Avots 1987.04

Avots

proza,dzeja,publicistika, kritika.

Katrs cilvēks ir daļiņa tautas, katra diena uz mūžu nogulst vēsturē. Sīs patiesības nav zaudējušas savu nozīmību, nepieder pagājušiem laikiem un notikumiem. Gluži pretēji, tās kļūst aktuālas tieši šobrīd, kad skaidri apzināmies — arī mūsu paaudze dzīvo revolucionāru pārkārtojumu laikmetā.

Trīs nepilnas dienas Latvijā uzturējās PSKP Centrālās Komitejas ģenerālsekretārs Mihails Gorbačovs. Rīga bija pirmā pilsēta, kuru Komunistiskās partijas vadītājs apmeklēja pēc PSKP CK 1987. gada janvāra Plēnuma — atskaites punkta, kas skaidri iezīmēja visas sabiedrības attīstības pamatvirzienus tuvākajā un tālākajā nākotnē. Valsts vadītāja vārdi rod skaidru saskarsmi ar darbiem un, deklarējot mūsu dzīves tālākas demokratizācijas procesu, ģenerālsekretārs pieņemtajiem lēmumiem meklēja atbalstu tautā. Simboliski, pirmie, ar ko pēc Plēnuma tikās Mihails Gorbačovs, bija latviešu sarkanie strēlnieki, veterāni, kas cauri savai dzīvei, mūsu valsts vēstures grūtākajiem brīžiem pratuši iznest nelokāmu uzticību Ļeņina lietai. Komunistiskās partijas mērķiem un ideāliem. Veterāni vienprātīgi atbalstīja partijas nosprausto kursu uz kardināliem pārkārtojumiem ekonomikā, visās sabiedrības dzīves sfērās. Līdzīga bija arī VEF strādnieku un «Ādažu» zemkopju atbilde.

Kopš PSKP CK ģenerālsekretāra apmeklējuma pagājuši jau divi mēneši,un redzam, arī tautas atbilde vārdos saskan ar darbiem dzīvē. 1987. gada februārī dotais solījums pielikt visus spēkus, lai īstenotu partijas nospraustos uzdevumus, rod konkrētu pierādījumu katra cilvēka, katra darba kolektīva veikumā. Padomju Latvija kopā ar citām brālīgajām republikām raksta jaunu lappusi cilvēces vēsturē. Tā ir miera un visu cilvēku patiesas labklājības lappuse, kas īstenojas ar pašaizliedzīgu, raženu darbu šodienas un nākotnes vārdā.

LATINFORM foto

C) LKP CK izdevniecība, «Avots», 1987.

ANDRIS PURIŅS ZILĀ JUMPRAVA

MAZLIET IRONISKS ROMĀNS

(3. turpinājums)

AIGARS: Mon dieu, kā trešā nakts, tā trešo reizi tas pats sapnis!

Atkal es negaisa naktī pie ezera, lai ari iemiegot centos sevi noskaņot uz riteņbraukšanas tematiku. Un atkal no baismi šalcošajiem meldriem iznirst zaļganpelēkais, apsūbējušais skelets. Atkal es šausmās bēgu, un atkal viņš dzenas pakaļ gariem, slīdošiem so|iem pa ezera ceļu cauri krūmājiem, un tūlīt, tūlīt mani panāks, akmens cirvis cilājas viņa rokā, un acu dobumos liesmo nāve. Žokļi ar spēcīgajiem ilkņiem at- ņirdzas, un viņš kliedz, bet tas, kas izlaužas no mutes dobuma, nav saprotams, jo valodu es nezinu. Bet es to apjēdzu, liekas, ar visu ķermeni, kaut kā savādi, telepātiski, vai. Mani apņem mežonīga naida lauks, kas stindzina, un es apjaušu tikai vienu — man jāpazūd no mirušā cilvēka ceļa, jāaizvācas uz visiem laikiem, vai arī mani gaida nāve. Es kliedzu, es negribu mirt!

—    Psihs, psihs! — šņāc Rūdis no savas gultas. — Man pietiek, no rīta es stāstu Galēvičam! Es tevis dēļ nojūgties netaisos!

Es nesāku ar viņu runāt. Pasaku tikai:

—    Ja tu stāstīsi, tad būsi cūka!

Rūdis ir cūka. Nosūdzējis.

Pusdienas pārtraukumā, kad visi pieēdušies vārītus jaunos kartupeļus, tā smaržīgi nokaisītus ar lokiem un dillēm, plus mencas konservus eļļā, padzēruši rūgušpienu, Galēvičs mani paaicina sānis. Rokā viņam ieķērusies Bitīte, skatās manī neuzticīgi. Laikam sajūt negatīvos fluīdus, kas plūst no tēta. Viņš nogroza galvu un aizsūta meitiņu līdzi Zanei un Ģirtam, kuri iet uz upīti mazgāt pusdienu traukus.

Mēs ieejam istabā, kur glabājas ekspedīcijas trofejas. Patīkami, ēnains. Galēvičs izvelk raibu kabatlakatu un nošņauc degunu, tad attaisa vienu kārbiņu, rāda man akmens šķēpe- lītes.

—   Tie ir kramiņi, — viņš saka. — Ar tādiem apstrādāja kaulu!

—    Tad jau sencilvēkiem vajadzēja pamatīgu pacietību, — es atsaku.

—    Jā, protams, — nosaka Galēvičs. — Ko vajadzēja, to vajadzēja.

Man tāda jušana, ka Rūda fantāzija sadarbībā ar ienaidu pret mani būs radījusi briesmīgu murgojumu, ja jau priekšniekam grūti iesākt. Neko darīt! Sākšu es.

—    Laikam jau Rūdis jums, vadītāj, būs kaut ko par mani sastāstījis! — es nevainīgi iesāku un, kad Galēvičs piekrītoši pamāj, turpinu:

—    Bet jūs viņam neticiet! Viņam jau kopš bērnības tāds slikts paradums — gvelzt visādas muļķības par tiem, ar kuriem viņam dažos jautājumos principiālas domstarpības. Tā ka visās lietās ticēt viņam nevar — melo, suns!

Galēvičs nomākts klusē, jūtas visai neērti, knibina kazbār- diņu, un es stāstu tālāk:

—    Droši vien mēģināja iestāstīt, ka man nervu sistēma nav kārtībā? Kāda nekaunība! To, kas pašam sagājis dēlī, nu mēģina uzvelt otram. Es jau, protams, nesaku, ka viņu vajadzētu sūtīt uz centru pie psihiatra, nebūt ne, kaut gan par ļaunu jau nenāktu.

—    Aigar, tu esi māņticīgs? — kaunīgi pajautā Galēvičs, skatīdamies sānis.

—        Tas ir — kādā noīmē? — es apmulstu. — Daudzi sportisti ir mazliet māņticīgi, tic veiksmīgiem vai neveiksmīgiem cipariem, ņem līdzi uz sacensībām amuletus un tamlīdzīgi… Man, piemēram, bieži veicas, kad galvā ir sporta cepurīte, uz kuras mana emblēma — laiva uz riteņiem.

Galēvičs nesaprot.

—    Laiva simbolizē manu uzvārdu, bet riteņi sporta veidu, — es paskaidroju. — Varu atnest no verandas parādīt!

—    Nevajag, — viņš atsaka. — Es jautāju ne tādā nozīmē … Vai tu tici gariem, spokiem, visādām parādībām, kurām būtu tada… nu tāda nemateriāla izcelsme, kaut kas tāds ārpus…

—    Ārpus objektīvās realitātes? — es piepalīdzu. — Ne visai! Ar prātu noteikti ne! Kur lai kaut kas tāds rastos, kā nemaz nav? Es jau neesmu tumsonis!

—        Mjā, tā jau nu ir… — nez kāpēc Galēvičs nosarkst.

—   Un ko tu redzēji sapnī?

—    Es? Es sapņus neatceros!

—    Es dzīvoju šeit ne pirmo gadu … Tā vieta, kur stāv tava gulta … Nav visai laba vieta, — Galēvičs izmoka.

Nu man sāk pielekt. Nu arī es saprotu. Nu man ir viss skaidrs, un, kad Galēvičs saka: «Es gan māņiem neticu, bet tu tomēr izstāsti, kā tur īsti bija, nu, tai sapnī…», tad es stāstu arī visu laukā.

Nakts, negaiss, verandā neviena nav, ezermala, apsūbējušais skelets ar akmens cirvi un nāves draudi.

Galēvičs klausās ar milzīgu interesi.

—… es vairs galīgi nezinu, vadītāj, ko man darīt? — nobeidzu. — Laikam jābrauc prom no izrakumiem!

—    Braukt nevajag, Aigar!—saka Galēvičs. — Labāk pārvācies uz bēniņiem! Kaut arī dzīvošanai tur vēl nav izbūvēts, tomēr labāk nekā kad… khm, khm! Gultu kur novietot bus, jumts virs galvas arī.

—    Jā, citas izejas laikam nav, — es piekrītu. — Tūlīt pat parkravāšos.

—    Labāk gan pēc darba! Turklāt… — Galēvičs atkal pa- minstinās. — Tu labāk nesaki nevienam, kāpēc pārvāci 2S. Izdomā kaut ko!

—    Sīka vienība! — es saku. — Teikšu, ka pastāvīgā drūzma un troksnis verandā traucē man lasīt Montēņu!

—    Nu ja, nu ja… — viņš kļūst tīri priecīgs, atradis manī tik pretimnākošu cilvēku. — Daudz kas zinātnei vēl nav zināms. Pēc tautas ticējumiem iznāktu, ka tu guli kaut kam virsū. Un tas, kam ar to kaut kad agrāk bijis kāds sakars, dzen tevi no tās vietas projām.

—    Vajadzētu parakties zem mājas un izpētīt, kas un kā! — es saku, bet pie sevis nospriežu: pat dienā es tai nolādētajā vietā vairs neatgulšos!

—    Tie taču tikai tautas māņticīgie nostāsti, — Galēvičs blenž galvaskausos, kas uz plaukta. — Ja vēl nebūtu virsū māja uzcelta, tad joka pēc varētu pa kluso pamēģināt…

—    Es taču guļu pie pašas sienas! No ārpuses mierīgi var parakties tieši apakšā zem manis. Mājai nekas nenotiks.

—   Nekāds kapitāls fundaments jau apakšā nav, — piekrīt Galēvičs, taču tūlīt apķeras. — Labāk gan ne! Izcelsies visādas nevalodas, man jau tāpat ienaidnieku pietiek, kam tādas tenkas kā mušām medus. Un ari par sapņiem nevienam nestāsti! Nav ko jaukt galvas!

Es apsolu. Tagad man ar Ilonu ir viens kopigs noslēpums, ar Galēviču otrs. Jūtos |oti noslēpumains cilvēks.

Eju pie darba.

Ilona jau tup uz paklājiņa, ar pindzeles kātu urbina galvaskausam no mazliet pavērtās mutes zemi, pūcē zobus, kas tīri labi saglabājušies. Es turpinu apstrādāt smiltis apkārt skeletam. Arī te vajag prātu. Ja atklājas sarkanīgas zemes gabali, tos nedrīkst ņemt nost. Tie jāpatīra, jo sarkanumam jābūt redzamam — tas ir sarkanais okers, kāda minerāla viela, ar kuru apkaisīja mirušos. Senie (audis ticēja, ka sarkanais okers pārvērtīsies par asinīm, kas ieplūdīs mirušo izžuvušajās dzīslās, un tā nu šiem būs iespēja atdzīvoties nezemes dzīvei jeb, kā runā indiāņi vesternos, atdzimt laimīgajos medību laukos. Tikai vienu nevaru saprast: Galēvičs izpētījis, ka mirušie apglabāti divējos veidos: ar sejām pret austrumiem un ar sejām pret rietumiem — kāpēc tik dažādi? To īsti nezin neviens zinātnieks, jo tāda apbedīšana raksturīga ne tikai mūsu akmens laikmeta kapulaukam. Man gan prātā ir viena sakarīga doma, kas visu noliek savās vietās: ja viņiem smadzenes jau bijušas tādas pašas kā mums, tad arī viņi dalījušies tādos, kas domājuši pareizi, un tādos, kas domājuši nepareizi. Pareizi domājošos guldījuši ar seju pret austrumiem, un viņiem tad arī bija lemts nonākt laimīgajos medību laukos, kuros zvēru papilnam, bet tos, kuri domājuši nepareizi, uz tumšo rietumu pusi — viņus pēc nāves gaidījuši medību lauki, kuros medījuma nav. Iekšēji tomēr raustos to skaļi pasacīt.

Pēc darba Ģirts man palīdz uzstiept augšā mantas. Visi tik groza galvas par maniem pārcelšanās iemesliem. Einārs pat izsaka repliku, ka ne vienmēr filozofu lasīšana sekmē prāta attīstību pareizā virzienā, bet es esmu gatavs paciest vēl lielākas nekaunības, lai tik vēlreiz sapnī nesatiktu savu kaulaino «draugu».

Bēniņu stāvā jeb mansardā, kā teica Galēvičs, slīpie griesti zemi, viscaur zirnekļi noauduši tīklus, logi netīri; saules stari spiežas cauri pavisam blāvi, un tajos virmo mūsu saceltie putekļi. Grīda piemētāta ar drazām, dēļu atlūzām, tukšām krāsu bundžām un pudelēm, pie sienas sešas izjauktas drāšu gultas dzelzs rāmjos.

Pankam ausī zib gredzens; viņš groza galvu uz visām pusēm un rauc kumpo degunu.

—    Te ir tīri labi! Žēl, ka man pašam neienāca prātā pārcelties uz šejieni!

—    Diez kas jau nav! — satrūcies nosaku; man ir savi plāni, un es negribu, ka šeit uzrodas kāds liekais biedrs. — Tīrais midzenis! Bet tāda jau ir sportista dzīve, ka tu, cilvēks, braukājot pa sacensībām, ne pie šādām atkritumu kastēm vien pierodi!

—    Kā tad, kā tad! — viņš atsaka un pēkšņi sper pa tukšo krāsu bundžu, ka tā ietriecas sienā tieši blakus logam.

Viņš apmierināti pasmejas.

—    Tu gandrīz izsiti logu! — es iesaucos.

—    Un kas tad būtu? — viņš izsmejoši paskatās manī.

—    Izsista rūts! — es saku.

—    Un kas par to?

Pankam pēkšņi seja savaikstās, viņš pagrūž mani sānis un metas pie loga, atgrūž to līdz galam vaļā, izliecas laukā… un šķauda, šķauda tik nežēlīgi, ka man iekrīt prātā, vai nesaķert viņu pie kājām, ka neizveļas laukā. Bet ej nu sazini, kā panks uz manu grābienu reaģētu.

Tad Ģirts pārstāj šķaudīt, uzmetas sēdus uz palodzes, smagi elpo un raugās manī piesarkušām acīm. Ar vienas rokas pirkstiem viņš saspiedis deguna krimšļus, ar otru roku spiež abpus galvai deniņus. Aizžņaugtā balsī viņš dveš:

—    Kā es sāku šķavoties, tā apstāties vairs nevaru, un tad iesnas klāt uz visu dienu, kaut vai vasaras vidū… Viņš smagi elpo, klusē, un es prasu:

—    Tu esi panku filozofijas piekritējs?

Man gribas mazliet tikt par viņu skaidrībā, jo neskaidrība par cilvēkiem, ar kuriem liktenis savedis kopā, mani kaitina.

—    Tas ir pārāk sarežģīti, lai es tev to pašreizējā stāvoklī izskaidrotu.

—    Šķavas jau tev pāri.

—   Tad varētu pateikt īsi: sabiedrības liekulība man riebjas, bet pankos arī lielas jēgas neredzu.

—    Tātad tu esi atkritējs kā no vieniem, tā no otriem?

—    Pareizāk būtu teikt, ka ar vienu kāju vienos, ar otru — otros.

—    Ne cepts, ne vārīts, — es precizēju.

—    Gan cepts, gan vārīts, — Ģirts uzmet man aukstu skatienu, no kura citam kļūtu neomulīgi, bet ne man. Es jau esmu paguvis novērot, ka šāds Ģirta skatiens ir kaut kas līdzīgs tam, kā dzīvnieciņi maina krāsu vai izdara draudīgas kustības, lai atbaidītu iespējamo ienaidnieku.

—    Tos, kas pa vidu, sit abi! — es nosmīkņāju.

—    Zini ko, tīni, min labāk velosipēdam pedāļus un nebāzies problēmās, par kurām tev vēl nav sajēgas. Man savu problēmu pilnīgi pietiek, lai vēl domātu par problēmu, kā tev šīs problēmas izskaidrot tā, lai tu tās saprastu!

Es valdos, tā valdos, lai nepateiktu pankam, ka savu vislielāko problēmu viņš nemaz vēl nezina. To, kura žigulī brauc uz šejieni. Tomēr novaldos! Ģirts visumā man simpātisks, un es negribu, ka viņš jau tagad sāktu kreņķēties.

—    Labi, tīni, neņem galvā! — Ģirts nosaka un vēlreiz pārlaiž skatienu mansardam, tā es to tagad saukšu. — Laimīgu tev dzīvošanu! Vienatnē, protams, ir vislabāk! Nu, vienalga, tu jau pirmais ievācies! Bet ja man kāda gribēšana vienam pārgulēt, tad uz kādu nakti tu jau palaidīsi, vai ne? Tad mēs varētu apmainīties. Tu pārgulētu manā gultā verandā. Bet tas nu tā! Šonakt vēl ne!

Es iekšēji pasmejos par viņa aizplīvuroto runu. Lai nu citam kā, bet man tā ir skaidra pilnībā. Redzēs, špicbuk, kad atbrauks žigulis, vai tev vēl tāda vēlēšanās vienatnē pagulēt būs! Protams, ja būs, vai man žēl!

Ģirts aiziet, bet es līdz pievakarei nostrādāju: izmēžu grīdu, ar slotu noplēšu visus zirnekļtīklus, nomazgāju logus, noslauku putekļus. Izvietoju savas nedaudzās mantas, pārvelku pāri telpai divas auklas, uz kurām bez kādas vajadzības sametu brīvās drēbes, sagāžu uz grīdas dzelzs gultas. Viss ar tādu aprēķinu, lai cilvēks, kurš ienācis, skaidri redzētu, ka te vieta tikai vienam.

Uznāk Galēvičs, apmierināti pasmaida.

—    Paskat tik, kā tu esi iekārtojies! Te jau vēl mājīgāk nekā verandā!

—    Kā tad! — es smaidīdams atsaku. — Un cerēsim, ka šeit nakts ciemiņš vairs nenāks!

Galēvičs saviebjas, it kā viņam sāpētu zobi, un grib jau pazust izejā, kad pēkšņi sabīstas.

—    Tā nu gan ne, Aigar! Tā tu man visu māju nosvilināsi!

Es par šādu neuzticību tikai paraustu plecus.

Viņš nolauž abas baltās, lielās saimniecības sveces, kuras es jau esmu pielipinājis pie dēļiem abpus gultas galvgalim ar tādu aprēķinu, lai, Montēņu lasot, gaisma kristu tieši grāmatā.

—    Nāc līdz! — Galēvičs aicina un kāpj lejā. — Es tev iedošu kabatas bateriju! Un vasarā jau tumst vēlu! Agrāk vasarās mūsu senči vispār iztika bez mākslīga apgaismojuma.

—    Nu jā, — es saku, — viņiem jau Montēņi nebija jālasa!

—    Izbeidz šitās blēņas! — Galēvičs nosaka.

—   Nav nemaz blēņas, vadītāj, — es protestēju, kāpdams viņam pakaļ. — Ne tikai maskēties, es patiešām gribu tās grāmatiņas nopietnībā palasīt!

—    Labi jau, labi, — viņš noņurd un no savas istabas iznes garu bateriju, kurai galā atvāžams riņķītis — var pakārt uz naglas vai pie jostas.

Iesitu naglu sijā virs raskladuškas, uzkaru bateriju. Varbūt, ka varēs iztikt. Ja ne, man rezervē palikušas vēl divas sveces.

Pēc vakariņām padodu ziņu Ilonai, ka ir liels noslēpums. Lai nāk augšā manīgi un klusu, tā, ka neviens nemana.

Mansarda logi iziet uz ezera pusi. Stāvu un skatos, Ilonu gaidīdams.

Šoreiz saule riet zili melnos mākoņos, kuriem pa vidu tādi spilgti balti gaismas plankumi, un arī pati saule ir tāda balti zeltaina.

Mans skatiens aizklīst tumšajā meža strēlē, pie kura pļava it kā kūp no indīgiem izgarojumiem. Es ne visai spēju saprast tādus ģeogrāfus vai ģeologus, kas mierīgi klīst apkārt pa taigam un tuksnešiem, vēl mazāk ceļotājus, kas vienatnē mazā buru laiviņā peld pāri okeāniem un jūrām. Viņu vietā es droši vien nobeigtos no baisās vientulības apkārt. Var jau būt, ka daba ir cilvēka draugs, un tā jau laikam arī ir, visi mēs no dabas esam cēlušies un, kā saka treneris, esam biosfēras sastāvdaļa, ne vairāk un ne mazāk nozīmīga kā sīkbūtne peļķē, bet es laikam esmu no dabas nodalījies. Man tā vajadzīga aptiekas devās, un vislabāk tos džungļus un mūžīgos ledājus es tomēr skatos televizorā. Nē, nu protams, ja varētu iekāpt pa televizoru iekšā un paskatīties, sacīsim, Ngoro-Ngoro vulkāna krāterī Āfrikā vai pabraukt ar laiviņu kilometru pa Amazoni, bet ar to tad arī man pietiktu. Es nezinu, ko ar tādu dabu lai iesāk. Ne jau tādā nozīmē kā agrāk, kad domāja, ka cilvēks ir dabas valdnieks, spārdi un sit dabu pa labi un pa kreisi, un beigās vēl esi oficiāls varonis, nē! Te es piekrītu Rūdim, ka vislabāk būtu, ja mēs dabu liktu pilnīgā mierā, jo dabai no mums nekas neesot vajadzīgs, tā pati esot gudrāka par tūkstoš Nobela prēmijas laureātiem kopā.

Atzīšos, man mazliet bail no dabas, kaut gan nezinu, kapec. Jutu tikai, ka dabai esmu svešs.

No tādām pārdomām mani iztraucē grabināšanās pie durvīm. Aha, Ilona ir klāt!

Es noceļu krampi un ielaižu.

Meitene ģērbusies tai pašā zilajā īspiedurkņu kleitiņa, kura viņai tik ļoti piestāv. Ak, cik Ilona saules dzeltenbaltajā gaismā izskatās skaista! Labi gan, ka pati droši vien to neapjēdz!

—    Cik tu jauki esi iekārtojies! — Ilona jūsmo.

—    Jā, tīri nekas! Protams, ja apmestos uz pastavīgu dzīvošanu, te vēl daudz kas būtu jādara, bet iztikt var! — es uzlieku krampi atpakaļ.

—    Kur lai es piemetos? — viņa skatās apkārt, jo par kadu priekšmetu, uz kā ciemiņam apsēsties, padomāt man nav ienācis prātā.

—    Sēdies gultā! — es saku. — Ierīkojies, ka ērtāk! Vispār, ja jau nu tev tā patīk, tu vari ar savu gultu pārvākties uz šejieni! Vietas pietiks, un apēst tevi es jau nu arī neapedīšu!

Bet viņa sacīto palaiž gar ausīm, ieritinās manā raskladuška, pierauj kājas un kleitiņu pārvelk ceļiem.

—   Aigariņ, kas tas par lielo noslēpumu? — Ilona prasa, un acis viņai platas.

Es atspiežos pret palodzi un sakrustoju rokas uz krūtīm.

—   Vispirms pasaki, kur tu vakar gāji ar Rūdi, kamēr es braucu uz bibliotēku?

Viņas sejā pārsteigums; laikam nav gaidījusi, ka man tada informācija. Tad nievīgi novelk:

—    Galu galā, mēs neesam vīrs un sieva, lai es tev sniegtu kādas atskaites!

Man mute ciet.

—    Paslejies! — es saku un izvelku no spilvenapakšas ceļvedi pa rajonu.

Ilona no jauna saritinas kā tada kaķene.

—    Zini ko, Aigar! — viņa klusu iesakās, cieši raudzīdamas manī.

—    Nē! — es atsaku, grāmatu šķirstīdams.

—    Man dažbrīd tāda sajūta, ka tu ar mani apejies tikpat neverigi kā ar kaut kādu velosipēdu!

—   Tu maldies! — es atsaku. — Pirms sacensībām es ritenim katru skrūvīti pārbaudu, pieregulēju tikpat kā pulksteņmeistars laikrādi.

Viņa koda lūpas un nekā nesaka. Es jau labi saprotu, ko viņa ar to domāja, bet tad lai arī neiedomājas no sevis diezin ko! Atradies superstārs! Vakar vazājās apkārt ar Rūdi, kamēr tu, cilvēks, min astoņpadsmit kilometrus uz pilsētu, gandrīz izkaujies ar pusdullu veci, tad min atkal atpakaļ astoņpadsmit ne jau nu pa asfaltu! Bet es samierinoši saku:

—   Labi! Galu galā, mēs esam sapulcējušies ne tāpēc, lai noskaidrotu attiecības, bet gan, lai klusībā pārrunātu svarīgas lietas!

Viņa skeptiski nosmīkņā. Man aptekas duša.

—    Vai tu, tāda… — es sašutumā sāku, bet laicīgi apraujos, turpinu:

—    Mīļā Ilona, vai tu atceries, ko aizvakar stāstīja Einars par Zilo Jumpravu?

—    Atceros! — viņa nosaka un vīlusies novelk:

—   Tad tavs briesmīgais noslēpums ir no šīs operas… Un es domāju …

—   Ko tu domāji? — es izspiežu cauri zobiem. — Ka atlidojis «lidojošais šķīvītis»? Vai ka Burķos koncertēs Modern Talkiniļ?

—    Nē, es jau neko! — Ilona taisnojas.

—    Saproti, trīs kilometru attālumā no šejienes guļ apslēpta bagātība … Nudien, tas cilvēku var izsist no sliedēm … Tu atceries itāļu kino «Blefs»?

Viņa piekrītoši pamāj.

—    Tas ir apmēram tapat kā Caķejezera pilsdrupas! Norakta manta! Tikai viena banda otrai sarīkoja «blefu» ar viltotiem dārgumiem, bet šeit dārgumi ir īsti! Kā tikai iedomājies, ka kaut kas tāds vēl atrodams mūsdienās, un tepat trīs kilometru attālumā, tā galva iet riņķī! Nu tieši tāpat kā tiem tur filmā!

•   — Rūdis jau teica, ka ikvienā leģendā esot kāds graudiņš patiesības!

—    Ja tu nevari pateikt, ko jūs ar Rūdi vakar darījāt, tad liec mierā viņa vārdu! — es histēriski iekliedzos. — Turklāt to izdomāja nevis Rūdis, bet gan Henrihs Šlīmans! Un ja tev aprakts zelts ir tikai graudiņš patiesības, tad es tik tiešām nezinu, ko lai te saka?!

—    Tu varēji nekliegt! — pēkšņi nošņāc Ilona. — Te tak dzird tikpat kā komunalkā.

Es mirklī apraujos un apsēžos uz grīdas pie gultas, lai nav jārunā no tālienes.

—    Es tev, Ilon, nelasīšu no «Ceļveža pa rajonu», bet izstāstīšu pats saviem vārdiem. Citādi tev būs grūti izlobīt no teksta jēgu. Man pašam nācās uzmanīgi lasīt astoņas reizes, kamēr leģendārais prātā atsijājās un palika tikai ticamais. Tāpat nejaukšu tev galvu ar visādām hronoloģijām un fantastiskiem pieņēmumiem, bet izstāstīšu tā, kā patiesība

bijis. _ ,

—    Ja! — viņa čukstus ptekrīt un atbalsta galvu pret roku.

—    Tikai netaisies uz gulēšanu, — es pabrīdinu.

—    Nē, nē …

—    Nu tad klausies!… Caķejezera pili cēluši krustneši trīspadsmitajā gadsimtā iepretim vietējo iedzīvotāju, tas ir, mūsu senču latviešu, koka pilij, tā ka loģiskāk būtu saukt par Caķejezera pili to, nevis krustnešu akmens pili. Bet vācieši koka pili nopostījuši. Tas tā. Ievads zināšanu paplašināšanai, kaut arī uz bagātību neattiecas. Bet sešpadsmitajā gadsimta krustnešu celto pili ieguvis kāds Dānijas ķēniņa radinieks Magnifikuss un uzdāvinājis to savai sievai hercogienei Marijai Stepanovnai, kas bija rada bajāru Šuisku dzimtai. Par godu šitai pašai augstdzimušajai dāmai pils ziemeļu ārsienā, iesāņus, virs kaut kādiem Mazajiem vārtiem, novietots skaisti apstradats cilnis ar mitoloģiskās Marijas, pils labvēles un sargātājas, attēlu. Cilni no augšas un apakšas balstījuši divi izvirzīti, siena iemūrēti akmeņi. To, Ilon, tu atceries, tā ir svarīga pazīme, ja arī cilnis pats nav saglabājies, — es svarīgi piezīmeju un nez kāpēc iesmejos, bet Ilona nopūšas:

—    Lūdzu, bez komentāriem, un stāsti tikai būtisko, ja gribi, lai es kaut ko saprotu!

—    Labi, — es piekrītu. — Un tā — princese pilī dzīvojusi pavisam īsu laiciņu — tūkstoš piecsimt četrdesmit astota gada nogalē. Ar Dānijas ķēniņa radinieku Magnifikusu un viņa sievu Mariju Stepanovnu nekādas leģendas nesaistas…

—    Aigar! — Ilona paskatās manī dzeldīgām acīm. — Tu esi nolēmis paņirgāties par mani!

—    Nē, ilon! — es sagrābju viņu aiz rokas un cieši saspiežu. — Goda vārds, ne! No šī te stāstījuma izriet ļoti svarīga lieta — uzstādītais cilnis ar balsta akmeņiem, kas piedalas tālākajos notikumos!

