāds cilvēks moka sevi un moka citus. Viņu rāj, bet viņš krāj rūgtumu. Viņš saasināti uztver bezjēdzību, birokrātiju un formālismu, bet reāli mainīt neko nespēj un faktiski pats atražo šīs negācijas. Viņu plosa iekšējs diskomforts, bet viņš joprojām kāpj tribīnē un runā tos pašus vecos, nodeldētos vārdus, zinot, ka viss, kā sācies, tā arī paies. Un pienāk brīdis, kad šādam cilvēkam ir vienalga. Viņš grib tikt prom.

Jānis:

—

«PAJUMTE NEPATEICĪGAJIEM»

Maijā uzzināju, ka dzīvokli, kurš pienācās man un kuru man jau parādīja, piešķīruši citam. Tas bija visrūgtākais brīdis tai laikā. Jūnijā komitejā sāka strādāt pārbaude no LĻKJS Centrālās Komitejas.

Jaunais sekretārs ir cilvēks no ražošanas. Komjaunatnes darba pieredzes nekādas. Viņa priekšrocības, salīdzinot ar Jāni: neprecējies, sportists. Un vēl — nav bijusi «izdevība» kā Jānim ceļā uz pirmā sekretāra krēslu apaugt ar komjaunatnes komitejas darba rutīnu. Nav bijusi izdevība ielauzīties tajās «gudrībās» — ko labāk noklusēt, kad brauc uz Rīgu atskaitīties, ko uzsvērt un izcelt, ar ko būt diplomātiski piesardzīgam, ar ko — tiešam un taisnam.

—   Var jau būt tās ir vienas vienīgas ķecerības, ko es runāju? — Jānis saka. Var jau būt.

Tagad viņš ar ģimeni dzīvo kolhozā, «līvānietē». Abi bērni iet saimniecības bērnudārzā. Sieva dejo saimniecības deju kolektīvā. Jānis braukā uz rajona centru — dzied korī. Nu viņš ir tuvāk zemei. Kādreiz cer atgriezties mežā. Nē, ne jau aizbēgt, ne jau nolīst kādā tumšā, klusā kaktiņā, bet, varbūt tas skan mazliet banāli, sekot savas sirds aicinājumam.

Kāda ir morāle? Vai bargi un pārmetoši kratīt Jānim ar pirkstu: tu varēji tūkstošreiz pateikt «nē», ja juti, ka profesionāls darbs komjaunatnē nav tavs īstais ceļš! Tu varēji turēties pretī visiem merkantilajiem kārdinājumiem! Neviens tevi ar varu nepiespieda! Bet šāds spriedums rodas, no ļoti tāla un abstrakta augstuma raugoties. Kad paši esam tajā dzīves zupā iekšā, tad taču pakļaujamies (daudzi no mums!) dažādām un neplānojamām apstākļu kombinācijām.

Un neveras mute ne nosodīt, ne attaisnot. Tikai šodien varbūt nozīmīgāk nekā citkārt jāvaicā: kur komjaunatne lai ņem tos labos, erudītos, enerģiskos, godprātīgos, drosmīgos un dedzīgos, tos nekarjeristus, nekonformistus, tos, kuri spētu lauzt, lai celtu no jauna? Un — kādai vajadzētu kļūt komjaunatnei, lai tieši šādi cilvēki uzskatītu par nepieciešamību, par savu pienākumu strādāt komjaunatnē?

Jānis ir labs, maigas dabas cilvēks. Kā jutāt — neizlēmīgs un nekonsekvents šajā dzīvē. Nokļūdījies būtiskas, izšķirīgas izvēles priekšā. Bet nekas nav bezcerīgas nožēlas vērts. Viss ir pieredze. To arī viņš pats ir sapratis. Līdz kaulam. Un jādzīvo tālāk.

Jaunatnes daļai, kas pēc otrā gadu desmita sasniegšanas turpina interesēties tikai par apģērbu un pilnu vēderu, dzīvot ir neapšaubāmi vienkāršāk. Jo par daudzu problēmu eksistenci tā pat nenojauš. Jo pamatīgāk šo jaunatnes daļu var mānīt, krāpt un pazemot, un varēs arī tad, kad par jauniešiem viņus vairs nesauks pat vecāki. Nekā cita, izņemot dūres, viņiem nebūs.

Uzskatu, ka nav jāuzrāda nez kāda sociālā aktivitāte, ja tā nav konkrētā cilvēka dabiska izpausmes forma. Aktivitāti nedrīkst nedz pieprasīt, nedz uzspiest. Aktivitāte nav pienākums, tā neskar visus. Esam uz paradoksa sliekšņa — šodien runā par individualitātes lomu sabiedrībā, bet «vajadzība» pēc aktivitātes liek visiem vienā izpausmes formā atkal būt vienādiem — aktīviem.

Otrs paradokss — komjaunatne, kas ir jaunatnes orgāni zācija, gar kuru pašai jaunatnei nav nekādas daļas. J<> atšķirība starp ierindas komjaunieti un komjaunatnes darbi nieku ir milzum liela. Pēdējais komjaunatnes tiesības un iespējas izmanto vispirms sev, pārējos uzskatot par pudotu, līdz paklausībai novedamu masu. Tādējādi neizbēgami jādomā par «aristokrātisko komjaunatni», kura uzņč musies vagara lomu attiecībā pret jaunatni.

Piepildīt savu smadzeņu tvertni — tas, šķiet, ir katra paša ziņā. Tikai neviens un nekas jau neattaisnos to, ka esi mēsls. Nevienu neinteresēs, no kādas mēslu čupas tu esi izlīdis un cik liela kaudze tev blakus. Jo pastāv izvēles iespējas.

LIENE LUDVIĶE, 19 g„ strādā

Sabiedrību es iztēlojos kā muzikālu skaņdarbu, kur dažādām sociālām grupām — dažādi ritmi. Noteiktās grupās atklātības ritmika attīstās, skan, citās apsīkst, modulējoties uz «lamāšanās» tendenci. Vai arī uz ļoti svarīgu frāzi, sākot un beidzot kādu sapulci: nepieciešama atklātība …

Runāšu tikai par to savu vienaudžu daļu, kuru es pazīstu un kuras apzināšanās līmenis man ir tuvs.

Atklātību es saprotu kā sirdsapziņas izpausmi, mūsu tikumības pamatu. Tās pirmais un galvenais nosacījums — būt atklātam vispirms pret sevi, iegūstot principiālu skaidrību, kādas ir manas attiecības ar tādiem jēdzieniem kā «labs», «ļauns», «patiess», «nepatiess». Vai esmu patiess arī savos nolūkos, no kuriem pēc tam izriet mana rīcība — tas attiecību kopums, kurš nosaka manu sabiedrisko ES. Vai labā un ļaunā pretstats manī ir tikai kontrastējošā līmenī, vai arī esmu spējīgs cīnīties pret kaut ko. īsāk: lai varētu būt atklāts pret saviem līdzcilvēkiem, pret noteiktām sabiedriskām interesēm, norisēm, man vispirms jābūt atklātam pret sevi.

Atklātība, kad tā nonāk līdz sabiedriski aktīvajam līmenim, manuprāt, neparādās kā tūlītēja kritika vai nesaudzīgs uzbrukums kādai negācijai. Vēl jo mazāk tai jāizpaužas savu uzskatu, pārliecības afišēšanā, pretenziju izvirzīšanā, kas raksturīgi dažiem pusaudžiem vecumā līdz 30 gadiem un vairāk. Sāda veida atklātību es nevaru pieņemt par savu «kredo». Tas vulgarizē pašu principu, pārvēršot to līdzīgu vācietiskajai «karogošanai». Un līdz ar to iznīcinās savā saturā. Atklātība, kā jau teicu, ir mūsu sirdsapziņas jautājums arī sabiedriski aktīvajā līmenī. Ja es esmu, teiksim, skolotājs, mana atklātība ir gaume, ko es ieaudzinu skolēnos; ne tikai vēsture, kuru es mācu, bet izpratne problēmu līmenī; ja es stāvu rindā, tad stāvu no «pareizā gala». Es daru savu darbu, es mīlu savus bērnus, es uzklausu jūs — tas ir kā savas dvēseles patiesības meklēšana, arī sabiedriskajās norisēs. Man nav jārīkojas kā zilonim trauku veikalā, lai pierādītu savu atklātību.

Taču vidē, kuru es saucu par savu, atklātību uzņem ar vislielāko skepsi. Es pat teikšu — pastāv divdesmitgadīgo klusēšanas sindroms; uzskats, un ļoti grūti apgāžams, ka klusēšana ir mūsu paaudzei asinīs.

Pirmajā tuvinājumā varbūt redzam samērā tipisku izskaidrojumu: mūsu atklātībai nav bijis īsta pieprasījuma. Pēc pirmajiem pusaudža pašizteikšanās rāvieniem tika saņemts noraidījums, pat nosodījums, realitātes auksta duša. Sastopoties ar pieaugušo «nedrīkst», sevis apliecināšana, vairāk vai mazāk tradicionālā pusaudžu maksimālisma stilā, ātri apslāpst. Tad seko pārdomu periods, zināšanu, pieredzes uzkrāšana, kamēr daudzi izdomā līdzi Harijam Halleram, «ka dzīve nav varoņpoēma ar diženām lomām, bet gan mietpilsoniska istaba, kur pilnībā apmierinās ar kafijas dzeršanu un zeķu adīšanu. Pasaule neprasa no tevis nekādus ciešanas un upurus, kurš to nesaprot, ir muļķis vai donkihots».

Skepsei vajadzīga augsne. To palīdzēja sagatavot XX gadsimts ar savu kodolperspektīvu un stresu, to zināmā mērā nodrošināja skola, instrukcijas, standartfrāzes, obligātā brīvprātība utt. Apziņā izveidojās priekšstatu summa, kas šobrīd, runājot par jaunām vēsmām mūsu dzīvē, liek smaidīt — jā, jā, tagad jau tas atklātības pusgads . . .

Es negribu būt starp tiem, kas allaž ir neapmierināti, kas sava inertuma cēloņus meklē visur citur, tikai ne sevī. Vispirms «ir jāuzkāpj sevī».

Esmu pārliecināts, ka Heses «Stepes vilks» pamācīs dzīvot ļoti daudzus «pēdējos ciniķus». Taču V. Visocka «Nervs» ir tikai izredzēto grāmatplauktos. F. Dirrenmatu mēs prak tiski nepazīstam — esmu pārliecināts (atkal), ka viņa lugu iestudējumi liktu pārdomāt vienam otram par savām iespe jām pasaules katastrofas novēršanā.

Manuprāt, klusēšanas sindroms (ceru, ka nevienu neapvaino šī diagnoze) ir nopietna problēma, kas smagi atsauk sies uz mums pašiem.

AIGARS DĀBOLIŅS, 21 g., students

Katru ritu braucu vilcienā uz skolu, un bieži satieku bijušos skolas biedrus — tos, kas mācās tehnikumos, PTV un vidusskolās. Klausos sarunās — kāds atkal pārdzēries, kāds piekauts, kāds sarijies nomierinošus līdzekļus un nostrādājis ko «jautru». Un gandrīz visi ir laimīgi. Nekādu problēmu, ja nu vienīgi kādu draud izmest no skolas. Nav nekādu mērķu — nākotne vispārējos vilcienos skaidra: kaut kā pabeigt skolu, pēc tam kaut kā strādāt. Var skaitīties par sētnieku, par naktssargu.

Vislielāko neizpratni manī rada tas, ka viņu lielum lielajam vairumam nav savas nostājas. Pietiek, ja zina, kā jāģērbjas un kāda mūzika jāklausās. Vērtēšanas līmenis viņiem neaizsniedzams. Kas radījis šo laimīgo pūli? Kāds tas būs pēc desmit gadiem? Vai viņu sašutumu un neizpratni joprojām radīs kāds, kas demonstratīvi nepieņems šī pūļa noteiktās normas?

VALDIS PINNIS,

17  g., vidusskolnieks

Mūsu skepse un vienaldzība pret visu ir neskaitāmas reizes lietāka, nekā prāts spēj aptvert. Starp maniem draugiem nav neviena nihilista un īgņas, kā varētu likties no augšminētā. Viņi ir neuzbāzīgi asprāši un šarmanti džeki, kuros laiku pa laikam ieķeras kāda meitene. It kā nekādas vainas, bet no visiem plūst spēcīgs rezignācijas starojums — padošanās nenovēršamajam vai tam, kas liekas nenovēršams, ticības zaudēšana, atteikšanās no mērķa.

Tomēr visi dzīvojam it aktīvu un bagātīgu dzīvi. Kad esam skolā, griežam visādas jēltbas, trulības un asumus. Te gudri, te dumji spriežam par roku, vēsturi, seksu, šodienu. Bet, kad runājam divatā, atklājas tāds dzīves perspektīvu trūkums, ka gribas kaukt. Vaina jau nav ne vecākajās paaudzēs, ne atsevišķos skolotājos. Kā teica altajietis Brontojs Bedirovs: «Mums ir vienas bēdas un vienas ciešanas.» Tiek jau šodien pieļauts arī individuālais viedoklis.

JĀNIS ELSBERGS,

18  g., vidusskolnieks

Vai tevi interesē, ko stāsta rīta ziņās pa radio, es jautāju savam vienaudzim …

Ari viņam ir mazliet pāri divdesmit. Mēs sēžam, dzeram kafiju. Te ir vēl daži, kam kopīgs dzimšanas gads. Būtu lieliski, ja nebūtu jāsēž šajā kafejnīcā — sabiedriskās ēdināšanas un padzirdināšanas iestādē. «Zīmēties» citur dotajā momentā nav iespējams un tāpat nav, ko darīt. Mūsu sabiedrība, atšķirībā no lauciniekiem, vairāk apgrozās pie kafijas tases, visbiežāk «Ausī», «Kārlī» vai kur citur. Lai apsvērtu, tai spriestu, lai tupētu. Lai viens otram teiktu arī ko svarīgu.

Taču tā skaļāk un īpašāk nevienam nekas nav sakāms. Apprasījos, jo domāju, ka tā tikai man. Visiem ir labi tāpat, klusējot, malkojot kafiju un rāmo dzīves taciņu minot.

Lūk, — ja rastos iespēja izteikties lielākas auditorijas priekšā — vai būtu, ko teikt?

Daži vispār nesaprata jautājumu, bet vairumam atkal nebija nekas sakāms. Nekas. Nevienam. Vai tas nozīmē, ka nav savu domu vai arī nav vēlēšanās tās izteikt?

Dzīves līmenis cēlies, citas (nevis eksistences) problēmas dienas kārtībā. Taču radītājpaaudze māca mūs dzīvot pēc skarbiem pēckara gadu uzskatiem, kurus viņi nevēlas redzēt sagrautus.

Kas gūts no skolas? Tikai sava vecuma sabiedrība, kuru pazaudēju tūlīt pēc izlaiduma, jo neturpināju mācīties.

Dienesta gadi — tas nenozīmē, ka nav bijis nekādu interešu un vēlmju. Man ir laimējies, esmu dzīvs un vesels.

Nu pārņēmis kūtrums — aizbāzis muti. Vai kafija apslāpējusi to, kas bija iekšā? Patiesībā visi runā. Tik daudz laika izniekots, spriežot par materiālajām vērtībām. Tik daudz enerģijas patērēts sava ego izkopšanai un rūpēm par dvēseles stāvokļa normalizēšanu. Vai tā nav sevis bremzēšana? Garīga nevarība, vājums? Ir zudusi vēlēšanās ar kaut ko atšķirties no citiem. Tā arī mēs parakstāmies zem lielās pelēko un vienveidīgo masas. Progresē neuzņēmība un neticība. Cīņas spara vietā — patoloģisks slinkums.

Man nav veselīga mērķa, par kuru cīnīties. Nav vispār nekādu mērķu. Darbs esot pērtiķi pārvērtis par cilvēku. Esot vienkārši jāstrādā. Dažreiz darbs cilvēku padarījis par ēzeli. Un kurš gan grib būt ēzelis?

Ir gana labi arī tupēt tāpat vien. Radio manī nekādus iespaidus nerada, TV «lukturi» tikpat kā neskatos, un presei iznāk pieskarties tikai garāmejot.

Bet nihilisms, ikdienā slēpts, nenovēršami dzīvo daudzos. Rodas sajūta, ka nevienam neko vairs nevajadzēs, ka viss ir veltīgi, jo mēs esam nolemti — jā, bet kam gan . . .

DAINIS KĻAVA " 20 g., strādā

HARALDA ELCERA FOTO NO TOPOŠAS AMATIERFILMAS

REPUBLIKAS JAUNATNES DZĪVES VADĪTĀJU SARUNA

LĻKJS CK PIRMAIS SEKRETĀRS IVARS PRIEDTTIS

LAURA FILICA foto

LĻKJS RĪGAS PILSĒTAS KOMITEJAS PIRMAIS SEKRETĀRS ANDRIS

PĒTERSONS

I. P. Var jau būt, ka pierasts mūs redzēt tikai televizorā vai atklājam sapulces, tālab nav šo dzīvo kontaktu ar jaunatni.

A. P. Vasarā mēs ar Ivaru, piemēram, gājām uz Mežaparka diskotēkām. Deju paviljonā prasījām jauniešiem — kāpēc viņi uz šejieni nāk, kā, pēc viņu domām, te trūkst.

I. P. Mūs nepazina, priekšā jau nestādījāmies. Tad nebūtu kontakta.

A. P. Nūja, jaunietis, izrādās, grib ne tikai dancot, bet iegūt arī kādu informāciju. Ar mūsu gādību tai pašā Mežaparkā vadība veidoja stendus par proforientāciju, iegādājās sporta spēles — tenisu, novusu.

i. P. Diskotēka — tā ir vieta, kur mēs ar viņiem varam parunāt, uzklausīt viņu domas.

A. P. Man patīk šīs personīgās sarunas, es viņiem izstāstu — varbūt no manis ir atkarīgs, kas un kā būs. Savācu viedokļus. Sīs sarunas ir vienīgās, kurās var izzināt jaunatnes vēlmes. Šoruden biju 50. vsk. 9. klasē, mani uzaicināja parunāties. Bez skolotājiem. Es negaidīju, ka šajā vecumā cilvēki var būt tik gudri, ka viņi tā uztver dzīvi, ka viņiem ir sava pozīcija. Lieli cilvēki. Protams, šādās tikšanās reizēs mēs nevaram izrādīt, ka esam daudz pieredzējušāki, daudz zinošāki. Tad nekāda kontakta nebūs.

I. P. Jaunatne jau ir ļoti dažāda. Pavilkt apakšā tādu svītru — neiespējami.

A. P. Nu būs kā no pensionāru mutes, bet es tiešām domāju — mums ir sakarīga jaunatne, tikai, manā uztverē, tāda īpatnēja. Pilsētu jaunatne krietni atšķiras no lauku jaunatnes. Pēdējā man šķiet tīrāka un dabiskāka. Varbūt tāpēc, ka pats esmu no laukiem.

I. P. Parunāsim par jaunatnes centriem. Domāju, ka vajadzīgi arī tādi jaunatnes centri, kur var vienkārši atnākt, apskatīties, izvēlēties, ko grib. Jaunatnei jau reāli šeit, Rīgā, nav nekas uzcelts.

A. P. Tas bija tas laiks, kad arī komjaunatnes CK neuzskatīja, ka būtu vajadzīga jaunatnes bāze. Tūrismam — jā, lūdzu.

I. P. Grūti strādāt, skaitoties kādā kultūras namā vai uzņēmuma klubā. Tiklīdz saimniekiem kas nepatiks, viņi var tos jauniešus izdzīt ārā. Un starp jauniešiem vienmēr atradīsies kāds, kas kaut ko sacūkos. Tūkstotis būs labiņi, bet viens . . . Jebkuru organizāciju var aizliegt, arī ministriju var likvidēt.

A. P. Ir tāda iecere — izmantojot komjauniešu un jauniešu kafejnīcu «Allegro», kinoteātra «Komjaunietis», «Baltijas modes» un tuvumā esošās kluba telpas, izveidot jaunatnes centru. Taču jāpierāda, kāpēc šīs telpas ir vajadzīgas, ko tur darīs. Jau tagad jaunieši strādā pie iespējamās programmas. Visaktīvākie ir krievu jaunieši, latviešu radošā jaunatne čubinās visur citur, viņi it kā negribot. Bet kādam ir jādara! Pašlaik mēs neesam bagāti ar priekšlikumiem. Manuprāt, tur vajadzētu darboties 16—17 tematiskiem klubiem, kas būtu spējīgi kaut ko radīt. Rīgas kinostudijas jaunieši labprāt ko darītu, arī jaunatnes mūzikas klubu, kas pašlaik mitinās Dzelzceļnieku kultūras nama paspārnē, es bīdu uz šo centru. Man vajadzīgi konkrēti cilvēki — kas darbosies, kas vadīs.