Ilona atbrīvo roku, un es stāstu tālāk:

—    Sešpadsmitā gadsimta vidū pilī saimniekojis Leiba Bī- lenšteins, bet vēlāk viņa dēls Fritjofs Bīlenšteins. Fritjofa otrā sieva Anna Magdalēna Zaksensone pēc viņa nāves apprecējusi iznesīgu atraitni Franci Maidelmani, sava pirmā vīra niknāko ienaidnieku. Tagad sekos nostāsts! Un tā — Caķejezera pilī reiz notikušas lepnas dzīres, kurās ieradies arī kads nelūgts viesis — bruņinieks Otomārs. Viņš ir bijis Annas Magdalēnas pirmā vīra draugs. Izcēlies strīds, kuram sekojusi divkauja. Duelanti kāvušies alejā, kas iet gar pils ziemeļu sienu. Pie Mazajiem vārtiem pils saimniekam, pielietojot kaut kadu neģēlīgu viltību, izdevies bruņinieku Otomāru nāvīgi ievainot. Satriekts par šo neķītro rīcību, tas mirdams pagriezies pret cilni un lūdzis dievmāti Mariju atriebties negodīgajam duelantam. Te cilnis arī gāzies un nositis Franci Maidelmani, kas ņirgdams stāvējis Mazajos vārtiņos tieši zem tā. Bet balstakmeņi sienā

saglabājušies. Atceries, Ilon! — es svarīgi nosaku. — Saglabājušies! Paturi prātā no šīs stāstījuma daļas saglabājušos balstak- meņus pils ziemeļu sienas Mazajos vārtiņos!

—    Nu stāsti tak tālāk! — Ilona nošņāc, un es redzu, ka nupat arī viņa sāk aizrauties. Es priecīgs turpinu:

—    Un tā vien liekas, ka no šī brīža, kad vecais Maidelmans iztaisīja cūcību, lai arī pašam nācās tūlīt par to samaksāt ar dzīvību, viņa dzimtai uzgūla lāsts. Acīmredzot Otomārs bijis ļoti godīgs un sirdsšķīsts bruņinieks, ja jau tāda atmaksa! … Un tā — pagājis kāds laiciņš! Ar dievmātes cilni nosistā pilskunga dēls Heincs Maidelmans īsi pirms Jaungada devies izjādē gar Caķejezeru. Viņam bijis labi zināms, ka senajā pilskalnā atrodas ala, kurā dzīvo šī novada rūķīši. Tāpēc jaunais pilskungs arī nebijis sevišķi izbrīnījies, kad viņu apturējis rūķīšu ķēniņš, kurš piedāvājis Heincam līgumu: ja Maidelmaņi Jaungada naktī atvēlēšot pils lielo zāli rūķīšu kāzām, tad ķēniņš parādīšot vietu, kur, pili pārbūvējot, paslēpts pods ar dārgumiem. Viņš it labi zinājis, ka Maidelmaņu dzimtā kaislība uz zeltu bijusi sirdslieta, kā šodien teiktu, hobijs!

—   Aigar, nebāzies ar saviem komentāriem! — Ilona man iesit pa plecu.

—    Labi! Un tā — līgums tapis noslēgts! Taču tajā bijis kāds ļoti būtisks noteikums, kurš tālākajā spēlējis liktenīgu lomu, — neviena dzīva būtne nedrīkstējusi par nolīgumu zināt. Bet pats velns dīdījis pilskungu, un viņš visu izstāstījis savai jaunajai radiniecei, kuras vārds arī bijis tāds pats kā viņa nelaiķa mātei — Anna Magdalēna. Laikam viņa nav bijusi īsti pie pilna prāta, jo pastāvīgi nēsājusi zilas drānas. Šī cietusies, cietusies, bet nav varējusi novaldīties, un Jaungada naktī dabiskajā sieviešu ziņkārībā aizšmaukusi nolūrēt rūķīšu kāzas. Nelaimīgā tikai mazliet pavērusi pilszāles durvis un, kā ieraudzījusi skaisto līgavu un līgavaini, tā pārsteigumā iekliegusies. Ar to arī pieticis. Pilī nodārdējis pērkona grāviens, tūkstošiem liesmojošo sveču nodzisis, un viss pazudis, bet jaunava saļimusi bez samaņas, sajukusi un rītausmā mirusi… Nākamnakt pie pilskunga Heinca Maidelmaņa sapnī ieradies rūķīšu ķēniņš un, dusmās vaikstīdamies, paziņojis, ka tādā kārtā viņš esot zaudējis savu līgavu un no jauna precēties drīkstēšot tikai pēc pieci simti gadiem. Tā cilvēki viņam kāzas jau piecreiz izjaukuši, un to nu viņš gan pilskungam nepiedošot. Tāpēc vaininiekam apraktos dārgumus neredzēt kā savas ausis. Bet tas, protams, neesot nekāds sods, jo tā būtu bijusi tikai rūķīšu pateicība par palīdzību. Sods būšot cits. Rūķītis licis pilskungam celties un doties viņam līdzi pils pagalmā. Tur viņš parādījis uz augšējo balstakmeni Mazajos vārtos un nikni pavēstījis: kamēr sīkais bērziņš, kas augot tur spraugā, neizaugšot par lietaskoku šūpulim, pils īpašnieka dzimtā neradīšoties neviens vīriešu kārtas mantinieks. Tā ja, Ilon… — es bēdīgi novelku, bet Ilona nu ir galīgi aizrauta:

—    Tālāk, Aigariņ, tālāk!

Un es stāstu ari:

—    No rīta pilskungs pamodies, licis kalpiem nest kāpnes un kāpis augšā skatīties, bet nekā nav atradis. Priecīgs domājis, ka šoreiz sapnis nebūs bijis no viedīgajiem. Bet pavasara plaukumā nolēmis, drošs paliek drošs, pārbaudīt otrreiz. Uzlīdis un'—ieraudzījis sīciņu bērza staipeknīti. Nu pils ļaudis sākuši visvisādi bērziņu kopt, un tas izaudzis cilvēkam līdz jostasvietai, bet tad nokaltis. Heincs licis pils galdniekam izgatavot šūpuli un izklāt to ar ļoti plāniem no nokaltušā bērziņa grieztiem dēlīšiem, jo materiāla bijis pavisam maz, taču tas nav līdzējis. Maidelmaņu dzimta iznīkusi. Pēdējais — Gotfrīds Maidelmans miris tūkstoš seši simti septiņdesmit piektajā gadā, neatstājot vīriešu kārtas mantinieku. Pils pa sieviešu kārtas radniecību nonākusi Zaksensonu pārziņā, taču arī tos sācis vajāt tas pats lāsts — nav bijis vīriešu kārtas pēcnācēju. Jau Zaksensonu dzimta apgalvojusi, ka nelaimīgās Annas Magdalēnas rēgs, ko zilo drēbju dēļ iesaukuši par Zilo Jumpravu, klaiņojot pa pili un brīdinot sievietes nebūt pārāk ziņkārīgām. Tas ir viss.

Es apklustu. Ilona arī klusē.

—    Grāmatiņā šim lāstam dots pavisam reāls izskaidrojums, — es iesakos. — Tajā laikā ekonomisku apsvērumu dēļ laulības notika tuvu radinieku starpā. Tāpēc arī izveidojās nelabvēlīga ģenētiskā ietekme, kuras dēļ ar pēcnācējiem bija kā bija. Aristokrātu aprindās šāda lieta neesot nemaz tik reta …

—    Nelaimīgā Anna Magdalēna, — domīgi saka Ilona. — Un par to vien, ka gribēja paskatīties kāzas, ir nosodīta tik smagi. Rūķīšu ķēniņš ir bijis ļoti nežēlīgs. Pasakās gan rūķīši ir labi… Gadsimtiem klīst pa pili, nekur nerodot mieru … Nelaimīgā Zilā Jumprava …

—    Redzi, tie apraktie dārgumi… — es azartiski iesakos, bet viņa mani pārtrauc:

—   Tev jau acis deg tikpat kā vakar Rūdim, kad Einārs stāstīja par Jumpravu.

—    Rūdis! — es nicinoši izdvešu. — Rūdis grib mantu, bet es šim jautājumam pieeju no romantiskās puses, tāpat kā tu … Un, ja arī mēs ko atrodam, tad tik un tā valsts dos ceturto daļu no vērtības … Arī man, piemēram, nav nekas pret videomagnetofonu, ne tikai Rūdim vien. Tev arī derētu kāds moderns apģērba gabals. Nē, es jau nesaku, ka tu ģērbies nemoderni, bet ir tādas modernas lietas, ko ar gribēšanu vien nenopirksi, vajadzīga arī skaista naudiņa. Mūsu vecīši jau nekādi bagātnieki nav. Turklāt, ja tā manta norakta pirms pustūkstoša gadu, vari iedomāties, kāda tai var būt vērtība no zinātniskā viedokļa vien? … Turklāt mazliet padomā, Ilon! Kas leģendā stāsta par bagātību? Rūķītis, zinādams Maidelmaņu dzimtas aizraušanos ar zeltu. Visiem zināms, ka rūķīši nav nabagi. Bagāts cilvēks par simt rubļiem neteiks, ka tā ir nauda. Un ja bagātais rūķīšu ķēniņš ņem mutē vārdu «dārgumi», tad skaidrs, ka tur ieraktam jābūt… Oho!

—    Neuztver leģendu burtiski, — saka Ilona.

—    Šitās Eināra gudrības tu pataupi pašam Eināram! Klausies tālāk! Tātad tiek piedāvāts ļoti nopietns darījums, varētu pat sacīt, ārkārtējas nozīmes darījums. Ja kāzas izjūk, tad rūķīšu ķēniņš precēties drīkst tikai pēc pieciem simtiem gadu! Piecsimt gadu mokošas gaidīšanas vai veiksmīgs iznākums! Vari tak saprast, ka šādā ekstremālā situācijā runa būs gājusi tikai par krietnu summu, jo, kā saka, igra stoit sveč!

—    Kāpēc tu man to visu stāsti? — Ilona pēkšņi iejautājas, un es apraujos.

Pieceļos no grīdas un aizeju pie loga.

Klusēdams skatos. Nudien! Ielaidies vēl ar tādu! Virs ezera jau satumsis. Krasta aizaudzēs un pretējās malas šaurā koku svītra ietver ezeru kā gredzenā. Zālājā pie mājas no Galēviča loga spīd gaismas taisnstūris — švakais elektromotors ar pilnvērtīgu gaismu var apgādāt tikai Galēviča istabu, virtuvi, gaiteni, tualeti un telpu ar izraktajiem materiāliem. Darbaspēkam gaismas nepietiek, tam jādzīvo tumsībā.

Ilona pastiepj roku un ieslēdz bateriju, kas karājas viņai virs galvas.

—    Slēdz ārā! — es saku. — Jātaupa baterijas.

Es aizdedzinu abas sveces gultas galvgalī, viņa izslēdz gaismu. Tad es vienu sveci nopūšu. Citādi paskats riebīgs. Šķiet, ka Ilona gulētu zārkā.

—    Es tev, Aigar, jautāju, kāpēc tu to stāsti vienīgi man?

—    Pie velna! — es iešņācos. — Tev to saku, saku vienīgajai, tāpēc saku, lai mēs aizietu un izraktu to bagātību! Tāpēc, ka es gribu, lai arī tev oficiāli kaut kas atlec un tiek tāpat no slavas, jo avīzēs jau būs iekšā, varbūt pat ar visu bildi! Ja jau raksta par remontdarbos atrastiem pārdesmit cara laika zelta rubļiem, tad par šito, kas varbūt pat izrādīsies

Eiropas mēroga atradums______ Un tad! — es speru arī laukā, ko

tur vairs! — Un tad varbūt tu sāksi uz mani skatīties pavisam savādāk, un mēs varētu pat apprecēties! Punkts! Un savas domas par to tu vari pagaidām atstāt pie sevis! Punkts!

Labi, ka mansardā no vienas sveces nav diez cik gaišs. Ilona klusē, tad klusu saka:

—    Mēs jau ar Rūdi vakar nestaigājām vieni paši, tā tev nevajag domāt. Rihards un Einārs arī bija. Aizgājām līdz Ozolnieku mājām. Tas ir pāri upītei. Saimnieks Galēvičam reiz veikalā stāstījis, ka viņam mājās glabājoties akmens cirvis, tikai rokās dot nevienam negribot, lai skatoties uz vietas. Bet mājās neviena nebija …

Kaut arī es aizliedzu Ilonai runāt par mums abiem, man ļoti gribas, lai viņa tomēr pateiktu kaut ko. Diemžēl šī ir tā ļoti retā reize, kad viņa man paklausa. Viņa iejautājas:

—    Kā mēs zināsim, kur meklēt?

Es atkal apsēžos blakus raskladuškai, kurā saritinājusies Ilona. ■

—        Es jau tev teicu, ka tekstu lasīju astoņas reizes un atsijāju to, kas attiecas uz leģendu pasauli, — es lietišķi runāju. — Un te bija viens knifiņš. Vajadzēja tikai padomāt mazliet loģiski, ņemot vērā seno (aužu psiholoģiju. Cik man nācies lasīt vēsturiskos romānus, piemēram, Aleksandru Dimā, ļaudis senatnē vienmēr centušies saistīt slēpjamas lietas vai notikumus ar kaut ko visiem redzamu. Piemēram, ar simboliem, ar viltīgām norādēm uz kaut ko, kam ir kāda kopīga sakarība ar slēpjamo. Tā kā viņu domāšana bija primitīvāka par mūsu, turklāt izglītotu ļaužu bija maz, tad uz šī fona viņiem likās, ka rīkojas ārkārtīgi gudri. Piemēram, kādā Edgara Po aprakstītā notikumā pirātu kapteinis Kids dokumentā, kurā aizšifrēja bagātību slēptuvi, paraksta vietā uzzīmēja kazlēnu, kas angļu valodā rakstāms tāpat kā viņa uzvārds. Bet saprātīgs prāts tūlīt izdara attiecīgos secinājumus, un rokā jau daži pavedieni, no kuriem var izsecināt tālāko, un no tā vēl tālāko, līdz galu galā atliek tikai kāpt kokā, laist cauri miroņgalvas acu dobumam vaboli un rakt zeltu augšā.

—    Un ko izsecināji tu? — Ilona vaicā, un es uzmetu viņai ašu skatienu, jo man ir aizdomas, vai tikai viņa nevalda smieklus.

—    Kā tev liekas, kāpēc rūķīšu ķēniņš nakts laikā Heincu Maidelmani veda laukā, lai parādītu vietu, kur augs bērziņš? — es prasu.

—    Tas taču notika sapnī!

—    Pilnīgi pareizi! Lai noslēptu īstenību, leģendā fakts ie- maskēts sapnī. Bet kādēļ viņš aizveda pilskungu tieši tai vietā, ja nekāds bērziņš tur vēl neauga, par ko pilskungs pārliecinājās nākamajā rītā? Kāpēc rūķītis izvēlējās tieši šo vietu?

Ilona pavīpsnā.

—    Kaut kādā vienā vietā kociņam jau būtu jāaug. Ar ko tad slikta šī?

—    Slikta? Nebūt ne! Tieši tas, kas vajadzīgs, lai rūķīšu ķēniņa atriebīgajā prātā valdītu ļauns prieks. Jo, raugi, zem Mazajiem vārtiem aprakta apsolītā bagātība! Apakšā — mantkārīgā pilskunga laime un prieks, augšā — nelaime un traģēdija! Lūk, kur ir šī sakritība! Lūk, noslēpuma atslēga!

Es jūtu, ka kļūstu patētisks; man pat karsts noiet pār muguru, cik precīzi un loģiski secinājumi!

—    Kurš gan bagātību būtu ieracis tik atklātā vietā? — šaubās Ilona, taču jūtu, ka arī viņa ir satraukusies.

—    Kas? — es triumfējoši pasmejos. — Tā ir pati drošākā vieta. Citā Po stāstā aprakstīts, ka Parīzes slepenpolicija šantāžista savrupmājā izrakā visu pēc kārtas, izmeklē milimetru pēc milimetra, lai atrastu kompromitējošo vēstuli, bet nekā. Taču msjē Djupēns tikai ar prātu izsecina, ka rūdītais nelietis vēstuli būs noslēpis tās saturam pilnīgi neatbilstošā vietā — kaut kur visu acu priekšā! Un patiešām. Vēstuli atrod pie sienas noskrandušā maisiņā, kur tā guļ līdzās nesvarīgiem papīriem. Kuram normālam cilvēkam gan ienāktu prātā, ka tik svarīgs dokuments mētājas tur, kur jebkuram pietiek tikai pastiept roku un …

—    Ja slepenpolicisti milimetru pa milimetram visu pārmeklēja, tad kā viņi vēstuli neuzgāja?

—    Nepiesienies sīkumiem! Princips svarīgs! Tagad tu saproti, kādu izsmalcinātu atriebību bija izperinājis rūķīšu ķēniņš? Un kā viņš pēc tam savā alā smējās, vēderu turēdams?

Ilona šaubās, viņai šāda dārgumu meklēšana diez ko nepatīk. Ilončiks mazliet bīstas, kā tas būs no morāles un ētikas viedokļa. Bet viņai tomēr gribas, ai, kā gribas pamēģināt! Un ja nu tomēr ir? Uzvarētājus netiesā. Un tāda dārgumu atrašana naktī vecās pilsdrupās — ai, par to vien, kad atgriezīsies skolā, varēs tarkšķēt vismaz mēnesi!

Beidzot Ilona ir iekvēlojusies. Ilgi gan nācās gaidīt.

—    Norunāts, Aigariņ! — viņa izrāpjas no gultas un iet uz pirkstgaliem uz durvīm, jo grīdas dēļi dažviet čīkst.

Es stāvu un skatos, cik skaista Ilona tur sveces gaismā aiziet. Stāvu un domāju, bet, ko es domāju, nav svarīgi, aizslīdu pie durvīm uz uzlieku roku uz krampja, tā ka durvis attaisīt viņa nevar.

—    Vai tur kāds kāpj augšā? — viņa satraukti prasa.

—    Nē … — es vāri atčukstu un vairāk arī nekā nesaku.

Viņa paskatās manī, tad nodur galvu, atkal paskatās,

bet troksni netaisa un neskandalējas.

—    Cik ilgi mēs tā stāvēsim? — viņa bikli ievaicājas.

Ja, nudien, cik ilgi tā stāvēsim, tur viņai taisnība, es drudžaini sāku domāt, kaut kas taču jādara.

Es apskauju Ilonu, un iznāk tā, ka viņa ir iespiesta kaktā starp sienu un durvīm. Es meklēju ar lūpām viņas lūpas, bet viņas galva lokās kā puķe uz kāta, un tad es sajūtu valgumu un skūpstu viņu, kā nu māku, un pēkšņi jūtu, kā viņas roka apvijas manam kaklam, bet es nedomādams jau aizslidinu labo roku aiz viņas kleitiņas, tur, kur krūtis, bet tas arī viss; tā viņas roka, kas apskāvusi manu kaklu, pēkšņi ieķeras man pakauša matos un sāpīgi atrauj galvu atpakaļ, un tad Ilona negaidīti spēcīgi pagrūž mani pašu atpakaļ ar visu roku, kas jau paguvusi…

Es stāvu, saraustīti elpodams, skatīdamies viņai garām sienā. Pati vainīga, es domāju, kāpēc tad tu esi tik skaista? Pati mani uz tādām domām ierosināji, un tagad vēl sāksi psihot! Ai, laiki, ai, tikumi, kā tur rakstīts Montēņos! Nu ko viņa stāv un klusē! Varbūt gaida, ka es atkal skūpstīšu, bet pašai uzprasīties kauns, varbūt tikai mana straujuma dēļ mani atgrūda, varbūt uz mirkli sabijās, bet patiesībā nemaz negrib baidīties? Vai maz šitādas lietas ir dzirdētas? Ka viņas tikai izliekas ļoti tikumīgas, negribošas, un kad tu, cilvēks, tam notici, pēcāk uz tevi ir dusmīgas! Nē, es negribu, ka pirms mantas meklēšanas Ilona uz mani būtu dusmīga! Jo kāpēc tad savādāk viņa nebēg projām. Es noklepojos un noriju siekalas, saku, Ilona, es tevi ļoti mīlu, un apkampju viņu atkal, gribu skūpstīties, bet viņa, joprojām nesacīdama ne vārda, pēkšņā agresivitātē atbrīvojas no mana skāviena un iecērt man pliķi.

Es to nemaz nejūtu, tik pārsteigts esmu. Un te redzu, ka viņas acīs … pamirdz asaras.

—    Ko tu, Ilon, nu ko tu … — es satriekts čukstu.

—    Nekas jau nav … — viņa izsaka, bet es taču redzu, ka tik tikko valdās, lai nesāktu elsot.

—   Tu varbūt apsēdies? — es klusu ievaicājos un iekožu mēlē; nav taču uz kā sēdēt, izņemot divdomīgo gultu.

—    Nē, nē, es pastāvēšu, — viņa pamirkšķina acis; laikam tomēr būs izdevies apspiest asaru plūdus.

Tad viņa pienāk man klāt un, kad es jau domāju, vai tik negāzīs vēlreiz, tā vietā… noglauda man vaigu, pa kuru pati iesitusi, un saka:

—    Piedod, Aigariņ …

Un attaisa krampi, iziet ārā.

Man ir tik savādi ap dvēseli, ka pašam gandrīz gribas raudāt.

Atmetos gultā, bet saprotu, tik drīz aizmigt nevarēšu. Es vēl jūtu savās rokās Ilonu un uz lūpām viņas lūpas. Tikai nez kāpēc pļauku nejūtu. Vispār šī ir otrā reize, kad viņa palaidusi rokas. Pirmā bija septītajā klasē, kad es zooloģijas kabinetā no būrīša paņēmu balto pelīti un pa kluso ieliku Ilonas somā.

Visi jau laikam guļ. Klusums. Arī Galēviča logs tumšs.

Es klusām nokāpju lejā, izeju laukā, kur ceriņu krūmos zem polietilēna plēves glabājas Adriano Čelentāno svaru stienis un dažāda smaguma hanteles. Izvingrojos, kamēr bez spēka. Atgriežos mansardā un tūlīt iemiegu.

No rīta kāds ritmiski dauza zem grīdas. Es pamostos. Man tūlīt skaidrs, ka tur pie saviem griestiem klopē Zane vai Ilona, modina mani.

—   Augšā, augšā! — es kliedzu un paklauvēju pretim, izlecu no gultas.

Laiks atkal brīnišķīgs. Saulīte pa zemes virsu staigā.

Skelets sapnī nav nācis. Varbūt tāpēc, ka pārvācos uz bēniņiem, varbūt tāpēc, ka mans prāts tagad aizņemts ar svarīgākām lietām, skeletam tajā nav vietas.

Kad mazgājos pie akas, pa ceļu no Burķu puses nak Rihards treniņtērpā.

—   Ko? — viņš apstulbis raugās manī, tad pulkstenī uz rokas.

—    Padjoms jau bija, Rič! — es saku.

—        Sasodīts, vakar aizmirsu uzgriezt! — viņš uzvelk pulksteni.

—   Citi ari augšā?

—    Vai tu kā vecs zaldāts neorientējies pēc saules? — es prasu, aizdomīgi nopētīdams viņa drēbes. Kaut kur vārtījies viņš ir, tikai kur? Šķiet, ka ar zemēm nekas aplipis nav. Bet ej nu sazini, varbūt, ka racis peldbiksēs, un treniņtērpu pēc tam virsū, pa kluso nopeldas ezerā, un — gali ūdenī. Taču nopietni negribas ticēt, ka tik nosvērts un apzinīgs cilvēks kā seržants Ričs ies nodarboties ar dārgumu meklēšanu. Tomēr pavaicāju:

—    Kur tu biji pa nakti, Rič?

—    Kur biju, tur manis vairs nav! — viņš atburkšķ un aiziet.

Tāda noslēpumainība attiecībās ar saviem čaļiem man diez ko nepatīk.

Nomazgājies, ieeju virtuvē paņemt kādu maizes gabalu, jo pēc nakts vingrošanas trakoti gribas ēst, bet tur ap Zani luncinās panks. Jau no paša rīta! Neapmierināti paglūn uz mani.

—   Virtuve pieder visiem, Ģirt! — es saku un uzsmērēju uz maizes sviestu.

—    Vai tad es apgalvoju ko citu? — viņš vaicājoši skatās manī, bet Zane sāk grabināties ap kastroļiem.

—    Nē, es jau neko nesaku …

—    Man jau arī likās, ka es neko nedzirdēju!

Es eju ārā. Sasodīts, visi no rīta ir kļuvuši tik asprātīgi! Labi, ka man nav vēlēšanās tādam būt, citādi es abiem putniņiem kaut ko tādu pateiktu, ka mutes tūlīt būtu ciet.

Dodos uz savu bedri. Ilona jau priekšā. Saule vēl nav karsta, un uz peldkostīma viņa uzvilkusi krekliņu ar īsām piedurknēm. Iedams klāt, domāju — vai tik tas vakar vakarā ir patiesībā noticis. Liekas diezgan nereāls. Jūtos mazliet tā kā neērti. Nospriežu iedomāties, ka vakar vakarā starp mums nekas nav noticis. Gribu teikt mundrā balsī, bet iznāk tomēr mazliet aizžņaugti:

—    Labrīt no rīt’!

Labrīt, Aigar! — atsaka Ilona, it kā vakar vakarā patiešām nekas nebūtu starp mums bijis.

Nometos uz voiloka paklājiņa, kurš ir mitrs — darbu beidzot, esmu aizmirsis aiznest uz darbarīku kambari.

—    Līdz pusdienām laikam pabeigsim, — iesakās Ilona.

—   Tā liekas, — piekritu es, un mēs strādājam klusēdami, bet ļoti cītīgi.

Te nu viņš guļ, mans pirmais skelets, kuru es tā biju ilgojies redzēt. Taču šobrīd viņš manī vairs neizraisa lielas emocijas; pa vidu ir noticis šis tas svarīgāks. Piedevas arī nekādas bagātīgās. Uz gludi nopucētas zemes apkārt skeletam tādā pat stāvoklī, kā gulējuši zemē, Ilona novietojusi kādus desmit kramiņus, caururbtus vilku zobu piekariņus. Ir arī viena kaula bulta, kura iepriecē Galēviču.

—    Laikam bijis mednieks! — viņš gandarīti groza pirkstos bultu, tad nopēta galvaskausu. — Gados jauns cilvēks, apmēram tavā vecumā, Aigar!

—        Mednieks? Manos gados? — tas sāk kļūt interesanti.

—   Un kāpēc viņš tik jauns nomira?

—    Nezinu, — saka Galēvičs un nobrauka kazbārdiņu, pēta skeletu. — Pavirši skatoties, liekas, kauli nav savainoti. Bet varbūt bijušas plēstas brūces, nav sadzijušas. Viss var būt! Medības tad taču nebija nekāda izprieca, kā tagad! Tas bija smags un bīstams darbs! Arī citu akmens laikmeta izrakumu materiāli rāda — reti kurš vīrietis dzīvojis ilgāk par trīsdesmit gadiem.

—   Tas ir brīnums, ka cilvēks kā suga nav izmiris, — es novelku, bet Galēvičs pasmejas:

—    Atražot jaunu dzīvību viņiem bijis pietiekami daudz laika, turklāt uz to lietu viņi skatījās vienkāršāk. Kā jau dabas bērni, — Galēvičs nobeidz domu. — Bultu es paņemšu, ka kaut kur nenoklīst. Ilon, atzīmē, kur tā gulēja. Kad Einārs fotografēs, pasakiet viņam, lai atnāk pēc bultas!

Viņš aiziet.

Skatos galvaskausā. Tas labi saglabājies, zobi gandrīz visi, skatos un domāju — jā, mans brāli Ai-Ai, cik daudz vienkāršākā bija tava mīlestība uz 11-11, bez kādām tur morālēm un ētikām, pietika laikam, ka viens otram patika, un arī varbūt tam nebija nekādas nozīmes. Pietika, ka Ai-Ai patika 11-11…

Izgadās, pie pusdienu galda Rūdis sēž man pretim. Smalsta ar karoti bļodiņā sildīto vakardienas svaigo kāpostu zupu, smalsta tā, it kā meklēdams gaļu, kas jau apēsta vakar, un lūr manī, it kā es to gaļu būtu aprijis viens pats.

Paēdis atlaižos turpat zem ceriņkrūma nosnausties. Nakts būs grūta.

Te jutu, ka nošvīkst zale, kāds notupjas pie mana kreisā sana. Domāju — Ilona. Paskatos — Rūdis. Izskats tāds, it kā ieēstā zupa bez gaļas būtu bijis kaut kas indīgs.

Es pagriežos uz otriem sāniem; riebj skatīties.

Rūdis klusē, klusē, tad savādā balsī saka:

—    Man liekas, tev ir, ko man teikt…

—        Protams, — es saku. — Ir cilvēki, kuriem kaitīgi pārmērīgi sauļoties, jo viņi vis neiedeg, bet apdedzinās, un tad lobās nost āda. Tas ir viss, kas man ir ko tev pateikt!

—        Es domāju, ka tev man ir kaut kas cits stāstāms, — viņš nopietni saka.

—    Ir. Es gribu pusstundiņu nosnausties.

—    Otrreiz es ar tevi vairs nerunāšu, — Rūdis jau nošņāc.

—    Dari man to prieku! — es tīšām skaļi nožāvājos.

—    Aigar …

—    Jā, es zinu, ka mani tā sauc!

—    Nudien, es otrreiz ar tevi nerunāšu!

—        Tu būtu varējis to nedarīt arī pirmo reizi! — es atsaku, un man pašam prieks, cik tas asprātīgi aizvainojoši iznācis.

Tad dzirdu, kā Rūdis aizšvīkā pa zāli. Nez, kas viņam uznācis, es domāju, laizdamies snaudā, varbūt manījis, ka Ilona kļuvusi cits cilvēks, kas man, lai raud viņš …

Pēc darba Ilona man slepus iedod plastmasas maisiņu ar nakts drēbēm, es to uznesu mansardā un paslēpju somas dibenā, Montēņus virsū. Tad no noliktavas aizņemos divas lāpstas un nomaskēju ceļmalas zālītē. Paņemu arī vienu no trim drēbes maisiem, uzstiepju mājoklī. Mazliet smieklīga jau tāda maisu būšana ir, bet ja nu patiešām kaut ko izrokam? Tad smieklu nekādu! Problēma, kā dabūt prom!

Aizeju uz šķūnīti uzpumpēt riepas.

Mēms! Ritenim atkal trūkst pedālis! Te nu gan nav darbojies spoks, bet Rūdis, tas ir droši! Manī uzviļņo dusmas un sašutums. Ka tik kaut kā man iegriezt! Apsēžos uz sarūsējušas piena kannas un izskaitu līdz septiņdesmit, tad dusmas pāri. Aizstaigāju uz māju pēc instrumentiem, noskrūvēju no «dāmu» velosipēda karkasa otru pedāli, pielieku vietā. Te braucamo atstāt nevar, novaktēju momentu, kad neviena tuvumā nav, un uzvelku savā midzenī.

Tiktāl viss kārtībā.

Pavakariņojam, čaļi sēžas spēlēt kārtis. Es it kā nejauši izmetu, ka eju lasīt Montēņu.

—        Lasi mums priekšā, filozof! — Einārs automātiski nosaka, dalīdams kārtis, jo viņš pieder pie tiem, kas nespēj noturēties, kaut ko nepiebildis, tiklīdz kāds ko pasaka.

Rūdis drūmi palūr manī un noburkšķ:

—   Man «garām»!

Uzkāpju savos bēniņos, pārbaudu vieglās koka kāpnes, kas te nogrūstas pie sienas no celtniecības laikiem. Pakāpieni turas stingri. Bāzīs tik pa logu un kāps ārā, pēc tam paslēps garajā zālē, lai vēlāk tiek atpakaļ. Tīri kā komēdijā. Bet ko lai dara, ja Galēvičs paziņojis, ka no šīs nakts slēgšot ārdurvis ciet. Staigājot visvisādi pa naktīm. Pamostoties pagājšnakt, skatoties, viens šiverējot pa ceriņu krūmu. Gandrīz vai jā- ņemot cirvis un jāejot lūkot, vai no akas produktus nezogot.

«Es vingroju,» skaidroju viņam, bet Galēvičs atsaka:

«Pa nakti ir jāguļ, nevis jāvingro! Ieklīdīs vēl kāds un nozags kapulauka atradumus!»

«Kuram tie vecie kauli vajadzīgi!» novelk Rihards, bet Galēvičs kļūst nikns.

«Vajadzīgi ne vajadzīgi, kad nozags, tad visi teiks — kas to būtu domājis! Bet darīt vairs nevarēs nekā — piši pro- palo! Un, ja kādam vajag — ķemertiņš ir mājas iekšpuse! Vairāk nekas naktī darāms nav!»

Labi, taisīsim kumēdiņus, ja nekas cits neatliek, es prātoju.

Uzrauju džinsus un džemperi, kuros jūtos visai savādi. Esmu jau paguvis pierast, ka smagākais apģērbs šorti un krekls. Tagad saprotu, kāpēc afrikānis, kurš pliks skraida pa savannu, nav piedabūjams uzvilkt kājās bikses.

Kur kavējas Ilona?

Galēviča logā nodziest gaisma.

Verandā noklust balsis.

Dažbrīd mēnesi aizsedz kāds mākonis. Kā dulli čirkstina sienāži.

Paļaujies vēl uz sieviešiem, es domāju, visas viņas kā Zilās Jumpravas.

Kā sākas spoku stunda, tā grabinās pie durvim.

Es noceļu krampi un ielaižu Ilonu.

—   Tu arī baigā! — es dusmīgi šņācu. — Norunājām, ka tu nāksi tūlīt, tikko visi ies gulēt!

—  Ja tu zinātu, Aigariņ! — Ilona čukst. — Zane mani vispār negribēja laist!

—    Kas viņai par daļu! Ceru, ka tu viņai neizstāstīji par pilsdrupām?

—   Ko tu! Ja jau būtu izstāstījusi, tad laistu! Viņa iedomājusies kaut ko citu! Pareizāk sakot, ka nenotiek kaut kas cits!

—   Tev vajadzēja griezt pretim par abiem viņas brūtgāniem! — es saku, vilkdams no somas Ilonas drēbes.

—    Es jau arī to teicu, kad ar labu vairs nevarēja. Sāka atkal raudāt. Viņa negribot, ka ar mani kaut kas tamlīdzīgs notiekot.

—    Un ko tu?

—   Teicu, ka nekad vēl dzīvē neesam laukos naktī staigājuši. Ka gribam paklaiņot. Un ka, galu galā, tu esi mans klasesbiedrs no pirmās klases, un ka tavi vecāki pazīst manus un mani tavus.

—   To tu pareizi teici! — es uzslavēju un pametu viņai drēbes. — Velc ātrāk!

—   Aizgriezies! — viņa nočukst, un es aizeju pie loga. Ak tu mūžs! Dienā viņa peldkostīmā var gorīties, naktī ne!

Pa abiem izgrūžam pa logu kāpnes un uzmanīgi nolaižam galu zemē.

Ieklausāmies. Viss klusu, tikai turpina čirkstēt sienāži un sisināt citas sīkbūtnes.

—    Kāp! — es piebakstu Ilonai. — Nē! Laid mani pa priekšu!

Es pārlienu pāri palodzei un stingri nostājos uz kāpņu

pakāpiena.

—    Padod velosipēdu!

Par abiem izceļam to ārā, uzdabūjam man mugurā. Kā kāpju lejā, tā viens pakāpiens zem manām kājām pazūd, un būtu jākrīt, taču tāds sportisks cilvēks kā es nokarājos, ieķēries ar kreiso roku kāpņu posmā, ar labo turu velosipēdu uz muguras, turklāt uzvedos klusu, un tūlīt kājas sameklē stingru pakāpienu. Ieklausos. Visapkārt kluss, un es kāpju tālāk. Diez vai Ilona no augšas spējusi pilnībā novērtēt manu spēku un ātro reakciju. Ja pirmā kāptu viņa, tad Galēviča logs jau būtu atsists līdz galam un ietu vaļā trādirīdis.

Es nolieku velosipēdu zālē un pamāju Ilonai, lai kāpj. Viņa lien arī, piespiedusi maisu pie krūtīm. Kā tiek līdz tai vietai, kur izlūzis pakāpiens, es satveru viņas kāju pie potītes un pavelku uz leju līdz nākamajam. Citādi cilvēks var vēl pārbīties, neatradis atbalstu gaidītajā vietā.

Nolieku kāpnes gareniski pie mājas sienas, un mēs ar Ilonu pussaliekušies aizšmaucam pāri zālājam, gar ceriņu krūmiem uz ceļa.

Tur atviegloti uzelpojam.

—   Tā, tik tālu nu darbs izdarīts! — es saku, izvilkdams ceļmalas zālē noslēptās lāpstas.

—   Jā, tik tālu esam tikuši! — Ilona piekrīt, un mēs piesienam uz bagāžnieka maisu, kurā atrodas kompass un baterija, un abas lāpstas.

Es atskatos. Mājiņa tumša un klusa guļ ceriņu krūmos. Izgulieties vien šonakt, es nodomāju. Pēc tā, ko redzēsiet rīt, nākamnakt bez miega zālēm iemigt diez vai izdosies.

Es uzsēdinu Ilonu uz rāmja un sāku mīt pedāļus. Viņa ceļu zina, reiz jau esot bijusi ekskursijā.

Cik mierīga nakts! Pūš silts, rēns vējiņš. Apdullinoši čirkst un san kukaiņi. Virs galvas mirdz zvaigznes un mēness. Laikam tāpat, kā pirms desmittūkstoš gadiem. Viss tā savādi smaržo.

Nakts tik dīvaini jauka, pļavas tādas pavisam sudrabotas, it kā ar pienu applūdinātas, stiepjas līdz mežu ielokiem. Un viss ir tik noslēpumains, savāda vilinājuma pilns. Es saprotu mūsu senčus, ka viņu tumšajos prātiņos sāka rasties dažādi māņu stāsti.

Man negribas izjaukt nakts burvību, bet Ilona ir uzlikusi jakas kapuci, un es slikti redzu ceļu.

—        Noņem kapuci! — es uzsaucu un pieklauvēju viņai pie galvas.

Ilona paklausa. Viņas gaišie mati tādi tumši zeltaini liekas un smaržo tik patīkami, ka es tik tikko noturos, neiegrūdis tajos degunu.

—    Tev jauki smaržo mati! — es saku.

—        Jā, — viņa lietišķi piekrīt. — Es tos mazgāju ar šveiciešu šampūnu.

—    Man tā vien gribas tev iekost austiņā! — es saku.

Viņa satrūkstas un pagriežas pret mani.

—        Norunāsim vienu, Aigar! Ja tu šīs muļķības neizbeigsi, es kāpšu no velosipēda un iešu mājās.

—    Nevarēs vairs pajokot! — es saku.

Drīz klāt abi vītoli, un pēc brīža Ilona liek man nogriezt velosipēdu pa kreisi. Mēs braucam pa pļavu ceļu uz mežu. Abās pusēs ganības. Kā tuvāk mežam, tā zeme kļūst mitrāka, un es vairs diez ko pamīt nevaru.

—    Lec nost! — es saku. — Esam atbraukuši!

Priekšā tumst mežs.

Dodamies iekšā pa dangainu, ar gariem zāles kumšķiem aizaugušu ceļu. Uzdveš tvanīgs mitrums. Dažviet aizaudzis ar saknēm, un velosipēds jāceļ pāri. Tumšs arī. Egļu galotnes virs galvām sakļāvušās kā jumts, jūtos kā tādā tunelī ieklīdis. Mēness arī pavisam maz spīd cauri zariem. Dažviet jāiet gandrīz taustoties. Šķiet, ka tumsā kādi staipa rokas, lai izdevīgā brīdī mani saķertu. Kā sasprindzinu redzi un ieskatos ciešāk, tā liekas vēl vairāk, ka tur kāds slēpjas gan. Kļūst baisi.

Ilona arī viltīgs radījums, iekārtojusies soļot man aiz muguras.

Egļu galotnēs nošņāc nez no kurienes atlidojusi vēja brāzma, Ilona īsi iekliedzas un iekrampējas man plecā! Es salecos, sirds aizskrien kājās!

—    Kas ir? — izdvešu, bet Ilona pārbijusies nopīkst:

—    Paklupu aiz saknes …

Bet es nekādu atvieglojumu nejūtu. Gluži otrādi, man sāk nākt virsū dusmas.

—        Tad nevajag kliegt, it kā tevi kāds grābtu pie rīkles! Vari klusēdama pie manis pieturēties!

—        Labi, Aigar … — viņa čukst un pieķeras man pie džempera.

Tā mēs, elpu aizturējuši, stumjamies uz priekšu, un man atkal uznāk dusmas uz Ilonu: ja jau tev, skuķīt, ir bail, tad nežņaudzies tik daudz, pasaki skaidri un gaiši, un iesi mājā. Bet nē! Pārbijusies, man pie pleca piespiedusies, čāpos tik uz priekšu! Atradusies Zoja Kosmodemjanska! Tā, ja gāja kara ar fašistiem, tad gāja, bet neķerstījās čalim pie džempera! Gāja pa priekšu!

Es apstājos un savaldīgi saku:

—    Ilon, tā mēs tālu netiksim …

—    Kā — netiksim? — viņa čukst un skatās manī lielām acīm.

—        Ilon, tu tak esi galīgi sabijusies… Kas būs, kad mēs nonāksim drupās…

—    Bet tu jau esi ar mani…

—    Bez šaubām … — es novelku.

Pēc kādām desmit piecpadsmit minūtēm priekšā kļūst gaišāks, un drīz ceļš mūs izved klajuma malā.

—    Tā ir Caķejezera pils! — Ilona ar tādu kā lepnumu saka.

—    Pils … — es vīlies novelku.

Mēness gaismā plašais klajums labi pārskatāms. Drupas, drupas, drupas … Citiem vārdiem sakot, gruveši. Viss aizaudzis ar zāli. Krietnākais akmens mūrējums labi ja sniedzas līdz divstāvu mājas augstumam. Mūri apauguši ar biezu krūmāju, pat iekšpusē aug bērzi un citi koki. Vārdu sakot, haoss. Kur te kāda ziemeļu siena, kur te kādi Mazie vārti?

—        Te esot deviņpadsmitajā gadsimtā plosījies drausmīgs ugunsgrēks, — klusu saka Ilona. — Tā izdedzis, ka nosprieduši: atjaunot nav vērts. Vēlāk, kam vien ienācis prātā, tas braucis pēc akmeņiem celtniecības vajadzībām. Turklāt pils jau sen esot zaudējusi savu stratēģisko nozīmību. Arī atradusies Zaksensonu īpašumu nomalē.

—        Vai tu vari paklusēt, — es sapīcis novelku. — To es zinu no brošūras.

Jūtos pavisam sašļucis. Nometu velosipēdu zālē.

—    Dod tās lāpstas, — saku, paņemu katrā rokā pa vienai un,

vilkdams pa zemi, pats velkos uz drupām. Ilona ar bateriju iet no muguras.

Domāju par savu talantu iekvēlināt cilvēkus. Ja es būtu redzējis šito postažu, kā to jau reiz bija redzējusi Ilona, mani uz šejieni neatvilktu. Kad tādā grāmatelē izlasi, viss liekas ļoti skaidri un saprotami. Te pils, tur ziemeļu siena, un šeit atkal Mazie vārti. Rokā lāpsta, un roc. īsi, skaidri un precīzi. Tā kā filmās par dārgumu meklētājiem. Viņi tur gan nav ne reizi pārrakuši kubikmetriem zemi. Aizej, atrodi, paņem! Var jau kādu reizi k|ūdīties vai konkurenti aizlikt kāju priekšā, bet beigās šā vai tā savu dabū. Man nav nekas pret darbu, bet, kad priekšā redzi tādu platību, drupas aizaugušas ar krūmiem un kokiem, nolaižas rokas. Ko tu te vari saprast? Neesi jau nekāds ekskavators arī.

—        Ko tu man ātrāk neteici, ka šeit tā izskatās? — es vārgi noprasu.

—    Tev viss bija tik skaidrs… — Ilona novelk.

—    Skaidrs … Man bija skaidrs … Un tev ne?

Te satrūkstos.

—    Izslēdz bateriju! — es nošņācu.

—    Kāpēc? — Ilona vēl ņems un slidinās staru uz drupām.

Es viņai izķeru bateriju, un arī Ilona apjēdz, ka joki nav.

—        Zilā Jumprava?! — viņa nočukst un ieķeras man atkal džemperī.

—        Ja rādītos Jumprava, tad viss būtu kārtībā! Man likās, ka drupās paspīdēja uguns! Tur, pa labi aiz robainās sienas.

Ilona piespiežas man ciešāk. Mēs stāvam un saspringti vērojam mūrus.

Apkārt tumšs egļu mežs, spokainas mēness gaismas pieliets klajums un drupas, kurās var atrasties… daudz kas var atrasties! Tieši šis nezināmais man uzdzen šermu|us.

—    Nudien! — čukst Ilona.

Šoreiz gaisma nepazūd. Tā blāvi atspīd robainajā mūrī.

Mēs stāvam klusēdami kādas piecas minūtes.

—        Ko mēs tagad darīsim? — es pačukstu Ilonai. — Man ir aizdomas, ka te būs darīšana ar konkurentiem. Vismaz filmās tā ir bijis vienmēr.

—    Es nezinu, ko darīt, — viņa trīcošā balsī atčukst.

—        Ilon! — es cietā balsī saku. — Tu zodzies atpakaļ pie velosipēda, es iešu palūrēt, kas tie tādi ir!

—        Nē! — Ilona atčukst un vēl ciešāk turas pie mana džempera. — Es iešu tev līdzi! Varbūt kāds no viņiem paslēpies krūmos pie ceļa!

—    Tu esi galīgi dulla! — es nošņācu.

Kad esmu saņēmis visu drosmi, sāks mani vēl baidīt!

—        Es iešu tev līdzi, Aigar! — viņas balsī ieskanas raudulīgas notis. — Es viena nepalikšu!

—    Tad nāc ar! Dod roku!

Es cieši saspiežu viņas pirkstus, lai varu raut līdzi, kad būs jāmūk.

Tā mēs klusu zogamies uz mūri, kurā izbrukuši pamatīgi robi; tie aizauguši ar zāli un sīkiem krūmiņiem.

Un tad es ieraugu! Un nekā īsti nevaru saprast.

Kādu desmit metru attālumā no mums starp sīkiem alkšņiem izrakta krietna bedre, ap kuru rosās divas sieviešu kartas būtnes. Viena mollīga, ap gadu trīsdesmit, galvā hūte. Seja viņai tāda ka sašvīkāta, sasista. Tad apjēdzu, ka laikam iztraipījusies baga- tīgā kosmētika. Otra sieviete tā ap sešdesmit, arī dūšīga. Viņai ap galvu apsiets raibs lakatiņš un sejā ciešanas. Abas ģērbušās džinsu biksēs. Vecākajai kājās gumijas zābaki, jaunakajai krosenes.

Te vecākā stenēdama atslīgst smilšu kaudzē blakus laternai. Tusnī vien.

Jaunākā iegrūž lāpstu smilšu kaudze un nosaka:

—    Labs ir, Helēn! Atvilksim elpu!

Viņa aizsmēķē.

Par Helēnu nosauktā izdveš:

—        Vai, Žanīt, tāda jušanās, ka ilgi vairs neķeipšu! Ta vien liekas, viena no mūsu raktajām bedrēm būs mans kaps!

Par Žanīti nosauktā, eleganti turēdama cigareti manikirē- tajos pirkstos, nevērīgi atsaka:

—        Nerunā glupības, Helēn! Cilvēks pie visa pierod! Atceries, kāda tu biji pirmajā naktī! Tad domāji, ka gāzīsies tūlīt gar zemi, un nekas tev vairs nebūs vajadzīgs. Tagad jau sāc štukot par kapa bedri! Tātad tevī radies zināms mundrums.

Uz Helēnu tāda savāda filozofēšana iespaidu neatstāj.

—    Ja nu jūs abi ar Kristapu meklējat mantu, to var saprast. Jūs esat jauni, un kad tad dzīvosi lustīgi, ja ne jaunībā! Bet mans vecais mērkaķis, piedod par teicienu, savādāk viņš nav pelnījis, ka sauc! Ko tam vajag? Kur viņš to zeltu liks, zārkā ņems līdzi, vai?

—    Tur tev taisnība, Helēn! Manai ģimenei nebūtu iebildumu, ja mūsu daļa kļūtu lielāka. Es jau esmu noskatījusi divstāvu privātmāju ar garāžu, dārzu, baseinu. Tiesa gan, tur vēl dzīvo izpildkomitejas priekšsēdētāja vietnieks, bet ilgi nedzīvos. To, kā viņš to ir dabūjis augšā, visi zina, bet neviens nekā nesaka, jo pilsētiņā visi amati atrodas mafijas rokās. Reiz tam jādara gals. Reiz tautai jāsauc pēc taisnības, un taisnībai jātriumfē. Mums ar Kristapu jau uzrakstīts liels ziņojums visos sīkumos. Šeit nav nozīmes, protams, kad atradīs mantu, būs ceļanauda, tad vedīs uz Maskavu. Metro «Plošķadj Nogina»! Tev skaidrs?

—    Jā, jā, — sten Helēna.

—    Un kad māja ies zem āmura, tad gan jau mēs ar Kristapu pamanīsimies, ka tā tiek mums.

Helēna tik atmet ar roku un izvelk no lielo džinsu kabatas kādu stikla tūbiņu ar tabletēm, norij divas.

—    Ja varētu veco laist vienu pašu, manas kājas te nebūtu, — viņa nopūšas, tabletes sūkādama. — Bet viņš tik daudz neprātību savā mūžā darījis, ka man ir bail. Uz vecumu izstrādās vēl kaut ko tādu, ka līdz pēdējai stundiņai viņu vairs neredzēšu.

—   Taisnība, taisnība, Helēn! — Žanīte nomin cigaretes izsmēķi. — Manējais tāds pat! Tikai no otra gala! Ja ņebikstīsi, nekustēs!

Un te es pamanu, ka sabikstīts laikam ir krietni. Manā redzeslokā ievirzās kāds vidēja vecuma vīrietis, ģērbies ādas jakā. Viņš kustas lēni, soli pa solītim. Galvā viņam tāda kā lidotāju cepure ar austiņām, plecos četrkantīga mugursoma, bet rokā putekļsūcējs. Tad nē jau, man atmiņā atsit filmās redzētais! Tas ir mīnu meklētājs.

Kas par viltību, es domāju, man tas diez vai būtu ienācis prātā!

Helēna paskatās pulkstenī un bēdīgi noelšas:

—    Nakts vēl tikai pusē!… Ja jūs, Žanīt, abi ar Kristapu izdomātu, kā manu veco dabūt projām no šejienes …

—    Helēn, tādas cerības tu met pie malas! — Žanīte atsaka. — Vai tad esi aizmirsusi, kā mēs te pirmo reizi satikāmies? Ka pusnakti no viņa mutes neko citu nedzirdēja kā apvainojumus un vārda «konkurents» locīšanu līdz nelabumam?

—   Jā, jā, Žanīt! — piekrīt Helēna. — Dieva laime, ka jūs ar Kristapu izrādījāties tik saprātīgi cilvēki. Kā iedomājos, ka manam vecajam pretim gadītos tāds pats vecis kā viņš…

—   Taisnība, taisnība, Helēn! Tad nekāda džentlmeniska vienošanās par kooperāciju panākta nebūtu …

Helēna uzmetas rāpus un tad ceļas augšā. Viņa patiešam ir galīgi nomocījusies.

Te mēs ar Ilonu salecamies. Kaut kur sānos atskan ņirdzīgi triumfējošs bļāviens:

—    A! A! A!

Cauri ārpusmura krūmājiem šurp laužas garš vecis. Acis spīd, seja saviebta dusmās. Rokās viņam cirvis, kura tērauds vizuļo mēness gaismā.

Es vai bez elpas! Rauju Ilonu laukā no krūmiem, un prom pa pļavu. Liekas, ka nemaz vēl neesam sākuši skriet, kā jau mežmala klāt. Atskatos. Neviens pakaļ nedzenas. Mēs ar Ilonu apstājamies.

Vecis stāv līdz viduklim krūmājā un vicina cirvi, kliegdams:

—    Zaļknābis! Tā jau es domāju! Konkurenti uzradušies!

Nu es atceros. Tas no bibliotēkas. Man vairs nav tik traki

bail.

Izgruvušajā mūri parādās abas sievietes un vīrietis, kurš ir noņēmis mīnu meklētāju. Viņi kaut ko runā savā starpā, skatīdamies uz mums, bet vecā mazmājiņa nevar nomierināties.

—    Konkurenti! Konkurenti! — viņš ķērc un turpina vicināt cirvi. — Vseh v odnu jamu i puļemjotom!

—    Ejam, Aigar! — Ilona mani rausta pie rokas.

—    Tūlīt, tūlīt! — es izspiežu cauri zobiem un iekliedzos:

—        Pilsdrupas ir valsts aizsargāts vēstures piemineklis! Jūs par rakšanu ieliks cietumā!

—        Konkurenti! — atkal ieb|aujas garais sirmgalvis, bet jaunākais vīrietis pēkšņi nolec no metru augstā mūra un metas pie mums.

Mēs ar Ilonu laižamies projām, meža ceļā iekšā. Grābdams riteni, pametu skatu atpakaļ. Vīrietis, paskrējis tikai kādus desmit metrus, iet atpaka|.

Mēs vairs nekavējamies, ejam steidzīgi projām. Ritenis grab vien, lēkādams pa dangām un saknēm.

—        Viņš būtu cirtis! — Ilona beidzot ir palaidusi mani vaļā un šoreiz teciņiem jož pa priekšu.

—        Ne nu būtu cirtis, nekā! — es uztraucies izmetu. — Mums mierīgā garā jāapdomā situācija. Šonakt drupās vairs nav ko rādīties.

—    Kur ir lāpstas, Aigar?

—        Štrunts par lāpstām! Nekur tās nepazudīs. Galvenais, ka paguvu paķert riteni!

—        Tu domā, ka viņi bija tikai četri? — drebošā balsī ieprasās Ilona.

—    No tā, ko runāja abas tantes, man tā likās.

—        Bet vai tādos mantu meklēšanas gadījumos parasti neatstāj kādu uz vakts? Protams, kaut kur nostāk, tur, kur varētu parādīties sveši?

—    No kurienes tu zini, ka tā dara?

—        Šeit jau pavisam viegli, — Ilona turpina. — Šis ir vienīgais ceļš. Varbūt tāpēc tas vīrietis pakaļ nemaz neskrēja, ka… — viņa apraujas un sāk iet man blakus. — Kur tev baterija, Aigar?

—    Pie tevis!

—    Tu taču man izrāvi, kad pamanīji, ka drupās kāds ir…

—    Tad turpat, kur lāpstas …

Ilona atkal ieķeras man džemperī. Es apstājos. Tagad jau sacēlies vējš. Drūmi šalc egles. Dažbrīd šķiet, it kā kāds vaidētu.

—        Tev ir ļoti riebīga īpašība, Ilon! — es nikni čukstu. — Tirināt mēli, kad tev neviens nekā neprasa! Ejam …

Nebūtu vismaz tā vēja.

Mon dieu, sastingstam kā pārakmeņojušies. Patiešām, kāds laužas cauri brikšņiem.

—    Varbūt tas ir alnis? — čukst Ilona.

—    Ar divām kājām, vai? — es nožagojos.

Uz ceļa uznācis cilvēks un nostājies tieši tur, kur zari aizsedz no mēness gaismas.

Mēs stāvam, cieši piespiedušies viens pie otra, un es pat jūtu, ka skaļi dauzās ne tikai mana, bet arī Ilonas sirds.

—    Nu? — svešais izsmejoši uzsauc.

Mēs klusējam, un man pazib doma, vai tikai nebegt meža iekša, kad svešais sāk smieties, un es pazīstu šos riebīgos smieklus, kuri man tagad šķiet kā eņģeļu dziedāšana.

Tas ir Rūdis.

Ilona vēl netic.

—        Tas esi tu, Rūdīt? — viņa vārgi ieprasas. — Panāc, kur gaišāks!

Rūdis smejas un panāk arī.

Jā, tas ir Rūdis. Tagad jau pilnīgi droši.

Mēs ejam klāt.

—        Es visu redzēju, — viņš ņirdz. — Nav ko kauneties! Ari es jūsu vietā būtu mucis.

Ilona metas viņam ap kaklu un nobučo uz vaiga.

Es nekā nesaku. Lai jau arī šim kaut kas tiek.

—        Viņi tur vesela banda! — es saku, cenšos runāt nosvērtā balsī, bet neiznāk.

—        Tikai četri! — Rūdis nevērīgi atsaka. — Jūs arī pārākie naivekļi! Kāda velna pēc bija jābrauc ar velosipēdu, pēc tam kā ziloņiem jābradā lūrēt? Es vienā mierā, pa taisno pāri pļavām, cauri mežiņa galam. Ar prātu un pīpēšanu.

Un viņš iesprauž zobos cigareti, aizsmēķē.

Ilona iet blakus Rūdim un klausās, kā šis plātās. Svešie esot atbraukuši ar zaļu «moskviču». Rūdis jau esot gribējis izlaist riepām gaisu, tad pārdomājis, jo tādā gadījumā šiem būšot grūtāk laicīgi aizvākties projām, lai atbrīvotu darbalauku mums.

Mums, Rūdis saka, un viņam tas iznāk ļoti dabiski. Varbūt tiešām labāk, ka mums, es domāju, stumdams abiem nopakaļ velosipēdu. Jūtos čābīgi, kā tāds nabaga naivais regulāras armijas leitnantiņš, kuru kopā ar iemīļoto no neliešu nagiem izpestījis drosmīgais Šaterhends.

Mēs jau no pļavas ceļa nogriežamies uz ceļu, kas ved uz mūsu mājām, kad Rūdis pienāk man klāt un samierinoši saka:

—        Vakar man šo to no visa, ko jūs ar Ilonu runājāt bēniņos, izdevās noklausīties — gan nepilnīgi, tomēr pietiekami, lai kļūtu skaidrs, kāds plāns jums padomā.

Es klusēju, un viņš piebilst:

—        Tāpēc arī šodien pēc pusdienām piegāju ar tevi aprunāties, domāju, ka tev pieleks, bet tu …

—        Ko — es? — sāku pārtapt vecajā Laiviņā. — Vajadzēja runāt saprotami!

—        Kā es varēju runāt saprotami, ja tu ar mani vispār negribēji runāt! — Rūdis atcērt.

—        Nestrīdieties vairs, zēni! — lūdzoši iesakās Ilona. — Šonakt es pārliecinājos, cik briesmīgi ir, ja pasaulē trūkst normālu cilvēku!

Es pastāstu par gadījumu bibliotēkā. Kādus numurus tur izstrādāja biedrs Jaunzems.

—        Jā, mums uzradusies konkurējošā firma! — Rūdis cieti nosaka un paskatās manī.

—    Jā, mums japadomā, ko darīt tālāk, — atsaku es.

Tā runādami un pastāvīgi uzsvērdami vārdus mums, mēs, esam atnākuši mājās.

Logi tumši, visi guļ, pāri plešas zvaigžņotā debess, tikai mēness jau sliecas uz rieta pusi.

Velosipēdu iestumju ceriņu krūmā, lai nekrīt acīs, un mēs laimīgi sakāpjam manā mājoklī, ievelkam kāpnes.

—    Tā! — es saku, aizvērdams logu. — Tiktāl nu mēs esam.

—        Zēni, man pietiek … — Ilona novelk, un balsī jūtama apņēmība. — Es vairs dārgumu meklēšanā negribu piedalīties! Un kādi šie izskatījās! — viņa izdveš. — Pavisam ne kā normāli cilvēki.

Ilona iet uz durvīm, es zibenīgi pietrūkstos kājās un aizlecu viņai priekšā. Tikpat kā vakar.

—        Aigariņ, — viņa lūdzoši saka. — Nemeklēsim rūķīšu ķēniņa mantu … Tas pie laba nenovedīs …

—        Tu derētu Kaparjānim par mazmeitu! — es dzēlīgi saku.

—   Aizkustinošs skats būtu! Janka grieztu leijerkasti, bet tu dziedātu!

—        Var jau būt, ka mantas meklēšana konkurentos tiešam atraisījusi zem civilizācijas kārtiņas snaudošos mežonīgos instinktus, bet mēs jau tādi neesam un nekad nekļūsim! — Rūdis saka. — Kur vieniem manta nāk par sliktu, citiem par labu.

Bet llončiku tādas runas pārliecināt nespēj, laikam viņa tomēr par mūsu morāli un ētiku nav visai augstās domās.

Man sāk nākt virsū niknums. It kā problēmu nepietiktu tāpat, kā teica Ģirts, bet mums jālaužas ar problēmu, kā lai ieskaidro Ilonai, ka tā problēma, kuru viņa ieņēmusi prata, vispār nav nekāda problēma.

Rūdis noņem durvīm krampi un atver.

—    Ilon! — nošņācu. — Es negaidīju, ka tu izrādīsies tāda …

Viņa neklausās un iet ārā.

—        Pagaidi! — es uzkliedzu, paķeru no dzelzs gultas rāmja un aizsviežu viņai zilo kleitiņu. Tieši rokās.

Viņa kāpj lejā. Rūdis aizver durvis, aizliek krampi un klusēdams vēro mani.

—        Ko tu lūri kā Galēvičs uz kaula bultu? — es prasu. — Viņa te pārģērba džinsus un jaku. Skaidrs?

Tad es Rūdim godīgi izstāstu leģendu tāpat, kā vakar stāstīju Ilonai.