I. P. Rudenī Liepājā atklāja klubu. Pirms tam organizētāji lidoja uz citām Savienības pilsētām skatīties analogus klubus. Tur ir balles dejas, tur ir disko, tur modelē

un šuj, tur ir skrituļdēļi utt. Redzēs, kas no tā iznāks. Liepājas pieredze jāņem vērā, jo pagaidām trūkst informācijas, kā tādas lietas darāmas.

A. P. Pagājis labs laiciņš, kopš interešu klubiem atļauta finansiālā darbība. Bet ko esam izdarījuši? Gandrīz neko. Pašlaik pētām jaunatnes pieprasījumu.

I. P. Lai pasaka priekšā, ko grib. Un, kad ir pateikuši, lai turpina darīt, jo es jau viņu vietā neko neizdarīšu. Neviens viņu vietā nedarīs.

A. P. Bet tas nebūs tā, ka uz paplātes viss jau priekšā. Mēs neesam divi dievi, kas sēž un gaida, kad kāds atnāks, un tad mēs uz viņa vēlēšanos nospiedīsim podziņu.

I. P. Ar priekšlikumiem var griezties rajona komitejā. Ja neizdodas, var iet uz pilsētas komiteju, var nākt pie mums.

A. P. Mēs varēsim ieteikt, kurā vietā «sist cauri», pieslēgsimies, palīdzēsim.

I. P. Ilgu laiku uzdevām vēlamo par esošo. Atskaites punkts bija nogājis šķērsām. Nezinu, man nešķiet, ka komjaunatne būtu nepopulāra. Tiesa, mums var pārmest, ka esam par maz skaidrojuši, stāstījuši, ka nav bijis tas konkrētais mērķis priekš katra komjaunieša individuāli.

A. P. Ko mēs runājam sapulcēs? Par to, cik ļoti mums vajadzīgs miers, par to, cik atbildīgā laikā mēs dzīvojam, par mūsu valsti kopumā. Mazāk par to rūpnīcu, par to skolu, kurā es strādāju vai mācos.

I. P. Cilvēki nesaprot, kāda ir komjaunatnes loma. Tā, vispār, it kā zina.

A. P. Zina, ka tas ir kaut kas liels un netverams. Bet neiedomājas, ka var veikt ko mazu un tveramu. Brīvais laiks — tas ir mūsu jājamzirdziņš. Par brīvo laiku runājam mēs un par to ļoti labprāt runā liela jaunatnes daļa. Taču mēs neaprobežosimies tikai ar brīvo laiku.

I. P. Jāsaprot viens, bez komjaunatnes diezin vai būs kāds cits, kas risinās šos jautājumus. Jaunatne netic, ka mēs varētu daudz ko izdarīt. Ir finanses, ir visas iespējas. Nav, kas dara. Ja mēs nevaram savākties tajā organizācijā, kas mums jau ir . . .

A. P. Mums vajadzētu rast labāku kontaktu ar presi, radio, TV, kur informāciju iespējams nodot plašākai apspriešanai. Nav jaunatnes ziņu aģentūras.

I.  p. draudziņ, mēs paši varam rakstīt, vienkārši neesam to izdarījuši.

A. P. Nepieciešami arī labi korespondenti, žurnālisti radio un TV, presē, kas zinātu jaunatni, kas strādātu tā, ka jaunatne tvertu ikvienu viņu rakstu, raidījumu.

EGILS LlVINŠ «INTELIĢENTI ATVADOTIES AR PIPARIEM UZ MĒLES…»

(NO «JUMPRAVAS» REPERTUĀRA)

Tolaik mūsu ieliņas galā vēl nebija uzcelts benzīntanks. Namu kārbas slējās tikai Imantā un Purvciemā. No lielās Vienības gatves stingri paralēlās rindās kārtojās ieliņas ar divdesmit, trīsdesmit un četrdesmit savrupmājām. Viens uzcēlis namu, cits nameli, bet gandrīz visi sabūvēti 50. gadu beigās un 60. gadu sākumā ar pietāti pret standartu, toreizejo arhitektonisko domu un kārtību. Savrupmāju būves laikā |audis iztikuši bez zagšanas un bezstrādes ienākumiem. Krājuši, kamēr sakrājuši pašu nama celtniecībai nepieciešamo naudas zutni. Tad ķērušies pie būvdarbiem, neizmantojot algotu darbaspēku, iztikuši, cik katram dukas iekšā. Tādas nu mājas iznākušas — vispirms apdzīvošanai domātās. Šolaiku villas, īpaši liedagmalā esošie popreģioni, šķiet, vairāk izrādīšanai celtas. Tiesa, kam nav svabadas tikšanas pie būvmateriāliem, grūti kā vakar, tā šodien.

Tagad mūsu ieliņā neviens vairs nebuvejas. Bet tolaik, kad pļaviņās šepat vēl govis ganījās un reizēm kāds večuks, ratos kūņodamies, lepni nolaida pa mūsielu, dzīvu zirgu kučierēdams, autors, uz skolu iedams, dungoja stipri vien populārā Ojāra Grīnberga dziedātās dziesmiņas, visa ieklausījās un visu vērīgi appētīja.

Pieminot Ojāru Grīnbergu, nāk prāta, ka vēl šobaltdien jaunieši interesējas par mūziku, tālab informācijas pec der atzīmēt, ka 1978. gadā vecaistēvs uzdāvināja autoram magnetofonu. Autors, melodiju meklējumos, atklāja, ka jauna skaņuplate, protams, ne ar «Melodijas» mārku, maksa 40—50 rub|u. Bet lietota — 30. Ierakstu cenas, savukārt, svārstījās no diviem līdz pieciem rub|iem. Vēl ik skolā bija populārā gumijas zelēšana. Tāfelīti varēja nopirkt no skolasbiedra par piecdesmit kapeikām.

Tagad nešaubos — esmu bijis liecinieks «centristu» uzplaukuma ievadam, jo tie, kas skolā manīgi šiverēja ar tāfelītēm, vēlāk pārgāja uz skaņuplatēm. Bet pēcāk tirgoja dažādas preces, kuras nevareja iegādāties musu pašu galantērijas un gatavo apģērbu veikalos.

Ek, ko nu te stāstu! Jāsāk rakstīt Aldim Ermanbrikam uz televīziju: «Kāpēc jūs iztopat jauniešu glupajai gaumei» utt., jāpāršķir mati celiņā, jāieziež ar breolīnu, jānopērk raga brilles un jādomā, kāds būšu vecumdienās.

Viens gan skaidrs — centīšos nepalikt stereotipisks, jo tagad jau zinu — kad būšu aizsēdējies trolejbusā, nepamanot večiņu ar milzumlielām paunām, apkārtējais (aužu kvorums runās sekojošus monologus, kas vērtīsies kopējā kakofonijā:

—   Nekad tie jaunieši nepratīsies padot vietu vecākajiem!

Vai arī:

—   Lai jau izsēžas. (Tagad tā saka — pasēdi vien, kamēr jauns, gan vecumdienās izstāvēsies.)

Kā arī citus izteicienus, ko protu no galvas un, kad komentētājam nojūk doma, varu pateikt priekšā. Jo man ir divdesmit divi gadi un es zinu, kas, kā un kad ir jārunā. Uzskatīsim, ka inteliģentā atvadīšanās notikusi. Parunāsim ar pipariem uz meles. Kā noprotat, par pašiem «jaunākajiem» jauniešiem, ņemot vērā, ka amplitūdas robeža jēdzienam «jauns» var svārstīties pat līdz trīsdesmit piecu gadu vecumam, piemēram, māksliniekiem. Ir dažas populāras tēmas, par kurām var spriest katrs un visur. Klusāk par politiku, skaļāk par sadzīves pakalpojumu kultūru, pretalkohola propagandu, sportu, un īpaši ska|i — par jaunatni. Galu galā — visi reiz bijuši jauni, un par jaunajiem allaž ir pamatota interese. Esmu ievērojis, ka trīsdesmitgadnieces, kas sirgst ar Pītera Pena sindromu, savu interesi pauž ārīgi, pārņemot frizūras un drēbes. Lielāko sabiedrības daļu, protams, interesē jaunatne kā turpinājums. Ta kā šī ģenerācija diendienā blakus vien ir, tepat klaiņo vai, sadevušies rociņās, iet uz skolu, tad pret padsmitgadīgo paaudzi rodas ATTIEKSME, ko nolēmu ne pārāk strikti sagrupēt:

—   Narcisa attieksme. Tā piedien cienījama stāža pensionāriem, kas ar tagadējo jauno paaudzi tiekas lielākoties televizoru ekrānos vai preses slejās;

—   noliedzošā attieksme, kuras principus izteicis superintendants Samsons: — Tie ir vella kalpi! Ieslodzīt viņus Peitavas tornī! Raksturīga 50—65 gadus veciem ļaudīm, kam gribas apzināties savu svarīgumu uz zemes. Slikti, ja ar šādu, pārlieku koordinējošu attieksmi apveltīti abi vecāki;

—   elitārā attieksme sakņojas atziņā — jāsviež cūkām apelsīni. Pieder 35—50-gadīgajiem, kas sasnieguši sabiedrisku stāvokli, ietikuši «krēslā» un prāto par nākamo, šad tad «onkuliski» atceroties citus;

—   censonīgā attieksme, kad jauniete, tuvu trešā gadu desmita sasniegšanai, pūlas aptvert, kas padsmitniekiem aiz ādas, bažīgi domājot par dienu, kad viņas atvasei, kā dziesmā — sweet sixteen —, paliks saldie sešpadsmit;

—   saprotošā attieksme — lai cik dīvaini nebūtu, raksturīga visu gadagājumu cilvēkiem. Diemžēl viņu ir pārāk maz.

To, kuriem jauna cilvēka parādīšanās, viņa mūzika, viņa apģērbs izsauc asociāciju ar skunksu, kurš pārsteidzis pūdeļus, ir vairāk. Turpinot zooloģiski, vainojams ne jau pats skunkss (te autoram varētu pārmest orientāciju uz Rietumiem, jo viņš līdzībā nemin tautisko sesku, bet gan aizjūras zvēru), bet viņa smaka. Tālāk reti kurš ies pētīt, jo visur turamies cepuru atpazīšanas līmenī. Spriest par jaunatni, audzināt, dot padomus gatavi visi. Tāpat izdarīt lāča pakalpojumus. Neviens pat nemēģina slēpt, ka nesaprot mūsdienu jaunatni. Kas zināms par tā sauktajiem tīnīšiem? Tīnīši iet skolā, izkrāso vai sabužina matus, pulcējas baros kā gājputni rudenī un ciena grupu «Jumprava». Indivīds ar krietni augstāku informācijas potenciālu jau zinās pateikt, ka tie īstenībā ir panki. Starp citu, mani satrauc iekšlietu darbinieku attieksme pret 14—19-gadīgajiem, kas, nemaz nešķirojot, met panku maisā visus, kuri nav skolēnu formas tērpos.

Par jaunatnes audzinātājiem — ne par vecākiem un garāmgājējiem. Par pirmajiem iznāks pārākā diferencēšana, par otrajiem — vienkāršošana. Parunāsim par skolu. Piedodiet, mīļie skolotāji, kas savā laikā bijuši mums visiem! Atzīmēšu tikai greizāko. Lasu presi un brīnos: apspriežot Skolu reformu, visi saka — skolā slikti. No skolas iznāk infantilie un kādi tur vēl. Bet kāpēc slikti? Par to visai miglaini vai nemaz. Tagad, strādājot avīzē un mācoties augstskolā, domāju, ka, no vienas puses, skolotājam vienmēr jāskraida pie šefiem, uz TIN un visur citur, izkaulējot kādu lērumu dukātu skolas vajadzībām. No otras — viņš stāv uz ļodzīgā postamenta «skolotājs».

Labi, ka Latvijas laukos vienam otram priekšsēdētājam rodas apjausma, kas par vērienīgu iestādi ir skola un cik cienījams cilvēks ir skolotājs. Slikti, ka skolotāji paliek par formālistiem tiešajā darbā un audzināšanā. Skolotāji ir gudri cilvēki, ātri vien pierod, ka jārunā tā, jāaudzina šitā un ne citādi. Klāt vēl bailes no TIN un citām augstākstāvošām instancēm. Tādas atzīšanās lasot, rodas iespaids, ka Izglītības ministrijā par ierēdņiem strādā Belcebuli, Luciferi un citi jodi.

Skolu reformas apspriešana skolotāju rakstos vispār šķiet ačgārna. Literāti, žurnālisti un strādnieki to apsprieda pirmie. Raisījās viedoklis — jauniešiem vajag darbu. Pēc tam — vairāk valodas un literatūras stundu, pa vidam vēl sportu un ESM. Noteiktā etapā visi stihiski (?) uzsvēra vienu lietu. Skolotāji savas kārtis atklāja pēc tam, kad visgudri paklausījās, ko runā citi. Tad dieba līdzi. Uzskatu, ka skola no sabiedrības turas pieklājīgā attālumā, ko pati izvēlējusies. Ne tik tuvu, lai dubļi trāpītu lielajos un gaišajos logos, ne tik tālu, lai sabiedrība nevarētu ieraudzīt.

Izņemot vienu otru vecāku, jauniešiem gandrīz nemāca labu gaumi, uzvedības kultūru, ietilpīgas zināšanas kultūrvēsturē. Nevienu neizbrīna, ka astoņpadsmitgadīga jumprava ģeogrāfiskajā kartē Indiju meklē Dienvidamerikā, un, kā atzīme Andrejs Dripe, padomju tūristu grupa ārvalstīs uz gida piedāvāto valodu klāstu, kādā sniegt paskaidrojumus par skaisto Berlīni, Parīzi vai Londonu, atbild vienbalsīgi! Vidusskolas absolventam vismaz vēl vienā valodā vajadzētu justies ja ne kā zivij ūdenī, tad kā peldētājam gan. Lielum lielā vairumā gadījumu viņš jūtas kā zivs uz sauszemes.

Ja tevi par varītēm stumj uz lielceļa, tad, gribot negribot, rodas vēlēšanās sprukt sānceļā. Kā pieredze rāda — tur vairāk brikšņu. No jaunā cilvēka paša atkarīgs, vai viņš neielēks kā circenis karstos pelnos, jo pārlieku informēts tikai par balto un melno. Par niansēm ne. Kur atrisinājums? Vulgarizēsim — no rītdienas visiem jauniešiem atļauts darīt, ko un kā grib. Pienāk rītdiena. Viens dara labo (tas mums patiktu), cits — šausmu lietas (tas mums nepatiktu), bet 90 procenti, esmu pārliecināts, nedara neko, turpina ierasto dzīvīti (ar ko esam apmierināti). Marina Kosteņecka korektā polemikā ar Rudīti Kalpiņu brīdina, ka jaunieši, atstāti savā vaļā Vecrīgas pagrabos un bēniņos, palielinās jau tā lielo sociālo nelaimju procentu. Pieņemsim, bet varbūt rīt vajag atļaut darīt visu, lai parīt mums būtu laba darītāji? Jaunais cilvēks grib Mājas. Ja viņš tās neatrod mājās, skolā, tad meklē citur — uz ielas, svešos dzīvokļos, no vienas ballītes līdz citai, barā, vārtu rūmē. Ja neatlicinām rubļus Jaunatnes atpūtas centra uzcelšanai, varbūt mērķtiecīgi atdot saprātīgam līderim un viņa grupai pagrabus un bēniņus?

Protams, ikviens darījums iepriekš jāsagatavo. Vajadzīgi materiālie līdzekļi un pašuzupurēšanās, lai kaut ko paveiktu. Runas par mūsu spējām, īstenojot individuālās intereses, arī ir modē. Atliksim šoreiz malā mantu kultu un vasarnīcu celšanu.

Viendien, pie Planetārija sēžot, iepazinos ar Broņu. Broņa ir vīrs nenosakāmi vidējos gados, kurš dirn parkos un savdabīgi diedelē naudu odekoloniem, stāstot interesantus notikumus.

Broņam reiz gribējies iedzert kā vēl nekad (kā jau paģirās), bet ne kapeikas ķešā. Operas apstādījumos viņš pamanījis jaunu ļaužu pulciņu sūcam aliņu. Noprasījis: vai atdosiet tukšās pudeles? Jaunekļi atteikuši — atdošot gan, lai tik pagaidot. Pieaicinājuši Broņu, sak, dabūsi visas pudeles un vēl trīnīti piedevām, ja izzvejosi, rau, tur to gulbi no kanāla. Atnesīsi, šiten noliksi, trīnīts kā likts. Broņa ar mieru. Noģērbis virsdrēbes, peldējis gulbim pakaļ. Gulbis bijis diezgan nadzīgs, Broņa sākumā neticis šim ne tuvu, tādējādi piesaistīdams vairāku simtu ļaužu uzmanību. Galu galā, kā pasakā, viss beidzies laimīgi — Broņa gulbi noķēris, iznesis krastā, dabūjis trīnīti un savu karaļmeitu (tukšo pudeļu tarbu).

Broņa ir deģenerējies, viņam ir savi ideāli. Mēs evolucionējam — mums savi. Bet upurjēram asinis visbiežāk nolaiž uz personiskā altāra. Paskatieties apkārt! Sūrojamies, ka jaunie ar alkoholu ir uz «tu». Ka jaunie negrib strādāt. Ka jaunie grib tikai ņemt. Ka neprot atpūsties — bet paši neesam parādījuši, kā. Vienubrīd gandrīz neviens vairs to neprata. Ja kultūras un atpūtas organizētāji RPI Studentu klubā savu vakaru apmeklētājus baro ar «lācīšiem», tad tīnītim jākrimst monpansjē kādā kultūrbodītē, kur tikpat gudrs tūtiņdreijers uz skatuves pēc sava prāta citiem bojā gaumi. Nav jauniešu iniciatīvas? Kā tai raisīties, ja radošo garu visbiežāk uzskata par izlekšanu? Man šķiet, ka degsmes uguntiņa lielā jauniešu daļā nupat rij pēdējās skābekļa paliekas pēc regulāras krānu piegriešanas. Varbūt jauniešu rosmei plaukt komjaunatnes darbā? Diemžēl sekretārs uzvalkā rilnā par māti, bet ierindas loceklis domā par meitām.

Savas pārdomas es varētu beigt, analogi vienam romietim: starp citu, domāju, ka ierastība un šablons ir jāsagrauj! Spurainie gaida jaunu frizūru fasonus parādāmies videoekrānos, bet nevienam neienāk prātā (viņš nav mācīts) izdomāt fasonu pašam.

Mēs esam par slinku saprast, pretimdomāt. Septiņpadsmitgadīgo viegli izvest no viņam apnikušās stereotipijas zedeņsētas uz cita ceļa. Pārāk maz pasniegtu roku. Autoritāte spēj pierādīt savu taisnību. Bet, lai cik patiesīgs saturs, 60. gadu līmenī palikusī pasniegšanas forma no jauna radīs neticību. J. Groduma un Igo dziesmas taču ir stipri atšķirīgas no P. Sakša dziesmām. Kam to grūti saprast, labāk nejaukties jaunatnes audzināšanā. .

STARP PELĒKO UZVALKU UN… UN KO TAD?

Viņam patīk slēpot kalnos. Tajos, kuru virsotnēs nekad nenokūst sniegs. Virsotnēs, kurās uzrāpies reibsti no bezgalīgā plašuma, kas paveras tavā priekšā.

Tagad viņš atkal atrodas virsotnē. Tikai tā nav klints radze, kur piesēst, bet mīksts krēsls, un skatiens nemaldās tālēs, bet atduras diplomiem, vimpeļiem un aktu vākiem aizkrautā skapī. Kas palicis? Reibinošā visa varēšanas sajūta? Diezin vai. Drīzāk gan pārsteiguma pilna fakta konstatācija — paskat, kur esmu nokļuvis! Augstu gan. Brr!

Viņš — Zigurds Vaivods, Fizikas un matemātikas fakultātes Lietišķās matemātikas specialitātes 1986. gada absolvents, tagad ir Latvijas Valsts universitātes komjaunatnes komitejas sekretārs.

—  Kad uzzināju, ka mana kandidatūra tiek izraudzīta, priecīgs gan nejutos. Centos tikt vaļā.

Bija jau, par ko baidīties. Kā komjaunatnes komitejas loceklis viņš šajās telpās ieiet tikai tagad, un cauri lielajai priekštelpai, kur skapji ar uzskaites kartītēm un plakāti, troksnis uflī telefona zvani, — sekretāra kabinetā iekšā! Gluži kā ar liftu uzbraukts, ņemot vērā, ka Zigurda «karjeras kāpnēs» iepriekšējais pakāpiens — trīs gadi fakultātes sekretāra vietniekos, atbildot par kultūras dzīvi.

Tagad viņš, nedaudz apmulsis un diezgan optimistiski, pielāgojas jaunajam iejūgam.

—  Patlaban es tikai mācos — eju uz marksisma-ļeņinisma universitāti, skatos, klausos savos vietniekos, parakstu kādu papīru. Novadīju pirmo komitejas sēdi, teicu savu «troņa runu»; vērtēja mani bezmaz vai kā aktieri, kas skaita «To be or not to be» — sak, no sākuma, Krabi, tu drusciņ putrojies, bet uz beigām aizgāja ļoti labi.

Krabis. Tā nav iesauka, bet cieņas pilns tituls. Zigurdā jo stipri ieēdies, kā tetovējums uz veca jūrasvilka vēdera. Dažs, viņu par Krabi vien godājot, droši vien jau vairs neatceras fakultātē un visā universitātē populārās personas pases vārdu.

Kāpēc Krabis? No kurienes popularitāte?

Visam sākums — Rīgas 36. vidusskola, labi skolotāji, zinības, domas par studijām. Krājās starta lādiņš. Gan ne komjaunatnes darbā, bet draugu bariņā, kur varēja gan pablēņoties, gan iztaisīt ko fundamentālu, arī sirdi izkratīt. Seit viņu sauca tā: «Vecs, bet ne pārlieku, pieredzes bagāts (samērā) krabis Sišels, smieklīgais Gišels, sevišķi profilā.» Uz Fizikas un matemātikas fakultāti no sava bara Zigurds neatnāca viens, un saīsinātais variants ievazājās ari Alma mater sienās.

«Fizmati». Tā viņi sevi dēvē, izceldamies uz vispārējā fona ar drudžainu studentiskā gara akumulēšanu, kas izpaužas visdažādākajās darīšanās,'stportošanā un priekos. Turklāt sekmīgi izvairās no universitāti mokošās dzimumu disproporcijas.

—   Esam vienoti zem «fizmatu» zvaigznes, — tā Krabis. — Varbūt smagās mācības mūs padarījušas tik aktīvus darbos un izpriecās. Varbūt arī ne — mediķiem iet grūtāk, bet sabiedrisko viņiem nejūt. Varbūt specialitāšu akadēmiskums, tradīcijas, kas šajās sienās. Vai, gluži vienkārši, kauns nogremdēt to, ko citi pacēluši — svētkus, talkas, sportu, tie, kas jau izgājuši tautā, un tie, kas vēl iet.

Fakultāte atraisīja daudzos Zigurda dotumus. Protams, ne vienā rāvienā. Kartupe|talkā, pirmā kursa sākumā, bijis «kultūras ministrs». Pēc mācībām, vasarā — darbs SCV «Astra». Citugad viņš jau bija tās komisārs, vienības diskotēkas «Diskopifs» vaditājs un populāra figūra festivālos. Vienība viņu iebīdīja fakultātes kultūras darba līdera krēslā. Trešajā kursā Krabis komentē «Fizmatu» dienas, ceturtajā un piektajā ir šo Dienu Tēvs. Pats dibina fakultātes Studentu klubu un ir tā priekšnieks. Celtnieku gaitas beidz Prāgā kā izbraukumvienības «Rīga-86» komandieris. Visaugstākais viņa popularitātes apliecinājums — uzvara pirmajij universitātes rīkotajā konkursā «Visstudentisķākais students-85» un balva — klātbūtnes iespēja Vispasaules studentu un jaunatnes festivālā Maskavā.

T№^Jo šī titula man grūti atteikties arī tagad, kad ir jau «visstudentiskākais-86» un būs «visstudentiskākais-87». Pats joprojām jūtos kā students, ne kā pasniedzējs, kuram jau ir astoņas nodarbības nedēļā. Esmu līderis, manā rīcībā ir 6000 biedru liela organizācija, taču savās attiecībās ar viņiem es gribu palikt — Krabis.

Tā nu viņš ir atnācis uz šo kabinetu — no ballēm un basketbola mačiem, diskotēkām, karnevāliem un celtnieku vienības. Atnācis par mūsu vadoni. Strādāt.

Abi sēdējām studentu ēdnīcā, apkārt murdoņa, vēlēšanas vēl priekšā, un Zigurds klāstīja man savu «idejisko platformu».

—  Visas studentu būšanas balstās uz trim vaļiem — mācībām, sabiedrisko darbību un sadzīvi. Sabiedriskā dzīve mums ir ļoti normālā līmenī, tikai viena nelaime — viss tiek darīts uz

mācību rēķina. Savas aizraušanās studenti uzskata par svarīgākām nekā studijas. Protams, pasniedzēji ar to nav mierā — cieš topošo speciālistu erudīcija, un, būdami sabiedriskajā darbā tikai vērotāji (vēl viena problēma), viņi dilemmu atrisinātu, samazinot sabiedrisko dzīvi līdz minimumam, cerot, ka tādējādi šajos svaros mācību kauss būs tas smagākais. Es uzskatu, ka iespējams arī stāvoklis, kad smagums uz leju velk abus kausus. Tikai nevajag mētāties galējībās: «Jūs nācāt kļūt par speciālistiem, nevis par sabiedriskajiem darboņiem, dziedātājiem un dancotājiem.» Jāiemāca students gribēt padarīt visu, turklāt mācībām jābūt pirmajā vietā! Citādi zūd cieņa pasniedzēju acīs, tu bremzē savu izaugsmi, galu galā — apkrāp pats sevi. Ja mēs varam iedegties azartā, rīkojot laivu braucienus, varam arī aizrautīgi kārtot sesiju vai kontroldarbu.

Kā to panākt? Ar mūžveco «rīkstes un plāceņa» principu. Rīkstes — briest augstskolu reforma. Mans uzdevums — izcept pīrāgu. Studentam pašam jāliek organizēt studijas, lai sevis izglītošanā realizē savas idejas. Ja viņam pieleks, ka pats kaut ko veido, tad darbosies kopā ar pasniedzēju, nevis aizšmauks uz diseni. Sen zināmas patiesības, vai ne? Tā pati studentu pašpārvalde — ko līdz paplašināt tās pilnvaras, ja studenti neprot izmantot pat to, kas jau ir! Studentu pārstāvis — komjaunatnes sekretārs — ir fakultātes padomes loceklis, ir studentu arodbiedrība, iespēja variēt piecpadsmit procentus no nodarbību apjoma — izmantojiet esošo, tad varēsiet prasīt jaunas tiesības!

Tiem, kas nāk studēt tagad, būs plašākas perspektīvas nekā mums. Taču viņi no vidusskolām nāk kā sasaistīti. Vai nu tādi ari paliek, vai noraujas no saites un aiziet galējībās. Vidusskolas nesagatavo studijām, lai gan par savējo esmu augstās domās. Trūkst personību. Tās var dot tikai skolotājs — personība, atbilstoša atmosfēra skolā, klasē. Katram, ne tikai līderiem un studentiem, ir vajadzīga attīstīta pienākuma apziņa. Daudz ko mēs darām piespiedus, tādēļ, ka liek cits; vai arī aizsprieduma pēc — tā pieņemts, tas jādara. Bet aizspriedums nav pienākums. Par to varēs runāt tikai tad, kad zināsi savu mērķi un gribēsi to sasniegt.

Jaunie nāk pie visa gatava, viņiem vairāk iespēju kaut kur iet. Katru vakaru trīs diskotēkas plus videoklubs vai koncerts. Varbūt tāpēc viņi labprātāk iet baudīt. Bet ne no kā nekas taču nerodas. Tiem, kam tas pieleks un kas pratīs izmantot savas iespējas, ceļi būs vaļā. Arī es vēl nesen pat iedomāties nevarēju, ka reiz varētu būt komjaunatnes līderis universitātē.

Vēlēšanas garām, Krabis ir sekretārs, apslimis gu] gultā (jā, ar gripu nav joki), bet mūsu saruna turpinās.

—    Slikti, ka students nedrīkst būt materiāli atbildīgais, viņš nevar iekārtot ne klubu, ne darbnīcu, kamēr neatradīsies kāds biedrs Kalniņš vai Bērziņš, ar kura atļauju tad varēs nākt un iet. Jeb kāpēc universitātes komjaunatnes organizācijai nav savas naudas? Bez līdzekļiem grūti. Vispār žēl, ka nemaksājam par idejām. Man ideju pilna galva, citiem arī. Pats labprāt saņemtu un citiem maksātu. Bez vērtīgām domām nekas uz priekšu nav kustējies.

Zigurdu iedvesmojis avīzē lasītais likums par individuālo darbu: komjaunatnes komiteja kā individuāls darbonis varētu, piemēram, apmācīt rīkoties ar skaitļotājiem un spēlēt dažādas videospēles. Domas pārsviežas uz videoterminālu un skaitļotāju izmantošanu komjaunatnes uzskaitē un birokrātijas likvidēšanā.

—    Birokrātiju vēl neesmu sastapis. Iespējams, ka kaut kur paslēpusies un gaida izdevīgu brīdi, lai mestos kājās. Tādēļ ceru uz akadēmisko grupu, studentu pamatkolektīvu, ko apvieno ne tikai apmeklējumu reģistrācijas žurnāls. Tai ir jādod fundamentāli pienākumi un diferencētas tiesības:

—    jautājumi, par kuriem lemj grupa patstāvīgi;

—    par kuriem lemj grupa, saskaņojot ar administrāciju;

—    par kuriem lemj administrācija, ar grupu tikai konsultējoties.

Jāsaprot — jo vājāk studenti pilda savus pienākumus, jo vairāk sašaurinās to jautājumu loks, par kuriem grupa var patstāvīgi lemt. Un otrādi. Viens piemērs — grupā 20 studentu, piešķirtas septiņpadsmit stipendijas, kā sadalīt, lemj grupa. VDR visi studenti saņem pamatstipendiju, ap 20 rubļiem. Pārējo daļu veido piemaksas — par studijām, teicamām vai izcilām sekmēm, par aktivitāti. Cik kuram dot, lemj grupa. Stipendija jau nav garantēts svētums, to vajag nopelnīt, vai ne?

Kas vēl? Gribas vairāk iesaistīt universitātes komjauniešus republikāniskos pasākumos. Dziļāk apzināties, kas ir aiz šiem vārdiem — Alksnis, Fabriciuss, Peterss, Rudzutaks. Mums par viņiem zināms ļoti maz.

. . . nūja, solu es daudz, solu un apsolu, ka darīšu, bet, vai ko izdarīšu, solīt nevaru, — tie atkal ir Krabja joki. Dīvaini klausīties un runāties ar viņu. Tāpat kā skatīties V. Šekspīra «Kā jums tīk» Andra Bērziņa režijā. Jokoji un smējies, un tikai pēc tam tev pielec, ka pateiktas un tevī tagad sēž ļoti nopietnas lietas.

—   Vispār, kā veiksies, nezinu. Domāju par Franklinu Delano Rūzveltu un «jauno kursu», kad viņš ķērās pie krīzes likvidēšanas trīsdesmito gadu Amerikā. Varbūt prezidentam nekāda kursa nebija. Viņš vienkārši šāva, šāva, šāva mērķī, un, ja daudz šauj, gadās, ka trāpa. Varbūt viņš nemaz netrāpīja — krīze varēja beigties pati no sevis. Bet tas nav galvenais. Ir jādara, jāraujas, līdz dulns paliec. Nav jābaidās kļūdīties. Lai gan es baidos, tāpat kā citi. Ceru uz vienības laiku pieredzi. Arī toreiz karājos starp debesīm un elli, kopā ar komandieri. No augšas mūs bombardēja ar prasībām un papīriem, apakša buntojās, prasīja rīcības brīvību. Vai nu paliec par papīru atražotāju, vai arī danco pēc padoto stabules. Ir arī trešā iespēja — mēra sajūtu nezaudēdams, vāri to virumu, vēl pieber klāt sāli un piparus — pēc vajadzības. Formālajam līderim, dziedi vai raudi, ar zīmotnēm vien nepietiek, jākļūst arī par neformālo vadoni, citādi kāds tavus padotos ievedīs tādā dūkstī…

Mums vienībā bija Krabja likums: «Vienības vajadzības jāpadara par vienības vēlmēm.» Skan jauki, bet izdomā, kā panākt, lai prasība no augšas — rīkot bezmaksas talkas vai vākt ārstniecības augus — tavējiem liktos pašu galvā dzimusi. Labi, ja ir biedru pulciņš, ko «apstrādāt» vispirms, lai pēcāk tam sajūsmā pieslietos pārējie. Pats tad stāvi maliņā un tēlotā izbrīnā plāti rokas — ja jau jūs tā nolēmuši …

Nu būtu viss par Krabi. Varētu piebilst, ka viņa izvēlēšanu veicināja tagad modē nākušās bailes no komjaunatnes «funkcionāriem pelēkos uzvalkos ar diplomātportfeļiem pie rokas». Prasība pēc neformālajiem, populārajiem, savējiem. Administratīvā un orgdarbinieka vietā gribam skatīt «pašu puiku».

—   Taču negaidiet no manis, — saka Krabis, — ka komjauniešu sanākšanās vai pie rektora iešu savas vienības dāvātajos masku kostīmos, kuros esat pieraduši mani redzēt SCV festivālos. Mēra sajūtai jābūt. Laiks jokot, laiks būt nopietnam, savs laiks iet vienības praķī, savs — karnevāla maskās. Nu jāmeklē skapī uzvalku ar tam pieskaņotu šlipsi. Neuzskatu, ka man ar ēverģēlībām būtu jāpierāda, ka esmu Krabis, ari līdera krēslā sēžot.

Galvenais, lai aiz manis vienmēr būtu savējie, kā klints. Tad varu teikt un koriģēt, un priekšnieki mani respektēs, jo zina, ar ko tiem darīšana.

ULDA CEKUĻA, UĢA GRĪNBERGA un EDGARA BRĒMERA foto

DZINTRA CIEKURZNE

KO DZĪVĪTE PRASA NO SLAUCĒJAS.

UN OTRĀDI

Turpinām sarunu par cilvēku un saimniekošanu laukos.

Vispirms — piedāvāju ielasīties sarunā: Ko mēs, žurnālisti, par slaucējām rakstot, nepasakām, ko pārspīlējam? Līdz ar to — kā viņām palīdzam dzīvot un strādāt un kā šo vienīgo un neatkārtojamo dzīvīti sarežģām?

Savas domas izsaka Rīgas rajona kolhoza «Mārupe» Imaku fermas mehanizētās slaukšanas operatores:

ANTONIJA KARPOVIČA: — Skandē, ka slaucējas mīlot savu darbu. Es kūtī esmu no bērna kājas un nekad neteikšu, ka es to darbu — smagu, nervozu un netīru — mīlu. Man ir jāpadara, un es daru.

AUSMA EIMANE, kompleksa vadītāja:

—  Jā, bet kas tad īsti ir darba mīlestība? Vai mēs maz to protam noformulēt?

SARMĪTE ŠUBA: — Nepatīk pārslavēšanas. Kā tik izvirzās, tūda| sāk apmēdot tā, ka lasīt netīk.

ANTONIJA KARPOVIČA: — Ja cilvēks pelnījis, kāpēc gan nelikt avīzē?

ILMA KARKLIŅA: — Ielikt, bet normāli! Ja viens slaucējs gadu no gada izvirzās, tad skaidrs, ka tā lieta tīra nav. Ilgus gadus strādājam un zinām, kā tiek bīdīti līderi. Vai nu fermā ir liekās govis, vai izlases ganāmpulks.

SARMĪTE ŠUBA: — Par maz iedomājam atvietotāju. Pati piecus gadus strādāju šo darbu un teikšu — ja esi jūtīgāks, tad katru dienu kūtī ienāc drebošu sirdi. Strādā pie nākošās grupas, bet ar vienu aci vēro, vai vakarējā vietā viss kārtībā. Atvietotājam ir visgrūtāk. Slaucējai ir jāpazīst savas — 40 govis, atvietotājam — visa ferma.

ILMA KARKLIŅA: — Avīzē ziņo — tāds un tāds priekšnieks vai komisija atkal bijuši tur un tur. Kāpēc brauc uz tām labajām saimniecībām? Mums tādi apnikuši. Lai skatās tur, kur neiet, lai palīdz stutēt ražošanu!

SARMĪTE ŠUBA: — Kad tā palasies, kā citur iet, tad secini, ka «Mārupē» tomēr ir laba dzīve. Kaut gan … Skatos — uz žurnāla vāka smaidīga meitene. Izrādās slaucēja. Iekšā raksts, stāstīts, ka audzina arī trīs bērnus. Ar kompotiem un ievārījumiem pilns pieliekamais, ģimenē un darbā — nekādas aizķeršanās, viss tik braši viņai izdodas. Tādu rakstu izlasot, vakarā, kad diena teciņiem vien noieta un televizoru skatoties acis līp ciet, savam dārgajam saku — tev ar mani laikam nav paveicies …

Par slaucējām jau tie interesantākie raksti. Turpat strādā un turpat silē arī izgu|as. Vai atkal — naudas daudz, tādēļ netīros palagus nekad nemazgā, tik aiziet uz veikalu pēc jauniem!

ANTONIJA KARPOVIČA^— Nu, piedodiet, nevaļas de| varu būt nepaēdusi, bet tik un tā silē negulēšu!

ILMA KĀRKLIŅA: — Tas jau ne no darba, bet cilvēka atkarīgs. Tādus tipus jebkurā profesijā var atrast. Bet uzskata gan slaucēju reizēm par pēdējo cilvēku pasaulē …

AUSMA EIMANE: — Patiesībā, fermā galvai jāstrādā kā pulkstenim. Ja visur būtu domājošas sievas, republikas vidējais izslaukumu līmenis nekūņotos kaimiņiem astē.

Ja būtu. Bet nav. Līdz šim avīžu slejas un svinīgo sanāksmju runas esam aizpildījuši ar rožainiem gabaliem «iz labāko slaucēju dzīves», nepavērtējot, kas notiek līdzās.

Fakti runā paši. Šogad profesionāli tehniskajās vidusskolās izdevās ievilināt tikai pusi no vajadzīgā lopkopju skaita. Dažas durvis, caur kurām staigāja potenciālās mehanizētās slaukšanas operatores, jau aizvērtas, un šobrīd «būt» vai «nebūt» priekšā stāv vairākas skolas.

Vēl pirms dažiem gadiem rajona agrorūpniecisko apvienību un ministrijas darbinieki sevi mierināja ar domu, ka audzēkņi nenāk tāpēc, ka maz šāda tipa mācību iestāžu un bērni gaisa gabalus no mājām nav aizsūtāmi. Nu skolas ir, bet rezultātā tāpat čiks. Tātad — vaina meklējama dziļāk.

—   Mūsu pirmie meitenīši, nudien, ir varoņi! Tāpēc, ka neaizmuka un pārdzīvoja visu. Gadā, kad skolā izveidojām mehanizētās slaukšanas operatoru grupu, citu specialitāšu puikas tak viņas pirkstiem nobakstīja — re, re, slaucējas nāk! Kūtsslotas tādas, govīm pie astes sēdēs!

Zēnus aprādama skaidroju, ka tieši viņi, fermu mehanizatori, ies melnākajā — mēslu darbā, skuķēniem atstājot tīrāko, pie govīm un piena … Bet, kad ciema jaunieši kultūras namā sagāja lustēties, mūsu meitenes visu vakaru nosēdēja malā. Vidusskolnieces puikām šķita smalkākas un vērtīgākas, — tā man pērnpavasar' stāstīja Ērgļu profesionāli tehniskās vidusskolas meistares, tobrīd vēl nenojauzdamas, ka pavisam drīz šīs specialitātes durvis viņu pusē aizvērsies, jo nākamajam mācību gadam Madonas rajona saimniecības spēs piedāvāt tikai divus trīs meitēnus.