—        Brīnišķīgi! — viņš novelk. — Tagad tu man iedod graķeni, es izlasīšu ar svaigu aci, vai man arī liksies tāpat kā tev!

Es paceļu spilvenu — apakšā tukšs! Skatos visās malās — nav! Bet es skaidri atceros, ka atstāju zem spilvena.

Rūdis stāv pie loga un vēro manu rosīšanos.

—        Tu skaidri atceries, ka neesi kaut kur citur slēpis? — viņš lietišķi vaicā.

—        Nu ka! — es apjucis nosaku. — Kā no bibliotēkas, tā šeit augšā, un laukā ņe reizes neesmu nesis!

—        Tu jau apgalvo, ka par grāmatu nevienam neesi teicis! Kurš tad zinās nākt un paņemt?

Rūda apaļajā sejā tāda savāda izteiksme, šķiet tā pauž neticību.

—        Teicis neesmu nevienam, bet viens otrs varēja to noklausīties tāpat kā tu! — es atcērtu.

Es uz kāpnēm biju viens pats.

—    Varbūt zem loga noklausījās?

—        Zem loga nekas nebija dzirdams. Tad jau es nebūtu līdis uz kāpnēm.

—    Varbūt tu uzskati, ka es tev tikai negribu to grāmatu rādīt?

—        Es tā negribu uzskatīt, — Rūdis vēsi saka, — bet šādi secinājumi rodas pret paša gribu.

Viņš aiziet pie raskladuškas, paceļ spilvenu, pameklē zem matrača, ieskatās pat manā mugursomā. Es valdos. Aplaiž pētīgu skatienu apkārt telpai, apguļas manā gultā un labpatikā izstaipās.

—    Labi jau labi… Ticēsim — kāds pievācis!

—        Man tava ticība nav vajadzīga! — es cērtu pretim. Viņš vēl te uzvedīsies kā savās mājās, trans tāds! — Varbūt tu pats šeit esi ielīdis un pievācis, kamēr manis nav mājās. Ja jau ložņā kā stukačs gar logu un durvīm!

—        Labi jau labi, — Rūdis atmet ar roku. — Ticēsim vien otra godīgumam bez savstarpējiem apvainojumiem. — Un tagad vajadzētu kādas stundiņas pasnaust, — viņš žāvājas un atkal staipās.

Es mēms. Viņš nemaz nedomā vākties laukā no manas gultas. Bet atkal savaldos! Lai guļ vien! Vai man žēl!

Paklāju uz grīdas šādas tādas drēbes, mugursomu pagalvī. Tad izsviežu no mugursomas otro un trešo Montēņu un miegu nost.

Manas pirmās brīvdienas rīts pavisam jauks; tā vien liekas — saulīte pa zemes virsu staigā. Pieceļos no grīdas. Mazliet sāp kakla locītava; acīmredzot leņķis starp galvu, kad tā atbalstīta uz puspiebāztas mugursomas, un ķermeni, kas horizontāli guļ uz gludas grīdas, nav bijis pareizs.

Skelets arī šonakt nav nācis.

Paskatos pulkstenī. Mon dieu: tas jau rāda pusdeviņus!

Rūdis vēl šņāc. Es viņu satraukts purinu.

—    Ei, tu, mosties! Miegamice, augšā!

Šis kaut ko atmurmina, uzvelk galvai spilvenu, un nu tik gulēs tālāk!

—    Zilā jumprava! — es uzsaucu, un viņš uzreiz sēdus.

—    Ko, kas, kur, cik pulkstenis?!

—    Pusdeviņi!

—        Ko tu mani nemodināji ātrāk? — viņš pat sašutis. Izsvempjas no gultas un izstaipās.

Mēs paskatāmies viens otrā, un man liekas, ka arī viņu pārņem kaut kāda neveiklības sajūta. Pēkšņi laikam arī viņš vairs nezina, ko man sacīt.

Dienasgaismā mēs jūtamies diezgan atsvešināti. Nu kā vēl! Gandrīz divus gadus taču neesam cilvēciski sarunājušies, tikai apsaukājušies un lamājušies. Vai pat vēl riebīgāk!

Sajūta vismaz man tagad tāda, it kā mums nāktos iepazīties no jauna.

Rūdis aiziet pie loga un skatās laukā.

—    Laiks tīri tā nekas, — viņš saka.

—    Droši vien tāds būs visu dienu, — es piebilstu.

Mēs vēl parunājam par laiku, kad Rūdis neiztur un lietišķi saka:

—        Zini, Aigar… Darīsim tā: stundas laikā katrs no mums nokārto savas darīšanas un parūpējas, lai nav neizpratnes, ka mēs uz šodienu nozūdam. Iet tā lieta?

—    Okei! — es saku.

Rūdis nokāpj lejā.

Tad lejā nokāpju es.

Virtuvē dzirdu ēdamrīku šķindoņu. Paveru durvis, pabāžu galvu. Ilonas nav, Zane krāmējas ap traukiem.

—        Labrīt no rīt’! — es pasaku un taisu jau durvis ciet, bet Zane mani ierauj iekšā.

—        Kas noticis? — es noburkšķu, kad viņa aizver logu un ar dziļu pārmetumu paskatās manī. — Es pavisam aizmirsu, ka vakar bija mana kārta mazgāt traukus. Tā vietā es mazgāšu rīt un parīt, tātad divreiz tik lielu normu. Iet tā lieta?

Bet viņa skatās manī ar cietējas skatienu. Beidzot saka:

—    Paspodrini, lūdzu, nažus!

Es nezinu, ko teikt! Paraustu plecus, paņemu no plauktiņa spirālīšu skrāpekli. Naži stāv uz galda malas. Es paņemu vienu un puceju no asmeņa rūsas plankumus, bet Zane apsēžas kaktā uz ķebļa, saņem rokas un nu jau skatās manī lūdzoši.

—        Tikai nerūsējošā tērauda nažiem var ļaut pēc mazgāšanas nožūt dabiskā kārtā, — es saku. — Rūsējošā tūlīt sausi jānoslauka.

—        Aigariņ, tu tāds gudrs un smuks puisis, — Zane lēnprātīgi saka un raugās manī skumjām acīm. — Tev piemīt tāds vīrišķīgs šarms un valdzinājums

Es saausos. Šitādus ievadus es labi zinu no skolas: Laiviņ, tu esi tāds stiprs, drosmīgs puisis, tu ar savu uzvedību varētu kļūt par paraugu citiem skolniekiem, tad kāpēc tu … un tālāk seko tra-ta- ta-tā, atkarībā no situācijas. Bet tas, ko Zane nupat pateica, ir ļoti labi. Ta man vēl neviens nav teicis. Es turpinu pucēt un saku:

—        Tu arī esi ļoti skaista. Tu izskaties kā madonna seno itāļu gleznotāju bildēs. Skaistā nozīmē, protams, ne reliģiozā.

Bet Zani mani komplimenti atstāj vienaldzīgu, viņa saka žēlīgā balsī:

—        Es lūdzu tev vienu, Aigar! Ilonai galvu nesagrozi, nepadari viņu nelaimīgu!

Man izslīd nazis un šķindēdams nokrīt uz grīdas, bet Zanei acīs pamirdz asaras.

_— Ilona var kļūt vāja … Var notikt nelabojamais____________ Ja jau

vēl nav — Tad labāk pasaki________

Man nu vienreiz pietiek! Es paceļu nazi no grīdas un ar troksni nometu uz galda.

Viņa satrūkstas, piespiež rokas krūtīm, raugās manī izbijusies.

—        Nedusmojies … Pažēlo Ilonu! Mēs, sievietes, jau dažbrīd kļūstam kā dumjas, lidojam kā apmāti naktstauriņi uz gaismu un ejam bojā!

Es nopūšos. Ko lai ar tādu sarunā?

—        Ilona man ļoti patīk! — saku. — Bet tas, ko tu iedomājies, ir nepareizi.

Zane sāpīgi smaida un žņaudz patuklās rokas.

—        Goda vārds! — es saku. — Mēs paklaiņojām apkārt, jo nekad laukos naktī vēl nebijām bijuši. Tas izrādījās tik brīnišķīgi! Zvaigžņota mēnesnīca, apkārt pļavas, meži, ezers. Un tādas savādas skaņas… Un smaržo arī savādi… Es nekad nebūtu varējis iedomāties, ka tas tik skaisti…

—        Es tev ticu, Aigar! — Zane beidzot saka. — Man jau pašā sākumā likās, ka tu esi tāds godīgs un kārtīgs puisis.

Un, nevienu vārdā nesaukdama, sāpīgi smaidīdama, viņa sāk stāstīt par sievietes nelaimīgo likteni, par liktenīgajām mīlestībām, par šaubām, ciešanām, bezizejas situācijām un dilemmām. Bet man viss ir skaidrs, es jau saprotu, kurš tas nelaimīgais taurenītis ir, kam liktens lēmis lidināties starp divām liesmām, apdedzināties pie abām un nevarēt izspriest, kurā no tām labāk sadegt.

Zane nozvērina mani, ka par šo sarunu nevienam nestāstīšu, un tā nu man pie maniem noslēpumiem klāt ir vēl viens. Viņa atglauž kastaņbrūnos matus no pieres un, raudzīdamās manī, pasmaida ar labsirdīgu aizgādību kā māte.

—        Es Ilonai pāri nedarīšu, — apsolu un tempā spodrinu atlikušo nazi, kad plaši atveras durvis un ienāk panks. Uzmet man zibenīgu skatienu.

—    Labrīt no rīt’, Ģirt! — es saku.

—        Labs rīts, Aigar! — viņš attrauc. — Zane, kas šodien būs pusdienās?

Es jūtu, ka esmu lieks. Iegrūžu Ģirtam rokā nazi un skrāpekli. Paveru plauktā marles aizkariņu un paņemu kukulīti baltmaizes, no sakņu groza izvelku četrus gurķus un aizmetu aiz krekla. Citkārt Zane uztrauktos par tādu neregulāru ēšanu, tagad nesaka nekā.

Izeju ārā un dzirdu, kā slēdzenē aizgriežas atslēga.

Paspicēju ausi pie durvju spraugas.

—        Ģirt, nu nevajag … Mīļais, nevajag … Ģirtiņ … Esi prātīgs … Mīļais …

Kas man par daļu! Es citu lietās degunu nebāžu, ko varu ieteikt arī citiem. Man pietiek ar savām.

Sakopjos un gribu gaidīt Rūdi, bet viņš jau sauc no ceriņu krūmiem.

Mēs žigli soļojam prom, kamēr kāds vēl nav ieraudzījis.

Rūdis nodriskātajos džinsos un raibajā kreklā izskatās visai lietišķs cilvēks. Druknais augums ir pārliecības pilns. Jūtams uzreiz, ka tāds cilvēks neko pa tukšo darīt nav radis.

Es gan laikam līdzās viņam izskatos tāds paviegls — šortos un sarkanajā krekliņā, īsti sportisks vasarnieks, bet tas nu tā. Toties

galvā man ir talismans — riteņbraucēju cepurīte ar emblēmu — sarkana laiviņa uz zaļiem riteņiem.

—

Žēl tik, ka nepaguvām nekā iekost, kamēr sagaidīsi brokastis, puse dienas pagalam! — Rūdis iesakās.

Es kļūstu ļoti priecīgs, jo varu piedāvāt viņam gabalu baltmaizes un gurķi.

Viņš nokož gurķim galu un saviebies izspļauj — tas laikam rūgts!

—           Tūlīt mums būs jāgriež pāri pļavai, — Rūdis saka. — Un pedejo reizi tādas draņķības ēdu! Tev ari prātiņš! Baltmaizi ar gurķi! Būtu paņēmis rupjo un sāli!

—    Tev obligāti nav jāēd! — es atcērtu.

—           Nekas! — Rūdis gremo pilnu muti. — Tagad mēs ēdam ar vienu nolūku — uzturēt dzīvību. Pēcāk varēsim domāt par to, lai ēšana sagādātu baudu. Man viens stāstīja, ka Maskavā, Ostankinas torņa restorānā barojot ar īpašu sēņu zupu tasītēs. Trauciņš tik vien liels kā tējas krūzīte, bet porcija maksājot divdesmit piecus rubļus. Būs jāaizbrauc un jānomēģina.

Mēs liekamies pāri pļavām un meža brikšņos iekšā. Rūdis stampā pa priekšu kā lācis, es viņa pēdās, vairīdamies no krūmiem, kas skrāpē stilbus, un uzmanīgi pētīdams, vai neuzkāpšu kādai čūskai.

Kad man jau liekas, ka esam gājuši tikpat ilgi, cik būtu jāiet pa normālo apkārtceļu, priekšā pavīd gaišums, un mēs iznākam klajumā, kur pilsdrupas.

Ar jauniem kociņiem un krūmāju apaugušas mūru atliekas šķiet ļoti mājīgas un draudzīgi noskaņotas. Ne mazākā vējiņa. Saulīte silti silda, un tas ir patīkami pēc meža drēgnuma.

Pilsdrupās nav nevienas dzīvas dvēseles, ja neskaita kukaiņus un raibu putnu, kurš tup uz akmens un raugās mūsos.

Atrodam arī kroņa lāpstas, tāpat garo Galēviča bateriju.

Klīstam pa drupām un pētām konkurentu darbošanos.

—           Mehānisms skaidrs! — smejas Rūdis. — Subjekts ar mīnu meklētāju pārstaigā platību, kur signāls, ka kāds dzelzs gabals zemē iekšā, tā dur tai vietā mietiņu. Abas vecenes un garais slīmests rok augšā.

—          Ja viņi strādā pēc šāda principa, tad darbs te līdz vasaras beigām, — es saku.

—           Nem klāt vēl rudeni! — piebilst Rūdis. — Var jau, protams, trāpīties uzreiz!

—    Uzreiz redzams, ka strādā cilvēki ar mazattīstītu domāšanu!

Mēs ņirgdami pārspraužam mietiņus.

Bet gudrākie domā, kamēr izsecina.

Es izvelku kompasu, un mēs atrodam ziemeļu sienu. Pec mūru atliekām mēs izpētām, kā tā gājusi. Mēs nostaigājam gar visas sienas drupām, taču nekādus vārtiņus ar izbīdītiem ciļņiem neatrodam. Ja vārtiņi bijuši, tad tie, dabiski,, tagad sagruvuši.

Rūdis atsēžas uz sūnām apauguša akmens un aizpīpē.

—    Ļoti žēl, Aigar! — viņš skeptiski nosaka.

—           Plānā vārtiņi atradās, ja mēs ziemeļu sienu sadalām daļās, apmēram starp pirmo trešdaļu un otro trešdaļu no pils puses.

—           Ha! — viņš pasmīkņā un nodzēš pret akmeni cigareti. — Tā nu nav, ka no tevis šo to nevar izdabūt! Ejam!

—    Rūdi, es patiešām …

—    Kāpēc tu neteici uzreiz?

—    Mēs taču meklējām pēc izciļņiem!

—           Vai tad tev nepieleca, ka mūri tiktāl sagruvuši, ka izciļņus mums neatrast?

Tagad mēs izmēram mūra aptuveno garumu un, sadalījuši trijās daļās, uzmanīgi ložņājam pa drupām, kur beidzas pirmā trešdaļa un sākas otrā, rēķinot no pils atrašanās vietas. Ap- pētam katru akmeni mūrējumā, līdz Rūdis aizžņaugtā balsī uzsauc:

—    Ei, tu, nāc šurp!

Es piesteidzos. Viņš rāda, kur vienā vietā mūris izbeidzies, lai pēc gabaliņa atsāktos.

—    Nu? Kas ir? Tādu izgruvumu te pietiekami!

—    Tu paskaties uz akmeņiem!

Patiešām! Kaut arī akmeņi kā jau akmeņi, man kļūst skaidrs, ka tukšums sienā nav radies izgruvuma rezultātā — par to liecina tas, ka abās pusēs akmeņi ir apstrādāti un mūrēti vienlaidus, tā,

ka veidojas gluds salaidums. Skaidrs, ka šeit siena bijusi mākslīgi pārtraukta, lai atstātu vietu vārtiem, un tālāk atkal turpināta no jauna.

—    Rūdi, tu esi ģeniāls! — es sajūsmināts saku.

—   Jā, — viņš piekrīt un paskatās uz augšu, un es iztēlē ieraugu akmens arku, kurp starp diviem izciļņiem stāv plāksne ar dievmātes Marijas attēlu.

—    Un šeit ir gulējis nosists nelietīgais pilskungs, — es rādu tur, kur stāv Rūdis. — Un šeit, gabaliņu nostāk, vaidēdams lāstus saucis godīgais bruņinieks Otomārs …

—   Emocijas atstāj vēlākam! — noņurd Rūdis. — Tagad nav ko čammāties! Stiep šurp abas lāpstas!

Es palekdamies lēkšoju tām pakaļ.

Kad atskrienu, Rūdis ar kāju apvilcis četrstūra kontūras.

—   Es mazliet uzlaidu pa virsu, — viņš saka. — Paņem vēl klāt kādu pēdu abpus vārtiņiem. Drošs paliek drošs!

—    Kā tad, kā tad! — es piekrītu, iecirzdams lāpstas zemē.

—   To tu pareizi darīji! Tīri vai jābrīnās. Mēs dārgumus esam atraduši vēl ātrāk nekā kino!

—    Tagad, Aigar, tu varētu mazāk murkšķēt, bet vairāk darboties! — Rūdis saka aizlauztā balsī un paķer lāpstu. — Aiziet jūriņā tas kunga plosts!

Un iedur lāpstu zemē, aizsviež pirmo grābienu ar velēnu ārpus kontūras.

Tā nu mēs sākam rauties.

Kad velēna noņemta, izmetamies peldbiksēs. Rokam un rokam. Kad bedre līdz ceļiem, sāk gribēties dzert. Mēs saraujam un gremojam skābenes, un tad turpinām. Labi, ka sakņu maz, un tās pašas tievas, tādi staipeknīši vien, var pārcirst viegli ar lāpstu. Rokam, rokam, sāk nākt jau balta smilts, bet mēs tik stāvam bedrē līdz pleciem un metam zemes ārā. Palaikam kāds izrāpjas laukā un pašķūrē smiltis no bedres malām, lai nebirst atpakaļ. Strādājam tāpat kā izrakumos. Desmit minūtes pārtraukums. Pirmās reizes pūšamies zālītē, tad jau negribas pūlēties, rāpjoties laukā; tupam turpat dibenā.

Mēs rokam un rokam.

Saule jau krietni ieslīdējusi pēcpusdienā.

Man kļūst skaidrs, ka pa tukšo.

Noputējuši, netīri ar zemēm, sviedraini un pārguruši, mēs beidzot paskatāmies viens otrā, un nekādi vārdi nav vajadzīgi.

Es saāķēju plaukstas, Rūdis atsperas ar kāju, un es uzgrūžu viņu uz bedres malas. Viņš pamet drūmu skatu uz leju un novelk caur zobiem:

—   Gandrīz vai vajadzētu tevi tur atstāt. Kamēr pieņemsies prātā!

—    Rūdīt, nu nerunā muļķības! — es satrūkstos. Bedre ir pāri manai galvai. Viens es ārā netikšu.

—   To par rūķīšu ķēniņa atriebīgo plānu tu visu esi safanta- zējis. Nelaime augšā — laime apakšā! Nu tad tu varētu patupēt līdz rītam pie savas laimes.

—    Rūdīt! Naktī būs klāt konkurējošā firma, — es žēli saku.

—   Ja nu vienīgi, — viņš nometas ceļos un pastiepj man pretī roku. Tā arī es tieku ārā no bedres.

Nokrītu zālītē, guļu uz muguras un skatos debesīs. Pamale peld balti mākonīši. Reibinoši smaržo zāle, čivina putni un san kukainīši. Skudra rāpo pa roku, aizrāpo līdz plecam. Spļauju, bet netrāpu. Skudra kaut kur pazūd. Laikam uzrāpojusi uz zāles stiebriņa, nodomāju. .

Rūdis sēž uz akmens un filozofiski raugās bedrē.

Ir tik patīkami gulēt, ieelpot vasaras smaržas un raudzīties zaļajās eglēs. Ir tik patīkami būt dzīvam. Un kāpēc vispār vajadzīgi kādi dārgumi? Beigu beigās tā vai tā tie pārvērtīsies naudā. Kam vajadzīga nauda? Nu labi, nopirkšu videomaģi, vieglo mašīnu. Vai es tā būšu kļuvis laimīgāks? Viss parejais taču paliks tāpat kā līdz šim. Varbūt uz kādu brīdi iemantošu popularitāti. Protams, ja kompanjons būs ar mieru, ka mantu atdodam valstij. Bet tai pašā laikā daudzi arī ņirgs: ir gan tas Laiviņš tērēts stulbenis, atrod mantu un trīs ceturtdaļas iemet atpakaļ bedrē. Kur nu trīs ceturtdaļas! Man tak jādalās ar Rūdi. Viena astotā daļa tikai paliek! es domāju. Un satrūkstos. Velns lai parauj! Es jūtos kā apzagts. Tagad mēs būtu no šejienes pa abiem izvilkuši naudas lādi, un man tikai astotā daļa! Kur tad ir tie pārējie, kas pievāks nestrādājuši? Tikpat kā zinātnē! Mēs ar Rūdi izdarām atklājumu, bet klāt seši līdzautori! Nekā nebij!

—    Rudi! — es uzsaucu. — Tu zini, ka mums katram no tās naudas iznāk pa vienai astotai daļai? Tad jau nemaz neatmaksājas meklēt!

—    Es nezinu, kam tu gribi atdot savas trīs astotdaļas! — viņš skumji nosaka. — Es paturēšu sev tieši pusi! Protams, nerēķinot kādu kopīgu dārgumu Ilonai.

Man ap prātu kļūst mierīgāk, un es domāju — protams, Ilonai noteikti kaut ko vajag uzdāvināt. Priekš viņas man žēl nav. Varbūt, ka es viņai uzdāvināšu arī vienu astotdaļu no savām četrām astotdaļām. Bet ir arī baigā! Mēs ar Rūdi esot kļuvuši viņai tādi svešādi. Ko tad beigu beigās viņa grib? Lai mēs pārraktu kubikmetriem zemi un vienlaikus runātu par zilām puķītēm un saulaino tāli? Pa priekšu jāatrod manta, un, kad tu ēd sēņu zupu par kvartu tasītē, tad arī var parunāt par augstām lietām! Ēdot baltmaizi ar gurķi, šādas runas izklausītos visai smieklīgas. Nauda tomēr vajadzīga, lai varētu cilvēciski dzīvot, es nospriežu. Padomā vien, man pat sanāk dusmas, baigā emancipācija, vīrietim vienāda alga ar sievieti! Bet interesanti, vai kādreiz Ilona ir pirkusi man biļeti uz kino, maksājusi autobusu vai kafejnīcu utt.? Tu tik, nabags, sities un sities, taupi un skaiti katru kapeiciņu, bet tāda mamzele tieši tādu pašu summu bāž zeķē un pērk kaut vai ondatras kažoku, bet tu, viņas dēļ iztērējies līdz pēdējam, skrien uz skolu plānā jaciņā! Un, ja tas ir normāli, tad lai viņa arī nejaucas lietās, gar kurām viņai nav nekādas daļas! Lai nesmērē savu tīro deguntiņu gar netīru mantu! Līdzekļu sagādāšana ir vīriešu darīšana!

Manas pārdomas iztraucē Rūdis. Viņš pienāk un apsēžas blakus, sakrustojis kājas kā muhamedānis.

—    Redzi, Laiviņ, kā ir, kad nav grāmatas! — viņš saka.

—    Ko tas būtu devis! — es atsaku. — Neko vairāk par mani tu tāpat izlasījis nebūtu!

—   To nevar zināt! Varbūt fantāzijas, kas būtu radušās man, izrādītos jēdzīgākas par tavām.

—    Rūdi, goda vārds, es grāmatu slēpis neesmu! Tā pagājšnakt ir nozagta!

—    Tagad es tev ticu, veco zēn! — viņš draudzīgi saka un par apstiprinājumu uzsit man pa plecu. — Kad nācām šurp, neticēju, kad sākām rakt, arī ne. Bet tagad, kad pa abiem esam šito drausmīgo bedri izrakuši, ticu. Ja tu mani gribētu novadīt uz maldīgām pēdām, lai dārgumus pievāktu viens… Tad piedabūt tevi izrakt tādu bedri! Tam, brālīt balto, es neticu! Turklāt es apzināti strādāju lēnāk un mazāk nekā tu, un pat to tu neievēroji, rakies kā traktors… Piedod man, ka sākumā turēju tevi aizdomās …

—    Ir jau labi, Rūdi, — es aizkustināts atsaku. — Skaidrs ir viens: manta jāmeklē citur!

—    Vakarā iesim pie Kaparjāņa!

—    Ko?

—    Cits nekas neatliek! Ja tu garo ved satiki bibliotēkā, tad skaidrs, ka mums tur ko meklēt vairs nav! Lai cik arī aprobežoti konkurenti būtu, bet, ka bibliotēkā būs palicis kāds eksemplārs, neticu. Ja Kaparjānis savu sievu uzskata par grāmatas līdzautori, tad viņam jau kādi eksemplāri mājās atrodas. Varbūt vēl izzondētu kādu papildinformāciju. Atceries, cik Kapars savāds palika, kad Einārs prasīja par sievas burtnīcām?

—    Rūdi, tu patiešām esi ģēnijs! — es uzslavēju.

—    Interesanti tikai, kas varēja pievākt tavu eksemplāru?

—    Ilona atkrīt_____ Galēviča meitiņa arī…

—    Paliek šefs, Einārs, Rihards, Ģirts, Zane … No vienas puses, it kā nebūtu iemesla domāt ne uz vienu. No otras — var domāt uz katru.

—        Nelauzīsim galvas par velti, — es saku un pieceļos kājās.

—    Tagad mums ir jauna rīcības programma!

Pirms dodamies projām, mēs vēlreiz apskatām bedri. Tā ir grandioza. Negribas pat ticēt, ka to esam paveikuši mēs.

—   Te droši iznāktu vieta konkurentu «Moskvičam», — nosmejas Rūdis.

—    Pa kluso ielaistu iekšā, aizbērtu, un kad tas ar mīnu meklētāju uzietu, tad gan ap…, cik daudz metāla apakšā uzrādītu aparāts!

Mēs abi smejamies, jo esam atkal kļuvuši par optimistiem.

Lāpstas pār plecu, un pa to pašu ceļu cauri mežam un pļavām mēs dodamies atpakaļ…

Mājiņa noslēgta, atslēga norunātajā vietā zem lieveņa. Laikam visa banda peldas un sauļojas, mēs nospriežam.

Virtuvē paēdam, ko nu viņi no pusdienām mums atstājuši, noslēdzam durvis un ejam uz ezeru.

Bet ezermalā tikai divi cilvēki. Tālumā peldas Riharda galva. Un Ģirts, kurš nekustīgs kā sfinksa guļ saliekamajā gultā un sauļojas, aizlicis rokas aiz galvas, vienu kāju saliecis celī.

—    Kur pārējie? — es viņam prasu.

Viņš nepagodina mani ar atbildi.

Ka ne, ne! Mēs ar Rūdi nometam krosenes un ielienam ūdenī ar visām drēbēm. Pēc titāniskā darba tā ir svētlaime. Ūdens ir ļoti silts, un mēs sajūsmā plunčājamies. Tad novelkam drēbes, Rūdis no džinsu kabatas izkrata ziepju gabalu, ko pievācis no akas vāka, un mēs kā tīrīgi cilvēki pamazgājam savas drēbes.

Tauriņstilā piepeld Rihards.

—    Kur jūs šodien visu dienu bijāt? — viņš smaidīdams prasa.

—        Un kur tu pazūdi dažu labu nakti? — Rūdis uzdod pretjautājumu.

Rihards smejas, atsedzis pilnu muti ar baltiem, spēcīgiem zobiem; šādi viņš izskatās diezgan plānprātīgs, un atbilde to apliecina:

—    Tur, kur pazūd gudrāki cilvēki!

—        Labi, Rič! — es saku un skaloju saziepētos šortus. — Un kur pašlaik pazuduši citi gudrākie?

Rihards kļūst nopietns.

—    Noticis šis tas nepatīkams, — viņš atsaka un brien krastā.

—   Tad pasaki! — es uzsaucu.

Viņš atmet ar roku.

Es palīdzu Rūdim izgriezt džinsus, un mēs brienam krastā. Izklājam drēbes žāvēties niedrājā — lai vējiņš pūš no augšas un apakšas.

Rūdis rāda man vardi. Viņa sejā dumjš smaids, viņš tikko turas, lai neiesmietos.

—        Tūlīt tu redzēsi! — viņš nosaka un klusu piezogas pie Ģirta, kurš nekustīgs guļ savā sfinksas pozā. Es smīnēdams vēroju, kas nu būs. Rihards arī skatās ar bērnišķīgu ziņkāri. Rūdis no kāda metra augstuma met pankam uz vēdera vardi — plakš!

Ģirta augums pat nenotrīs, vienīgi sudraba auskars novizuļo saulē, varde tup uz vēdera. Te panks kā iztaisnota atspere lec gaisā un gāž Rūdim pa kaklu. Gāž no visas sirds. Rūdis tik vien pagūst kā neveikli pavairīties, un, par laimi, kārtīgs sitiens neiznāk.

Panks, ne vārda neteicis, atguļas vecajā pozā.

Es nekā vairs nesaprotu. Ja tāds sitiens būtu trāpījis! Arī Rūdis ir apjucis. Neveikli smaidīdams, viņš pienāk klāt un berzē delmu, uz kura sārts plankums.

—    Kas viņam uznācis? Es taču tikai pajokoju!

Rūdis tik apjucis, ka stīvē kājās slapjās džinsas un raudulīgi velk:

—        Nu nē, dzīvot kopā ar psihiem! Kliedz pa nakti, kaujas pa dienu … Neirotiķi nolādētie!

Kultūrists daudznozīmīgi pavīpsnā.

—    Nevajag tagad Ģirtu aiztikt!

Izrādās, šodien kā no gaisa nokritis kaut kāds trešā kursa matemātiķis, vārdā Māris. Izkāpis no «Žiguļa» un stādījies priekšā kā Zanes līgavainis. Visi mēmi, nekā nesaprot, bet projām nedzen, gaida, kad no zemenēm atnāks Zane un Ilona. Kā atnāk, tā izrādās, ka svešais nav jokojis. Ģirts vispār kā uz mutes sists. Tad Galēvičs ar meitiņu, Ilona, Einārs un Zane salīduši «Žigulī» un Māris aizvedis šos uz ciema veikalu.

—        Kaut arī personiski to Māri nepazīstu — uzreiz redzams, ka tīrākais maita! Divus gadus armijā dienēju, visādus gadījās redzēt, tā ka vari ticēt droši. Zane ar viņu laimīga nebūs!

Rūdis nošņāc:

—        Un tāds psihs viņai būs īstais?! Labi, ka viņam pie rokas nebija nazis. Panks nolādētais!

—        Ģirts ir lāga zēns! — Rihards labsirdīgi norūc. — Savā patiesajā būtībā viņš ir krietns! Ar viņu es ietu izlūkos!

—    Ha! — Rūdis nikni atmet ar roku un aizgriežas.

—        Velc taču nost slapjos džinsus! — es saku. — Saulē ātrāk izžūs.

Viņš velk arī nost, laikam pats nezinādams, kurp bija sataisījies bēgt no viena, kas pa naktīm kliedz, un otra, kas pa dienām kaujas.

Es atguļos zālītē. Man arī Ģirta žēl…

Saule vēl krietni augstu, kad mēs jau verandā ēdam vakariņas.

Blakus Zanei sēž svešais Māris. Viņš ir tikpat komunikabls kā Einārs. Jūtas ļoti ērti, tikpat kā savās mājās, un man ir tāda sajūta, it kā es, Laiviņš, būtu ieradies ciemos pie viņa. Māris laikam pieder pie tā enerģiskā, lietišķā jaunā cilvēka tipa, kurš it kā tagad nākot modē rietumos. Skaidrs, ka tad pēc pāris gadiem tādi savairosies arī pie mums.

Kārtīgi uz celiņa saķemmēti mati, augumā apmēram kā Ģirts, uz virslūpas mazas Ūsiņas. Kad runā, brūnās acis raugās tieši sarunu biedrā, iztausta to tikpat kā ar rentgenstariem, un viņš cenšas piemēroties sarunu biedram, bet jūtams, ka tur sevi par augstāku. Tieši tāpat kā kino, kad bālģīmis cenšas ieskaidrot indiānim, ka papīra dolārs ir līdzvērtīgs zelta dolāram.

Uz galda stāv divpadsmit alus pudeles, un Māris ar tādu kā mazu smiekliņu stāsta, ka fakultātē viņam uzdots izveidot Brīvprātīgās pretalkoholisma veicināšanas un cīņas pret žūpību biedrības pirmorganizāciju. Ar smīnu stāsta dažādus notikumus, kas rāda, ka dzeršana pie laba gala neved:

—    ASV prezidents Džons Kenedijs 1961. gadā, sankcionēdams Centrālās izlūkošanas pārvaldes izstrādāto plānu kontr- revolucionāro bandu iebrukumam Kubā, pacēla pokālu ar koka- kolu un teica operācijas vadītājiem: «Vēlu veiksmi, cienījamie kungi!» Bet pamanījis, ka pārējiem pokālos ir šampanietis, piebilda: «Ņemiet vērā, kungi, ka mums jāpatur skaidras galvas!» Pēc pasākuma izgāšanās prezidents sašutis žēlojās savam palīgam: «Vai es tos salašņas nebrīdināju, ka jāpatur skaidras galvas?! Tā vietā, lai dzertu tonizējošo kokakolu, viņi tempa šampanieti kā siu cilts indiāņi Misisipi ūdeni, bet vecais žūpa Dalless pa starpām pamanījās izlakt pat glāzi neatšķaidīta viskija!»

Gaidītās atsaucības nav, vienīgi Einārs māksloti skaļi smejas un salaista alu Mārim, Galēvičam, Rihardam. Zane savu tukšo glāzi apgāž otrādi.

—    Alens Dalless — toreizējais CIP direktors, — paskaidro Māris. — Vēlāk nomira ar gripu.

Galēvičs smīkņā, spico degunu iedūris bļodiņā ar kartupeļu biezputru, un neļauj gādīgajai Bitītei likt no savas bļodiņas tētim ceptas desas gabaliņus. Riharda lielie žokļi nepārtraukti kustās. Tiklīdz draud briesmas kustēties tukšgaitā, tā zobu rinda paveras, un, tikpat kā kurinātājs kurtuvē ar slaidu vēzienu iešauj lāpstu ogles, tā Rihards ielaiž mutē ar kaudzi piekrautu karoti, pagriež par simt astoņdesmit grādiem, lai tiek klāt iedobumam ar mēli, un velk karoti ārā tikpat tīru kā nomazgatu. Zane vispār nekā ieēst nevar; pieklājības pēc tikai izliekas, ka kaut ko ēd. Rūdis ņammā kā jau Rūdis, neko nedomādams. Viņam tā parasti. Viņš vispirms pierijas un tikai tad sāk domāt. Bet te es apraujos! Tagad viņš taču man atkal draugs.

Māris turpina:

—    Stāsta, ka otrā pasaules kara laikā sabiedroto karaspēka Eiropā virspavēlnieks ģenerālis Dvaits Eizenhauers, vēlākais ASV prezidents, visas armijas priekšā licis nošaut piedzērušos tankistu, teikdams: «Jūs, cūkcepures, pagrieziet savus okulārus uz šo piesūkušos smerdeli! Tāds maita ielīdīs tankā, izšaus nejauši no lielgabala un trāpīs vēl man!»

Einārs smejas — hi, hi, hi! Viņam līgavaiņa kontrpropaganda iet tīri labi pie sirds, viņš pat aizmirst, ka jāēd. Bet Māris! Brīnumi bez gala. Viņš pasniedzas un iekrauj no katla sev bļodiņā jaunu porciju. Pa kuru laiku viņš, stāstīdams, paguvis apēst iepriekšējo!

Tik bēdīgas vakariņas vēl nav bijušas.

Mēs jūtamies kā viena draudzīga ģimene, kurā ieradies nelūgts viesis. Mēs viņu negribam, bet prom aizdzīt arī nav iespējams.

—    Šitā pretdzeršanas kampaņa būs gara, tas jūtams, — Einārs smejas. — Tāpēc uz to var likt droši.

—    Nē, Einār! — smaida līgavainis. — Tas der tikai iesākumam, lai ātrāk atspertos. Pēc tam ātri jāpārlec citā vilcienā, jo savādāk vari tā iestigt pretdzeršanā, ka visu mūžu ārā nelaidīs, metīs gan uz augšu, bet tikai pa šo šauro līniju.

Pat nemanu, pa kuru laiku viņš izdzēris alus glāzi. Redzu tik. k;t stāv tukša ar putām dibenā.

(Turpinājums sekos.j

GUNTARS GODIŅŠ NO CIKLA «CILTSRAKSTI»

GAIKS SARKISJANS

(vecaistēvs)

Mans vectēvs nāca no Armēnijas, manam vectēvam tur bija noskatīts kalns, iestādīts koks un sameklēta zvaigzne zirgam un mākonim uz pieres.

Viņam uz deguna varēja apsēsties septiņas mušas un viens ods, bet, ja labi saspiestos, nogurušu dzērvju kāsi notupinātu.

Mans vectēvs nāca no Armēnijas.

Es nezinu, vai kājām, es nezinu, vai braukšus. Tāds bija vējš. Kāds brīnumputns nesa spalvu un rādīja ceļu.

Laiki bija sapinušies vienā čupā, un kamols ripoja pāri zemēm.

Tāds bija vējš. Tas nebija rietenis, ne austrenis, tas pūta no visām pusēm un meklēja pēc manis. Mans vectēvs nāca no Armēnijas.

Krustojumi meta krustus un klanījās: viņš mācēja izvēlēties, viņš pazina ceļu.

Jo ceļš ir izvēle. Prasi, kam gribi — ceļš ir izvēle. Un ceļš izvēlējās mani.

Mans vectēvs nāca no Armēnijas.

Kad biju puika, sēdēju viņam uz deguna un nesapratu, kāpēc dzērves lido mums garām.

Es atklājos kā debess segā tīta, tik nesaki, ka tikai zvaigznes tur, ka mākoņi, ka spārni, lidmašīna, ar pirkstu rādi, acis neizdur.

Tur augšā dūmi ir no mūsu pelniem, tur mūsu peltie pelni pelnojas, un sejas, sejas, sejas rāmjiem melniem, tās laika krāsās mirkst un greznojas.

Tik nesaki — priekš svētkiem tās, priekš dāmām, priekš ģipša, akmens un priekš vēstures.

Es atklājos, kā jūra atklājas pie kājām, kad viļņi plaukstās zivju zvīņas nes.

Un viss tik melīgi, kas iepriekš bijis, aiz priekškara es stāvu apmelots.

Bet sejas, sejas, sejas parādījis, tām sejām dzīvojis un izgreznots.

LUDVIGS GODIŅŠ

(vecaistēvs)

Es viņu neredzēju, jo starp mums bija 37.

Bija — «Lai dzīvo Staļins!»

Es viņu neredzēju, jo viņš pūta aitiņā maršu un aizsoļoja streļķos.

Viņa plintes stobrs nebija tukšs.

Uz sliedēm vilciens «Rīga—Kijeva» pūta dūmus acīs liktenim.

Stāsta — liktenis todien esot paslepus raudājis. Tagad vēsturnieki raksta — tas bijis no dūmiem. Tagad daudz kas ir bijis no dūmiem un vēsture ir kā žāvēta gaļa.

Stāsta — viņš bijis stiprs pēc velna: pacēlis veselu orķestri, uznesis dzirnakmeni dzirnavu augšā un sities, stipri sities par Latviju.

Viņš visus Ukrainas akmeņus būtu pārsitis pušu, ja zinātu, ka vienā ir patiesība.

Es viņu neredzēju, jo patiesības ir dažādas.

Kā jūti, kā noproti — man labākie nodomi.

Man restes par brīvību, man nāve par dzīvību.

Kā zini, kā saproti, pa pieri ar karoti —

jo tumšāki nomodi, jo gaišāki nodomi.

Varbūt kaut kur Romā citādāk domā

un zina jo tieši kas ir latvieši

varbūt Vašingtonā skan klusi fonā

trīs balstiņas sūras pie dzintara jūras

varbūt kaut kur Ganā Matīsiņš gana

varbūt Amsterdamā par cūku lamā

varbūt Sibīrijā kuļ bāliņi rijā

pie mums tie ir tvaiki tādi bij laiki

varbūt kaut kur Romā citādāk domā

Piekāpsimies — mēs taču esam gudrāki, jo tālāk strīdēties tik un tā nav nozīmes. Un atcerieties vienreiz par visām reizēm — bezcerības nav. Prasiet sūnām uz mūriem, prasiet augiem klintis, oāzei tuksnesī, prasiet lībieša kauliem, prasiet un prasiet.

Ja gribat, es būšu jūsu baznīca, nāciet un aizlūdziet par dēliem, par meitām, par tomātiem, mārtiņrozēm, par mīlestību, greizsirdību, par malku, par vistām.

Ja gribat, es būšu jūsu miers, jūsu miegazāles, jūsu jumts, jūsu slieksnis. Bet strīdēties nav nozīmes. Es būšu jūsu pavasaris, jūsu ugunskurs, jūsu rīta blāzma.

Ja gribat, es būšu jūsu pulkstenis, jūsu mūžība.

Piekāpsimies — vienam jābūt gudrākam. Pa mūsu nolaistajām skropstām kāps saule, slidināsies puikas un aiztecēs ūdeņi.

Skatieties uz iekšu — pumpurā. Un vienreiz par visām reizēm atcerieties — bezcerības nav.

Ir zieds, ir zieds, ir zieds . . .

ZALDATS

pret sapņiem dauzās vagoni tev piešūti ir pagoni

ne pulveri tu ostījis ne uzcēlis ne postījis

ne taisnojies ne locījies ne mocījies ne mocījies

sev platību tik īrējis vai dzimteni maz mīlējis

DZĪRES

Zem galda turētais tagad uz galda, un cilvēki nezin, ēst to vai dzert.

Te zvirbuļiem dzīve nebūs vairs salda, zem galda kas gribēs tiem drupačas bērt?

Uz gaida samītais, putekļos maltais, uz galda noslēptais taisnības vārds un nazis, šaurajos saulrietos kaltais, kas kļuvis dusmās galīgi sārts.

Pie galda varoņi, līdēji, gnīdas, šais dzīrēs lūgtie un nelūgtie bus, bet zvirbuļi skatas un skatās uz grīdas, vai tiešām ne graudiņa nedabūs?

Par kādu laimi var būt runa, ja laime tikai ceriņos?

Par kādu prieku var būt runa, ja prieka vietā pirkstos kost?

Par kādu dzīvi var būt runa, ja krūtīs gruzd ne šis, ne tas?

Viens cilvēks lec no augstas kraujas, bet ja nu tomēr paveicas?

LAUKOS

Ai, kā ārā tumst vakari gari,

tup uz krāsns un skumst circeņu bari.

Tup uz krāsns kā krievs vecaistēvs arī.

Ak, var jau būt Dievs pasauks to parīt.

Ak, var jau būt Velns paraus to peklē.

Bet ārā viss melns, nav ko tur meklēt.

—    Kam vaigs tev tik drūms?

—    Cik minos — kari.

—    Tad domā par mums!

—    Vakari gari.

*

Zinu, kādreiz zuda cilvēki kā pogas.

Vienkārši vārti neiečīkstējās, vienkārši suns asti nekulstīja, vienkārši durvis neatvērās.

Pazuda un miers.

Raka kapus, bet nebij, ko iekšā likt, tukši zārki uz augšu vērās.

Ļaudis acis iedūra smiltīs, nebij, kur acis likt, ļaudis mutēs ūdeni ņēma, nebij, kur mutes plest.

Vējš sasauca vārdus un vārdi pacēlās gaisā, kopā ar sēklām sāka skriet.

Iesējās vārdi kalnos un lejās, drupās un pelnos, iesējās vārdi un sāka kliegt.

Kliedza pēc kauliem, kliedza pēc miesas.

Pielika pirkstu pie sāpošām lūpām, norima kliegt.

Rādīja kapu, bet kapā nekā, rādīja krustu, nav krustu kas nes.

Atnāca mutes un sagvelza niekus, skatījās bērni pavērtām mutēm.

Izauga mutes platas kā butes,

peldēja jūrās kā baltākās buras,

slīdēja pāri, slīdēja cauri, slīdēja prom.

Nejauta bērni,

nav kapā nekā,

nejauta bērni,

nav krustu kas nes.

Teica runas un ziedus lika, tikai mājās mātes tiem kliedza — atkal tev pogas nav!

Mūsu gadsimta pirmā puse. Šodienas jaunietim tik tāls un, ko tur slēpt, arī savāds, svešs un paša neapjausts laiks. Ko šis laiks mums atstājis? Saka — pagātnes kultūras mantojums. Bagāts, daudzšķautņains un arī pretrunīgs. Pagaidām ne jau viss vēl apjēgts, objektīvi un zinātniski analizēts — tātad pārmantots un nolikts nākotnei, atsijājot graudus no pelavām. Bet laiks negaida. To svarīgi apzināties, domājot par jaunatni. Tieši tā nepacietīgi un kategoriski pieprasa atbildes uz jautājumiem, kas pagaidām vēl pilnībā nav noskaidroti. So interesi nedrīkst ignorēt. Jaunieši vaicā pēc kartes, lai orientētos ne tikai pagātnes kultūrā, bet arī vēsturē, sociālajos procesos, cilvēkos, ētikas sfērās. Diemžēl kartē ir balti plankumi. Tas rada bažas, ka patiesi marksistisku mākslas darba skaidrojumu var aizstāt virspusēja, patvaļīga, katra subjektīvā izpratne. Un tas, savukārt, rada pamatotas bažas, ka nākamajās paaudzēs varam pazaudēt vērtības, kuras noteikti nedrīkstam pazaudēt.

Uzskatām, ka ar šīm pirmajām publikācijām (tajā skaitā arī literatūras zinātnieka V. Eihvalda rakstu par A. Čaka epu «Mūžības skartie») mēs tikai aizsākam žurnālā risināt pagātnes kultūras mantojuma jautājumus. Precīzāk, gan vairāk pie jaunatnes vēršoties, turpinām to smago darbu, ko izsenis aizsākuši Padomju Latvijas zinātnieki. Ceram uz viņu atbalstu un sadarbību, tāpat kā uz lasītāju izpratni un līdzdarbošanos.

REDAKCIJA

DAŽAS MARGINĀLIJAS A. ČAKA VARONEPĀ

Habent sua fata libelli (grāmatām ir savi likteņi) — Romas gramatiķa plaši pazīstamais teiciens nāk prātā, kad pārlapojam Aleksandra Caka strēlnieku epu «Mūžības skartie». Terencija Maura prātula sākotnēji bijusi plašāka: pro captu lectoris habent sua fata libelli (grāmatām ir savi likteņi atkarībā no tā, kā tās uztver lasītājs). Strēlnieku grāmatas liktenis tiešām bijis neparasts. Kas te vainojams: autors? lasītājs? Sarežģītais laikmets? Iespējams, visi trīs faktori kopā?

Pirmā nopietnā problēma ir ar tekstolo- ģisko iedabu. Trīsdesmito gadu (1930.— 1939.) periodikā parādījās epa žurnāl- variants. Preses korektūra tolaik bijusi gauži pavirša, tālab ieviesušās neskaitāmas iespie- dumkļūdas! Pirmais pilnizdevums (ar zināmām tekstoloģiskām atšķirībām un variācijām) parādās divos laidienos 1937. un 1939. gadā, bet 1940. gada pavasarī iznāk arī «otrs pārstrādāts» izdevums. Izdevēji svītrojuši gan atsevišķus vārdus, gan veselas rindas (un pat rindkopas). Vietām apmainījuši viņiem nevēlamos vārdus ar tīkamākiem («sarkans» par «kvēls» vai «jēls» un tml.). Jaunizdevuma gatavošanā būs pamatīgs darbs ne vien tekstologam, bet arī korektoram (pareizrakstība, interpunkcija). Jāizvēlas teksta maksimāli paticamākā versija, jākomentē un jāpamato izraudzītais teksta variants . . .

Pēc teksta sakopšanas jeb restaurēšanas jāseko mūsdienīgam, zinātniski motivētam, godīgam, marksistiskajā historismā visnotaļ ieturētam epa konceptuālā satvara lūkoju- mam un skaidrojumam, kā arī tā vispusīgam mākslinieciskajam izvērtējumam . . .

Vislielākā dīvainība šīs grāmatas liktenī laikam būs tā, ka gadu ritējumā saldenām lišķu mēlēm epu palaikam daudzinājuši visskaļāk tie, pret ko šis dzejdarbs īsti vērsts, bet to dažkārt pēluši vai nepelnīti malā nolikuši tieši Caka potenciālie draugi. Kuriem bijusi taisnība?

Mūsu priekšā ir vērienīga un diža grāmata, ko radījis apdāvināts, garīgi bagāts un izteiksmē krāšņs talants. Varoņeps tapis sarežģītos un smagos sabiedriski politiskajos apstākļos, kad dzejnieka revolucionāri uzlādēto, brīvo garu tiecās iesprostot toreizējās buržuāziskās sabiedrības slietie aploki un žogi. šīs grāmatas lappusēs prizmējas ārkārtīgi komplicēta, daudzkrāsaina, plašai vēsturiskai panorāmai līdzīga atveidojamā laikmeta aina. Tas viss mums jāpatur prātā, ja negribam palikt sīkmanīgu, aizspriedumu gūstītu, pretenciozu un tālab netaisnu soģu lomā.

Plašās liroepiskās freskas īstie varoņi ir savulaik slavenie pirmā pasaules kara un pilsoņkara streļķi, «zēni no Latvijas pļavām un mežiem» — muižnieku un budžu kalpi, «zēni no Nordeķu priedēm», Ciekurkalna līnijām, Zvaigžņu un Tallinas ielām — Caka mīlētās un dedzīgi apdziedātās proletāriskās nomales «pašpuiku cilts», kas kritusi pie Slokas, pie Frančiem un Juglas, Kazaņas ielās, Perekopā, Orlā, Ukrainas stepēs . . .

Tiesa, atsevišķās epizodēs tieši vai netieši pieminēti vai pat nedaudz ieskicēti — acīmredzot vēsturiskās koppanorāmas dēļ — arī daži no tiem, kas vēlāk strēlnieku revo- lucionarizēšanās, ļeņinizēšanās posmā atkrituši nost. Tāds, turklāt savulaik plaši pazīstams vīrs, bijis ar visiem, tai skaitā arī — visretākajiem, Krievijas kaujas ordeņiem (un vēl zelta zobenu) apbalvotais cariskās armijas virsnieks Fr. Briedis (Brede), kurš, kā zināms, pēc sociālistiskās revolūcijas iestājās B. Savinkova vadītajā kontrrevolucio- nāru grupā, 1918. gadā viņš tika notverts un sodīts ar nāvi. Vēstījumā «Frīdrihs Briedis Marta kaujā» tēlota kāda 1916. gada asiņaino cīņu epizode, kur riskantos izlūkgājienos un daudzās kaujās rūdītais rotas komandieris, neraugoties uz diezgan nopietno ievainojumu žokļa kaulā, tiecas vēl pēdējiem spēkiem ko darīt situācijas glābšanai.

Runa te ir par karavīra disciplinētību un aukstasinību, kas atklājusies kādā ļoti konkrētā, rotai ekstremālā situācijā. Par Brieža iekšējo pārliecību, par viņa sabiedriski politisko pozīciju un cīņas vīra personības dziļāko būtību dzejnieks klusē. Bet arī šī klusēšana ir pietiekami daiļrunīga! Tāpēc nav loģiska pamata Čakam pārmest, ka viņš šo vecās armijas virsnieku būtu slavējis vai pat nepelnīti «glorificējis». Caka atveidojumā mūsu priekšā ir militāri izglītots, savaldīgs, drosmīgs karotājs. Tas faktiski arī ir viss, ko par viņu te uzzinām!

Dzejojumā «Sprediķis Piņķu baznīcā» turpretī notēlots un ar neslēptām autora simpātijām atsegts gluži cita kaluma cilvēks— pulkvedis Jukums Vācietis—nākamais Sarkanās Armijas komandieris. Te Caks ļauj pilnīgi izjust garīgi bagātas, vispusīgi attīstītas personības valdzinājumu, tās progresīvi tendēto, humānistisko iekšējo satvaru, vēsturiski demokrātiskos un patriotiskos idejiskos centienus.

Ir saprotams, ka atsevišķus publicistus mēdz ērcināt atpakaļrāpuļu personas, ap kuru pierēm nekritiskas sajūsmas pārņemtie laikabiedri apvijuši nepelnītas, pārāk uzspodrinātas slavas oreolu. Tiekdamies šo «staru vainagu» noraut, lai likvidētu mākslīgā vizuļ- zelta mirdzu, šie autori dažkārt zaudē objektīvo skatījumu, nonākdami pretējā galējībā: pārlieku apteiksmoto, bet, kā reizumis mēdz būt, atsevišķos aspektos tomēr neordināro personu viņi cenšas tikai un vienīgi atmaskot un nopaļāt, lai tad it kā galīgi un uz visiem laikiem izsvītrotu no vēstures annālēm . . . Bet vai iespējams kādu no vēstures izsvītrot?

Dažs latviešu buržuāzijas sačākstējušā politiskā prestiža stiprināšanas vajadzībām angažēts aprakstnieks Briedi tiešām mēģinājis pacelt kurmet ideāla teiku tēla līmenī, nekautrīgi piedēvējot šim cara armijas virsniekam — monarhistam un lielvalstiskajam šovinistam — tādus jaukus sociālos mērķus un idejiski politiskos centienus, kādu viņam īstenībā nekad nav bijis.

Caks turpretī turējies īstenības robežās.

Savā plašajā epā dzejnieks bija iecerējis parādīt visdaudzveidīgākās kara laika situācijas un atveidot arī dažāda tipa karavīrus. Nākamais pretpadomju sazvērestības dalībnieks (jau uz 1916. gada notikumu fona) atveidots acīm redzamā kontrastā Jukumam Vācietim — nākamam Sarkanās Armijas Virspavēlniekam! Pirmajā izcelts karavīra tīri voluntārais un fiziskais izturīgums, viņa «brašā» stāja, otrajā akcentēts visnotaļ mar- kantas personības gara spēks un skaistums. Bez tam — visas grāmatas plašajā un nepārprotamajā kontekstā taču uzzinām, ka Briedim — militārajam avantūristam līdzīgos karotājus, kas pilsoņkara gados formējās «carisko virsnieku sudraba pulkos», sarkanie streļķi «kā ar milzu izkapti» sagāza vālosl Caks turklāt viņus nepavisam neapraud! Un vēl — cik vērtas gan īstenībā būtu sociālistiskās revolūcijas varonīgo aizstāvju uzvaras, ja pretējā nometnē būtu grupējušies un aktīvi rosījušies vienīgi nožēlojami salašņas un zaķpastalas? Ja Briedis patiesi bijis gļēvulis, kā gan viņš būtu «nopelnījis» visus — arī pašus augstākos kaujas apbalvojumus (arī Vladimira ordeņa 4. pakāpi un Sv. Jura krusta 4. pakāpi)?

Kādreizējie Rīgas pašpuikas bērnībā tika no kaķu «trakajām astēm» mācījušies «debesīs triekties». Visnotaļ sajūsmināts par streļķu nesalaužamo cīņas sparu, viņu drosmi un morālo diženumu, dzejnieks gluži taisnīgi izcēlis viņu revolucionāro veikumu kā nezūdošu ieguldījumu cilvēces vēsturē: «Blakus varoņiem lieliem un kāriem, I Kas pār pasauli gājuši reiz, I Viņi ceļas pār klajumiem bāriem, I Visu labojot to, kas tur greizs. I Valda milžus tie, nedaudzi skaitā, I Tā kā valdījis tos nav neviens.»

Šiem pašaizliedzīgajiem vecās varas un kārtības lauzējiem un greizās pasaules Iztaisnotajiem Caks arī veltījis savu poēmu. Tāpēc šī reālistiski skarbā un reizē poētiski pacilātā sacerējuma pilntiesīgā mantiniece šodien ir padomju tauta un reizē arī visa progresīvā cilvēce.

A. Čaka pasaules redzējumam un poētiskajam atveidojumam, dabiski, piemita sava telplafka, t. I., toreizējo sociālo un idejisko apstāk|u determinētās īpatnības. Atšķirībā no Raiņa, kuram spēcīgi izteikta teorētiski dziļi apzinātā un ilgos trimdas gados izlolotā orientācija uz visas cilvēces sociālistisko rītdienu, Caka izpratne par sociālistisko nākotni bija paviršāk apjēgta, nesistematizēta. Caks ļoti labi apzinājās, pret ko viņš ir (pret sociālās un nacionālās apspiestības pasauli, pret carismu, garīdzniekiem, starptautisko buržuāziju), bet problēma, par ko īsti cīņā jāiet, viņam nebija līdz galam izdomāta, tāpēc šur tur palikusi vieta arī dažai acumirkļa ilūzijai.

Pasaules skatījuma īpatnība Caku tuvina tai diezgan plašajai radikāli demokrātisko vai t. s. kreiso inteliģentu plejādei, kam buržuāziskās republikas laikā bija visai ievērojama loma kā sabiedrības dzīvē, tā arī mākslas pasaulē.

Caks nekad nevairījās no XX gadsimtam raksturīgā, lieliem lūzumiem un pārvērtībām pārbagātā vēstures mutuļojuma, no reālo notikumu un situāciju skaudrā dramatisma, kas savā konkrētajā risā nereti savērpās par dziļu traģēdiju gan atsevišķam cilvēkam, gan veselām tautām. Pat visdrūmākos un dramatiskākos apstākļos atrazdamies, Caks nekad netika nedz apsīcis nostalģiskā apmātībā, nedz arī meklējis glābiņu mānīgo iedomu un tukšu sapņu valstībā. Caks allaž raudzījās tais daudzveidīgajos konkrētajos veidos un palaikam gluži ērmotajos samezglo- jumos, kādos risinājās un atsedzās indivīda, tautas un visas cilvēces likteņi. Tiklab dzīves procesu kopumā, kā arī atsevišķos strauja pagrieziena posmus Caks tika tvēris un izgaismojis no sabiedrības sociālā progresa perspektīvas, no dzīves nemitīgās maiņas un atjaunotnes skatpunkta.

Šādā mentālā un reizē augsti mākslinieciskā lūkojumā tverts un atsegts arī latviešu strēlnieku varoņgaitu traģiskais diženums, izvērtēta «mūžības skarto» pašaizliedzīgā ieguldījuma ētiskā, estētiskā un vēsturiskā būtība un jēga, viņu veikuma n e m i r s t Tg u m s, t. i., nezūdamais nozīmīgums savas tautas un reizē visas progresīvās cilvēces tagadnei un rītdienai.

Par ko īsti cīnījās «vecie» streļķi? un par ko vēlāk cīnījās dzīvi palikušie, nostādamies Ļeņina pusē? Pasaules kara sākumā strēlnieki vēl naivi domāja, ka viņi dodas svētā cīņā par savu tēvzemi. Bet jau 1916. gada beigās vairums sāka apjaust, ka dzimtenes atbrīvošanas sūtība izrādījusies tikai ilūzija un māns. Aiz muguras bija jau daudzas asiņainas un tiešām varonīgas kaujas, bet bija arī daudz veltīgu upuru! Strēlnieki pamazām sāka atskārst imperiālistiskā kara īsto netaisno būtību, carisma un dažādu tautu buržuāzijas patiesos nolūkus un mērķus. Tad nāca spējš pavērsiens — orientācija uz sociālistisko revolūciju, kam sekoja ilgas, pašaizliedzīgas un asiņainas cīņas pilsoņkara frontēs.

Kara beigās sarkanie streļķi izrādījās nostādīti visai sarežģītā vēsturiskā situācijā. Dzimtenes ilgas daudzus vilktin vilka uz mājām, uz Latviju. Un, lūk, strēlnieki atrodas ešelonā, kas viņus drīz pārvedīs robežai. Vagonā:

Pie griestiem kaktā piekārts Ļeņins pats

Un vecais Stučka smagos zelta rāmjos.

Bet blakus tiem kāds dzimtās zemes skats,

Kur paraksts: — Gauja. Pārceltuves prāmji.