Un, lūk, vēstule redakcijai no Madonas rajona:

«… Gribu sākt slaukt govis, bet zootehniķe neļauj — jāizejot profesionāli tehniskā skola, jāizmācoties par mehanizētās slaukšanas operatori. Bet vai tad mums, tiem, kas grib strādāt, nav jāļauj? Značit, viņi grib, lai es, tai skolā dzīvodama, noeju no ceļa un pa taisno uz Alsviķiem prom?»

Labu brīdi aprakstītās lapiņas turēju rokās un prātoju — vai tā zootehniķe uztraucās mazās dumpinieces vai sava miera labad? Par meiteni domājot — zināšanas un plašāks redzējums tak nekaitēs. (— Ar ko slauc govi? — man uz mēles ir Valmieras rajona padomju saimniecības «Burtnieki» meistara Māra Mugareviča jautājums, uz kuru pats tūdaļ arī atbild. — Ne tik daudz ar aparātu, cik ar prātu. Aizpērn tā no Latvijas brūnās izmānīts vairāk par septiņām tonnām piena. Un Māris gudro tālāk — kā strādāt, lai pierādītu, ka arī pašmāju lops gadā spēj dot astoņas …) Nu jau aizdurvē tie laiki, kad sprieda — lai govij pupus raustītu, saprašanu nevajag. Turklāt skolas gadi taču ir kumeļa laiks, kad, darbu un mājas steigā neiepīts, tu vari aizcirst uz balli, koncertu vai filmu, tikt ekskursijā. (— Zinot, ka mūsu meitenēm turpmāk no daudz kā būs jāatsakās, mācību gadus cenšamies padarīt saturīgāku^ un bagātākus, — atzina tās pašas meistares no Ērgļiem.)

Bet kāds gan labums no tā, ka meitene mācās, ne kolhozā govis slauc, ir zootehniķei? Par vienu galvasmazgāšanu mazāk gan. Jo katram rajonam uz profesionāli tehniskajām skolām jānosūta noteikts skaits audzēkņu — nākamo slaucēju. Un daudzviet zootehniķi, pūzdami un galvas grozīdami, teic, ka smagas ir tās dienas, kad jābrauc diņģēties ar meitēniem.

•Meistari puspārliecinoši apstiprina — nāk jau nāk pie mums. Pa daļai gan slaucēju atvases. Mātes vēlas, lai bērni neaizklīstu pasaulē. Citas, kam tuvu pensijas gadi, savā darba vietā un, galvenais, pagalmā negrib ielaist svešu. Labāk lai strādā meita.

Bet gan pasniedzēji skolās, gan speciālisti saimniecībās ievērojuši — kopš pamatizglītības klasītēs sakuplojuši lopkopības pulciņi, slaukšanas operatoru piekritēju skaits sarucis. Jo pusaugu meitenes mazliet par ātru nonākušas aci pret aci ar fermas nepievilcīgo ikdienu.

Bet — bija taču arī tāds laiks — mūsu vecmāmiņu spēka gadi, kad kopsaimniecības govis uzticēja pašām kārtīgākajām strādniecēm. Tad slaukšana bija viens no cienījamākajiem lauku sievietes darbiem. Lasot to gadu žurnālus un laikrakstus, pretī dveš milzumliels optimisms — mēs, bijušās kalpones, nu pārzinām saimnieku kūtis, tagad tik kopsim, un nu tik būs!

Strādāja jau arī. Trīsreiz dienā ar rokām slauca, ja nebija ķerras, vircu un mēslus ar spainīšiem vien iznesa, brīvajos brīžos skrēja rūpēt zaļbarību un sienu, steidza audzēt plašos piefermas laukos kartupeļus un bietes. Mātes dienām neredzēja savus bērnus, par avīzi, grāmatu vai kino nemaz nerunājot. Gāja galvu nepacēlušas, bet meitām tādu nastu nenovēlēja. Kaut gan — jaunie to īpaši nekāroja. Un pēc daudziem atskata gadiem slaucējas, Sociālistiskā Darba Varones meita man teica:

—  Ar māti jau satiekam labi. Tikai tā lielā darba dē| esam zaudējušas atklātību un cilvēcisku sirsnību.

Atceros sarunu ar Viktoriju Grasi, arī Varoni no Gulbenes puses. Viņa atminējās savus ziedu gadus: — Tagad jau neviens tā vairs nestrādā. Savai vedeklai reiz pārmetu — sak, jūs tai kūtī visu pa roku galam! Šī man pretī: «Un ko tu esi vinnējusi? Kupri mugurā!» Tā jau ir gan. Katru gadu pa slimnīcu dzīvoju. Sirdij slikti. Lāgā vairs paiet nevaru, ari mugura liek just. Vai pie zemes jākrīt. Un rokas sāp. Ja būtu ātrāk iznākusi no kūts, varbūt tad …

Tolaik labs slaukums lielā mērā balstījās uz sevis bezatlikuma atdevi darbā, uz grūtās dzīves mācīto darba tikumu. Bet par šo velnišķīgo strādāšanu, kā redzat, tikpat mežonīgi tika paģērēts pretī — ar sabeigtu veselību, ar atsvešinātību no bērniem, no nākamās paaudzes. Viktorijai Grasei iejautājos, par ko dzīvē viņai vislielākais gandarījums?

—   Par darbu, par to, ka noturēju savu vietu. Un — par mazbērniem, — vienkārši un labsirdīgi atzina viņa pati. Un nu jau gads riņķī, kā Melnā paņēma šo vēl septiņdesmit nenodzīvojušo sievu.

Kā ir tagad? Prasu savai skolas biedrenei — vai tavi vecie kolhoza lopiem joprojām sienu paši gādā? Daļu atvedot gatavu, viņa man saka. Bet vairumu tomēr paši. Skaidrības labad — runa ir par Cēsu rajona kolhozu «Piebalga».

Attālākai kaimiņienei, vārdā Zenta, no Rīgas vedu sirdsdrapes. Vietējā aptiekā tādas nemēdzot būt. Kaimiņiene visu mūžu diendienā ir mēzusi kūti. Bez neviena atvaļinājuma. Gadu gadā savai fermai gādājusi arī ēdamo. Bez atelpas. Viņai nav augstu atzinību un balvu, bet droši varu teikt — cilvēks ir strādājis, cik spējis, līdz pēdējam. Nu jau vairāk nekā gadu Zenta dzīvo brīvsolī un … gaida pienākam pensijas laiku.

—   Tajā ziemā vairāki lāgi zvanīju uz kantori, lai kāds brauc šurp tos lopus kopt. Teicu, ka esmu slima un nespēju. Tad pa vairāki lāgi viņā galā nometa klausuli. Vēlāk paši teica — domājuši, man tikai negriboties strādāt… Bet vai tad dzīvu radību neēdušu, nedzērušu atstāsi? Gāju pati. Kad kaut kā darbus uzvinnēju, kaimiņtante jūdza zirgu un veda mani mājā. Pati vairs nevarēju …

Nūja. Nostrādāto gadu man pietiek. Vienīgi — gribējās visu beigt ar godu, līdz pašai pensijai.

—   Kādas zāles tev vēl atvest?

—   Nekādas. Uzgāju, ka mani vislabāk ārstē atpūta. Vienu dienu pavaļojos — nākamajā varu ko padarīt. Bet zini, es gan dzīvi nenožēloju. Drusku par ātru tikai tas spēks aizgāja, — viņa, it kā baidīdamās, ka tiks nepareizi saprasta, piebilst.

Kūtī — viena, uz lauka — otra slodze, un tā joprojām dziest mūži. Visbiežāk vājajās saimniecībās, kur nemehanizētas fermas, kur to, ko nemāk kolektīvs (ar elementāro nodrošināt ganāmpulku), iespēj polšs (pasniegts mehanizatoram, staigājošam brandavīna iznīcinātājam), kur labu rezultātu galvenais nodrošinātājs ir pārcilvēcīgs darbs.

Taču ari smailēs iet visādi. Pērn kopā ar Valsts agrorūpnieciskās komitejas speciālistu, it kā garāmbraucot un starp citu, nokļuvu kolhoza «Tērvete» lopkopju sapulcē. Palika iespaids, ka tā tika organizēta, lai pierādītu, ka slaucējām tik slikta dzīve še nav, kā visā Latvijā izbazūnēts.

«Tērvetē» ir viens no augstražīgākajiem ganāmpulkiem republikā. Gada slaukums — pāri sešām tonnām piena no govs — paņem savu. Vajadzīga īpaši laba ēdināšana un kopšana, precizitāte līdz sīkumam, tāpat neiztikt bez trīsreizējās slaukšanas. To visu sievas teicās saprotam, taču apklusināmas viņas nebij.

—  Dzirdam, citur piecas dienas nostrādā, divas brīvas. Pareizi. Tad apetīte no jauna nākt fermā. Bet mēs raujamies bez brīvdienām. Tur jau jābūt no dzelzs!

—  Sliktāk nekā cietumniekiem, pat tiem ir atpūta.

—  Ja man sāk sāpēt zobs, varu uz līdzenas vietas nosprāgt. Pie mums daktera nav, bet uz Dobeli aizbraukt nav laika — jāstrādā!

Balsi cenšas pacelt saimniecības zootehniķe, runā par pienākumu atdot sevi darbā, par vienu otru reizi, kad jāpaciešas, bet sievas kliegšanā ir skaļākas. Zootehniķe spēlē ārā pēdīgo trumpi — atgādina, ka slaucējas saņem milzu naudu — 23 rubļus dienā, atgādina strīdiņus, kad lielā tūkstoša dēļ gada beigās villa vien putējusi. Bet sievas nedzird un pasaka — mums laikam ne vīru, ne bērnu nav. Nauda vismaz par brīnumu palikusi…

—  Beigu beigās taču padomājiet, kas nāks mūsu vietā. Šur tur, dzird, esot maiņu darbs, tad ari interese radīsies

—  «Tērvetei» dzīvok|i stāv tukši, bet kadri nenāk. Kāpēc? Vispirms sasola sazin ko, tad nekā vairs neatceras. Mēs katra savai grupai visas bietes rokām vien notīrām. Skaitās modernas fermas, bet par cilvēku nevar padomāt…

Valsts agrorūpnieciskās komitejas pārstāvis atgādina, ka kolhozā «Lāčplēsis» ir centralizēta sakņu apstrāde un piegāde. Vajagot par līdzīgu sistēmu aprunāties ar «Tērvetes» priekšsēdētāju.

—  Es pati nāku no «Lāčplēša». Stāstīju priekšsēdētājam. Viņš saka: nekā nebija — iznākšot lētāk, ja sievas ar rokām tīrīs.

Sapulce beidzās, secinot, ka visas šīs problēmas ir uz vietas risināmas, ka slaucējām pašām jāatrod kopēja valoda ar saimniecības vadību. Sievas promejot novilka — atnācām, lai uzzinātu, ka pie mums tik traki nemaz neiet…

Bet man pēcāk mēģināja iestāstīt, ka tās (!) bļāvējas tik cenšoties sev uzsist cenu. Un vispār — no tiem klubiem un lopkopju saiešanām gan nekāda labuma neesot. Saklausoties visu ko un tad tikai diņģējoties.

Atcerējos tērvetnieci, LPSR Valsts prēmijas laureāti Intu Veinbergu, par kuru savulaik rakstīju. Kaut arī slaukumu rindā viņa nebija pati pirmā, tomēr noturīgākā savā profesijā gan. Inta Veinberga jau sen ir pieradusi pie tā, ka var mēnešiem ilgi strādāt bez brīvdienām, ja vien nav jāiet uz lieliem radu godiem un mājās pusdienas un vakariņas pagatavojusi māte. Atzinību ir pārpārēm nopelnījusi. Taču, stāstot par šo necilvēcīgo darba ritmu, es domāju: vai tiešām mums jātiecas uz tādu sevis atdevi? Vai ir godīgi joprojām propagandēt tādu strādāšanu? Šodien cilvēki grib dzīvot harmoniskāk. Arī sev un ģimenei.

Bet — nav jau dzīve zīmējama tikai tumšās krāsās. Ilgi neredzēts spodrums un mājīgums man dvesa pretī no Latvijas Lauksaimniecības akadēmijas mācību un pētījumu saimniecības «Vecauce» lielfermas «Līgotnes».

—   Ko nu. Tie jau parādei un lopu biedēšanai! — tā visbiežāk no baltajiem virssvārčiem gaiņājas fermu sievas. Bet te slaucējas labprāt tos velk mugurā. Laikam jau tāpēc, ka vienotā darbuzdevuma posma štatu sarakstā vieta ir arī… veļas mazgātājai. Līdz šim visai neierastai nodarbei fermā. Komplekss jau pastāv sešus gadus, un sešus gadus te nav justs darbaroku trūkums.

Lielā mērā tāpēc, ka «Līgotnes» atrodas gandrīz ciema centrā. To ļaudīm, protams, tika tuvīno dzīvokļu atslēgas, bērniem — vietas bērnudārzā. Kompleksā, kur pavisam kopā 424 ragulopu, strādā 24 cilvēki. Katram ik pēc nostrādātām sešām dienām pieder divas brīvas. Un vēl — gūstot visai pieklājīgus kilogramus (vidēji — 4,6 tonnas no govs gadā), šeit spītīgi slauc divas reizes dienā. Jo trešā reize arī «Līgotņu» optimistiskajā variantā ievilktu skarbu līniju — slaucēju piesietu kūtij no agra rīta līdz vēlam vakaram.

Kad Saldus rajona kolhoza «Jaunais komunārs» mehanizētās slaukšanas operators Apolinārs Jankus ciemojās pie profesijas biedriem Vācijas Demokrātiskajā Republikā, viņi atceļa maizei sūtīja «sveicienus varonīgajām padomju sievietēm». Kaimiņvalsts govju fermās strādā tikai vīrieši.

—  Sievietes ir pacietīgākas. Viņām nervi stabilāki. Noteikti labāk tiek galā ar mazajiem teliņiem, — man nepatīk ar tiem spēlēties. Taču, kopjot govis, vīrieša spēks noder vairāk. Maz gan mēs esam, kas ienākuši fermās. Bet vai tas, ka gandrīz visi izvirzāmies, par kaut ko neliecina? — tāds ir jau pieminētā mehanizētās slaukšanas meistara Māra Mugareviča vērtējums piena darbam un cilvēkiem tajā.

Jā, šobrīd vēl visu kūts smagumu uzkraujam sievietei. Arī mājas kreņķus un rūpestus, jo tā jau gadās reti, ka tās, kam grūtāks darbs, tiek pie labākajiem, saprotošākajiem vīriem. Ierastāka aina — vecais atkal sagrēkojis, un to dzīvoklīti, tuvāk fermai, saņems cita ģimene.

It kā jau lopkopja vieta mūsu dzīvē un sabiedrība ir novērtēta. Taču ar vārdisku atzīšanu, ka fermas darbs ir grūts un cienījams, nekas nav līdzēts. Kā ir darbos? Ja grāmatu galda pārzinis nav ar īpašām aknām, kantora puķītes sasauc draudzenes un svaigajam vedumam nosmeļ krējumu. Fermas meitenēm būs labs ari pārpalikums! Ja dabūtas biļetes uz kolosālu (!) koncertu vai teātra izrādi, kantora cipreses autobusā piešķir vietu arī savām paziņām. Reizumis tādām, kas saimniecība ne dienu nav strādājušas. Un slaucējas paliek maliņā. Aizmirstas. Jo visbiežāk viņas atceramies tikai tad, kad vajag ielikt avīzē, vai — kad, salīdzinot ar iepriekšējo dekādi (gadu), katastrofāli krities slaukums. Un es pat negribu vērtēt to speciālistu, kas, runājot ar manu kaimiņieni, nometa tālruņa klausuli, es negribu vērtēt to priekšnieku, kam roku darbs Ietāks nekā ar mašīnām veiktais. Tāpēc, ka vajadzētu apsūdzēt. Nezinu tikai, kur un kam.

Man nav saprotams, kā Valsts agrorūpnieciskās komitejas priekšsēdētāja vietniece Jevgeņija Pušmucāne var tērēt laiku, televīzijas ekrānā skaidrojot pamatpatiesības par lopu turēšanu un ēdināšanu. Tās pieredzējušie lopkopji tāpat zina, studiju gados tās ir apguvuši simtiem zootehniķu. Saņēmusi kritiku preses slejās, priekšniece iecirtās un nākamreiz pie klausītājiem devās tādā pat stilā. Bet skaidrs taču ir viens — govīm mēs televizoru nerādīsim un avīzi lasīt nedosim. Govīm var iedot vien to un tik, kas un cik ir izaudzēts un sarūpēts. Turklāt vietām lopiņi pie vēdera tiesas un slaukšanas reizes tiek tikai tad, ja ir, kas atnāk uz kūti. Tādēļ daudz lietderīgāki par direktīviem norādījumiem būtu Valsts agrorūpnieciskās komitejas priekšsēdētāja vietnieces urdījumi vīriem, kam ir tie groži rokās, lai fermas solis kļūtu vieglāks, pirmām kārtām — mehanizētāks.

Citādi varam aizdzīvoties, ka arī kūtis, tāpat kā mehanizētās slaukšanas operatoru skolās, aizvadot pensijā entuziasma un darba tikuma balstītās sievas, kopējas paliks tikai pusei slaucamlopu. Un tās pašas strādās ar skaitāmo: «Ne mana cūka, ne mana druva.»

JUMS NAV VISI MĀJĀS

LAURA FILICA FOTO

—   Šņabi vai spirtu?

—   Spirtu.

Izdzeru plastmasas ķopsītī ieknapinātos trīsdesmit gramus, un iešaujas prātā — gards gan. Cik muļķīgi tā domāt, vairs neapjaušu. Mani caurskrien karsts vilnis, un es gāžos. Ķermeni velk čokurā. Kāds saka — kustini kājas. Gribu atbildēt, ka nevaru, taču balss neskan. Krūtis ir tukšas kā pārdurts balons. Neticis pie elpas, sāku gārgt — skaļi un pašam pretīgi. Spožajām spuldzēm pāri klājas tumši riņķi, retās, klusinātās balsis man blakus vēršas murdoņā, no kuras ik sekundi attālinos. Izgaist pēdējā spriedze. Kopš vakarrīta neesmu ēdis un mirstu ar godu. Iestājas klusums, un dodos atpakaļ, lai piedzimtu savādāks.

Sēžu pretim dakterei. Raugos zilās acīs un nesaprotu: viņa grib mani šokēt? Ierādīt mums abiem atšķirīgus vēlmju un iespēju steliņģus? Skaidrībā netieku. Nupat esmu no «lordu» palātas pārvietots kopējā, galva ir injecētā miega un smēķu dūmu dulna. Smadzenes nejaudā pievārēt nule uzklausīto. Paurī dun: «Jaunais cilvēk, jūs piektdaļu prāta esat izdzēris, jaunais cilvēk .,.», un galva piekrītoši klanās dakteres sacītajam. Tad runāju es. Par divmēnešu plostu un veceni ar melnu kaķi rokassomiņā, kura, joņojot pa neesošām tramvaja sliedēm, mani vajāja līdz pat dzīvokļa durvīm. Sakodis zobus, stāstu, kā, pārtriecis vēnas, smilkstēdams līdu pie telefona, lai uzgrieztu divciparu numuru. Lecu kājās un kliedzu, ka ticu, vienkārši nevaru neticēt krogā vilcējspēka eksistencei, kas spēcīgāks par garu un sirdsapziņu. Tagad sēžu izšāvies un pārsteigts par savu atklājumu. Blisinu acis kā rāmījams bullēns un domāju, kas nu atlēks. Daktere ir mierīga. Man, vienam no daudzajiem otrās stadijas alkoholiķiem, stacionārā jāpaliek trīs mēnešus. Uzzinu, ka esmu diezgan nelīdzsvarots un ar iedragātu psihi. Varu tam piekrist, un, ceļamaizei saņēmis vēlējumu dūšīgi dzert zāles, ticēt ārstam, stiprināt sevi gribā, jo tā mūsu abu kopējā cīņā esot svarīgākā, dodos uz palātu. Vēl neviena nepazīstu. Pēc sarunas jūtos uz āru pusizgrieztu dvēseli, un secinu — kad fiziskās paģiras izdzītas, pamazām izplēn morālās, jūtos kā runcis pēc kāviena par nelikumīgām izdarībām piena ķērnē. Ar rungu sāp, bet krējums garšo. Priekšdienām atturību negarantēju. Vēlētos gan, taču, maksimāli godīgam esot — kā pie ārsta, jāatzīst — manā gribā prāts vairs nesaimnieko. Visai drūmā omā veru durvis, aiz kurām, ožot maķenīt pēc sviedriem, nedaudz — pēc ēdienkartes, mani sagaida šķīstītava.

Palātā esam pieci. Pirmo iepazīstu Ilgoni. Divās nedēļās viņš visiem pamatīgi apnicis. Visi, šo ieraugot, bēg kā velns no krusta. Ilgoni apsēdusi ideja, ko ar bijušā trenera rakstītprasmi grūti realizēt. Viņš ļoti grib sazināties ar vienu jaunkundzi, kura RB reklāmas pielikumā sevi piesola kā 27 g. v. simpātisku gaišmati ar augstāko filoloģisko izglītību, lūdzot neatsaukties alkohola cienītājus. Blondīne ir no Kandavas, Kandava ir pavisam tuvu Ilgoņa mazpilsētiņai, un viņš cer, sametis kauliņus kopā ar šo atturībnieci, pēc iznākšanas noturēties.

—   Skolotāj, — man saka vairāku eksun vicečempionu treneris, — vai tai dāmai kupris vai pieci bērni pūrā, esi cilvēks un piedabon šo atrakstīt!

Ilgonim ir interesanta mīmika. Kad viņš lūdz vai ir uztraukts, pierē savelkas sīkas vadziņas, deniņos iemetas tikko jaušamas lāses, bet acis mirdz kā bērnelim, ieraugot marcipāna zaķēnu. Nāk smējiens, un gribu panerroties. Skricelēju ko nebūt «Baltijas Vēstneša» vai «Zeltenes» stilā. Ilgonis man cenšas līdz — mēle tā vien šaudās gar virslūpu. Tad neiztur, lec augšā, pār plecu čukst manis sarakstītās muļķības. Paskatos atpakaļ — viņš pat nav pārskaities. Tikai tūdaļ ies prom un raudulīgi lūgs citam. Saku — pagaidi! Ņemu jaunu papīra lapu un uzrakstu vēstuli — kā savai sievai. Tas iet ilgi. Ilgonis izlasa un samulst. Tad liek aploksnē un izaicina mani laukā. Meklējam tuvāko pastkastīti, rokā silst viņa dotā «Astras» paķele (pie manis vēl neviens nebija nācis), un es uzzinu, ka Ilgonis pēdējoreiz ko līdzīgu sievietei mīlējis pirms gadiem pieciem, bet tagad nezin, vai to vairs prot.

Divus vakarus stāvu laukā un gaidu sievu. Manī trinas doma: atļaus sevi nobučot — viss kārtībā, neatļaus — pie vella! Sieva atnāca, vaigs bija vēss, bet elpa silta kā istaba. Man piesarkst acis . . . Eju palātā, visi to redz, taču es vai lēkāju no prieka. Aldis man atsmaida pretim. Cilvēkus dakterēt, ne namus celt, — tāda sirds šim kolhoza būvbrigādes vīram. No mums visiem Aldis ir pats nopietnākais. Viņš nekad nerunā par plostiem un gāztajiem cunduriem. Krietni bravūrīgāks ir Rihards. Viņš vai visiem izstāsta, ka, laikus paģirās nedabūjis šļuku, vārtījies krītamajā. Reiz, mežā sēņojot, klausījies Dzeņa un Mondrusas koncertu, pusdienu meklējis kāzenieku mājas vai estrādi, līdz galīgā izbilī pamodies Strenčos.

Žeņka. Lētvīnu uzplaukuma un vājas Latgales saimniecības zemnieku bērns. Pēc darba, ceļgalus pievilcis zodam, allaž tup gultā un no Lielajā slimnīcā izmantoto sistēmu caurulītēm darina strausus un pūces, zivis un velnus. Žeņka sācis dzert desmit gadu vecumā, ceturtdaļgadsimtā nav iepazinis nevienu sievieti (A viņi mans negrib!), un vienīgais, ko Žeņka labi pārzina, ir veikala cenas tiem izstrādājumiem, kam pēc vēsturiskā antialkohola dekrēta sen vajadzēja izzust. Viņš te atrodas jau ceturto mēnesi. Trīsdesmit dienas godīgi strādā, tipina pēc zālēm un ķibina velniņus — tos par piecdesmit kapeikām var pārdot šoferiem un celtniekiem. Līdz pienāk rīts, kad Žeņkam ir sausās paģiras. Vaicājot — ko nu sapnītī redzēji?, visi zinām atbildi — Bombu pil! Tā ir taisnība. Puikam rokas sagrābis kratītājs, gāmurs krampjaini raustās un smēķis liek žākstīties, kā zeltu no bedres smeļot. Pēcāk Žeņkam kāds lops palīdz sadabūt dzeramo, un vakarpusē, dažkārt pēc odekolona, citkārt — pēc portvīna dvakodams, mūsu biedrs saulainu seju pats piesakās «lordos» — intensīvās terapijas palātā. Runā gan, ka Žeņku sūtīšot uz trako namu. Taču patlaban esam visi kopā. Četri sitam zoli, viens apkrāvies plastmasas caurulītēm, iegrimis sevī, bet, kopumā ņemot, cenšamies ātrāk izskriet to laiku, kurā katram jāatgūst «nedrīkst» izpratne attiecībā pret alkoholu. Esmu vinnējis astoņdesmit kapeikas un solu rīt visiem uzsaukt kafiju. Rīt man jāsāk strādāt.

Izritinu no somas džinsus. Velku džemperi un aunos labās ielas kurpēs. Strādāšu Lielajā slimnīcā, un apģērbs tur ir no svara. Valsts uniformās tērptos nemīl kafijtīkotāju rinda, tos necieš pat nodzērušies štata sanitāri. Bet, kad mūsu brālības pārstāvis uzkopj augšstāvu palātas, mugurā nemīlīgi dur normālo slimnieku ziņkārie un aristokrātiskie skatieni. Pieredzējušākie kolēģi stāsta — reizēm griboties skatītājiem kraut pa ģīmi. Noprasīt — kas ir, pats provējis neesi, ka tēlo tādu dievgosniņu? Tāpēc apģērbs, kādā ierodies uz darba terapiju (dakteres vārdiem — sociālās reabilitācijas sākumu), reizumis var būt izšķirošais līdzcilvēku attieksmes izveidē. Jo cēlāks un solīdāks slimnīcā ienāksi, jo mazāk tevi tramdīs. Paradokss? Mēs esam personas non grata. Tam jāpielāgojas.

Cilvēki — mūsu darba devēji — ir dažādi. Valdai, Lielās slimnīcas saimniecības vadītājai, ir maza un silta roķele (tā Ilgonis), ko labprāt var paspiest. Viņas vietniece, zilmatainā Emma, pārstāv to cilvēku kategoriju, kuriem patīk radīt image. īpaši, ja to darām arī mēs. Kaut vai tagad — mums sadoti flakoni «Sekunde» un pa trešam lāgam pucējam stikla durvis. Žeņka apgalvo, ja Emmai viņš nobučotu roku, noteikti ie* dzīvotos rublī. Rihards strādā jaunbūvē. Pārkvalificējies celtniekos. Kopā ar pārējiem stacionāra iemītniekiem šo to pienes un palīdz sastutēt, bet vislabprātāk lasa būvgružus un sēž

pie ugunskura vai karsta darvas katla. Aldis strādā kādā slimnīcā. Kopš iepazinies ar māsiņu, mīlošu pārrunas tukšās dzīvokļtipa palātās, kur pēc domu apmaiņas nabaga virtuves strādnieks pat drīkst nomazgāties vannā un noskatīties jaunākos Videoritmus, Aldis palātā ir pats gaidītākais (izņemot tuviniekus) cilvēks. Jo mums nes gaļas salātus un desas. Aldis labprāt uzņemas mantas pārdalītāja lomu. Reiz šajā slimnīcā strādāja viņa sieva — medmāsa. Darbs bija viegls, taču atbildīgs, bet kad pašas jaunākajam puikam nācās iegulties bērnu klīniskajā, kur trīsdesmit bērniem bija tikai divas māsiņas, sieva devās strādāt tur. Bet Aldis tagad zog un nekaunas.

Iebāžu Emmu maisā, uzprasot, kas tas tāds Pauls Dauge latviešu medicīnai? Viņa vārsta muti, bet mēs ar Ilgoni šmaucam palīgā mediķu studentiem taisīt kādu izstādi. Mūsos mājo atziņa — kaut daudziem šeit mēs esam tukša vieta, tomēr bez dzērājspēka Lielajai slimnīcai neiztikt. Citādi ieaugtu mēslos, un tas ir fakts. Bet sūroties par «darba terapiju» neklājas, tā ir pārāk viegla, lai to uzskatītu par nopietnu naudas ieguves avotu (ņemot vērā, ka mums maksā tikai 40% nopelnītā), un pietiekoši grūta — jo pēc ilgiem laikiem atkal strādājam nevis paģiru mākti un pusdulli, bet skaidru skatu, kad visu apkārt uztveram saasinātāk.

Kā milzu kamene burkā dūc «traktors» — no sērkociņiem un divām žiletēm darināts spirāles aizstājējs. Dzeram čefīru, melnāku par mellāko zemi. Dulls no tā nepaliek. Pirmajās reizēs sakāpj kamols kaklā un nenāk miegs. Naktīs izlasīju visu latviski drukāto Dostojevski. Citādi čefīrošana māžošanās vien ir. Tāpat kā zole vai pokers — sīka blēdība, veto pārkāpšana, kas no ārpasaules kārdinājumiem atrautajiem tomēr rada kaut riskantu, bet prieciņu. Kopš mūs vairs nelaiž atvaļinājumos, ir vienalga — spļaut pie durvīm, mest serdes pa logiem vai, kā tagad — čefīrot. Mājās tiRšana — tas reiz bija dzenulis. Čakli strādāt, labi uzvesties, sabiedriskajā darbībā (palīdzība nodaļas saimnieciskajam personālam) krāt punktus, kuri bija noteicošie — redzēsi sievu un bērnus, vai ne. Tagad mājas tālu. Līdz tām jāiet vieniem — bez drošības jostām un garantijām. Mēs tā neesam raduši un diez vai protam un varam. Kā nelaiķa Andra Vīksnas romānā cuka muzikants.

Mūsu Aldis ieņem malku un saka — drīz man varētu būt dzimumdiena. Aldim pēc mēneša aprit septītais gads, kopš nav dzēris. Bet viņš ir šeit. Ienācis, līdz pēdīgam nogājies. Tagad jau Aldis zina, kurš brāļa kāzās viņa pepsikolu sacūkoja ar moku. Viņš vaicā — tūlīt nosist to tēviņu vai vēlāk? Balsojam. Sakarā ar to, ka labvēlis bijis informēts par ampulu, kas Aldim pavēderē noglabāta, izlemjam, ka tāds vīrs ir sitams. Ieteicam dažādus variantus, Aldis izšķiras par dūri. Galu galā, bailes bija tikai pēc pirmās glāzes. Nākamās pats sev salēja. Domājot, ka septiņos gados būs iemācījies noturēties.

Rihards ir kreņķīgs. Viņam jūru turpmāk redzēt tikai piekrastes zvejā. Nošāvis milzīgu buku. Rihards vēl nezināja, ka ir arī tādi alkoholiķi, kam ārstniecības kurss anonīmajā maksas kabinetā neuzliek to stacionāra spiedogu, kura dēļ arī labiem sava aroda speciālistiem jāmeklē jauns darbs un jauna dzīve. Rihards prasa — ar ko slipšains priekšnieks, līdz pelēm nodzēries, atšķiras no tāda pat zvejas vīra. Vai rubļa dēļ, kurš atstāts anonīmajā kabinetā, cilvēks ir pāraudzis un reabilitējies? Tiktāl, ka mirstīgo stacionāra likumi uz viņu vairs neattiecas?

—   Nezinu, Rič, nezinu . . .

—    Kurvi prokļatije, — tā Žeņka. Varbūt šī atbilde pielāgojama Riharda jautājumam. Varbūt — Alda liktenī līdzvainīgajiem, iespējams, uz pasauli kopumā, no kuras mēs visi baidāmies. Jo tuvāk ārā iešana, jo vairāk māc šaubas. Rožainu cerību pārpilni, šo baraku atstājuši daudzi. Tagad viņi atkal tepat, blakus palātās. Es viņus pazīstu. Vīrus, kuri grib, bet neprot dzīvot bez šņabja. Klaudzinu pie dakteres durvju stenderes. Vaicāju — cik no viņas pacientiem nav atgriezušies.

—  Maz, — viņa atbild. Skatos riņķī un redzu — cerības ir vēlamais. Apvalks. Katram iekšā neziņa. Man bail. Jo otrreiz šeit nespēšu atnākt.

Ir nakts. Smēķētavā sitam zoli. Dežurē smukā Lida un sanitāre Stellas kundze. Atšķirībā no Tromberga madāmas viņa allaž mums saka — «mīļie puiši» — un nelien somās, lai sameklētu privātdrēbes, kārtis vai putekļu kārtu.

Pļek, pļek, pļek. Mūs iztraucē basas kājas. Ilgonis slienas augšā skatīt to Antiņu, kurš čurāt skrien basām pekām. Pēc mirk|a viņš galīgi apstulbušu ģīmi mūs aicina sekot. Ateja. Žeņka stāv nošļukušām biksēm pie poda, pie sevis kaut ko bubina un drisko piezīmju grāmatiņu. Viņš mūs nepazīst. Laiku pa laikam uz pisuāru pusi tikai nomurkšķ: — Toļko mame ņe slovo … Tā, ja. Mamma viņam vēl ir. Un pudele. Jo Žeņkam atkal ir sācies. Viņš sagājis sviestā. Aldis jož pēc māsas Lidas. Viņa ir samiegojusies. Žeņka nepretojas, un, kamēr rij dažas tabletes, rokas un kājas šim turam tikai skata pēc. Zoniņš ieslīgst nomidzī. Ejam pīpēt. Kārtis sist nekārojas.

Rīt mēs visi meklēsim Žeņku. Atradīsim viņu mežā. Halāta josta būs sažņaugusies jo cieši ap viņa kārno, dzīslaino kaklu. Pēcāk spriedīsim — vai puika pakāries un tikai tad iežēlojies priedes zars, vai viņam pusžņaugtam vēl bijis jāmokās salā un sniegā .. . Mēs pat īpaši nedomāsim, kālab māsa Lida vairās skatieniem. Tad atbrauks Žeņkas māte — laba slaucēja un, iespējams, krietna un nelaimīga sieviete. Viņa neraudās, par to brīnīsies Tromberga madāma, bet mēs uzzināsim, ka māte TAM jau gatavojusies ilgi. Vienkārši nav ticējusi, ka dēls vēl spētu dzīvot.

… Aldis šodien iedzīvosies ampulā.

. . . Izrakstās Rihards. Zvejnieks bez lielās jūras ir skumjš.

. . . Ilgonis guļ gultā. Pa sistēmas caurulītēm pil tāds preparāts, kurš, Ilgoņa asinīs nokļuvis, neieredzēs alkoholu.

Esmu palicis viens. Ar jaunajiem palātas biedriem pārmiju pieklājības frāzes. Ņemu baltu lapu un rakstu. Par sevi un pasauli apkārt.

… un sabiedrība dzemdināja ligu. Vieni to dēvēja par viskiju, otri — par konjaku, bet vēl kādi — par pulki vai sakē. Vienvārd — reiz tika iegūts šņabis (vēsturnieki liecina — izgudrojuma pirmatklājēju tiesības piešķiramas arābu alķīmiķiem), un no desmitā ne daži gadu simti neaizskrēja, kad visgudras galvas jau bija aplēsušas — ja reiz maizes un izrāžu laiks garām, kālab tām nerast ekvivalentu, neaizvietot tās ar šo nenoliedzami izdevīgo peļņas gūšanas avotu. Vēlāk izrādījās — receptūra der arīdzan karstu prātu valdīšanai. To jau atzina Garlībs Merķelis (skatiet «Latviešus»!). Tagad cita ēra. Kā pārvaldes, tā ražošanas attiecībās. Secen laiks, kad Fridrihs Engelss «Jaunā Reinas Avīzē» rakstīja par strādnieku, kurš no sūrās divpadsmit stundu ilgās darbdienas, mazās aldziņas un izsalkušo bērnu skatieniem bēg, aizmirstoties pusstopā. Secen raudzēšanas un pārtvaices gadi, patlaban spirts plūst, pārstrādājot naftu un akmeņogles. Bet mazajā Latvijā vien divdesmitā atomun kāda tur vēl gadsimta astoņdesmitajos gados par hroniskiem alkoholiķiem nokristīti simtiem un simtiem cilvēku. Melnās miesās, nevienu neizbrīnot, raujas pusaudžu narkologi, rets tik pasmīkņā par atturības kustības pamatu cementēšanu bērnudārzos. Šķiet, vai maz jābilst, ka ne viss cilvēka prāta radītais (pozitīvā krājumiem pretī glūn atomu, neitronu, ūdeņraža un grādīgās bumbas) pēc nākšanas pasaulē pakļaujas koriģēšanai un iegrožošanai. Jo allaž kādam aizliegtie augļi būs izdevīgi, allaž būs muļķīši, kas pēc tiem tieksies.

Jā, tagad es strādāju astoņas stundas. Nedrebu par vietu darbā. Mani nevajā vekseļi un neapmaksāti rēķini pie maiznieka. Arī bankrotēt negrasos. Jo ir daudzi neapstrīdami «par» šai dzīvei. Kaut vai tagad — ārstējos par pliku paldies un par dzīvokli nav mēnesī dolāru simti jāizgrūž … Ir labi taču tā — sēdēt savā migā un sūkāt kā lācim ķepu. Viegli. Līdz beidzot nāk kāds un atzīst, ka daudzas neapstrīdamas patiesības nemaz tik neapstrīdamas nav. Tagad pamanīts, ka sabiedrība patiesi noslāņojusies ne gluži atbilstoši sc riālisma pamatprincipam — katram pēc padarītā darba. Kāds saka — mīlīši, jaunatnei nudien nav Māju, toties ir biedre Komjaunatne, ēka ar fundamentāliem balstiem, kurai diemžēl nav jumta . . . Bet zemnieks, kurš mēnesī pelna četrus simtus, uz bodi ejot, brīnās: kā tas nāk — katru gadu viņa saimniecībā ir piena, ir gaļas nāk vairāk, bet bodes paliek jo tukšākas. Groza galvu, nesaprot, murkšķ padegunē, ka nu gan šis tas nekārtībā, bet pierod. Tāpat, kā jau pierasts pie konkurences deficīta un domas piesietības. Mums saka — dzīvo, laimīgais, te ir jauki, un grēks būtu apgalvot pretējo. Tikai mēs šo patiesību nemazgātu, no ielas bāžam mutē. Esam radināti tā. Par To vai Šito varam paķiķināt, patērgāt, kā gadsimta sākumā Plūdoņa poēmā «Uz saulaino tāli» tie dīķa putni, bet tālāk …

Dakterim Faustam Homunkulis mēģenē no zila gaisa neradās. Tai mēģenē acīmredzot šis tas tika iebērts. Šī līdzība nepieciešama, lai saprastu — vienalga, cik atklāti šobrīd arī par gadiem ilgi noklusētiem trūkumiem nerunātu, lai cik krasi vērstos pret negācijām, vēsture pierādījusi — ar labu gribu vien ir par maz. Lai no kaut kā (šai gadījumā — no šņabja) atradinātu, Kaut Kas ir jādod vietā. Narkoloģiskie stacionāri kā jebkuras slimnīcas ir plāksteru licēju lomā. Jo mēs — tie deklasētie un uz ielas dažkārt par deģenerātiem dēvētie — esam rezultāts. Šņabis ir rūgts, vēl rūgtāka ir paaudžu paaudzēs krātā šņabja lietošanas pieredze. Bet daudzi šo dziru tomēr izvēlējušies. Līdz tas kļuvis par pilntiesīgu sabiedrības un vai katras ģimenes locekli, gadiem ritot un ieradumiem evolucionējoties, topot par ģimenes galvu .. .

Es varbūt esmu ķerts. Mani dīda nemiers. Varbūt manis nodzertās smadzenes pēdīgajās bezmiega naktīs sasūkušās Gogoļa «Vājprātīgā piezīmes» un mani joko? Eju pie Dakteres. Prasu — no kā, dakter, no kā mēs šeit esam patvērušies? No savas nelaimes, rakstura vājuma, veikala pievilcības vai sabiedrības? Daktere neatbild. Viņa manī klausās, acis zilas, zilas manī raugās, un es saku:

—   Dakter? Gribu turēt pretī dzīvei. Gribu tai būt viducī. Pats vairs to nespēšu — to apzinos. Zinu, ka man pietrūks spēka šeit nākt vēl un vēl kā uz privāto klīniku. Zinu, ka izdarīšu to, ko daudzi uzskata par gļēvuma augstāko izpausmi.