Strēlnieki atgriežas mājās. Un vilciena ārpusē, pie pirmā vagona piestiprināts «pilsoņu markas sarkanbaltsarkans karogs» (jo dzimtā zeme kļuvusi par šķietami neatkarīgu buržuāzisko republiku). Atklājas liela pretruna: kā iespējams savienot proletāriskās revolūcijas vadoņu portretus ar buržuāziskās republikas politisko simbolu? Kas te īsts? Un kas, iespējams, tikai dekorācija? Padomju amatpersona kādā mijsta- cijā aizrāda, ka bijušajiem sarkanajiem strēlniekiem gan neklātos pacelt revolūcijas «atplūdu» karogu. Notēlotā situācija ir patiešām pretrunīga, tomēr vēsturiski precīza, un turklāt jāatzīst — arī dziļi dramatiska! Bijušais strēlnieku komandieris taču skaļi un atklāti atzīst, ka «varenie strādnieku karogi» tagad pland «pār Krieviju brīvo», viņa vārdos ar lepnumu vēlreiz tiek minētas un rezumētas daudzās cīņas, kurās «visādiem Kol- čakiem, Vrangeļiem apgriezta spranda kā trušiem». Strēlnieki neiedomājami smagās cīņās bija pasaulē labojuši to, «kas tur greizs», ar saviem durkļiem atšķirdami jaunu laikmeta lappusi. Jautājums par izkārto «pilsoņu markas karogu» risinājās paradoksāli: saskaņā ar aksesuāra personas «pulkveža» izteikumiem brīvie strēlnieki tagad varot, ja vien gribot, pacelt pat «veco Krievijas ķeizara karogu» vai «Anglijas karaļa», vai «Persijas šaha» un vispār — «velns viņu zin, kādu karogu». Šis «velns viņu zin» ir visai zīmīgs, tas ietver tādu zemtekstu, kas neliecina vis par strēlnieku (vai viņu apdziedātāja) uzskatu šķietamo relatīvismu tik principiālā un nozīmīgā jautājumā, bet dod mājienu uz reālo, patiešām ārkārtīgi sarežģīto situāciju, kādā pēc pilsoņkara izrādījās tie sarkanie strēlnieki, kuri, iztvīkuši pēc dzimtenes, atgriezās savā tēvu zemē, kas ar ārzemju imperiālistu svētību bija pa šo laiku izkūņojusies par «velns viņu zin kādu» buržuāzisko bufervalstiņu! Kāds strēlnieks katram gadījumam pie vagona piestiprinājis šīs jaunās valstiņas oficiālo simbolu, bet vagona iekšienē — goda vietā — taču atrodas Ļeņina un Stučkas attēli! Vilciens tuvojas dzimtenei. Dzejojums nobeidzas ar lapidārām rindām:

Dzied strēlnieki kā kaujā. Balsīs smagums.

Dzied, un tiem sejās spītīgs smīns.

Jā, kāpēc gan bijušie strēlnieki, mājup braukdami, dzimtenes robežu tiešā tuvumā arvien vēl dzied «kā kaujā»? Un kāpēc viņu balsīs tāds «smagums»? Un kāpēc tiem sejās «spītīgs smīns»?

Sarunās ar saviem draugiem Caks atcerējies, ka rokrakstā te bijušas vēl kādas asākas noslēguma rindas, kuras jaunā mēnešraksta «Daugava» redaktors J. Grīns jau pirmpublicējumā (1930.) svītrojis, tādējādi likdams saprast, ka viņa vadītais žurnāls gatavs neapšaubāmi talantīgo autoru ne vien drukāt, bet arī «audzināt» . . .

Taču arī pēc redaktora patvaļīgi izdarītām kupīrām katram objektīvam vērtētājam ir skaidrs, ka Čaks šai varoņepā nekādu himnu buržuāziskajai republikai un tās karogam nav dziedājis!

Tālāk par reālā vēsturiskā fakta konstatāciju, t. i., par buržuāziski demokrātiskās republikas atzīšanu de facto, Caks savā dzejā nemaz nav gājis! Tomēr šīs «valsts» reālās pastāvēšanas fakts savu ietekmi uz daudziem un arī uz Caku, bez šaubām, bija atstājis. Tāda bija reālā situācija. Nevaram — ja paliekam historisma principa aizstāvjos — Caka epu interpretēt un vērtēt atrauti no tā konkrētā vēsturiskā telp la i ka, kurā tas radies! Atceramies zīmīgo detaļu vagonā — blakus sociālistiskās revolūcijas vadoņu ielogotajiem portretiem strēlnieki ved uz mājām arī «dzimtās zemes skatu», kas vai nu kā dārgs talismans visus kara gadus līdzi vests un glabāts, vai arī kādā atelpas brīdī pēc atmiņas strēlnieku pašu uzgleznots: «Gauja. Pārceltuves prāmji». Dzimtenes krāšņā daba, nevis «atplūdu karogs» ir tuva un mīļa mājupbrau- cēju sirdīm! Dzimtene, nevis vēl neiepazītais sabiedriski politiskais režīms, kas tur — «velns viņu zin», uz cik ilgu laiku — paspējis nodibināties . . .

Grāmatas koncepciju kopumā raksturo vēl kāda visai būtiska principiāla līnija — «balto» virsnieku (Kalpaka, Zemitāna, Baloža utt.) komandētos buržuāziskās armijas karotājus Caks savā epā nemaz netika pieminējis, kur nu vēl notēlojis! Vai tas nebija pietiekami ass izaicinājums toreizējam režīmam un tā ideologiem? Visa epa idejiskās satversmes un ieceres adekvātai izpratnei ļoti nozīmīgi ir pat daži šķietamie «sīkumi». Tas attiecas, piemēram, uz apakšvirsrakstu «Dzejas par latviešu strēlniekiem». Kopapzīmējumā «latviešu strēlnieki» Caks apvienojis gan «vecos», gan «sarkanos» streļķus. Nedrīkstēdams titullapā sarkanos vārdā saukt, viņš tos apakšvirsraksta zemtekstā tomēr ietvēris! Un vēl kāds «sīkums»: gribēdams skaidri un noteikti norobežoties no latviešu «baltās armijas» slavinātājiem, bet Ulmaņa diktatūras apstākļos (1937. gadā) nedrīkstēdams atklāti minēt un afišēt pašam labi pazīstamos un tuvos sarkanos streļķus, viņš grāmatu adresējis «latviešu vecajiem strēlniekiem».

Dzejrindu liela daļa par viņiem arī vēsta. Bet pat atsevišķu pasaules kara cīnītāju garīgo centienu un noskaņojumu atspoguļojumā vietām jau pavīd tas revolucionārais gars, kas masveidā strēlnieku pulkos parādījās, sākot ar 1917. gadu. Ka citos apstākļos Čaks savu uzmanību būtu vēl vairāk koncentrējis tieši uz sarkanajiem kaujiniekiem un viņu komandieriem, rāda tie dzejojumi, ko dzejnieks «Mūžības skarto» majestātiskās panorāmas papildināšanai paguva uzrakstīt pēc 1940. gada («Viņš redzēja Ļeņinu», «Kremlī pie Ļeņina» u. c.).

Atsevišķu poēmas vietu dažkārt neadekvātā idejiskā recepcija trīsdesmitajos gados (un emigrantu apziņā vēl šodien) un epa buržuāzisko interpretētāju mānīgie skaidrojumi lielā mērā saprotami ar t. s. «aizteksta informācijas» (kas šai gadījumā saplūst ar pilnīgu dezinformāciju) klātesmi, t. i., ar buržuāziskajā propagandā paustajiem standart- konceptiem vai trafaretiem. Pat vārdam «latvietis» Ulmaņa diktatūras apstākļos tika piešķirta stipri mistificēta semantika . . .

Daiļdarbu cītīgākie lasītāji, bez šaubām, būs ielāgojuši, ka aplam būtu meklēt ik personāža runā lineāri atsegtas paša autora dziļākās domas un svētākās jūtas. Dialogs, kas Ruzajevskas mezglu stacijā risinājās starp miesta oficiālo, visai atbildīgo (bet streikiem diemžēl nesimpātisko) darbinieku (kurš sādžā tirgojies ar siļķēm, kamēr karavīri lējuši asinis) un strādnieku ešelona komandieri (bijušo pulkvedi), ir tikai kādas spilgtas epizodes atveidojums, nevis visa varoņepa idejiskā kvintesence. Gan «pulkvedis», gan par «jefiņu» nodēvētais priekšnieks ir tikai atsevišķas maznozīmīgas personas. Pulkvedis, kā turklāt redzams, ir histē- riķis, kas akūtā formā slimo ar «mēles kašķi», bet treknais «jefiņš», agrākais siļķu andel- manis, kurš, karam beidzoties, veikli pielīdis padomēm un pat iekārtojies nelielās pilsētiņas priekšniekos, nemaz nespēj saprast nedz bijušo strēlnieku visai sarežģīto reālo situāciju, nedz arī viņu dvēseles drāmu . . . Arī «Trocka bildi» («bilde» te ir vārds ar stilistiski negatīvu nokrāsu), ko strēlnieku sveikšanai sapoš un paceļ pie stacijas jumta miesta iedzīvotāji, Caks pieminējis ne tālab, ka viņš simpatizētu trockismam, bet vienīgi konkrētās, reljefi atveidotās tālumnieciskā miesta ainas maksimālās paticamības nolūkos.

Trīsdesmito gadu apstākļos, sevišķi autoritārā režīma posmā, kad Caks vairs nedrīkstēja tieši un atklāti paust savu protestu pret buržuāziskās sabiedrības dzīvi, kad līdz ar to viņa «asai un satrauktai dzejai» zināmā mērā draudēja iestigšana šaurā, individuālo pārdzīvojumu vai prātniecisko refleksiju lokā, Caks intensīvi meklēja kādu tuvākās vai tālākās vēstures tēmu, kuras mākslinieciskajā risinājumā varētu ieprojicēt starpkaru laikmetam visnotaļ aktuālas sociālās, ētiskās un psiholoģiskās problēmas. Sakāpināta bodlē- riskā «splīna» un reizē pārspīlētas paškritikas brīžos rakstniekam pat šķitis, ka viņa virtuozā dzejrade sākusi līdzināties «zilonim bez snuķa», ka no viņa mutes tikai «grezni vārdi krīt», ka viņš pats jau kalst «kā koks no saknēm atrauts». Tās ir Caka alkas pēc lielu dimensiju mākslas. Viņa krūtīs «atkal vecais nemiers dzimst», meklēdams poētiski tēlaino izpausmi. Dzejnieks dedzīgi pievērsās pagājušā kara un revolūcijas laika dramatiskajiem notikumiem, tā cildeni traģiskajiem varoņiem.

Dzejniekam šķiet, ka, nomoda vai pusmiega aizmāršā iegrimušu, viņu uzrunā kāda dziļa, noslēpumaina balss, kas satrauc «kā nāve»:

Kas šai trakā ielu dunā Tā uz mani dobji saka.

Vai tā mana delna runā,

Asfalts, kiosks, ielu smaka?

Jeb tā nāk no zemes dzīles Un no pērnām lapām garo,

Māca mani kaisli mīlēt Un kā zvaigznei mīlā starot?

Balss neapklust, tā skan rimti, bet neatlaidīgi:

Gremdē sevi savā tautā.

Mācies viņas sāpes sajust.

Klausies savas tautas dunā,

Viņas līksmi sāpjā runā,

Viņas varoņos un nāvē.

Mācies līdz ar viņiem stāvēt Uzvarai un baismai pretī . . .

šo pazīstamo paņēmienu — ar vīzijas palīdzību kāpināt tiešamību — Čaks poēmā izmantojis vairākkārt. Sekodams kritušo varoņu «pārlaicīgajai» balsij, dzejnieks dodas «glābt savu dzeju», raksta savu grandiozo poēmu. Sājos pašos apstākļos A. Upīts rada savu politiski aktuālo vēsturisko romānu ciklu «Laikmetu griežos» . . .

Varoņpoēmas māksliniecisko satvaru neapšaubāmi ietekmējis fakts, ka tās autors vēl nebija īsti nobriedis marksistisks domātājs, bet neapšaubāmi progresīvs, radikāli noskaņots «kreisā avangarda» dzejnieks. Nedrīkstam aizmirst, ka aktuālu politisko un dziļi humāno skanējumu grāmatai nodrošināja dzejnieka nepārprotami izteiktā nostāja pret hitlerisko agresoru militāristisko rosīšanos, pret jauna pasaules kara reālajiem draudiem.

Tīreļa purvā kritušais cīnītājs «laiku kā aizkaru pašķir» un «sauc caur telpu» dzīvajiem:

Kad rietumu vēju Ar rāvienu spēju Es

Apostīt notveru kaskā.

Tad jūtu, ka drīz arī tev būs jāmeklē pretgāzu maska.

Tamdēļ tev, .

Cal,

Es kā kritušais

Nākošam kritušam sveicienus sūtu.

Kritušais no Slokas, «pārkožot tālumu, smiltis un saknes», saka vēl zīmīgākus vārdus:

Un kad jūs kritīsiet, dzīvie,

Un jūsu durkli spodrie nezibēs asiņu rietā,

Mēs mirušie celsimies otrreiz Un stāsimies jūsu vietā.

Balss «no Juglas zemzemes» brīdina dzīvos:

Neesiet kurli un vāri,

Nelaidiet Daugavai pāri Pat svešzemes biti un spāri.

Un tu, čal,

Kad būs laiks, stājies rindā un kapā,

Un vai nu uzvari, vai nāc pie mums kapā.

No dižās Krievzemes mežiem un saulainās Ukrainas upju radzēm «dzeļ bezgala tāla runa»:

Cal,

Piemini svešumā raktos

Un kādreiz elpu uz mūsu pusi sūti.

Kad klāsies tev grūti,

Zini,

Lai tālums kā ledus cik gluds:

Mēs būsim ar jums.

Ar modrajām kritušo strēlnieku «balsīm», kas dziļi iegrebās toreizējo lasītāju apziņā, Čaks brīdināja, ka ne vien mazajai Latvijai, bet arī lielajai Padomju zemei draud jauns imperiālistisko laupītāju iebrukums. Līdzās gleznotāja Kārļa Padega ģeniālajām antimi- litāristiskajām groteskām un A. Upīša monumentālajai vēsturiskajai traģēdijai, arī Čaks aicināja būt nomodā, saglabāt un kopt varonības tradīciju, cīņas gribu, maksimāli akumulēt garīgos spēkus, lai varētu «stāvēt uzvarai un baismai pretī».

Poētiskā stratēģija: mobilizēt sabiedrisko domu pret iespējamo baismīgo agresoru un, galvenais,— lūkot arī pēc sabiedrotajiem neizbēgamajā cīņā pret necilvēciskā nacisma invāziju. Hitlera draudi un pasaules kundzības tīkojumi ap epa beigšanas laiku jau pārvērtās vistraģiskākajā īstenībā daudzām Eiropas tautām. Caka sociālā un politiskā intuīcija tādējādi bija apsteigusi laikmeta dramatisko notikumu ritējumu) Un savs ieguldījums dzejniekam bija arī antifašistiskās sabiedriskās domas veidošanā.

Kauju un sadzīves situāciju tēlojumos Čaks diezgan plaši izmantojis viņam tolaik reāli pieejamos arhīva un atmiņu materiālus. Dzejojumu lakoniskie ievadi palaikam atgādina senas hronikas ierakstus — tajos minēti galvenie vēsturiskie fakti, cilvēki un notikumi, kas risinājuši poētisko — brīžiem patētisko vai liriski smalki traktēto, brīžiem pastozi triepto — tēlojumu. Milzu freskas atsevišķās epizodes, saprotams, darinātas ar unikāli svaigas, vaļā pasprūdinātas mākslinieciskās izdomas palīdzību. Tie ir neparasti plastiski, vēsturiskām, idejiskām un psiholoģiskām asociācijām piesātināti.

Sižetiski koncentrēta tēlojuma paraugs ir, piemēram, «Slokas kauja». Karavīra kūsājošās gara dzīves atsegums spoža nemākslotas retorikas šedevra veidā iekļauts dziedājumā «Sprediķis Piņķu baznīcā». Niansēti izjusts dziedājums veltīts «pirmajam» kritušajam latviešu strēlnieku bataljona kareivim Jēkabam Timmam («Vēlais viesis»). Trīs dziedājumos atainotas strēlnieku pirmās kaujas. Vispārināta vērtējuma, prātnieciska un emocionāla rezumējuma iedaba ir diviem pirmajiem dzejojumiem, tāpat arī intelektuāli un psiholoģiski sasprindzinātajam patētiskajam vizionārajam nobeigumam.

Strēlnieku poēmā pārliecinoši nodemonstrēta Čaka poētiskās varēšanas un stila meistarības palete.

Trīsdesmitajos gados kultivētā buržuāziskā «pozitīvā virziena» reprezentanti nedaudzās strupās atsauksmēs palaikam pārmeta dzejniekam «pesimismu», «huligānismu», «paš- puiciskā elementa» akcentējumu un sakarā ar to sodījās par Čaka «stipri vulgāro» vai «vienkāršā prozismā» ievirzīto tēlojumu un izteiksmi. Šais nepelnīti mestās paļās izpaudās mietpilsonības saulgozī aprimušo literātu antipātija pret A. Čaka «veco nemieru», pret poēmas idejiskajā satversmē un reālistiskajā tēlainībā skaidri jaušamo revolucionāro lādiņu, kas, gluži dabiski, bija ietverts itin visos poētiskā tēlojuma un stilistiskās izteiksmes elementos, tai skaitā arī veiksmīgi iepītos Rīgas pašpuiku, vēlāko karavīru, savdabīgā «žargona» madarojumos.

Fenomenāls ir Čaka darinātās lapidārās vārsmas satura ietilpīgums, tās blīvā semantiskā daudzkārtainība un reizē arī saturam piekļāvīgais lokanums, pastāvīgā gatavība pielāgoties attiecīgās tematikas vai situācijas diktētajai noskaņai.

Psiholoģiskā satura ziņā lasītājs poēmā iepazīst visplašāko «jūtu enciklopēdiju». Jūtu skala te nepārtraukti variē no varonīgas uzdrīkstmes un skaudras kaujas lauka nopietnības akordiem, caur glāstošas sirds laipnības un mīļuma izjūtām, līdz «pašpuicisko» nebēdnību drastiskajām noskaņām.

Pasaules dzejā vienīgi R. Kiplinga radīto angļu impērijas karavīru atveidojumu un M. Tvardovska pazīstamo kara poēmu «Vasi- lijs Tjorkins» iespējams mākslinieciskajā ziņā kurmet sastatīt ar karavīra poētisko cildinājumu Čaka varoņpoēmā. Kiplings līdzīgi

J. KAZВKS. «KARAVĪRI ierakumos», mets. PIECAS PUSFIGūRAS. «NOŠAUŠANA»

mūsu Čakam spējis lieliski poetizēt, t. i., tēlaini atveidot, jebkuru reālās dzīves vielu. Ievērojamais angļu poētiskā vārda meistars pratis veikli iepīt arī pa rupjam kareivju sarunvalodas teicienam . . .

Salīdzinājumā ar pasaulē plaši pazīstamā Kiplinga dzejas mākslu Čaka lielā priekšrocība karavīru varonības tēmas risinājumā ir tā, ka viņa dzīves izpratnei un izjūtai svešs rasisma, lielvalstiskā šovinisma un trulā militārisma kults. Ar Tvardovska plaši cildināto dzejdarbu Čaka poēmu sarado abu autoru pasvītroti demokrātiskā stāja, neslēptais lepnums par vienkāršā darba cilvēka nesalaužamo garīgo spēku tiklab karavīru dzīves kritiskajos brīžos, kā arī frontinieku ra'bās ikdienas gaitās, kur sava vieta arī jokiem.

Caka monumentālā mākslinieciskā freska nav un nevar būt skrupulozs kara vēsturnieka — zinātnieka pētījums, bet ir daiļdarbs, un kā tādam tam bijusi sava konkrēta idejiski tematiskā iecere, ar kuru lasītājam un kritiķim allaž jārēķinās, tāpat savi psiholoģiskie un estētiskie uzdevumi īstenības materiāla atlasē un apstrādājumā, kā arī savi mākslinieciskās izteiksmes principi un paņēmieni atsevišķo reālās dzīves faktu pacelšanai poētiskās tēlainības līmenī. Pētnieku darbi taču nemitīgi papildinās. Uzkrājoties jaunam faktu materiālam, nereti mainās arī jau agrāk zināmo faktu teorētiskais izgaismojums, precizējas dažādu politiskās un militārās vēstures aspektu interpretācijas, arī atsevišķu vēsturisko personu vērtējums utt. Daifdarba specifiskā gnozeoloģiskā atšķirība no zinātnieku pētījumiem un teorētiķu traktātiem ir

tā, ka īsts daiļdarbs vienmēr ir savdabīgs «pabeigts» īstenības izziņas modelis! Arī

slaveno Ļ. Tolstoja «Karu un mieru» neviens taču nemēģina ne papildināt, ne labot!

Kara lietu speciālista un vēsturnieku konstatējamās atsevišķās neprecizitātes, arī lielāki vai mazāki misēkļi, kas rakstniekam būtu gadījušies (no autora neatkarīgo «apstākļu» spiediena, informācijas deficīta vai atsevišķu faktu nepietiekami dialektiskās izpratnes dēļ), tomēr nevar nedz būtiski mazināt A. Čaka daiļdarba revolucionāro un demokrātisko skanējumu, nedz arī sagraut tā māksliniecisko vērtību, jo šī liroepiskās mākslas darba polifoniskais kopskanējums ir antimo- narhistisks, antiklerikāls, antifašistisks! Tajā viežams klaji pretburžuāzisks, proletārisks ietonējums personu un notikumu izgaismojumā. Pats par sevi saprotams, ka Čaka varoņeps nevar aizstāt strēlnieku karagaitu zinātnisko izpēti. Attiecībā uz Lielo Tēvijas karu to nevar arī «Vasilijs Tjorkins»!

Komentāros Čaka epa tekstiem, kur tas izrādītos visvairāk nepieciešams, iespējams norādīt uz atsevišķām neatbilstmēm vai nesaskaņām ar mūsdienu vēstures zinātnes atzinumiem, visnotaļ respektējot varonības un karavīru morālās pašaizliedzības poētisko atainojumu. Nav šaubu, ka arī mūsdienu cilvēkos eps spēj rast atbalsi, izraisīt dziļu māksliniecisko pārdzīvojumu, stimulēdams lasītāju, sevišķi jaunatnes militāri patriotisko, ētisko un estētisko audzināšanu. Mūsdienu situācijā, kad imperiālistiskie spēki Izrāda ciniskus un neprātīgus agresīvos tīkojumus un demonstrē drudžainu militāristisko rosīšanos, Čaka poēma lasītājiem ir ļoti nepieciešama un vajadzīga.

Buržuāziskās republikas ideologi visu laiku, kopš Čaks ienāca literatūrā, uzskatīja viņu par «maz nosvērtu, nepozitīvu un, galvenais, nepatriotisku dzejnieku» (formula no J. Grīna «Referāta par latviešu jaunāko liriku», 1940). Atšifrējot šais nojēgumos ietverto reālo saturu, citādu vērtējumu no buržuāzijas šķirisko interešu aprūpētājiem nemaz arī nevarēja gaidīt, ja visnotaļ ievērojam Čaka daiļrades dumpīgo sociālo ievirzi. Taču buržuāziskās republikas pastāvēšanas pašā pēdējā posmā bija vērojama pēkšņa pārmaiņa valdošo aprindu attieksmē pret neparasti talantīgo, bet savā progresīvajā pārliecībā cieto un visai spītīgo vārda mākslinieku. Pasākumā tika izmantota privātā «Annas Brigaderes komiteja». It kā īstenodama gadu pirms Ulmaņa apvērsuma mirušās ievērojamās demokrātiskās, bet pretrunīgās rakstnieces testamenta nosacījumus, šī komiteja 1940. gada 2. janvārī «vienprātīgi un vienbalsīgi» piešķīra Čakam par viņa latviešu strēlnieku epu Brigaderes prēmiju. Sabiedrība šo vēsti uzņēma kā nedzirdētu sensāciju. Neērtā politiskā situācijā nonākušie buržuāzijas darboņi pēkšņi bija atģidušies mainīt savu boikota taktiku attiecībā pret Čaku, ar piela- bināšanos mēģinādami viņa tik un tā neapklusināmo un — galvenais — nenoklusējamo talantu nožņaugt apkampienos, t. i., vismaz neitralizēt, varbūt pat iegrožot sev vēlamā gultnē …

Tādējādi šai grāmatai veidojas patiešām raibs liktenis!

Labi zinādams visa prēmēšanas pasākuma čaugano iedabu, tālab dažum dažādi izlocīdamies un laipodams, veselām riekšavām kaisīdams komplimentus (pat «brīnišķīgā vārdu mūzika, tik niansēta un tik dzirdama», netika piemirsta), komitejas priekšsēdis Līgotņu Jēkabs (vēlāk viņam talkā nāca minētais J. Grīns) visvisādi nopūlējās epa aso idejisko skanējumu interpretēt Ulmaņa režīmam labvēlīgā garā. Uzdevums nebija viegls, tālab oratoram nācās diezgan pamatīgi noņemties. Savā aizskarošajā «godinājumā laureātam» 1940. gada 10. janvārī Rīgas Latviešu biedrības baltajā zālē priekšsēdis gluži pietvīcis ilgi minstinājās ap epa īstajiem varoņiem, «šiem jaunekļiem, kas, vaļā augdami, Rīgas priekšpilsētā dzenā zvirbuļus un kaķus» un kuri «savā spēku pārpilnībā aiz trakuma gāž laternu stabus un ceļ dārzu sētām vārtus no virām». Ar šo izteicienu klaji nievīgo toni Līgotnis pat svinīgi iecerētās «godināšanas» laikā nespēja noslēpt savas un savu saimnieku šķiriskās antipātijas pret mums labi zināmajiem Čaka draiskajiem mīluļiem — zaļajā nomalē augušajiem proletāriešu zēniem, vitālajiem Rīgas «pašpuikām». Ulmaniešiem tie aizvien dūrās kā dadži acīs . . .

Pēc lielā steigā saformulēto glaimīgo cildinājumu un liekulīgo uzslavu biruma («viens no spēcīgākiem un dziļākiem tēvzemes un tautas dzejniekiem», «ar savu darbu ieiet tautā») savas runas beigu daļā priekšsēdis nu jau bez kādiem aplinkiem liek laureātam skaidri un gaiši noprast, ka atvēlētais «pagodinājums» (kas naudas izteiksmē veido 4000 latus) būtībā ir honorāra avanss, kas piešķirts cerībā uz nākotnē gaidāmiem, fašistiskajam režīmam visnotaļ kārojamiem un vēlamiem darbiem: «Kam ir dots, no tā arī prasa (pasvītrojums mans — V. E.). Komiteja līdz ar latviešu sabiedrību (te acīmredzot domāta valdošā elite — V. E.) sagaida, ka dzejnieks … nepaliks pie sasniegtā (pasvītrojums mans — V. E.).» Politisko mājienu nenācās pat atšifrēt, jo tālāk tieši un atklāti, bez jebkādām rezervācijām dzejniekam tiek dota publiskam iepļaukājumam pielīdzināma «tēvišķa» direktīva: izmest no saviem darbiem laukā «visu mazisku, seklu, niecīgu, tikumiski nevērtīgu».

Atšifrējot šai savādajā «godinājumā» ietverto negatīvo epitetu sērijās Tsto ideoloģisko jēgu, noķengāts un apspļaudīts izrādījās visai Čaka daiļradei piemītošais sociāli kritiskais, atmaskojošais, progresīvi orientētais, dumpīgais satvars, tātad tieši tas, ar ko Čaka māksla, viņa unikālo varoņepu ieskaitot, jau 1 5 gadus bija stāvējusi sabiedrības progresa sardzē, viesusi darbaļaudīs cerības uz labāku, taisnīgāku nākotni.

Kuram šīs «svinīgās» runas laikā bija jāsarkst vairāk — politiskā demagoģijā rūdītajam priekšsēdim vai morālo un idejisko «mācībstundu» baudījušam satramdītajam, kautrajam dzejniekam (kam laurlapu maigā skāviena vietā pieri neganti durstīja nule dzirdēto pārmetumu un tērpinājumu dzelkšņi), mēs šodien varam tikai minēt . . .

«Privātā komiteja» Čaku bez žēlastības bija nolikusi ārkārtīgi neērtā un nelāgā situācijā! Atklāti atteikties no prēmijas (tak jau oficiālo varasvīru svētīta) Caks neuzdrīkstējās. Bet atsacīties no visa sociāli nozīmīgā, kas veido dzejnieka demokrāta godīgās daiļrades pamatkodolu — vai Čaķs jebkad to būtu spējis?!

Neoklasicisma gaumē darinātās svinību zāles griesti un sienas laistījās sniega baltumā. Dekoratīvo augu vītnēm rotātās katedras priekšā bija novietota Annas Brigaderes lielformāta ģīmetne ar koši baltu paspartū aplīk tai, medaini kodināta oškoka ielogojumā . . .

Lasītāju un teātra apmeklētāju plašajām aprindām jau kopš gadsimta sākuma labi pazīstamā daiļliteratūras klasiķe segusies baltā smalkvilnas lakatā. Krēsla parocē balstīta, apsega krokās paslēptā kreisā roka cieši piekļauta vaigam. Skatiens daļēji intraverts, tomēr reizē arī ārup vērīgs, it kā rakstniece vaicātu: «Kas gan te īsti notiek!» Laukā — ielai tieši pāri — skaistajā Vērmanes dārzā spelgoņas aukstumā ar saviem spīguļiem rotājās neparasti balta ziema.

Dažlabam «godinājuma akta» dalībniekam nez kāpēc palaikam šķita, it kā rakstnieces sejā pavīdētu vīpsna. Kāpēc? Varbūt viņa atgādājusies seno parunu par grāmatu likteņiem! Savādi: kālab gan būtu jāvīpsnā tieši viņai, ja visa šī apbalvošanas iecere un pati ceremonijas vīkšana bija rezultējusi pilnā saskaņā ar Brigaderes testamentāro gribu, ko teicās viedi uzminējis vai atskārtis visa šī pasākuma galvenais vīkšējs un glaimu vīraka svēpinātājs Līgotnis? Sakniebtās lūpas attēlā noslēpumaini klusēja . . .

Pēc pieciem mēnešiem Ulmaņa autoritatīvajam režīmam pienāca gals. Drīz pēc tam Latvijā atjaunojās padomju vara — iekārta, par kuras triumfu savas brāzmainās jaunības gados Čaks kopā ar sarkanajiem streikiem bija cīnījies. Bez kādas šaubīšanās «Mūžības skarto» autors nostājās sarkanās Latvijas pusē . . .

Nav nezin kāda nejaušība vai lēta sagadīšanās, ka Lielā Tēvijas kara gados, kad pašmāju zemiskie kangari — rekrūšu vervētāji frontē pamatīgi papluinīto Hitlera kara- pūļu papildinājumam —, cenzdamies iedarboties uz «Ostlandes» iedzīvotājiem ne vien ar brutālo fizisko varu, bet arī ar plašu maldinātājas un musinātājas propagandas spiedienu, nekādi nevarēja savā labā izmantot A. Čaka poēmu, jo strēlnieku epa gars, tā jēgturīgā paradigma bija nacistiem un viņu rokaspuišiem — ekstrēmā latviešu nacionālisma paudējiem — caurcaurēm nepieņemami.

5īs piezīmes tapušas pēdējo piecu gadu laikā. Vērodams čaklos kolēģus rainistus un dzīvodams līdzi Raiņa kopoto rakstu visplašākā izdevuma tapšanas gaitai (solīdā edīcija ir zinātniski caurcaurēm korekta un īsti vērienīga), nācās intensīvāk pakavēties arī pie dažu citu mūsu gadsimta izcilāko vārda mākslinieku mantojuma pašreizējās apgūsmes stāvokļa, risināt ar to saistītās problēmas. 1985. gadā parādījās Aspazijas Kopoto rakstu pirmais sējums. Arī tas vērtējams kā izcils notikums republikas kultūras dzīvē.

Raiņa rakstu galvenajai redkolēģijai laimējies atšķetināt un pārvarēt milzīgu gūzmu vēsturiski uzkrājušos vienpusīgu un tālab arī aplamu priekšstatu. Vajadzēja cirstin izcirst nikni iesīkstējušo, savā laikā nepamatoti iegalvoto vai lēti iedvesto maldīgo aizspriedumu un daždažādu pārpratumu biežņu. Visu šo neatlaidīgo pūliņu rezultātā Raiņa cildenais mūža guvums tagad nu aplūkojams visā tā krāšņumā un diženumā . ..

Drīz to pašu varēsim sacīt arī par Aspazijas literāro mantojumu. Bet kā ir ar Aleksandru Caku? Kā īsti atzīmēsim viņa 90. dzimumdienu 1991. gadā? Rainis trīsdesmit sējumos mums tagad ir. Vai nebūtu laiks rīkoties un gādāt, lai XX gadsimta nogalē lasītāju plauktos līdzās Rainim, Aspazijai un citiem ievērojamiem klasiķiem būtu atrodams arī viss Čaks) Līdzīgi ģeniālajam Kalnā Kāpējam, arī viņš sen vairs nepieder tikai mums vien, bet visas pasaules literatūrai.

Visu savu apzinīgo mūžu Čaks vērsās pret šķiru antagonisma plosītās sabiedrības nejēdzībām: varmācību, sociālo un nacionālo apspiestību, parazītismu un mietpilsonis- kumu, pret visu to, kas kapitālisma saulrietā nesaudzīgi kropļo un sairdina personību, noniecina un pazemo cilvēka cieņu. Čaka vārds, viņa mūža darbs simbolizē sapni par brīvu, laimīgu cilvēku sabiedrību, viņa daiļrade manifestējas gan kā savas tautas un visas cilvēces augstāko garīgo vērtību sargātāja, saudzētāja, gan arī kā to izkopēja un vairotāia.

1981,—1986.

ARTURS snips NĀC NĀKDAMA VĪRESTĪBA

Pirms trīspadsmit gadiem (1974) aiznesu vienu no saviem pirmajiem stāstiem «Nāc nākdama vīrestība» toreizējam RS prozas konsultantam Egonam Līvam. Viņš uzaicināja uz jauno autoru semināru un mudināja nopietni pievērsties rakstniecībai. Stāstu iespiešanai paņēma «Literatūras un Mākslas» prozas noda|as vadītājs Ēvalds Vilks, taču dienasgaismu darbiņš neieraudzīja. Pie manis glabājas Ēvalda Vilka akceptēts stāsta eksemplārs — pirmais atgādinājums par literatūras Habridu un Skillu starp īstenības vēlmēm un nolīmeņoto preses ikdienu.

Pussnaudā Evands dzirdēja, ka tēvs piecēlās un izgāja virtuvē: nograbēja trauki un atskanēja ūdens krāna rīboņa. Tās bija paģiras, un kāda tad ir dūša, Evands zināja — esi kā grāvjūdeni lacis, iekšās kāds sēž un staipa un spaida, un nespēj pats vairs ticēt, ka vispār kādreiz atlabsi. Un vēl galvassāpes . . .

Tēvs nāca atpakaļ. Evands apsviedās uz otriem sāniem. Jā, tēvs tais retajos ritos nemaz pēc mirēja neizskatās. Varbūt tāpēc, ka viņam ista vira dūša. Tā vismaz tēvocis Henrijs saka; žēl, ka tās dūšas neiedzimst.

Aiz biezā drānas aizkara, kas atdalīja Evanda mitni no tēva un mātes gultas, atskanēja slāpēti čuksti. Zēns pie sevis sāka skaitīt lidz simtam. Tad skaitīja vēlreiz, taču zināja, ka tagad neaizmigs. Savāda kauna un kņudoša nemiera sajūta. Tēvs aiz aizkara iesmējās, atskanēja gultas čīkstoņa, māte izelsa — «klusāk». Evands pārvilka segu pār galvu un aizspieda ausis. Viņš ļoti gribēja aizmigt. Viņš bija pietiekoši liels, lai saprastu, ka bērnus neatrod kāpostos un tos neatnes stārķis. Viņš zināja un saprata vēl vairāk — pareizāk sakot, visu, ko runāja puikas no desmit lidz astoņpadsmit no viena Krāsotājielas gala lidz otram. Taču tas, kas notika otrpus aizkaram, izraisīja nepatīkamu pāridarījuma un netīrības sajūtu. Kādreiz — sākumā — zēns pat bija raudājis. Varbūt vēlāk viņš kļuva nejūtīgāks, varbūt vecāki — piesardzīgāki, taču viņpus izbalējušās puķotās drānas tikai retu reizi piesaistīja zēna uzmanību.

Dzīvokli bija viena istaba, un Evands zināja, ka tēvam un mātei jāguļ kopā un ir jānotiek tā, kā notiek, jo viņi taču ir vīrietis un sieviete. Bet izjūtas nepakļāvās apsvērumiem, tāpēc vakara vēlās stundas zēns labprātāk pavadīja citur — skolas laikā mācījās pie virtuves galda, bet vasarās — gāja ārā, pilsētā, kas tikai mijkrēsli isti atklāja savu burvību.

Kāds sapurināja aiz pleca — Evands tomēr bija iemidzis. Tā bija māte.

—    Celies, dēls! Jāiet uz skolu.

Zēnu ik dienas modināja tēvs, jo mātes darbavieta atradās pilsētas otrā pusē, un parasti, Evandam ceļoties, viņa jau sēdēja tukšā, grabošā tramvajā, kas, gurdeni šūpodamies, rīta snaudā klidzināja Pārdaugavas nebeidzami garajās ielās.

Šorīt bija citādi, šorīt tēvs taisījās iziet reizē ar māti.

—    Celies, dēls, saklāj gultu! Brokastis jau galdā, — māte nelikās mierā.

—    Jā, taču! — viņš pieslējās sēdus.

Autors

Bija vien jāceļas. Ne katru ritu tevi pagodina par dēlu. Roka pastiepās pēc biksēm. Māte vēl iesteidzās istabā, un tad noklaudzēja ārdurvis.

Evands piegāja pie loga un pēc brīža redzēja garām aizsteidzamies divus kāju pārus — tievas, melnās kurpītēs un blakus tēva — nedaudz saburzītās biksēs, spēcīgu un platu soli. «Pavadīs mammu uz darbu.» Aiz loga jau zvalstījās kādi resni un ļumīgi stilbi. Evands novērsās.

Agrāk viņš stundām bija varējis vērot gājējus, pareizāk, to apakšdaļas. Tagad — gan tikai reizēs, kad neviena nebija mājās, viņš, pielīdis tuvu, tuvu logam, sasprindzis skatījās, taču jau citādi — acis vienaldzīgi slīdēja pāri vīriešu kurpju sadilušajām zolēm un veceņu lindrakiem, toties iegailējās, kad, klidzinot papēžus, logā ieplaiksnījās mei- tenīgi atsegtie lieli. Vienīgi zeķbikses Evandam nepatika. Daudz kārdinošāk, trisu pārņemtam, bija skatīt kailu miesu tur, kur beidzās zeķes un vēl nekas cits nesākās.

Viņš ieskrēja virtuvē. Zem galda stāvēja vakarvakara dziru vīna pudeles. Gan tikai divas un, protams, pavisam tukšas. Divas pudeles — tas ir divdesmit četras kapeikas. Tas ir kino.

Istabā Evands novilka skolas žaketi un tās vietā uzstīvēja pašauro, taču pierasto un mīļo kamzoli, ko māte bija pirkusi komisijas veikalā. Tagad varēja ēst brokastis, un to viņš darīja lēnām un ilgi, brīžiem iegrimstot sapņainā pasaulē, kur varonīgs un stiprs cīnījās un uzvarēja, kur varēja milēt skaistas sievietes un dzīvot lepnās pilis . . . Tikai nepatīkami bija atmosties šaurā virtuvē pie galda, uz kura drupatu un izlijušā vīna traipu ielenkumā nemīlīga stāvēja glāze ar atdzisušu tēju.

Evands paņēma tīkliņu un ielika tajā abas pudeles. Tad pataustīja, vai kabatā ir atslēga, un, stipri aizcirzdams ārdurvis, izmetās ārā. Par skolu viņš pat neiedomājās, tik pareizi likās tas, ko viņš darīja.

Nav viegli trispadsmitgadigam cilvēkam nodot pudeles, it īpaši, ja viņš ir kautrīgs un viņu nav mācījusi iela. Neviens no šiem abiem trūkumiem Evandam nepiemita.

Viņš vērīgi nopētīja garo rindu pie taras nodošanas punkta. Noplukušam dzērājam ar vienu pudeli rokā savējās uzticēt nevar. Tiem ar minerālūdens pudelēm ari nevar. Piemērots izskatījās kāds vīrietis ar platu, izrakstītu kaklasaiti, brūnā svīteri un apsmulētā baitā kreklā.

—    Tu gribi nodot? — blakus atskanēja balss.

Evands strauji paraudzījās sāņus. Šikais. Ķur tāds te uzradies? Šajā pusē nav manīts.

—    Kas tev par daļu?

—   Man pirmajam rinda.

—    Vācies! Ka nedabū . ..

—    Nedomā tik kauties, saskries visi — aizvedis uz skotu, — sīkais pamācoši nobuldurēja un, aizspraucies Evandam garām, piestājās rindai.

Evands aizrāvās aiz stūra. Dabūs! Nudien, dabūs! Tāds brēkulis, bet jau pudeles nodod . . .

Bet sīkais tikmēr bija piegājis pie vīrieša brūnajā sviteri, kuru bija noraudzījis Evands. Kaut nu tas neņemtu! Slkacis! Lien pa priekšu. . . Vajadzēs pateikt zēniem — zilu sadauzīs.

—    Onkul, jūs varētu nodot manas pudeles?

Onkulis paraudzījās, mulsi pasmaidīja, aplaizīja lūpas un, liekas, gribēja ko teikt, taču saminstinājās.

—    Priekš kino vajag, — mazais neatlaidās. — Mamma nedod . . . Viņa ir slimnīcā.

Svīterainais atskatījās, tad pa rindu uz priekšu, kaut ko norūca zem deguna un pastiepa roku. No aizmugures atskanēja balss.

—    Kāpēc no nepilngadīgiem jāņem tara? Vai tā ir audzināšana?

Runātājs bija neliels vīrelis spoži nospodrinātās kurpēs, uz deguna brilles biezos, melnos ietvaros.

—   Mazais, kāpēc neesi skolā? Te nu ir klaidonības aizsākums, ja ne pati klaidonība.

Evands pētīja runātāju. Aiz brillēm bija nelielas, izvalbītas acis, kuras tagad pauda spīvu bardzību. Vienādo zobu rinda paspīdēja pie katra balsiena. Vaigi bija mazliet iekrituši, pie lūpu kaktiņiem veidojās asas rievas. Droši vien slikta zobu protēze.

—    No kuras skolas? Ko? Nedodiet taču tās pudeles atpakaļ skolēnam, viņš ies un nodos citur!

Evands apmierināts smaidīja. Tā iet izlēcējiem. Taču tūlīt arī aprāvās — pastāvēja taču nerakstīti koleģialitātes principi.

—    Nāc šurp, mazais! Dod tās pudeles! — Pašā rindas sākumā pie nodošanas lodziņa nodimdēja balss. Tur liels, spēcīgs vīrs, pastiepis roku, gaidīja. — Nāc šurp, mazais, nodosim! Un jūs tur — klusējiet!

Brille patiešām apklusa. Sīkajam bija radies stiprs aizstāvis. Evands skaudīgi nosūkstījās, taču situācija tūlīt atkal mainījās.

—   Interesanti, kas jūs viņam esat? Tēvs, vai?—kāds no rindas iedzēla.

—    Ir gan valsts mēroga nelaime — zēns nodod pāris pudeles! Sliktāk, ja sasistu. — Bija arī, kas aizstāv.

Runātāju saradās arvien vairāk. Sīkais izskatījās apjucis. Te nu nekas labs vairs nerādījās, un Evands, izmanījies no paslēptuves, sašutis par sīkā nekaunību un priecīgs, ka pats nav iekūlies tādā ķēpā, steidzīgi aizsoļoja pa ielu.

Otrs nodošanas punkts bija kāda veikala telpās. Tiklīdz Evands iegāja iekšā, likās — visi rindā stāvošie uzreiz pievērš uzmanību. Evands nevērīgi nopētīja rindu, it kā meklētu kādu, un izgāja ārā. Nolādēts! Ko lai dara? Atlika Grīziņ- kalna pudeļu tantes, bet tās par pudeli dod tikai desmit kapeikas.

Noprātojis, ka kinobiļetei arī tad iznāks, un gribēdams drīzāk tikt projām no taras pieņemšanas punkta apkārtnes, viņš pusteciņus metās uz Grīziņkalna pusi.

Grīziņkalnā bija klusi. Priekšpusdienas saulē gozējās soliņi. Spēļu laukumā dažas vecmāmuļas ņēmās ar mazbērniem, tos rādamas un mācīdamas.

Evands labu laiku klīda pa parku un, tikai uzkāpis kalna pašā augšā, ieraudzīja meklēto. Pudeļu tante jaucās pa lielu ceriņkrūmu. Malā, izvāzusies kā pēc vemšanas, gulēja soma. Viņš apstājās un gaidīja. Pēc brīža pudeles saskaroties noškindēja un somas saimniece nāca ārā no krūma. Nevērīgais skatiens, acīmredzot saskatot Evandā konkurentu, kļuva nikns. Pēc dzērāja neizskatās, nav vērts nemaz glāzīti piedāvāt! Slaists! Dīkdienis! Ielavījies viņas zonā un jūtas ērti. Lai lien pie Martas — viņā kalna pusē.

—    Kam tev pudeles, mazais? Kur ņēmi?

—        No mājām, — Evands sastostijās. — Tēva. Es varētu atdot par desmit kapeikām . . . gabalā. Man ir divas.

—        Redzu. — Veča lika savas pudeles somā, tad par atvieglojumu Evandam iebāza roku azotē un, nikni purpinādama, izvilka mezglā sasietu kabatas lakatiņu, kurā acīmredzot bija nauda.

—    Labi, dod ar! — viņa pastiepa roku pēc pudelēm.

Pirksti pāris reizes pārbrauca kakliņiem, taustot gropes

un nelīdzenumus. Derēja. Evands atviegloti uzelpoja — klusi, lai neizbiedētu, šķiet, jau gaisā skanošo naudu.

—    Še!

Evands pastiepa pretī plaukstu. Tajā iegūla nauda. Desmitnieks un divnieks. Divpadsmit kapeikas!

Viņš pielēca priekšā pudeļu sievai, kura, sakārtojusi somu, ar skubu manījās prom.

—    Tant, bet te tikai divpadsmit!

Taču vecene naski klunkurēja uz priekšu un nelikās ne zinis.

—        Tant, lūdzu, te tikai divpadsmit kapeikas . . . Lūdzu . . . Man nepietiek priekš kino!

—    Vācies!

Evands sajuta sejā iesitamies karstumu. Riebekle! Ubadze!

—        Atdod!— Viņš parāva aiz piedurknes. Iznāca ļoti nevarīgi. — Atdod, pateikšu milicim . . .

—    Ko? — Vecene apsviedās apkārt un nāca taisni virsū.

—        Milici? — Viņas roka stiepās pēc zēna auss. Evands pieliecas, tad palēca atpakaļ un, vecenes kareivīgo soļu un lamu šalts pavadīts, metās skriešus. Riebekle!

Vecene, izspļāvusi burbuli, aiz muguras skaļi un apmierināti iesmējās.

—        Milici tev . . . žagarus! Tos tev vajag tā, lai dibens jels. Vecākiem cilvēkiem vairs ceļu negriež. Bandīti!

Lamas pārgāja relatīvi miermīlīgā bubināšanā, taču Evands to vairs nedzirdēja. Savā īsajā dzīvē viņš vēl nebija iemācījies pietiekoši gari izteikties, bet pusaudža gadiem raksturīgais lakonisms ar uzviju atsvēra jebkurus vārdu plūdus. Visu ļaunumu, ko viņš pasaulē bija uzkrājis, Evands izgāza pār mantrausīgās vecenes galvu. Un tas bija daudz.

Pamazām zēns nomierinājās. Atmaksas rēgi izgaisa, un viņš palika viens. Evands iebāza roku kabatā un, izvilcis naudu, vēlreiz pārskaitīja. Jā — tikai divpadsmit kapeikas. Kinobiļetei par maz. Ienāca prātā, ka tepat parkā varētu sameklēt kādu pudeli. Taču negantā veča biedēja, un, viņas raganiskos smieklus iedomājoties vien, Evandam kļuva nemīlīgi. Atlika viens — palūgt kādam. Vēl pirms gada viņš to izdarītu viegli, tagad bija kauns, jo viņš bija jau liels. Bet nekas cits neatlika, vajadzēja . . .

Kinoteātri tikko bija beidzies seanss. Evands bīdījās pa pūli, meklēdams seju, kuras vaibsti drošinātu. Viņš zināja, ka visizdevīgāk prasīt pārīšiem, jo neviens kaut cik kārtīgs vīrietis, ar dāmu iedams, neliegs nieka desmit kapeikas. Taču Evands negribēja, lai kāda meitene, kaut pavisam nepazīstama, redzētu viņu lūdzam naudu. Attika vientuļnieki.

—    Naudu ubago? — iztraucēja pazīstama balss.

Tepat blakus stāvēja pirmītējais sikulis. Acis zem izspūrušā matu ērkuļa pētīja Evandu.

—        Gribi uz kino? — puišelis taujāja tālāk. — Nepietiek ar pudelēm? Cik vajag?

—    Daudz!

—    Gribi, palīdzēšu?

—    Tu? Palīdzētājs? Nedabūsi.. . Ja nu tikai es pats.

Evands saprata, ka pēc tādiem vārdiem kavēties vairs

nedrīkst. Viņš apturēja tuvāko nācēju.

—        Lūdzu, tēvoci! Jūs, lūdzu, varat iedot astoņas kapeikas priekš kino? Lūdzu . . .

Tēvocis paskatījās uz Evandu, pašūpoja galvu un, pēc neilgas meklēšanas izvilcis no bikšu kabatas desmitkapeiku, ar nopūtu pasniedza to.

—    Lūdzu!

—    Paldies! — Evands nočukstēja pagrieztajai mugurai.

Sīkais pielēca blakus.

—    Cik iedeva?

—

Cik vajag, tik iedeva! — Evands atcirta.

—  Vajag teikt, ka mamma slimnīcā, tad dos vairāk, — sīkais vēl pamācīja.

Atradies! Puišelis! Jau vienreiz visu sapurgāja. Nudien, vajadzēs pateikt zēniem, tie viņam parādīs.

Filma Evandam nepatika. Vienīgā skaistā meitene, loti līdzīga Daigai no blakus mājas, skūpstījās tikai reizi un ari tad tā nemākulīgi, nemaz ne tā, kā vajag. Bet kā vajag, viņš zināja — ir taiu labākas filmas, un, ja Evands būtu aktieris un ari Daiga . . .

Daiga strādāja kafejnīcā, nēsāja isus svārkus, krāsoja lūpas un skotā sen negāja. Evandam viņa patika. Klases meitenes spiedza un izlikās apvainojušās, kad zēni, viņas saķēruši, bāza rokas aiz ņiebura, kur gandrīz nekā nebija. Bet Daigai bija. Kādreiz senāk Evands domāja, ka varētu viņu pat ‘apprecēt, taiu tagad zināja, ka īsti zēni neprecas lidz četrdesmit gadiem. Tā vismaz teica lielais Člps, un Čips zināja, ko runā, kaut ari Evandam viņš nepatika. Varbūt tāpēc, ka Čipam bija tas, par ko Evands vēl tikai sapņoja. Čipam bija meitene no citas ielas, kam viņš pastaigājoties lika ap pleciem roku, kā to dara kinofilmās.

Evands zināja, ka ari viņam driz būs meitene, ar kuru gluži tāpat varēs iet, un sikufi skaudīgi noraudzīsies un aiz muguras čukstēs: «Edis — tas tik ir puika, tādu nogrābis! Viņa droši vien labi skūpstās.» Viņai noteikti jābūt skaistai — gandrīz kā Daigai. Vēl labāk, ja tā būtu pati Daiga — īsā kleitiņā, lai visi redz, kādas viņai kājas.

Evands nopūtās. Daiga ar tādu puišeli nepisies. Sievietes jau vienmēr gribot tikai apprecēties, bet kas viņš par precinieku — bārda neaug, pats ari ne īpaši un naudas nav.

Evands aprāva soli un sāka domāt, kurp varētu iet. Ma- riuss un mazais Pičus bija skolā. Janeks … Tad jau drīzāk pie Janeka uz centru. Kad viņa tēvam algas diena, Janeks vienmēr paliek mājās. Evandam tēva algas dienas neatšķīrās no citām dienām — ja nu vienīgi tik daudz, ka palaikam tēvs, saņēmis naudu, nopirka vinu, ko, ēdot va-

kariņas, izdzēra kopā ar mammu, un konfektes: tās galvenokārt Evandam — gluži kā mazam.

Pa ceļam varētu iegriezties pie tēvoča Pētera, kas tepat blakus ielā lauž bruģi un liek vietā asfaltu. Viņi ir draugi. i

Tēvocis Pēteris bija apsēdies uz malkas šķilām pie asfalta katla un smēķēja.

—    Labdien, onkuli Pēter!

—    A, Edis. Taisni uz pīpēšanu. Gribi uzvilkt dūmu?

Dūms nav smādējams, taču Evands zināja, ka daudz

smēķēt viņš vēl nedrīkst — kļūst nelaba dūša. Turklāt tēvocis nemaz nedos, pamēģini tik ņemt.

—        Kā tad šodien pa skolu? — Tēvocis izskatījās gluži nopietns.

—    Labi. Nekur neizsauca.

—    Tad jau nav vērts mācīties.

—    Tētis liek. Es gan labāk strādātu.

—        Tu saki — gribētu strādāt? Tad nāc pie mums, darbu atradīsim. Re, lielā lāpsta! Nav kas cilā.

—    Nē…

—    Kāpēc nē? Darbiņš nepatīk?

—    Būšu taksometra šoferis.

—    Tad jau būs vien jāmācās.

—    Būs jau.

—    Bēdīgi, nē? Un ko tad šodien tā?

—        Es tikai vienu dienu. Īsts puika var kādreiz ari neaiziet uz skolu.

—        Oho! īsts puika! Kur tad tu to izrāvi? Paps teica? — tēvocis taujāja, nometis smēķi. — Labi, Edi, darbs jādara. Drīz pa šo ielu mašīnām jābrauc, bet, redzi, lidz beigšanai vēl tālu … Un pats ari apkārt neklenderē — noķers, aizvedis uz to .. . nu . . . istabu priekš bērniem.

—    Bērnu istabu? — Evands iesmējās. — Nevedis.

Draugs Janeks divas reizes bijis bērnu istabā. Viņš

stāsta, ka tur nekā briesmīga neesot. Prasot, ko darījis, kāpēc, liekot visu uzrakstīt un tad palaižot. Tikai vispirms vajagot apsolīties neko sliktu nedarīt un kārtīgi iet uz skolu — tad viss esot labi.

Evandam tomēr izietu bēdīgāk, jo mājās tēvs laikam . . .

—    Edi! — kāds sauca, un Evands apsviedās.

Tie bija savējie — mazais Pičus un Mariuss. Urā! Aizbēguši no stundām.

Pirmais pielēca klāt mazais Pičus.

—    Ko tu vakar neteici, ka neiesi uz skolu?

■Mariuss pienāca lēnām, ar jauniem džinsiem kājās, pārmetis pār plecu somu garā siksnā. Pičus tikmēr bija paspējis izstāstīt visus dienas notikumus.

—        Tu zini, kas šodien skolā! Pēc trešās stundas tur, stūri pie garderobes, Mariuss saskrējās ar mūsu skaistulīti. Šās piecirtējs Miljonārs metās Mariusam virsū. Mariuss kā šķēla, tā sarkanais vien patecēja. Miljonārs aizskrēja bimbāt, ari šī. Tāda juka sacēlās. Mēs somas pār pleciem un projām.

Mariuss smaidīja. Jā, viņš bija īsts puika. Miljonāram sen jau vajadzēja sadot, citādi samācās uz pieci, bet citiem priekšā nesaka. Gnīda!

Mariuss sabāza rokas kabatās un nevērīgi, kā īsts kovbojs, pametis ar galvu, aprauti noskaitīja:

—        Tas viss — nieks. Jāiet pie Čipa! Viņš teica, ka vakar košļenes esot dabūjis.

Čipu, kurš vēl nesen bija paņēmis no Evanda naudu, ko arvien aizmirsa atdot, Evands īpaši redzēt negribēja. Čips bija liels un spēcīgs, stiprāks par Mariusu. Varbūt tamdēļ Evands no viņa baidījās, kaut ļoti negribējās to atzīt.

Viņi gāja uz Vigvamu. Tā bija vecas koka mājas bē- niņtelpa, kur vakaros salasījās visi lielie ielas zēni. Kādreiz tur kāds bija pat dzīvojis, bet tagad palikušas tikai divas istabas sienas, noraibinātas uzrakstiem «Love», «The Beatles» un grīda.

Dienā tur uzdrošinājās nākt visi.

Čips, atsēdies uz vecas kastes, smēķēja.

—    Čau, veči! Kā skolojās?

—    Aizbēgām.

—    Kas par ziepēm?

Čipam bija gari, melni mati, kas galos cirtojās, un nelielas Ūsiņas. Ari melnas. Ja skola ļautu, Evands ari audzētu garus matus. Viņam gan tie nebūtu melni un necirtotos, taču par to nekas.

Pārtraucis mazo Picu, kurš pārstāstīja Mariusa varoņdarbu, un noteicis: «Ir darbiņš!», Čips izvilka no kastes aizsāktu vīna pudeli.

—    Ieraujam!

—    Iet! — tas bija Mariuss.

—    Maz … — Evands novilka. Viņš varēja turēt vairāk.

Turpat kastē pataustījis, Čips dabūja glāzīti. Vispirms

viņš ielēja sev un izdzēra. Tad visiem pēc kārtas un atkal sev. Tukšo pudeli kopā ar glāzīti iestūma atpakaļ kastē.

Vīns bija stiprs.

—    Labs, — noteica Evands.

Pakrūtē izplētās silts kamols, liksminātājs un rosinātājs.

—        Šodien salamājos pie pudeļu nodošanas. Nesu taru, un viens vecis piesējās. Devu šim pretī, droši vien noraustījās.

—    Pudeles no Griščenes? — Čips iejautājās.

—    Jā!

—        Nieki! Ir darbiņš jaukāks, — viņš noteica un uz brīdi pieklusa. — Daudz vienkāršāks un drošāks. Tīrā nauda, pēc tam kaut visu dienu sēdi ķinīšos.

Mariuss neticīgi šūpoja galvu. Evands ausījās.

—        Un vēl paliktu pāri. Vakarā varētu aiziet uz kafejnīcu — vieni vai ar meitenēm.

Evands iedomājās Daigu. Oho! Tas tik butu! Viņš aizietu uz Daigas kafejnīcu.

—                  atkarīgs no pašiem, — Čips turpināja. — Ja labi grib, varētu pat šodien… ja jums laiks un ja vispār gribat.

—    Jā! — Evandu apsteidza Pičus.

—        Labi… — Čips, šķiet, vēl šaubījās. — Labi! Zināt, kur pie ostas ir kafejnīca «Daugava»? Tur parasti jūrnieku — tā, līdz kaklam. Vajag noskatīties kādu, kas galīgi piedzēries un, kad šis kur pakrīt vai apsēstas, — iztīrīt kabatas.

—    Kā? — Mariuss nesaprata.

—        Droši, šis neatcerēsies … un šā vai tā nauda izkritis, vai visu nodzers. Un mēs jau nieku vien paņemsim, ja tur būs stipri daudz.

—    Velns, baigi labi! — mazais Pičus novilka.

—    Bet ja noķer? — Evandam ienāca prātā tēvs.

—        Noķer? Vai tad skriet nemāki? Un vajag skatīties to, kurš galīgi piedzēries — tas pat neiepīkstēsies. Kad ies, es parādīšu uz vietas, kuru ņemt, — Čips nobeidza, rausdamies no kastes.

—    Baigā ideja! — Pičus bija sajūsmā.

«Droši vien no vina,» nodomāja Evands. Viņam pašam gan nemaz negribējās kaut ko tādu darit. Sākotnējais prieks bija izzudis. Vajadzēs pašam iet, ņemt. . . Lai gan nieks vien bija — nelāgi kļuva: kā stundā, kad skaidri zini gan to, ka tevi izsauks, gan arī to, ka neesi iemācījies. Pavisam nelāgi. . . Bet tas nebija no tā, ka varētu noķert miliči. Nē. Ari tas, ka uzzinātu skolā, nekas. Par to jau neizslēgs. Sliktāk, ja aizsūta uz specskolu, bet par tādiem niekiem —• diez vai.

Izdomāts bija labi. Pat tas, ka izdomāja Čips, nekas. Tomēr savējais — pacienāja ar vīnu.

—    Bailes, vai? — Čips iesmējās.

—    Muļķības! — mazais Pičus attrauca. — Droša lieta.

—        Tad aiziet! Desmitos saskrienamies pie «Daugavas». Es parādīšu, kuru, un jūs noveidosiet.

«Pats Čips nez kāpēc tikai parādīs,» ienāca prātā. «Ja viņš pa īstam piedalītos, būtu savādāk.»

Viņi nokāpa pa trepēm un iznāca uz ielas. Čips aizgāja, viņi palika trijatā. Mariuss soļoja pa priekšu, mazliet vilkdams kājas pa zemi un ar abām rokām ieķēries plecu somas siksnā. Suvorova un Lāčplēša ielu krustojumā Evands apstājās.

—    Ko darīsim?