Acis pret acīm. Jūtu, ka Daktere saprot — tas slapjums pelēkajās ir dabisks. Dzērāji esot emocionāla tauta . . . Viņa ilgi klusē un pasaka beidzot to, ko man nevajadzētu pirmajā — sagatavošanas reizē dzirdēt:

—   Jaunais cilvēk! Tu mirsi pēc pirmās glāzes!

Es mostos. Reanimācijas spožās spuldzes izgaismo laimigu, bārdas rugājiem noaugušu jaundzimušo. Tas esmu es. Pārliecinājies, ka piecus gadus pat zāļu mēriņa tiesa ir līdzvērtīga cilpai vai nazim. No krampjiem sāp kakls un lauž augumu, vates kājām eju uz barakām, man līdzās klusējot soļo Daktere. Pavisam bāla. Esmu viņas pirmais kamikadze, varbūt pirmais, ar ko viņa dzīvi sadalījusi uz pusēm, galvojot, ka esmu pietiekami uzticams, lai ciankālija vietā neizmantotu šņabi. Otra puse pieder manai sievai. Rīt mani izrakstīs no slimnīcas, un piecus gadus sev līdzi nēsāšu pasi ar necilu papīra lapiņu iekšā. Tur rakstīts, ka pilsonim tādam un tādam ievadīts preparāts «Pantolakss». Darbības laiks — pieci gadi. Šai periodā nedrīkst lietot spirtu saturošus medikamentus un izmantot tradicionālās narkozes veidus. Savukārt esmu parakstījies — man zināms, ka alkoholisko dzērienu un «Pantolaksa» reakcijas galaiznākums būs mana nāve . . .

Nepaies ne pāris mēnešu kopš izrakstīšanās, un sieva kādās viesībās manā kafijtasē pamanīs grādīgo. Pēc kāda laika satikšu Aldi, kurš stāstīs par pirmo skaidro algas dienu, berzēs dūres kauliņus ar tā labvēļa zobu pēdām, kam par varītēm kārojies uzbāzties ar polšu. Ilgonis man zvanīs uz mājām, lai pateiktu, ka apprecējies. Pirms kāzām pat vēl pamanījies pūru ielikt. Tikai drope neesot izdevusies. Līgavas radus izlingojis no mājas tūdaļ pēc tam, kad brūtesmāsa viņa galam pietuvojusies ar šampanieti … Tad mēs visi trīs sanāksim kopā. Nospriedīsim, ka pasaule nemaz tik draņķīga nav. Vienīgi mūsu uztvere ir sakāpināta. Jo mēs esam robežas viņā pusē. Tāpēc arī grūti rast atbildi tam lasītājam, kurš, visam rakstam iebilstot, stāstīs, ka pazīst cilvēku, kas tūdaļ pēc iznākšanas no stacionāra, iešuvis ampulu, un nākamajā nedēļā iedzēris, palicis beigts uz līdzenas vietas. Grūti skaidrot, kāpēc tā nereti ar mūsu bēdubrāļiem notiek. Jo arī pats neesmu skaidrībā — tas ir rakstura vājums, mazisks gļē/ums, kad cilvēks šādi aiziet, vai nevēlēšanās dzīvot šajā sabiedrībā.

CILVĒKS AR SAKARIEM

Tagad laiki mainījušies. Radusies iespēja atgriezties pie šī notikuma. Radās jautājums: vai vērts rakņāties pagātnē? Padomājis sapratu — ir vērts: apraksta tēma, lai cik tas nebūtu sāpīgi, nav novecojusi. Ar ļaunumu, par kuru tajā runāts, mums būs jācīnās ne vienu reizi vien. Aprakstā minētas konkrētas personas. Kā rīkoties tagad? Ar lielu prieku es arī šodien sauktu pilnā vārdā galveno varoni — viņš to ir godam nopelnījis. Bet viņa dēlu žēl. Viņi ir jauni, un, kaut gan nav vislabākajā veidā uzsākuši savu dzīvi, var to vēl mainīt. Lūk, kādēļ nolēmu nenosaukt darbojošos personu uzvārdus. Ceru, arī tā mans galvenais varonis tiks pazīts . . .

Tātad, reiz pie manis ar sūdzību atnāca kāda Viktorija M. Vērsties pie laikraksta pēc palīdzības it kā nebija nekāda pamata. Viktorijas bijušais vīrs Viktors (kāda vārdu saskaņa!) iesniedzis tiesā prasību ar mērķi atņemt viņai tiesības uz apdzīvojamo platību. Viktorija uzskatīja, ka prasība ir netaisna. Tas, protams, jānoskaidro tiesai, nevis žurnālistam.

—  Tiesa izskatīs visus dokumentus, noklausīsies lieciniekus un noskaidros patiesību, — es centos pārliecināt apmeklētāju.

Pārliecināšana neiedarbojās. «Man lemts ciest neveiksmi,» viņa teica. — «Rīgas rajonā bijušais vīratēvs Vitolds Petrovičs var izdarīt visu: sagādāt jebkādus dokumentus, atrast jebkurus lieciniekus. Viņš ir cilvēks ar sakariem.»

Tajā brīdī es šos apmeklētājas vārdus nenovērtēju . . .

Tūlīt pēc tiesas sēdes pie manis atnāca Viktorijas darbabiedri. «Tiesa bija ļoti dīvaina,» viņi teica un sāka teikto apliecināt ar piemēriem. Tad es nolēmu ieskatīties tiesas dokumentos un nonācu pie tāda paša slēdziena. Liecinieki, kuriem tiesa bez ierunām noticēja, visi dzīvoja pilsētas pretējā pusē. Bet tie, kuriem tikpat akli neticēja, — līdzās strīdīgajam dzīvoklim. Lietā bija izziņa, ka Viktorija apmeklējusi poliklīniku jaunajā dzīvesvietā — pierādījums tam, ka viņa it kā nedzīvo tur, kur ir pierakstīta. Tiesas locekļiem neradās jautājums — kāpēc to parakstījis iecirkņa pilnvarotais, nevis ārsts. Pret Viktoriju vērstos faktus papildināja izziņa no «Preses apvienības», kurā bija teikts, ka viņa it kā pasūtījusi laikrakstu «Ļiteraturnaja gazeta» uz jauno adresi. Advokāts apstrīdēja šo faktu, turēdams rokās parakstīšanās kvīti. Tiesa nezin kāpēc nevēlējās noskaidrot šo divu dokumentu pretrunas un noticēja prasītājam. Vēlāk es ar parakstīšanās kvīti aiziešu uz «Preses apvienības» nodaļu. «Kļūdījušies,» man teiks, «atvainojiet.» Lietā, beigu beigās, bija arī trīs konstruktoru biroja (iestāde, kurai piederēja dzīvoklis) arodkomitejas komisijas akti, kas liecināja — Viktorija M. no tāda un tāda līdz tādam un tādam datumam dzīvoklī nav dzīvojusi. Vajadzēja tikai uzaicināt uz tiesu un pajautāt tiem ļaudīm, kas aktus bija parakstījuši, kā viņiem izdevies ar šādu precizitāti noteikt minēto laiku, lai tiesas locekļiem būtu jāsāk šaubīties. Nedz ar Viktoriju, nedz kādu no kaimiņiem pārbaudītāji nebija tikušies. Tātad secinājumi izdarīti, vadoties vienīgi no viņas bijušā vīra — tātad, ieinteresētās personas -— vārdiem? Vēlāk komisijas locekļi to arī apstiprināja. Bet komisijas priekšsēdētājs, uzņēmuma direktora vietnieks saimnieciskajos jautājumos, atklāti paziņoja: «Ne reizes neesmu tur bijis. Man nav laika mētāties pa svešiem dzīvokļiem.»

—   Bet kā tad jūs parakstījāties?

—  Tā arī parakstījos. Noticēju, saproti, saviem ļaudīm.

Atgādināšu, ka trīs reizes noticēja un parakstījās.

Tā arī sadalīja divistabu dzīvokli: vienam no laulātajiem — divas istabas, otram — nevienu.

Tomēr vēl pāragri izdarīt secinājumus.

Varēja taču gadīties Viktoram labvēlīgu apstākļu sakritība: kāds nejauši kļūdījies, kāds patiesi maldījies, kāds bijis paviršs. Un viss viņa labā? Nu un kas tur sevišķs? Piedzimst taču dažs laimes krekliņā . . .

Drīz vien nācās pārliecināties, ka ar laimes kreklu tam nav nekāda sakara. Izrādījās, Viktoram ir visvarens sargeņģelis.

Kad es arodkomitejā izteicu izbrīnu sakarā ar dzīvoklī pabijušās komisijas bērnišķīgo uzticību, noskaidrojās — dzīvokli vispār piešķīruši nelikumīgi: ordera saņemšanas brīdī ne vīrs, ne sieva nav strādājuši konstruktoru birojā.

Komitejas priekšsēdētājs bija visai nesen stājies pie savu uzdevumu pildīšanas, par priekšteča grēkiem atbildīgs nejutās, tādēļ arī bija tik atklāts. (Ko vēlāk, iespējams, ne reizi vien nožēloja.)

Dabiski, radās jautājums: kādēļ tik dāsna labvēlība? Priekšnieks, brīdi padomājis, ieteicās: «Droši vien mūsu bijušais priekšnieks gribēja pateikties Vitoldam Petrovičam, Viktora tēvam.. Viņš tolaik strādāja projektēšanas organizācijā. Padomājiet, — gaidīt uz projektu vairākus gadus, vai saņemt to tūlīt? Vai izvēle nav viena dzīvokļa vērta?»

Dzīvoklis nav balzama pudele. To ne avīzē ietīt, ne kabatā noslēpt. Pirms ģimene saņem orderi, daudziem atbildīgiem darbiniekiem rūpīgi jāpārbauda visi dokumenti. Bet, lūk, Viktoram atkal «veicās» — nepārbaudīja, palaida garām acīmredzamu viltojumu: bijušie uzņēmuma vadītāji uzdeva vajadzīgā cilvēka dēlu par savu «jauno speciālistu», kaut gan viņš jau sen strādāja citei vietā un vispār nekad nebija bijis «jaunais speciālists» šī vārda juridiskajā nozīmē.

Viens fakts atklāja citus, un visai drīz varēja nešaubīgi teikt — Viktorijai taisnība, ka viņas bijušais vīratēvs Vitolds Petrovičs ir «cilvēks ar sakariem» un tāpēc «Rīgas rajonā var izdarīt visu». Esmu gatavs apliecināt — ja arī ne visu, tad ļoti daudz gan. Un ne tikai Rīgas rajonā . . .

Man šķiet, šī Vitolda Petroviča sevišķā spēja modina sabiedrības interesi, jo tā iemieso sevī kādu mūsu dzīves parādību. Varbūt ne visai izplatītu, bet bīstamu jebkuros apmēros. Tāpēc papūlēšos pēc iespējas detalizētāk attēlot savu varoni, viņa dzīves veidu un morāles kritērijus. Centīšos ar dažu Vitoldam Petrovičam raksturīgu gadījumu palīdzību atklāt «cilvēka ar sakariem» veidolu vispār. Lai tādu cilvēku vieglāk pazīt. Milicija tak meklē noziedzniekus ar portretu palīdzību. Arī «cilvēks ar sakariem» ir noziedznieks, kurš bieži vien pārkāpj ne tikai morāles un sadzīves normas, bet arī mūsu likumus.

VITOLDS PETROVI Čs iepazĪstas

Viņš ienāca redakcijā noteiktā solī, apsēdās kā saimnieks, pārmetis kāju pār kāju. Izskatījās elegants — labs uzvalks, pieskaņota kaklasaite. Atvainojās par nokavēšanos, it kā starp citu piebilda, ka aizkavējies specpoliklīnikā (šo vārdu viņš īpaši uzsvēra). Noplātījis rokas: «Ko lai dara, ārsti mūs sargā.» īsi sakot, uzreiz lika manīt, ka viņš nav no vienkāršo mirstīgo sugas.

Viņš necentās runāt par lietu. Painteresējās, kur esmu mācījies, vai mūs nav auklējusi kopēja Alma mater. Izrādījās, ka nē. «Bet mani kursa biedri ir tālu tikuši.» Un viņš nosauca vairākus republikā labi pazīstamus uzvārdus. Pajautāja: «Kas jauns Maskavā?» Un, nesagaidījis atbildi, piebilda: «Man Maskavā ir daudz draugu un radinieku. Varbūt esat dzirdējis par konstruktoru T.? Sievas tēvocis.» Konstruktoru T. pazīst visa valsts, arī es.

Gribēju uzdot Vitoldam Petrovičam dažus jautājumus, bet viņš eleganti atvirzīja tos otrajā plānā: «Nē, atļaujiet, lūdzu, esat tik laipns un sākumā atbildiet uz manu jautājumu — kā pie jums redakcijā nokļuva Viktorija M.?»

—   Piezvanīja un atnāca, — es teicu tīru patiesību.

—  Bet kas pirms viņas piezvanīja? Kas aiz viņas stāv? Atvainojiet par netaktisku jautājumu, bet jūs varbūt jau agrāk bijāt pazīstami?

Viņš nekādi nevarēja noticēt, ka Viktoriju M. neviens nav protežējis, ka viņa ieradusies visparastākajā veidā, kā to katru dienu dara simtiem cilvēku.

—   Kāpēc tad jūs tā ieinteresēja viņas vēstule?

Vēlāk es ne vienu vien reizi pārliecinājos, ka Vitolds Petrovičs ne soli nesper bez attiecīga atbalsta. Tādēļ arī nespēj noticēt, ka citi iztiek bez tā.

^ Lai, piemēram, novērstu Viktorijas darbabiedru sūdzību (bet sūdzības iemesls bija patiešām nopietns), Vitolds Petrovičs ieradās pie tā uzņēmuma direktora, kurā strādāja Viktorija, kopā ar savu draugu — radniecīgas organizācijas direktoru.

—   Kādēļ, — jautāju es, — jums bija nepieciešams pavadonis?

—   Es, redziet, nezināju adresi, un viņš pieteicās pavadīt.

Patiešām pavadīja, kopā ar Vitoldu Petroviču iegāja kabinetā, stādīja priekšā kā draugu. Direktori bija pazīstami. Rezultātā — cita saruna.

Kad Vitoldam Petrovičam ienāca prātā sūdzēties par mani, ka žurnālists, lūk, bāžot degunu viņa personīgajā dzīvē, savu ierašanos ar sūdzību viņš pastiprināja ar diezgan skaļu zvanu.

Kabineta saimnieks, ātri noskaidrojis, ka sūdzībai nav nekāda pamata, apmulsis noplātīja rokas: «Man, saprotiet, piezvanīja D. Lūdza uzmanīgi uzklausīt Vitoldu Petroviču un pēc iespējas palīdzēt.»

Sī frāze, Šķiet, jau kļuvusi par aforismu.

VSlāk jautāju autoritatīvajam biedram D., kādēļ viņi nolēma atbalstīt Vitoldu Petroviču. Varbūt viņi ir seni, labi paziņas? «Nē, mēs gandrīz nemaz neesam pazīstami,» atzinās D., «bet viņi nāca pie manis četras reizes. Atklāti sakot, vienkārši nokausēja . . ,»

VITOLDS PETROVI Čs nodibina kontaktu 9

Daudzi no tiem, kuri Vitoldam Petrovičam šā vai tā bija pakalpojuši, nekādi nevarēja atcerēties, kā ar viņu iepazinušies. Bet gandrīz visi atzina, ka viņš ir ļoti neatlaidīgs cilvēks (daži teica «uzbāzīgs», «uzmācīgs»),

Viktorijas darbabiedri, gribēdami sievieti aizstāvēt, reiz visai saniknoti ieradās pie Vitolda Petroviča noskaidrot attiecības. Viņš lūdza visus apsēsties, uzcienāja ar kafiju. Tūlīt painteresējās, vai kāds no atnākušajiem neaizraujas ar dārzkopību. Viens atradās. Vitolds Petrovičs tūlīt piedāvāja izgādāt dārza mājiņas projektu. Sirsnīgi smaidīja: «Mūsu pienākums taču ir veicināt dārzkopības attīstību.»

—  Pats nesaprotu, kā tas notika, bet es gandrīz vai piekritu, — man pēc tam stāstīja dārzkopības cienītājs. — Redzu, ka blēdis, bet atteikties grūti.

Arī man Vitolds Petrovičs vairākkārt jautāja — vai nav kas vajadzīgs? Reiz nolēmu panākt, lai viņš sevi atklāj. Jautāju, kā pašam likās, ļoti viltīgi: «Bet ar ko jūs varētu palīdzēt?» Viņš paskatījās uz mani atklātu skatienu: «Es varētu, piemēram, dot kādu konsultāciju projektēšanā. Vai, teiksim, padežurēt sabiedriskā kārtā jūsu pieņemšanas telpā, atbildēt uz vēstulēm . . .» Pirms tam mēs bijām runājuši par viņa nosodāmajiem darījumiem.

Ļaudis, kuriem radās izdevība pavērot Vitoldu Petroviču tuvāk, stāsta: «Viņš nekad nepalaidīs garām vajadzīgu cilvēku, jebkuram pacentīsies atrast atslēdziņu. Pamanīsies pierakstīt tik tikko pazīstama cilvēka telefona numuru. Bet tālāk jau viss iet kā pa diedziņu. Sāks regulāri zvanīt, apjautāties par veselību, apsveikt svētkos, dzimšanas dienā. Neaizmirsīs ne sievu, ne bērnus. Vienmēr būs gatavs uzklausīt bēdas, izlīdzēt. Tā palēnām no gadījuma paziņas pārvērtīsies par mājas draugu, kļūs par vajadzīgu cilvēku. Tādā situācijā nav grēks ari pašam patraucēt ar kādu lūgumu. Kā lai tādam atsaka?»

VITOLDS PETROVI Čs liek lietĀ sakarus

Visi Vitolda Petroviča ģimenes labvēļi nebūt nav personīgi pazīstami ar tās locekļiem. «Sakaru» mehānisms ir krietni sarežģīts. Pakalpojumu maiņa nereti notiek pēc dzīvokļu maiņas sistēmas, kad pa ķēdi mainās reizē septiņas līdz desmit ģimeņu, kurām nav ne jausmas citai par citu.

Kā piemēru minēsim Vitolda Petroviča dēla Viktora dienesta karjeru. Augšupejā skaidri jūtama gādīgā tētiņa palīdzība.

Viktors, kuram aiz muguras bija divi gadi agronomijas fakultātē un tikko pārtraukta krimināllieta (par to nedaudz vēlāk), apdzina diplomētus speciālistus un ieņēma pirmās (?) kategorijas konstruktora (?) posteni konstruktoru birojā. Pagaidām viss skaidrs — šī organizācija pielabina Vitoldu Petroviču.

Turpmāk, katru gadu mainot darbu (četros gados — četras darba vietas) un atstājot par sevi sliktas atmiņas («iedzērājs», «dīkdienis»), viņš tomēr kāpj aizvien augstāk un augstāk.

Beidzot tiek ievēlēts par kolhoza priekšsēdētāja vietnieku.

—  Kā, — es jautāju kolhoza priekšsēdētājam, — par jūsu vietnieku kļuva tāds cilvēks?

—  Bet viņu taču, — priekšsēdētājs atbild, — rajona lauksaimniecības pārvaldes priekšnieks ieteica.

—  Kā, — es jautāju priekšniekam,—jūsu redzeslokā nokļuva šis Viktors?

—  Man reiz gadījās gulēt slimnīcā kopā ar viņa tēva draugu. Vitolds Petrovičs nāca ciemos. Tā arī iepazināmies.

Pēc gada kolhozam nācās no Viktora atbrīvoties — strādāt viņš negribēja. Un tālāk? Viktors iestājās darbā lielā republikas mēroga apvienībā. Un, ne vairāk, ne mazāk, kā par galveno agronomu. Tagad viņam, pat gadu patstāvīgi nenostrādājušam par agronomu, nāktos dot padomus daudzpieredzējušiem saimniecības speciālistiem.

—  Kā, — es jautāju apvienības vadītājam, — jums izdevās sameklēt tik vērtīgu kadru?

—   Mums viņu ministra vietnieks ieteica. Zvanīja reizes četras.

Uzdodu to pašu jautājumu vietniekam. Tiek nosaukts vēl viens

autoritatīvs uzvārds. Un tā līdz bezgalībai.

Ne vienmēr man izdevās uztaustīt šīs izlīdzētāju ķēdes galu. Tie aizstiepās pārāk tālu.

Piemēram, šis pats Viktors, toreiz vēl otrā kursa students, kopā ar draugu tiek pieķerts, zogot veikalā uzvalku. Izmeklēšanā noskaidrojas, ka drauģeļi izdarījuši astoņas zādzības, nodarījuši valstij zaudējumus gandrīz par tūkstoš rubļiem. Viktora līdzdalībnieks tika sodīts un nosūtīts uz attiecīgu soda izciešanas vietu, bet pats Viktors tika cauri ar vieglām izbailēm (pat netika izslēgts no komjaunatnes) — krimināllietu pret viņu pārtrauca. Vēlāk pēc mana lūgumu prokuratūrā rūpīgi izlasīs lietas materiālus un nāks pie slēdziena, ka uz draudziņiem gulstas vienāda atbildība. Tai pat laikā tiesnese (tā pati, kas vēlāk attiesās dzīvokli viņam par labu) pat neiedomājās izsaukt Viktoru uz tiesu kā liecinieku. Nav arī nekāds brīnums — sēdē, kurā piedalās klausītāji, nebūtu tik vienkārši vienu notiesāt, bet otru uzklausīt tikai kā liecinieku.

Grūti iedomāties, ka astoņpadsmit gadus vecais Viktors pats mācēja tik veikli izlocīties šādā — gandrīz bezcerīgā — situācijā. Skaidrs, ka viņu paglāba tēvs. Bet kā?

Vitolds Petrovičs nepazina ne izmeklētāju, ne tiesnesi, Kas bija starpnieki? So jautājumu būtu grūti atrisināt pat profesionālam izmeklētājam . . .

VITOLDS PETROVI Čs slĒpj galus ŪdenĪ

Kad nepieciešams, «cilvēks ar sakariem» afišē savas iespējas. Pateicoties tam rodas jauni sakari. Bet viņš nebūtu «cilvēks ar sakariem», ja neprastu noslēpt galus ūdenī, līdzko to prasa apstākļi.

Likās, jau esmu uztaustījis vajadzīgo ķēdes posmu: Vitolds Petrovičs konstruktoru birojam projektu ārpus kārtas, bet birojs viņa dēlam dzīvokli. Jau nākamajā dienā Vitolds Petrovičs uzvaroši iesoļoja redakcijā ar izziņu rokās. Uzņēmuma vadītāji, kuri vēl pavisam nesen man visu atklāti izstāstīja, tagad rakstiski ziņoja, ka «kļūdas dēļ snieguši korespondentam nepatiesu informāciju». Zvanu viņiem. Minstinās, stostās, aizbildinās ar sliktu atmiņu. Un neviens nevar paskaidrot, kāpēc aplaimojuši ar dzīvokli pie viņiem nestrādājošu cilvēku.

Kā gan cīnīties pret «cilvēku ar sakariem»? Kā saraut viņa uz visām pusēm izstieptos taustekļus? Līdzeklis sen zināms un pārbaudīts — protekcijas nemīl atklātību. Tām vieglas dienas tikai aiz slēgtām durvīm.

Tas pats konstruktoru birojs, piemēram, nosūta Vitolda Petroviča dēlu (šoreiz jaunāko) Andri uz Lauksaimniecības akadēmiju ar savu stipendiju. Viņš nostrādājis šajā birojā tikai trīs dienas, bet jau nopelnījis labu raksturojumu, kolektīva galvojumu un, atbilstoši, konkrētas priekšrocības. Bet ja šis jautājums būtu ticis apspriests kopējā sanāksmē, diezin vai Andris saņemtu minētos labumus. Konstruktoru birojā taču noteikti atrastos tam piemērotāki jaunieši.

Ja atklāti tiktu izskatīti jautājumi par dzīvokļu piešķiršanu, Vitolda Petroviča dēls dzīvokli neredzētu kā savas ausis.

Tikko atklātībai degungalā aizcērtam durvis, jau skaties — pa spraugu ielavījusies protekcija.

Viktors varēja tik augstu uzkāpt pa karjeras kāpnēm vienīgi tāpēc, ka visas viņa iecelšanas amatos notika aiz slēgtām durvīm. Es negribu piedāvāt pieņemšanu darbā apstiprināt ar kolektīvu balsošanu. Zinātnieki it kā ir atraduši pilnīgi pieņemamu demokrātisku procedūru: konkursi uz vakantām vietām. Kaut gan procedūra pati par sevi vēl nenodrošina atklātību, arī to taču var noplicināt. Reiz redakcijā griezās cilvēks, kurš nesekmīgi piedalījies jau astoņos tādos konkursos. Neveiksmīgajam pretendentam ir milzīgs daudzums publikāciju, bagāta pieredze. Nav saprotams — kāpēc viņš neiztur konkursu. Bet ja viņam dotu iespēju piedalīties sacensībā, būt aci pret aci ar saviem sāncenšiem, varbūt cilvēks pārliecinātos, ka viss notiek pareizi, uzvar stiprākais. Jeb otrādi, spētu argumentēti sūdzēties par netaisnību. Bet nav taču atļauts «personīgi piedalīties», konkurss notiek aiz slēgtāņi durvīm. Bet ja reiz tā, arī šeit var ielauzties protekcija . . .

Starp citu, arī Vitolds Petrovičs abām rokām balso par maksimālu atklātību. Tikai par tēs objektu mums radās principiālas domstarpības. Visus faktus, par kuriem tika runāts, Vitolds Petrovičs uzskatīja par tīri personiskiem un atklātībai nepakļaujamiem. Toties savas bijušās vedeklas dienasgrāmatu, kas nejauši nonāca viņa rokās, gluži pretēji — pavairoja un sāka izsūtīt dažādām instancēm. Savu zemisko rīcību viņš izskaidroja ar «patiesām rūpēm par mūsu jaunatnes morālo tīrību».

Ja Vitolds Petrovičs būtu vienīgais šāds cīnītājs par atklātību, varētu daudz neuztraukties. Bet «kopijām» atradās lasītāji. Katrā gadījumā neviens ar nicinājumu nenovērsās no laipnā piegādātāja un neizmeta viņu pa durvīm. Kas gan mudināja šos cilvēkus kopā ar Vitoldu Petroviču skatīties pa atslēgas caurumu? Bailes no demagoga? Vitolds Petrovičs taču ieradās, aizsedzies ar morāles bruņinieka vairogu. Nav izslēgts, arī šeit neiztika bez telefona zvaniem. Bez tiem, kā izrādījās, Vitolds Petrovičs neko neuzsāk.

Neloloju ilūziju aizkustināt tos, kurus ar Vitoldu Petroviču saista «tu — man, es — tev» attiecības, šiem ļaudīm nav sirdsapziņas. Bet starp viņa līdzdalībniekiem bija arī nesavtīgi ļaudis, tie, kuriem nebija vajadzīgi viņa pakalpojumi. Kāds atbalstīja Vitoldu Petroviču vecas draudzības vārdā («kā nekā kursa biedri», «kopā strādājām», un tamlīdzīgi), kāds ņēmās viņam palīdzēt, neizturējis apnicīgo uzbāzību, kāds pārāk uzticējās, neiedziļinājies būtībā . . . Visi esam nedaudz vainojami. Paši to nezinādami, ļaujam nostiprināties tāda tipa ļaudīm kā mans varonis. Jo ieslīdam viņa sakaru orbītā.

.

APVĒRSUMS KARAĻA GALMĀ

GARUS kasparovs: «sahā katrs atrod, ko meklējis . . .»

Šahs. Cilvēces vēsturē nav senākas un pievilcīgākas spēles. Interese par to gadu tūkstošos nezūd, drīzāk gan — kļūst arvien spēcīgāka. Kas īsti ir šahs — māksla, sports, zinātne? Spēle, kurā jau pēc otrā gājiena paveras 160 tūkstoši turpinājuma variantu, pēc ceturtā — 64 miljoni . . . Pēdējos gados tā pārdzīvo vēl nebijušu uzplaukumu. Venecuēlā un Holandē, piemēram, ir skolas, kurās šahs kļuvis par obligātu mācību priekšmetu, un specializēto šaha klašu audzēkņi intelektuālajā attīstībā ievērojami apsteidz savus vienaudžus. Viņi ir disciplinētāki, vieglāk iekļaujas sabiedriskajā dzīvē. Kādus tik skanīgus epitetus nav izpelnījusies senā spēle — «saprāta poēzija», «fizkultūra prātam», «intelektuālais bokss». Bet lielmeistars Roberts Fišers devis šādu skaidrojumu: «Šahs ir kā dzīve—totālais karš, kurā abas karojošās puses ir koka figūriņas. Lai dievs dod, ka uz mūsu zemes notiktu tikai tādi kari un tikai ar tādu karaspēku!»

Nu jau pagājuši 17 gadi, kopš Fišeram uzgavilēja visas pasaules šahisti. Tomēr, lai spētu saprast un novērtēt pašreizējās likumsakarības un spēku samēru šaha pasaulē, mums jāatgriežas pagātnē. Toreiz, septiņdesmito gadu sākumā, amerikānis bija ceļā uz «pasaules kundzību». 6:0 mačos pret Marku Taimanovu un dāni Bentu Larsenu. Tigrans Petrosjans, agrāk «necaursitamais» pasaules eksčempions, burtiski tika sagrauts, un, lūk, Roberts Fišers jau stiepj roku pēc čempiona lauru vainaga, tolaik padomju lielmeistara Borisa Spaska īpašuma.

Neliela atkāpe. ASV eksistē testu sistēma tā dēvētā «intelektuālā koeficienta» noteikšanai. Fišera koeficients — 189 punkti (vidējais rādītājs — 110—120). Te gan jāpiebilst, ka, piemēram, visā pasaulē pazīstamā amerikāņu kinorežisora Stenlija Kubrika koeficients ir 65. Starp citu, tieši tāpēc viņš, kā garīgi mazattīstīts, tika atbrīvots no dienesta Savienoto Valstu armijā. Uzskaitījumu varētu turpināt, bet lai nu paliek amerikāņu pašu ziņā, kā viņiem atklāt savus ģēnijus un deģenerātus. Reikjavikas mačā Bobijs bija lielisks: uzvara pār Borisu Spaski ar 12,5:8,5. Protams, nevar noklusēt arī amerikāņa izlēcienus, kaut vai to, ka viņš nokavēja pirmo partiju, bet uz otro neieradās vispār, turklāt apvainojot tendenciozitātē un negodīgumā absolūti visus.

1972. gadā Fišers kļūst par 11. pasaules čempionu. Šaha pasaule sastingst. Ja sešdesmitie gadi bija laiks, kad lielmeistari lauzīja galvas par Mihailu Tālu, kuru salīdzināja ar Haleja komētu pie šaha debesīm vai dēvēja par «mīklaino Tālu», tad septiņdesmitajos gados pasaules dižākos šaha prātus nodarbināja aizokeāna fenomens. Viedokļu bija daudz un dažādi. Lūk, lielmeistara A. Kotova pārdomas: «Tas, ka Fišera personība spēles laikā būtiski ietekmēja pretinieku, nav apstrīdams. Es vērīgi sekoju Fišera un Taimanova Vankūveras mačam (pretendentu ceturtdaļfināla mačs — red. piezīme). Sevi es uzskatu par bezbailīgu, pat ļoti bezbailīgu šahistu . . . Drosmi zaudējis neesmu nekad, bet, ja man nāktos spēlēt ar Fišeru, es, goda vārds, visticamākais, sanīktu, šī nekustīgā fanātiķa seja virs šaha galdiņa, kvēlojošās acis un absolūtā abstrahēšanās no ārējās pasaules. Šie garie pirksti, kas savāc tavus bandiniekus un figūras. Jā, gandrīz vai sātana iemiesojums, ne cilvēks!» Par Fišeru zināja teikt (viņš, bez šaubām, pats radīja labvēlīgu augsni tādām runām), ka bez atbilstoša honorāra viņš pat skatu šaha galdiņa virzienā nemestu, ka par spēli jebkura ranga turnīrā viņš plēš neiedomājamas summas utt. Runu bija daudz. Tomēr šiem un citiem faktiem bija arī citi interpretējumi: «Es Fišeru neuzskatu par pašlabuma meklētāju. Jo sevišķi zinot faktu, ka viņš pēc uzvaras Reikjavikā atteicās no visai prāvas naudas summas. Domāju, augstie honorāri Fišeram bija vairāk nepieciešami kā līdzeklis šaha spēles augstā prestiža apliecināšanai, nekā ceļš personīgās bagātības iegūšanai . . .» Tie ir rakstnieka Leonīda Zorina vārdi. Iespējams, viņš, atšķirībā no daudziem citiem, zināja kādu sešdesmito gadu sākumā fiksētu Roberta Fišera izteicienu: «Es panākšu, lai šahisti, kas diendienā vismaz piecas stundas šķiež savu nervu un fizisko enerģiju, saņemtu par to ne mazāk kā bokseri par 45 minūtes ilgu dūru vicināšanu.»

Patiesi, būdams čempions, Fišers spēja pacelt savas dievinātās spēles prestižu. Šahu viņš mīlēja, pielūdza un beigu beigās . . . nodeva. Turnīru un maču fondi profesionālā boksa līmeni viņa laikā gan nesasniedza, taču jau bija samērojami ar tenisistu honorāriem. Bet, ja runājam par Bobija nodevību (starp citu, Fišers reiz bija spiests precizēt: «Mans vārds ir Roberts Džeimss Fišers . . . par Bobiju mani sauc draugi un «lecīgi subjekti»»), tad katrs, neapšaubāmi, atceras viņa pilnīgi neizskaidrojamo aiziešanu no šaha. Bēgšanu no šaha — visas viņa dzīves sūtības. Kas gan varēja stāties tā vietā? Te nu ir liels vilinājums talkā aicināt pašu Fišeru. Citāts no sava laika bestsellera — Iva Kraushāra grāmatas «Bobijs Fišers starp ģenialitāti un ārprātu». Uz jautājumu, ar ko gan aizpildīts pasaules čempiona laiks, amerikāņu lielmeistars atbildēja: «Ne ar ko sevišķu. Lasu, klausos rokmūziku. Laiku pa laikam caurskatu šaha žurnālus un izspēlēju «Chess Life and Review» (amerikāņu šaha žurnāls — red. piezīme) publicētās partijas. Uzskatu, ka šaha māksla pēdējo gadu laikā ir degradējusies, bet vainīgi ir FIDE darboņi. Par daudz ir turnīru ar lielmeistaru normu. Katrs nu cenšas iespējami īsākā laikā kļūt par lielmeistaru, un kļūst arī, bet daudziem tam nav ne mazākā pamata.»

Vēl Roberta Fišera zvaigzne spoži, varētu pat teikt, žilbinoši, mirdzēja pie šaha debesīm, bet kādā citā zvaigžņu kartes sektorā jau bija uzausušas divas citas, toreiz vēl dažāda lieluma zvaigznītes. Pirmā, protams, Anatolijs Karpovs. Turpat līdzās — gandrīz nemanāma dzirkstelīte — Garijs Kasparovs. Toreiz, 1974. gadā, Karpovs, izlauzies cauri pretendentu mača šķēršļu joslai (šajā spēļu ciklā viņš iekļuva kā pasaules jaunatnes čempions) un apspēlējis citu pēc cita Polugajevski, Spaski un Korčnoju, ieguva divcīņas tiesības par šaha karaļa titulu.

1975. gada vasarā Filipīnās vajadzēja notikt Fišera—Karpova mačam par pasaules čempiona titulu (kā visreālākā balvu fonda summa tika minēti 5 000 000 dolāru). Vajadzēja . . . Bet Fišers izvirza savus noteikumus: spēlēt līdz 10 uzvarām, bez partiju ierobežojuma un, ja rezultāts ir 9:9, čempions paliek iepriekšējais, proti, Roberts Fišers. Nav šaubu, ka pretendentam šāda diskriminācija nebija pa prātam. «Es izdarīju visu iespējamo,» deklarēja Karpovs, «lai mačs Filipīnās tomēr notiktu, es piekritu gandrīz visām prasībām, pat galējībām. Es piekritu mača norises vietai, pieņēmu arī galvenā tiesneša kandidatūru, kurš bija norīkots, respektējot amerikāņu lielmeistara prasību.» Tomēr FIDE kongress Nicā saņem telegrammu: «. . . Kā kļuvis zināms, mani priekšlikumi ar balsu vairākumu ir noraidīti. Uzskatu, ka ar to FIDE ir izteikusies pret manu piedalīšanos 1975. gada pasaules čempionātā. Līdz ar to es atsakos no FIDE pasaules čempiona titula.» Pēdējā frāze nav nejauša, tai ir zemteksts: FIDE var mani neuzskatīt par pasaules čempionu, tomēr es

esmu un palieku pasaules spēcīgākais šahists. Varbūt . . . Tomēr pasaulei bija nepieciešams reāls čempions, tāds, kurš tiesības uz šo augsto titulu pierāda pie šaha galdiņa, nevis tā ēnā. Un, lūk, 1975. gada 3. aprīlī tika pasludināts jauns, divpadsmitais pasaules čempions — Anatolijs Karpovs.

Vēl tikai daži vērtējumi to dienu notikumiem. M. Eive: «Karpova spēles stilu var salīdzināt ar ģeniālo Kapablankas spēli.» M. Naidorfs: «Lai gan viņš ir izcils šahists, uzskatu — pat ja noteikums par rezultātu 9:9 būtu pieņemts, Fišers vienalga atrastu iemeslu nespēlēt.»

Taču skeptiķi, kā arī tie, kuriem Karpovs šādu vai citādu iemeslu dēļ nebija pa prātam (viens no tiem — ASV šaha federācijas direktors Edmontsons), jauno šaha karali «nokristīja» par «papīra čempionu». Karpovam bija pamatoti iebildumi — šāds «rangs» vairāk gan piedienētu Fišeram, kurš pēc Reikjavikas nav spēlējis nevienu oficiālu partiju. (Tiesa, vienu, simbolisku, gājienu Fišers tomēr izdarīja partijā pret toreizējo Filipīnu prezidentu F. Markosu. Šis gājiens nodokļu maksātājiem izmaksāja 120 tūkstošus dolāru.)

Lai nu kā, jaunais čempions apzinājās sava stāvokļa divdomīgumu. Tituls bija iegūts bez cīņas, bet tas vienmēr mazina uzvaras prieku. Lūk, kā to atceras pats Anatolijs Karpovs: «Jā, protams, es priecājos par to, ka čempiona tituls nu atgriezies mūsu valstī, kura tik daudz ir devusi šaha attīstībai visā pasaulē. Tomēr īsta gandarījuma nav. Es ļoti gribēju spēlēt ar Fišeru un gūt uzvaru īstā sportiskā cīņā.»

Desmit gadus Anatolijs Karpovs bija pasaules čempions, un šis laiks ir triumfāls. Vairāk kā jebkurš cits šahists Karpovs ir atzīts par cienīgu saņemt ikgadējo šaha pasaules atzinības apliecinājumu — šaha «Oskaru». Viņa pārākums pār citiem spēcīgākajiem lielmeistariem bija neapšaubāms. Šajā uzvaras gājienā tomēr nebūtu objektīvi neminēt kādu būtisku apstākli: Fišera zvaigzne nenodzisa, neizplēnēja kaut kur ēterā, tā mums nezināmu iemeslu dēļ, tā teikt, kļuva par «melno caurumu» ar varenu gravitācijas lauku. Un šis noslēpumainais lauks, tīk vai netīk, turpina ietekmēt gan lielu, gan sīkāku šaha visuma planētu orbītas līdz pat šai dienai. Pēc graujošām sakāvēm mačos ar Fišeru Larsens, Taimanovs, Petrosjans un Spaskis, šķiet, zaudējuši ko būtisku savā spēlē. Kā citādi skaidrot to, ka desmit gadus ilgajā cīņā par šaha kroni ar A. Karpovu neviens no šiem kādreiz draudīgajiem Kaīsas bruņiniekiem nespēja izrādīt nopietnu konkurenci? Dānis Larsens pēc satriecošā nokdauna mačā ar Fišeru (atcerēsimies — 0:6) ilgi nespēja piedalīties nopietnos turnīros. Spaskis pēc Reikjavikas arī, šķiet, devis klusēšanas solījumu . . . Vai nav dīvaini, ka šajā laikā vispār neviens no pasaules lielmeistariem nav spējis iejaukties Karpova un Korčnoja cīņā par šaha karaļa titulu? Viņi trīs reizes tikās izšķirošajos mačos, un trīs reizes uzvaras guva pasaules čempions. Iespējams, mediķi šo faktu skaidrotu pēc sava prāta: gadiem ritot, Karpovs bija pieradis pie šī nemainīgā «kairinātāja» Korčnoja personā, un tas, savukārt, ietekmēja viņa organismu kopumā. «Atceroties» virkni uzvaru pār vienu un to pašu pretinieku, tas, pašam šahistam nemanot, neļāva attīstīties iekšējām fizioloģiskajam rezervēm. Virsnieru dziedzeri sāka piegādāt asinīm mazlietiņ mazāk adrenalīna, aizkuņģa dziedzeris mazlietiņ samazināja savu aktivitāti, hormonālā sistēma kopumā, nesaņēmusi briesmu signālus, darbojās ierastajā režīmā. Visi šie «mazlietiņ» varētu šķist maznozīmīgi, ja vien rezultātā nepieklusinātu čempiona sportisko agresivitāti un Karpova galveno drošības elementu — viņa slaveno «briesmu priekšnojautu». Nav šaubu, gan šaham, gan tā karalim un, galvenais, šaha cienītājiem bija nepieciešamas jaunas, spirdzinošas vēsmas. Taču atcerēsimies kādu patiesību: kas vēju sēj, tas vētru pļauj . . . Ap šaha karaļvalsti sāka briest vētra, varens viesulis . . .

Garijs Kasparovs, tāpat kā Anatolijs Karpovs, beidza skolu ar zelta medaļu. 15 gadu vecumā viņš kļuva par PSRS sporta meistaru, 16 gados — par starptautisko lielmeistaru, bet gadu vēlāk — par PSRS čempionu. Kasparovs un Karpovs pirmo reizi tikās 1975. gadā Ļeņingradā, valsts Pionieru piļu turnīrā, kurā izcīnīja «Komsomoļskaja pravda» balvas. Tas bija simultānspēles seanss, kurā jaunais Baku šahists nospēlēja neizšķirti ar pašu pasaules čempionu. Vēlāk, 1981. gadā, šaha skatē Maskavā viņi izspēlēja vēl divas partijas, kas beidzās neizšķirti. Arī ceturtās partijas rezultāts bija neizšķirts. To izspēlēja Maskavā, starptautiskajā «zvaigžņu turnīrā». Kopš tā laika līdz pat bezlimita mačam par čempiona titulu 1984. gadā viņi ne reizes nebija sēdējuši pie viena šaha galdiņa. Bet, kad abu lielmeistaru ceļi beidzot krustojās, šaha pasaule bija šokēta. Kā nu nē — Garijs Kasparovs, tik spoži, pat pašpārliecināti izlauzies caur pretendentu turnīra mačiem, gluži kā dziļā narkozē sāka zaudēt partiju pēc partijas. Ar gandrīz vai neticamu konsekvenci aug rezultāts — 0:1, 0:2, 0:3, 0:4! Kasparovs, šķiet, dara visu, lai zaudētu maču iespējami īsākā laikā. Viņš it kā cenšas sagraut mītu, kurš jau sācis veidoties ap viņa personību. Turpretī Karpovs sevi visu atdod mačam, viņš spēlē tā, it kā no rezultāta atkarīgs «būt vai nebūt» jautājums, viņa dzīvība. Tātad, jau 4:0. Un šajā brīdī mačā notiek lūzums. Atkal Fišera ēna? Iespēja atkārtot iepriekšējā čempiona sasniegumu, atkārtot «sausu» rezultātu un pie viena arī uz ilgu laiku, ja pat ne uz visiem laikiem, atbrīvoties no vienīgā tai laikā reālā pretendenta uz šaha karaļa kroni (pēc smaga nokdauna ringu pamet ne tikai bokseri) Karpovam jau ir tikpat kā sasniegta. Tagad galvenais nekļūdīties, tikai noturēties!

Un Karpova spēles maniere krasi mainās — pilnīgs pretstats pirmajām partijām — maksimāla piesardzība, nekāda riska. Lai riskē pretendents, čempions gaidīs kļūdas. Un gaidīja arī. . . veselas 17 partijas! 17 neizšķirti viens pēc otra! Un tad — 5:0! Tomēr pretinieks, lai arī noguris, vairs nav tāds, kā iepriekš. Kasparovs ir atjēdzies no graujošā sākuma, daudz ko mācījies, jau noticējis saviem spēkiem. Kā nekā 17 partijas bez zaudējuma. Un vēl . . . laiks nav Karpova sabiedrotais.

Šaha pasaules čempionātu vēsturē nav bijis tik gara mača, un nav brīnums, ka FIDE prezidents F. Kampomaness to pārtrauca. Tālāk sākās «vētra» . . . Vieni, acīmredzot Karpova līdzjutēji, strikti apgalvoja, ka vēl tikai dažas dienas, un čempions būtu ieguvis pēdējo — uzvaras punktu. Citi, visticamākais, pretendenta piekritēji, bija pretējās domās. Viņu galvenais arguments: Kasparova spēle ir stabilizējusies. Viņa emocionālais un psiholoģiskais kāpinājums ir spēks, ko nekas vairs nespēj apturēt . . . Un notika — mēs visi jau zinām, kas. 1985. gadā pasaule ieguva jaunu šaha karali. Šī cilvēka vārds bija Garijs Kasparovs. Pienāca 1986. gada jūlijs. Anatolijs Karpovs, nu jau eksčempions, pirmo reizi savā šahista karjerā spēlēja pret pasaules čempionu. Un pirmo reizi revanšmaču vēsturē čempions nezaudēja, saglabāja savu titulu. Tas nebija pa spēkam ne Eivem pret Aļohinu, ne Tālam vai Smislovam pret Botviņņiku . . . Tiesa, jāatzīst — šodienas šaha karaļu cīņas ir ieguvušas kādu būtisku, jaunu kvalitāti.

■Ieskatīsimies avīzēs — «Stiprāko divkauja», «Duelis turpinās», «Titāniska divcīņa» utt. Bet turpat līdzās — «Karpova štābs», «Kasparova štābs» vai «Ķarpova komanda», «Kasparova komanda». Šķiet, blakus eksistējošie «divkauja» un «komanda» spēj izraisīt stipru izbrīnu, pat neizpratni. Bez šaubām, var iebilst — nu un tad, pie šaha galdiņiem taču sēdēja paši lielmeistari, nevis kaut kādi «štābi» vai «komandas». Jā! Tā bija, un tomēr līdzjutēju iebildes pret tamlīdzīgu mača norisi ir vērā ņemamas. Mēs taču, jūtot līdzi saviem elkiem, gaidām un gribam redzēt brīnišķo spēli «tīrā veidā», proti, uzvarētājs jānoskaidro tieši šīs sportiskās, radošās divcīņas ceļā. Visprecīzāk daudzo šaha cienītāju domas, šķiet, rezumē rakstnieks A. Arkanovs, kurš kopā ar žurnālistu J. Zerčaņinovu patlaban strādā pie grāmatas par Karpova—Kasparova mačiem. Lūk, viņa izteikums: «Šaham jākļūst, precīzāk, jāpaliek, par spēli, nevis par cīņu uz dzīvību un nāvi.» Un kāda milzīga ažiotāža tiek radīta ap mačiem, kādas neredzētas kaislības še virmo! Malā tiek nobīdītas visas citas pasaules norises. Vai brīžam netiek aizmirsts, ka tā ir spēle — tikai spēle?! Maskavā vēroju svētsvinīgu rituālu — pie Čaikovska koncertzāles limuzīnos piebrauca čempions un pretendents. Radās iespaids, uz izšķirošu tikšanos ierodas divu valstu līderi — ne mazāk. Domāju, ka šis simptoms ir neveselīgs un tam nav nekā kopēja nedz ar īstu sportu, nedz arī ar mākslu vai zinātni, pie kurām tiek pieskaitīta šaha spēle . . . Kāpēc gan šos mačus saucam par divcīņu, ja reiz cīkstējās «Kasparovs & Co» un «Karpovs & Co»? Šai sakarībā nāk prātā Aļohins, viņa attieksme pret šahu— 1935. gadā uz maču ar Eivi viņš ieradās bez sekundanta, šos pienākumus viņš cerēja uzticēt holandiešu meistaram Landavam … Tā nu Aļohina štābu veidoja tikai divas dzīvas būtnes — lielmeistars pats un viņa uzticamais draugs kaķis Čess.

Varam minēt arī Tāla un Botviņņika maču par šaha kroni. Tāla «komandā» bija vienīgi A. Koblencs. Stāsta, arī Fišers sava sekundanta izdarīto pārtrauktās partijas analīzi izskatījis vienīgi pēc izspēles. Laikam lielmeistara patmīļa neļāva viņam izmantot svešu «recepti».

Iespējams, kādreiz Fišers patiešām atgriezīsies pie šaha galdiņa. Bet pagaidām ņemsim vērā lielā šaha realitātes. Mēs kļūstam par divu lielmeistaru — pasaules čempiona A. Karpova un Rīgas pretendentu mača uzvarētāja A. Sokolova divcīņas lieciniekiem superfinālā. Par pirmo mums ir zināms viss, ko vien var zināt par tik izcilu šahistu, turpretī par viņa sāncensi mūsu informācija ir gaužām pieticīga. A. Sokolovs spilgti pārstāv «jauno vilni», kuram pieder arī G. Kasparovs. Mums zināms arī fakts, ka A. Sokolovs pagaidām pratis gūt uzvaras reprezentatīvākajos un viņa karjerai nozīmīgākajos turnīros.

Nav izslēgts, tieši šī tikšanās radīs priekšnoteikumus kārtējam apvērsumam Kaīsas galmā.

ALEKSANDRS BOGOLS, LEONIDS SANDLERS, PSRS jsporta meistarkandidāts šahā

ATRAIDĪTO SALONS

K. A. riga

Saruna ar Indras bērzu sonets

Vaid Indras bērzs: «Cik smies vēl mani, pels?

Man darva uzgāzta! Kaut notīrītājs rastos . . .»

Es mierinu: — Klau, bērzs! Tavs laiks kāpj baltos mastos Kā zaļi karogi! Tie rit pa īstam zels!

Mēs tīrīsim, līdz balts tavs stumbrs stāvu cels Pār zilgiem ezeriem un mājām līču krastos;

Tas dzelmju pili vērs ik dvēslē neparasto,

Kur jūtu smelgme glauž un kveldē gribas dzelzs!

Pār druvām svētību kad tavas šalkas lies,

Tik nenokalsti, bērzs! Drīz, ilgo sāpju kliedā,

No kapiem akmeņi pat vaidot novelsies,

Un veļi dejot sāks kā bites ķiršu ziedā!

Tev jersikiešu spēks ik zaru augšup slies,

Un teiksmu koklētājs tev gaviļdziesmu dziedās!

*

… un no šiem solījumiem bērzam uzreiz kļuva tik viegli, viegli… (red.)

D. RlGĀ

(fragments no dzejojuma par miera tēmu)

un es kļūstu par mocītā kliedzienu un es kļūstu par pazemotu lūgumu vēl viens visums un vēl viens asins kontrastains —

un katrs mans solis ir

sāpe

kādam

vēl aizvien man jāpārtiek

no citu asinīm

un no citiem novilktām

ādām. Šajā varmācības putrā…………………….. mieru!

sirdij sasprāgušai — mieru.

sakožu zobus — izelpa ieelpa un vēlreiz

miers

tik dvēsele

vien

simt simtreižu izvemjas .. .

šai pasaulē

*

Te nu arī lasītāja dvēselei jāsāk nelabi rīstīties, (red.)

A. p. riga

(Stāsta fragments. Darbība notiek deju zālē. Rūpīgi ievērota autora ortogrāfija un interpunkcija.)

(..) Atskan četri bungu vālīšu sitieni un . . . Lapiņam par brīnumu skan visīstākā marša mūzika pasaulē. Pat Mārtiņš aizrautīgi ritmā dod basa piesitienus, pie kam vēl ar pareizām notīm. Atskan akcents pa šķīvi un mūzika pārtrūkst. Pie mikrofona atkal Lapiņš.

—     Lūk tā! Tagad puiši pagriežaties lūdzu pret meitenēm, kuras stāv jums pretī un meitenes pret puišiem. Tagad mēs ar savu orķestri spēlēsim polku un jūs lūdzu dejot. Pa dejas laiku jums tiek dots uzdevums iepazīties ar savu šīs dejas partneri un pēc iespējas vairāk uzzināt par viņu.

Atkal skan mūzika, tikai šoreiz — polka. Kad pārtrūkst polkas ritms, tad Lapiņš lūdz visus atkal sastāties divos apļos un dejot marša pavadījumā. Kad beidzās maršs, tad pie mikrofona ir Lapiņš.

—    Tagad lūdzu atkal puiši pagriežaties pret meitenēm, un meitenes pret puišiem. Nu jums pretim stāv cits partneris. Tagad mēs spēlēsim valsi, dejas laikā jums tiek dots tāds pats uzdevums kā dejojot polku. Tātad — iepazīties.

Atkal skan mūzika, pie mikrofona ir Laura. Četras ievada taktis un —

«Kā lai šonakt vienaldzīgi klusē,

Kā lai tādā brīdī projām iet.»

Tātad «Vecpiebalgas ūdensrozes». Dziesma, kas radusies 1966. gadā, bet daudzi to nezina un attiecina to uz daudz senāku laika posmu. Daudzi nezina ari to, ka šīs dziesmas komponists ir Rozenštrauhs, un arī to, ka komponists vēl joprojām ir mūsu vidū. To nezina arī Laura, un to nezina ne viens no ansambļa izņemot skolotāju. Bet visi šo dziesmu zina un gandrīz visi dzied . . .

Nu beigusies ir arī šī dziesma. Pie mikrofona atkal ir Lapiņš.

—    Tagad jūsu uzdevums ir atrast savu polkas partneri un dejot polku.

Zālē uz dažām minūtēm ir neliels sajukums jo visi pēc iespējas ātrāk grib stāties dejotāju pulka. Kad beigusies ir polka, atkal skan valsis un visi steidz meklēt savus valša partnerus. Un tā vairākas reizes polka, valsis, polka, valsis. Tīri nemanot ar šīs deju spēles palīdzību zālē ir ienākusi jautrība. (..)

Skolotājs Lapiņš ir liels ienaidnieks diskotēkām un diskžokejiem. Viņš uzskata ka diskotēkas atņem darbu mūziķiem. Tāpēc Lapiņš ar saviem audzēkņiem dara visu, lai jaunatnes vidū popularizētu dzīvo mūziku, un māca no jauna atpūsties ansambļa pavadījumā.

BEIGAS!

*

Rādās, tīri jautrs baļ)uks bijis. Lai slavēts skolotājs Lapiņš! (red.)

RAKSTNIECĪBA

SATURS

Andris Pūriņš «Zilā jumprava» — 1. Ipp. Agris Poikāns, dzejoļi — 12. Ipp. Vladis Spāre «Izolatora» — 14. Ipp. Intervija ar Čingizu Aitmatovu— 18. Ipp. Valda Melgalve «Jēkaba Jēkabsona pasaule» — 20. Ipp. Georgs Trākls, dzejoļi — 23. Ipp. Vladimirs Visockis, dzejoļi — 26. Ipp. Jurijs Krivonoss, ironiskā proza — 28. Ipp. Knuts Skujenieks «Strādnieki savā dzimtajā literatūrā» — 29. Ipp.

XX GADSIMTA KULTURA UN LATVIJA

Intervija ar Džemmu Skulmi — 32. Ipp. Andrejs Grāpis «Ka tapa kultūras darbinieks» — 40. Ipp. Dainis Reinfelds «Par divu mītu vēsturi» — 43. Ipp.

MĀKSLU KRUSTCELES

Ilga Reizniece «Tas nepasakāmais ir izdziedams» — 46. Ipp. Egils Līcītis «Līvi» — 48. Ipp. Turpinām diskusiju par teātri — 53. Ipp. Jurijs Lotmans «Lelles kultūras sistēmā» — 54. Ipp. «Fotomape» — 56. Ipp.

LAIKABIEDRA PIEZĪMES

Dace Terzena «Jādzīvo tālāk. Kā?» — 60. Ipp. «Pajumte nepateicīgajiem» — 62. Ipp. Republikas jaunatnes dzīves vadītāju saruna — 66. Ipp. Egils Līviņš «Inteliģenti atvadoties ar pipariem uz mēles…» — 67. Ipp. Dainis Lemešonoks «Starp pelēko uzvalku un … un ko tad?» — 69. Ipp. Dzintra Ciekurzne «Ko dzīvīte prasa no slaucējas. Un otrādi» — 71. Ipp. Jānis Miķelsons «Jums nav visi mājās» — 73. Ipp. Georgijs Celms «Cilvēks ar sakariem» — 76. Ipp. Aleksandrs Bogols, Leonīds Sandlers «Apvērsums karaļa galmā» — 78. Ipp. «Atraidīto salons» — 80. Ipp.

proza, dzeja,publicistika, kritika.

Maksa 50 kap.

ABONENTA ADRESE

Y( j/rtv'o/t't

«AVOTS», 1987, NR. 2, 1—80

I, IV V4KS — ANDRA BREZES NOFORMĒJUMS

[1] izteikums pieder M. Saltikovam-Sčedrinam, pasaka «Игрушечного дела людишки». Салтыков-Щедрин М. Е. Собр. сочинений в 20-ти т., т. 16, кн. 1. М., 1974. (Mūsu tēmas izpratnē fundamentāla nozīme ir diviem darbiem: Гиппиус В. В. Люди и куклы в сатире Салтыкова. — В сб.: От Пушкина до Блока. J1., 1966; R. Jakobson. Статуя в символике Пушкина. — В сб.: Puškin and his Sculptural Myth. Mouton, 1975. Pirmais darbs publicēts 1927. gadā, otrais— 1937. gadā.)

[2] jēdziens «mākslas teksts» šeit tiek lietots plašā nozīmē, kā «jebkurš māk

slas darbs», ieskaitot arī scēnisko un tēlotājmākslu. mākslas darbi pilda

savu sabiedrisko funkciju tāpēc, ka to tekstiem ir īpaša organizācija, kuru

nosaka gan vēsturiskā realitāte, gan attiecības ar citiem tekstiem, kā arī

darba kā veseluma' iekšējās likumsakarības. tagad ir vērojami mēģinājumi skatīt mākslas darbus šādā aspektā.

Content

Avots 1987.02

ANDRIS PURIŅŠ ZILĀ JUMPRAVA

AGRIS POIKĀNS PURVA BRUŅURUPUCIS (EMYS ORBICULARIS)

AGRIS POIKĀNS PEDEJA DINOZAURA LŪGUMS

VLADIS SPARE IZOLATORĀ

SARUNA AR RAKSTNIEKU ClNGIZU AITMATOVU

VALDA MELGALVE JĒKABA JĒKABSONA PASAULE

AMANDA AIZPURIETE JAUNA KALPONE

GRODEKA SAPNIS UN APTUMSUMS

БЕЛОЕ БЕЗМОЛВИЕ

ILGDZĪVOŠANAS PROBLĒMA UN TĀS SAIKNE AR BIONIKU

MEŽEZERA NOSLĒPUMS (grafomāna piezīmes)

DŽEMMA SKULME: «VAIRĀK JĀZINA PASAULE»

ANDREJS GRĀPIS KĀ ТАРА KULTŪRAS DARBINIEKS?

DAINIS reinfelds* PAR DIVU MĪTU VĒSTURI

TAS NEPASAKĀMAIS IR IZDZIEDAMS

ROBERTS STURUA TAPT REDZĪGAM, PIRMS NAV PAR VĒLU

JURIJS LOTMANS LELLES KULTŪRAS SISTĒMĀ

DACE TERZENA JĀDZĪVO TĀLĀK. KĀ?

EGILS LlVINŠ «INTELIĢENTI ATVADOTIES AR PIPARIEM UZ MĒLES…»

STARP PELĒKO UZVALKU UN… UN KO TAD?

JUMS NAV VISI MĀJĀS

CILVĒKS AR SAKARIEM

APVĒRSUMS KARAĻA GALMĀ

ATRAIDĪTO SALONS

SATURS