—        Nezinu, — mazais Pičus novilka. — Vajadzētu aizskriet uz mājām, nolikt somu.

Mariuss piekrītoši pamāja. Viņi sarunāja pirms deviņiem sanākt kopā pie Evanda un izšķīrās.

Diena bija saulaina. Grāmatveikala skatlogā uz Lāčplēša un Avotu ielas stūra bija izliktas dažāda lieluma un dažādu krāsu lodīšu pildspalvas. Evands bridi stāvēja un uzmanīgi pētīja cenas. Tad nopūtās un devās tālāk.

Vienam bija sliktāk. Domas nemitīgi atgriezās pie vakara pasākuma. Jau reizes trīs, nolādot neizskaidrojamās izjūtas, viņš mēģināja sevi sajūsmināt ar gaidāmā neikdie- nišķumu un romantismu. Tikpat daudzas reizes viņš bija ar mieru nekur neiet, bēgt, izvairīties no piedalīšanās. Bet saistīja noruna.

Jāiet būs — zēnus nedrīkst piekrāpt. Turklāt trijatā tas būs daudz tīkamāk un jautrāk. Arī Čips būs tuvumā — tas jau pavisam liels un zina, ko var darīt un ko nē. Un cik labi būtu, ja Daiga uzzinātu, kas viņš par puiku — nebaidās, iet kopā ar Čipu.

Viņš atslēdza dzīvokļa durvis. Mājās neviena nebija. Mātei droši vien virsstundas, ir taču mēneša beigas, un tēvs … Kā lai zina, ko dara tēvs? Evands nopūtās un iegāja virtuvē. Viņš nogrieza šķēli rupjmaizes un ilgi meklēja sviestu. Bija kaut kādi tauki, gluži garšīgi.

Notiesājis divas krietnas rikas, viņš apmierināts noslaucīja rokas dvielī. Tad apgūlās no rīta neuzklātajā gultā un, labpatikā izstiepies, pievēra acis. Prātā atkal atgriezās domas par vakaru, bet tikai brīdi viņš tās uztvēra ar izvairīgu nepatiku, iecerētais sapņaini aizplīvurojās un palika tikai pats Evands — varonīgs un drošs, visā pilsētā pazīstamais nenotveramais Dižais Evands, kuru visbīstamākajās reizēs atbalstīja uzticamie palīgi Mariuss un Pičus. Tā bija cita pasaule. Tajā Evands cīnījās ar ienaidniekiem, kuriem visbiežāk bija kāda iegaumēta pāridarītāja vai slikta skolotāja vaibsti. Tajā pasaulē viņš ilgi un garšīgi ēda vislabākos ēdienus un mīlēja skaistākās meitenes. Viņš iztēlē baudīja mirkli, kad padevīga un mulsa viņa priekšā kaila nostājās Daiga. Evands glāstīja viņas krūtis, vēderu, klēpi. . . līdz sajuta kņudoņu paša vēdera lejasdaļā, ko ne reizi vien izbaudījis katrs vīrietis. Evands tīksmē atkal un atkal atgriezās domās pie Daigas. Viņš to skūpstīja, glāstīja un bija ar viņu vīrietis. Tā ilgi, ilgi, līdz pašam apnika, vairs tik stipri nereibināja.

Papēžu klaudzoņa aiz loga atsauca viņu īstenībā. Samulsis un — nez kāpēc — vainīgs juzdamies, Evands pieslējās gultā sēdus — gaistošie, saldkaislīe māņi pazuda, atstājot nemīlīgu tukšumu. Ienāca prātā Čips un noruna par vakaru. Tūlīt pie viņa atnāks Mariuss un Pičus, un viņi ies, un tad viņus noķers — sitis, vedīs uz miliciju . . . Nē, nē, viņš neies. Viņš negrib!

Evands domās lūdzās, kaut pārnāktu tēvs — vienalga, kaut neapmierināts, dusmīgs, kaut piedzēries un šļupstošs, vienalga. Viņš vēlējās sajust tēvu blakus, dzirdēt viņa balsi. Evands ietu līdzi pat uz visneinteresantāko filmu, viņš pat izstāstītu, ka šodien nav bijis skolā, visu izstāstītu: bet zēns saprata, ka tēvs tik drīz nepārnāks.

Palikt mājās nedrīkstēja. Tūlīt jāierodas Mariusam un Pičum. Un ko Evands viņiem varēs sacīt? Mājās palikt nedrīkstēja. Zēni smiesies, ja viņš teiks, ka negrib iet, ka neies. Sauks viņu par nodevēju. Bet viņš nevar, viņam bail iet.

Evands metās ārā no dzīvokļa.

Pilsēta jau tinās mijkrēsli. Varbūt tādēļ Evands uzreiz nepamanīja Mariusu un Piču pie sētas.

—    Evand!— sauca Mariuss.

Evands apstājās. Vajadzēja iet klāt.

Mariuss skatījās taisni virsū.

«Viņi taču neko nevar zināt,» Evands domāja.

—   Es iešu pie Čipa un pateikšu, ka nepiedalīšos, — Mariuss sacīja. — Es atnācu pateikt, lai tu zinātu.

—    Un es? … — Evands izdabūja.

Mariuss izvairīgi paraustīja plecus. Atbildēja Pičus — neparasti nopietni:

—   Čips noteikti sitis. Šodien vai citu reizi. Visi no Vigvama sitis . . . Mēs vairs nebūsim savējie.

Viņš apklusa. Mariuss novērsās.

—    Labi, es eju … — Tas skanēja kā «Ejam!»

Pičus stāvēja un skatījās uz Evandu. «Trakie, Čips taču nositīs.»

—    Man jāiet uz veikalu . . . pēc piena, — Evands izdvesa.

Pičus paskatījās uz Mariusa pusi. Tas lēnām gāja pa

ielu projām. Pičus metās panākt, un drīz viņi, paātrinājuši soļi, pazuda aiz stūra.

Evands stāvēja ilgi — neko nejūtot, nesaprotot, nedomājot. Tie, kas aizgāja, bija viņa draugi. Viņš bija palicis viens.

Iztrūcināja ass grūdiens mugurā. Tā bija veca, salikusi tantiņa, kas grīļojās garām, balstīdamās uz spieķa.

Evands steidzīgi metās pa ielu uz priekšu, pats vēl nezinādams, kurp. Nevienu negribējās redzēt.

Grīziņkalns elpoja pavasara novakares neizprotamo nemieru. Rets sols bija brīvs, un celiņos sačukstējās ejošo zoles.

Evands sēdēja uz gara soliņa tajā pusē, kur izbeidzas augstā mūra sēta, — aiz tās paslēpusies, zviln Zvaigžņu iela. Viņš bija izstaigājis visus ceļus — no asarām līdz neizskaidrojamiem smiekliem. Viņam derdzās paša gļēvums, un viņš ienīda citu drosmi. Atkal iegrimis sapņainā nebūtībā, Evands kaldināja atriebības plānus — tagad pret Mariusu un Piču. Šķiet, viņš pat iedomājās par Daigu, taču tūlīt atvairīja slimīgo laimes un gandarījuma sajūtu un, liekas, pirmo reizi dzīvē aptvēra, ka viņa sapņi — pat tie paši jaukākie — paliks tikai mānīgi sapņi, ka viņš nav ne stiprs, ne varonīgs, ne bezbailīgs . . .

Evandam gribējās raudāt. Viņš bija nožēlojamāks par nekrāsotu taksometru, tā viņam vismaz likās — un nebija pasaulē nekā briesmīgāka par to.

Tā Evands nosēdēja līdz vēlam vakaram. Tad vajadzēja iet mājās. Bija kļuvis vēss, un gribējās ēst. Viņš iedomājās, ka māte atkal bārsies, redzot viņu tik vēlu pārnākam, ka varbūt būs bijusi skolotāja. Lai gan… uz skolu viņš vairs neies. Jā. Viņš neies —• tur būs Mariuss un Pičus. Viņš nevar iet uz skolu.

Ceļu aizšķērsoja bariņš zēnu.

—    Stāvi, čomiņ!

Evands notrīcēja. Kājas un rokas pārņēma stingums. Čips! Taču nē, tie bija sveši. . .

—    Naudu dod! Visu, cik ir, citādi. . .

Kas būs citādi, Evands zināja.

—    Nav naudas.

—    Nemuldi! Izgriez kabatas!

—        Nav naudas! — Evands skaļi nokliedza, jo ieraudzīja tepat no blakus vārtiem iznākam vīrieti. Tas paskatījās uz šo pusi un devās pāri ielai.

Evands atgrūda tuvāko zēnu un metās prom. Kāds palika priekšā kāju, taču vairāk viņu neaiztika, laikam baidīdamies no svešā vīrieša, vai arī vispār baidīdamies sist.

Iesācēji — Čips tā neatlaistu.

Mājās valdīja klusums. Vecāki jau gulēja. Evands aprāva elpu un uz pirkstgaliem ielavījās istabā. Taču māte atmodās.

—        Evand, — viņa bārās čukstus, — kur tu vazajies apkart pa pasauli! Virtuvē ir, ko ēst, sēdi un mācies rītdienai.

—    Jā.

Viņš redzēja, ka mātes galva noslīgst atpakaļ uz spilvena. Nez no kurienes uzvēdīja savāda tuvības un maiguma sajūta. Evands apmulsa un palika kā sastindzis stāvam, dziļi ieelpojot pierasto istabas aromātu. Kļuva žēl mātes, kura domā, ka viņš iet skolā un mācās. Viņa nezin, ka tas tā nav, nezin, ka nāks skolotāja un atkal runās par sekmēm, skolas neapmeklēšanu. Un vēl māte nezin, ka viņš vairs neies skolā, jo skolā ir Mariuss un Pičus. Viņi nebaidījās aiziet pie Čipa. Viņi ir drosmīgi.

Kļuva sevis žēl.

Viņš nekad nebūs taksometra šoferis. Nekad, nekad, jo neies skolā. Nē, viņš neraudās . . . Nē, neraudās . . .

Cepeškrāsnī vēl siltas bija vakariņas. Viņš uzlika tās uz galda. Vajadzēja cst. . . Vajadzēja.

1973

Šķiet, ka šī publikāciju sērija tomēr neizlaidīs garu. Un tas būtu labi, jo dzejnieki, kuri dzied savus tekstus ģitāras vai muziķu grupas pavadījumā, — ļoti sens un reizē izteikts XX gadsimta žanrs — dara svētīgu darbu, atdzīvinot nāves miegā dusošo princesi — tieksmi pec poēzijas jebkura cilvēka dvēselē.

Pēc iegriešanās Anglijā (Dž. Lenons un P. Makartnijs, 1. nr.), Maskavā (V. Visockis, 2.) un Amerikā (B. Dilans, 3.) būtu pienācis laiks iepazīties ar kādu no slavenajiem franču šansonjē.

Par visdižāko dzejnieku starp viņiem mēdz uzlūkot Žoržu Brasansu (1921—1981).

Viņš dzimis Francijas dienvidos, Setā (kur atrodas Pola Valerī — un tagad ari paša Brasansa — Cimetiиre marin, kapsēta pie jūras). Astoņpadsmit gadu vecumā pārcēlies uz Parīzi, 1952. gadā viņš debitē krodziņā «Trīs nelgas» (Trois Baudets) un kopš 1956. gada ir slavenība. 1967. gadā Brasanss saņem Franču Akadēmijas Grand Prix de Poйsie, kas nav nekada nieka lieta — šansonjē starp «īstajiem» dzejniekiem!

Majestātisks kā Eife|tomis (kāda franču autora salīdzinājums) viņš gadsimta ceturksni valda uz Parīzes skatuvēm. Viņš nav elks, bet mīlulis. Viņa dzejā sadzīvo lirika un sarkasms, cēla patētika un prasti, «tautiski» izteicieni. Lūk, kā Brasansa uzstašanos apraksta aculiecinieks:

«Viņš iznāk uz skatuves gausi un negribīgi. Savā samta uzvalkā viņš atgādina amatnieku no priekšpilsētas darbnīcas, vienkāršu darbarūķi, kuru piespieduši rādīt savu māku.

Patiesi, neko tādu pārdabisku jau viņš neprot. Un pats to apzinās. Un sakautrējas vēl vairāk. Viņš, piemēram, neprot žestikulēt. Tāpēc viņš to nedara nemaz. Ģitāra viņam kalpo par tādu kā vairogu. Bet viņš nespēlē sevišķi labi — daži akordi bez īpašām variācijām. Nosvīdis, izkaltušu muti, viņš ķeras pie savas vienīgās cerības, pie mikrofona, un skarbā balsī citu aiz cita triec tajā vārdus, zilbes, atskaņas.» (G. Coulonges. La chanson en son temps.)

Elle est а toi cette chanson Toi l’Auvergnat qui sans faзon M’as donnй quatre'bouts de bois Quand dans ma vie il faisait froid. Toi qui m’as donnй du feu quand Les croquantes et les croquants Tous les gens bien intentionnйs M’avaient fermй la porte au nez Ce n’йtait rien qu’un feu de bois Mais il m’avait chauffй le corps Et dans mon вme il brыle encore A la manier’ d’un feu de joie.

Toi l’Auvergnat ouand tu mourras Quand le croqu’mort t’emportera Qu’il te conduise а travers ciel Au pиre йternel.

Elle est а toi cette chanson Toi l’hotesse qui sans faзon M’as donnй quatre bouts de pain Quand dans ma vie il faisait faim Toi qui m’ouvris ta huche quand Les croquantes et les croquants Tous les gens bien intentionйs S’amusaient а me voir jeыner Ce n’йtait rien qu’un peu de pain Mais il m’avait chauffй le corps Et dans mon вme il brыle encore A la manier’ d’un grand festin

( refrain)

Elle est a toi cette chanson Toi l’йtranger qui sans faзon D’un air malheureux m’as souri Lorsque les gendarmes m’ont pris Toi qui n’as pas applaudi quand Les croquantes et les croquants Tous les gens bien intentionnйs Riaient de me voir emmener Ce n’etait rien qu’un peu de miel Mais il m’avait chauffй le corps Et dans mon вme il brыle encore A la manier’ d’un grand soleil

(refrain)

ŽORŽS brasanss

ŽORŽS BRASANSS

DZIESMA OVERŅIETIM

(CHANSON POUR L’AUVERGNAT,

Tev šī dziesma veltīta tiek Ak overņieti kurš tāpat vien Man iedevi četras pagales Kad vientulīgs drebinājos es Tu devi man siltumu brīdī kad Ik pilsētas mamma ik lauku paps It visi kārtīgie (autiņi man Pie deguna aizcirta duravas — bang! Tas bija tāds malkas mazumiņš Bet reizēm no nieka liels siltums tiek Tas manā dvēselē kvēlo ka prieks Manu dvēseli apgaismo viņš

Ak overņieti kad laiks būs klāt Uz viņu sauli tev domīgi slāt Es ceru ka ce|š tevi aizvedīs Kur mūsu tēvs debesīs

Tev šī dziesma veltīta tiek Ak veco saimniec kas tāpat vien Man iedevi četras maizītes Kad izbadējies klaiņāju es Dēļ manis tu atvēri kambari kad Ik pilsētas mamma ik lauku paps It visi kārtīgie (autiņi gan Smējās cik izģindis vieplis man Tas bija tāds maizes mazumiņš Bet lāgiem no nieka liels siltums tiek Tas manā dvēselē kvēlo ka prieks Deg dvēselē sprikstēdams viņš

Ak veco saimniec kad laiks būs klāt Uz viņu sauli tev tipināt Es ceru ka ce|š tevi aizvedīs Kur mūsu tēvs debesīs

Tev šī dziesma veltīta tiek Ak garāmgājēj kurš tāpat vien Man uzsmaidīji tā skumji mazliet Brīdī kad mani saņēma ciet Tu nelīksmoji bet bēdājies kad Ik pilsētas mamma ik lauku paps It visi kārtīgie ļautiņi gan Aplaudēja dūžiem ka skan Tas bija tāds smaida mazumiņš Bet reizēm no nieka liels siltums tiek Un dvēselē manā tas liesmo ka prieks Kā saulīte spīd manī viņš

Ak garāmgājēj kad laiks būs klāt Uz viņu sauli tev pamazām kāpt Es ceru ka ceļš tevi aizvedīs Kur mūsu tēvs debesīs

KāZU GĀJIENS

(LA MARCHE NUPTIALE)

Laulības dēļ jūtām un laulības dēļ naudas Ir pieredzēts kā precas visdažādākie ļaudis Gan mazi nabadziņi gan liela priekšniecība Gan tie kas liekas labi bet d%ra nelietības

Ja lemts man dzīvot ilgi — līdz pašai Pastartiesai Es negribētu just no sava prāta dziestam Šīs atmiņas par dienu kad mani tēvs un māte Uz pilsētiņu devās lai beidzot salaulātos

Turp viņi brauca ratos ja atklāti jums saku Un tuvi draugi vilka bet radi stūma ratus Tā ritēja šī brūtes pāra precēšanās Pēc gara mīlas stāsta pēc ilgas cerēšanās

Cik jauks tāds kāzu gājiens kur visi jūtas brīvi Bet pūlis uzlūkoja mūs kaulaini un stīvi Šīs laulības bij brīnums priekš lielā ļaužu bara Jo nebija vēl manīts ka arī tā to dara

Te plīvuru pa gaisu rauj milzīgs vēja pūtiens Un visus kora zēnus un mana tēva hūti Ar pilieniem kā ķirbjiem ir lietusgāze klāt un Grib izjaukt šitās kāzas lai ko tas nemaksātu

Un līgava aiz bēdām tad apraudas tik žēli Ar savu pušķi rokās kā meitēns mazs ar lelli Es jūtu viņai līdzi es viņu izklaidēju Uz mutes ermoņikām es diži ērģelēju

Un līgavaiņa brāļi uz debesīm sāk rāties «Pie Jupitera,» brēc tie, «šīs kāzas turpināsies!» Kaut kreņķi ir tik lieli kaut ļoti netīk dievam Sit kāzas augstu vilni Lai dzīvo jaunā sieva

Atdzejojis KLĀVS ELSBERGS

ANDRIS ŽEBERS 3

PASKAIDROJUMS

Es, Kalniņš Jānis Pētera dēls,

Pēc profesijas grāmatvedis,

Piektdien stāvēju pie loga savā kantorī Un vēroju garāmgājējus.

Tas bija bez ceturkšņa vienos.

Tieši vienos man bija ieradums izliekties pa logu Un uzspļaut kādam uz galvas.

Tātad vienos es, kā parasti, izliecos pa logu,

Šai brīdi man garām lidoja kāda veca sieva Un spēcīgi iebelza ar slotu pa galvu.

Diemžēl neko tuvāk paskaidrot nevaru.

Kādā pelēkā, pelēkā pilsētā Bija pelēka, pelēka iela.

Uz šīs pelēkās, pelēkās ielas Stāvēja pelēks, pelēks nams.

Šai pelēkā, pelēkā namā Bija pelēka, pelēka istaba.

Tai pelēkā, pelēkā istabā Stāvēja pelēks, pelēks krēsls.

Uz pelēkā, pelēkā krēsla Sēdēja pelēks, pelēks cilvēks.

Viņš pastiepa pelēku, pelēku roku Un ieslēdza krāsaino televizoru.

Viena kara lidmašīna Žēlojās pie glāzes vīna Teica ka tai riebjas kari Patīk miers un kaviāri Viena kara lidmašīna Žēlojās pie glāzes vīna Paklupa pret krēsla kāju Uzsprāga ar visu māju

EIROPAS NOLAUPĪŠANA

Balts vērsis sarkanām acīm Savu skatu uz sievieti vērš Un viņa piesarkst Tad vērsis paceļ Uz saviem zelta ragiem Sievieti ar lakotajiem nagiem Un aiznesis pāri jūrai Iegūst viņu apstādījumos^

Iepretim restorānam «JURAS PĒRLE» Kur dzīve tovakar sit augstu vilni Un miliči par Eiropu neliekas ne zinis

Mums pateikts gaidīt kaut ko lielu —

Ja šodien ne, tad rīt būs klāt,

Viņš nākšot pie mums pa galveno ielu, Tā, ka visa pamale dārd.

Es uzlieku pudeli alus galdā Un šķēlēs sieru piegriežu klāt,

Ja tomēr tas LIELAIS ienāk pie manis, Lai ir vismaz ar ko uzcienāt.

LUGUMS

Nevajag kāpt uz poda ar kājām

Uz baltā poda paliek lielas melnas pēdas

Nevajag kāpt uz poda ar kājām

Citiem jāliek uz tā dibens

Citiem uz dibena paliek lielas melnas pēdas

Un iestāžu durvis kā zinot to aizveras

Nevajag kāpt uz poda ar kājām

Un lai iestāžu durvis ir žēlīgas

MANAM MIRUŠAJAM SUNIM

Viņš sēž pie galda ar Napoleonu

Pie viņa labās rokas

Ar acs kaktiņu redzēt var

Retās un dārgās rotas

Un Napoleona ģenerāļi sirmie

Uz peršu tepiķiem sēd

Un visas pasaules mirušie suņi

No zelta bļodām še ēd

Pats Ēģiptes Anūbiss tievais un slaidais

Šurp nests savā baldachinā

Uz kura zelta burtiem izšūts

Uzraksts «Made in China»

Viņš ieradies šajā mielastā

Manam sunim par godu

Un divi mori šim vēdina

Ar pāva spalvu slotu

Kad gana pie galda ir dzīrots un smiets

Iet viesi laukā dārzā

Un klausās ar acīm aizvērtām ciet

Kā mirušie putni dzied

NEJAUŠAJAM LASĪTAJAM

Tā kā latviešiem nekad neaptrūks dzejnieku, Kuri apdziedās naktsvijoli,

PAVASARIS

Drīz pilsētas koki laukā dzīs Savas zaļās un vārgās lapas Modīsies putni un gaisā mīs Tikai sev vien zināmas takas Drīz meiteņu kājas gavilēt sāks Pa pilsētas platāko ielu Un pat ierēdņi kuri uz darbu slās Gribēs padarīt kaut ko lielu

Es atļaujos nomest šis parupjās rindas Zem tavām acīm, kad viņas sper savu soli. Jo, raugi, šī vienkāršā pilsētas proza Nav tikai mana muļķīgā poza.

KLĀVS ELSBERGS

( 1959-1987)

SABIEDRISKĀ TRIJOLITE '

es drusku pacīnīšos arī citu labā

bet lemšu pats cik lielu vāli ņemt

kaut padomnieki manu pauri knābā

es drusku pacīnīšos arī citu labā

es nelūrēšu tikai savā nabā

kaut no tiem padomiem man bieži gribas vēmi

es^drusku pacīnīšos arī citu labā \

bet ī^šu^štte^&Jļlielu vāli nemt ^

PUBLICISTIKAS RECIDĪVS

kur zaļganā mijkrēslī peldēja zivis turēdamies pie dīvainas takts klusītēm šūpojās slīkoņi divi plus viens pagrimis sievietes akts

pirmais bij lāčplēsis otrais bij melnais dievs ar viņiem tie dara ko var bet sievišķis nosodījumu pelna tā bija spīdola dvēsele gars — — —

VĒSAIS DZEJOLIS

KADAS APSPRIEŠANAS SAKARĀ

Mūsu dvēselēs polāra ziema un es pat negribu iemācīt tev kā to pārlaist

šo polāro ziemu ņem kaut vai lāsteku skaliņus šķel

Mēs esam tīnīšu vētrasputni izteicam vārdos ko viņi ar frizūrām nemeklē kvēlošas oglītes skatienā nemeklē siltumu gaišajā glazūrā

neaplauz zobus pret ledaino skaistumu nemeklē arktikā remdenu ūdeni klausies tik vēso un ritmisko mūziku uztraukties vajadzēja rudeni

cik trekna svītra mugurkaula vietā cik veikli svītro paklausīgā roka un klausās mūziku

un ciena labu dzeju un atrod laiku piedienīgam jokam

un kālab nejokot?

vai dzīvē prieka maz? mums kārtīgs cilvēks atrodas ik vietā ass zīmulis un nekļūdīga roka ir palīgs drošs ikvienā drošā lietā

kāpi vai nekāpi sapnim uz rīkles atkal sapnis kā jorģīne zied

mani draugi caur tīkla acīm brīžam itin svabadi iet

1987.

PIE EGLĪTES

DIVI DZEJOĻI

Es tev piebikstīšu: — Klau, cik tev, mīļā, gadu jau?

Tiešām, piebikstīšu: — Klau, vai tev piecdesmit jau nav?

Labāk tā: — Nu, mīļā, klau — vai tad mēs tik veci jau?

Asra izritēs no acs:

— Klausies, mīļā, kāds nu gads?

Tev būs rokā laika rats, un tu teiksi: — Jaunais gads.

1986.

I

Atkal melni un pelēki Bez tevis vilcieni skrien. Atkal melni un pelēki No tevis vien.

Ielieku kabatā puķīti.

Kā pūķi vilcieni skrien. Ielieku kabatā puķīti Priekš tevis vien.

Izkāpj uz perona saglaustas Damas cepurēs melnās. Izkāpj uz perona saglaustas, Ne kātiņu neizpelnās. Atkal melni un pelēki Bez tevis vilcieni skrien. Atkal melni un pelēki No tevis vien.

II

Tāds tādu atrast un samīļot prot.

Tāds tādu patur, ja viņam reiz dod.

Tāds kopā ar tādu vien prieku sev rod,

Kas tādam ar tādu teiks nedzīvot?

1980/81.

+

*

Jau saulrieta atspulgi dziļumā stidza Kad virspusē uznira Milzīgā Zivs Un aicināja vīrieti līdzi Jo dziļumā esot grimusī pils

ai tie kuri klausījās Milzīgo Zivi sen vairs nav dzīvi jā sen vairs nav dzīvi

1987.

♦

ak tavu brīnumu gaisā

ir samanāms tīkams smārds redzi ko nozīmē laikā pateikts vasaras vārds

pārbīlī izvaikstījies ciparots kalendārvieplis redzi kā simfoniju spēlē uz vienas stieples

redzi kam nav tā vārda tiem tagad vēlīns rudens bet mums ir zemenes pienā un divdesmitgrādīgs ūdens

es peldu pie tevis kā ronis tu ziedi kā cidonija bet viņiem ir šķavas kā pērkons un mūžīgi cigoriņi

ap vidukli lieku tev roku ciešu kā metāla skavu ak tavu brīnumu (tavu

tikai un vienīgi tavu) cik saldi nobrēkties pie tavas kurlās auss ka it neviens vairs negrib tevi nīst

tad atbilde

kā dārgu ziepju putas uz tavām lūpām burbuļo un plīst

kā dārgu ziepju — — grūti dzīvot tīram ja visa vēsture viens sūdu okeāns

jau susē, susē . . . deso Pāns

viņš grib būt nemirstīgs

tad jābūt lielam vīram kā tu kam bauroju pie aizaugušās auss

1987.

stāstītu anekdotes bet zinu tikai vecas un jēlas

purinādams galvu es minu ko šī sieviete vēlas ko viņa uzglabā savā dvēselē vēsajā medaljonā?

es viņu vedu ar šampi dzirdīt vasaras paviljonā es viņu vedu kā retu zvēru kas rātni man pēdās min es viņu gribu uz viņu es ceru bet viņa to visu jau zin

Sarunas sākumā atsaucām atmiņā notikumu, kas Klāva dzīvē bija īpaši nozīmīgs, proti, mūsu zemes rakstnieku VIII kongresu.

—   Iespaidi? Grandiozi. Tas tik tiešām bija vareni. Es un, esmu drošs, arī pārējie delegāti kongresā guvām vielu pārdomām gadiem uz priekšu. Bet . . . (Ak, šie mazie, blēdīgie «bet».)

Kad biju ceļā uz Maskavu, domāju, ka kongresā tikšos ar vienaudžiem, varēšu pēc sirds patikas izrunāties un izstrīdēties, cik balss izturēs. Bet nekā . . . Mūsu — «jauno» — kongresā bija mazāk nekā vienai rokai pirkstu: no 567 delegātiem tikai trīs vecumā līdz 35 gadiem. Un no šiem trim — dziedi vai raudi — divi no Latvijas . . .

—  Iznāk, ka attiecība 3:567, iespējams, parāda jauno literātu reālo vietu mūsu pašreizējā literārajā procesā!

—   Iespējams . . . Par to jau daudz runāts diskusijā «Ļiteraturnaja gazeta» slejās.

Te nu gribu bilst, ka mums, latviešu autoriem, šī diskusija šķiet visai dīvaina. Pie mums, Latvijā, problēmas bieži vien ir pilnīgi pretējas tām, par kurām tur tika spriests. Nu, piemēram, diskutē par to, ka jaunajiem grūti publicēties. Tā nu reiz nav mūsu slimība. Mums drīzāk jāsūrojas par to, ka jauno starpā trūkst radošas konkurences, jo, raugi, klajā tiek laists viss, kas daudzmaz talantīgi (dažkārt ne tikai talantīgi vien) uzrakstīts.

Taču problēma — uzticēties (vai neuzticēties?) jaunajiem — pastāv gan. Katrā reģionā tai sava nokrāsa. Bet kas mums visiem kopīgs? Vispirms jau mēs esam kritiskāki nekā mūsu tēvi, mūsos vairāk vēsa ironiskuma gan pret sevi, gan pret pasauli.

Mēs — 27—30-gadīgie — ienācām dzejā septiņdesmito gadu beigās astoņdesmito sākumā, kad plaisa starp runas vīru, kā arī daļas vecāko aroda brāļu skaļajiem vārdiem un realitāti bija sevišķi liela. Sabiedrībā strauji pastiprinājās negatīvas tendences, bet dzeja vai nu izlikās to nemanām, vai gremdējās pašapcerē, vai arī skandēja slavas dziesmas.

—  Vai tad nebija dzejnieku, kas tomēr nevairījās no sāpīgām tēmām!

—   Tēma jau negarantē poēziju. Lai atceramies kaut vai A. Vozņesenska poēmu «Ров». Atklāti sakot, es tajā lāga nesamanu saiknes starp tēmu un poēziju. Satriec pats necilvēcības fakts, «šausmu hronika», bet ne dzeja: šajā poēmā ir maz pa īstam spēcīgu rindu. Dzejā ikdienišķajam, ierastajam jāpiešķir savdabīgas, dīvainas poētiskas aprises un tādēdādi jāiedarbojas uz lasītāju; «pievilināt» lasītāju ar šausmu stāstiem — tā nu nav dzejas sūtība. Dzejai jāpārsteidz, jāapbur ar fantāziju, epatāžu. Ne jau velti Apolinērs par savas estētikas pamatelementu uzskatīja pārsteigumu. Mūsu padomju dzejā ir stipri par maz spēles, azarta. Ir laiks reabilitēt Homo ludens. Jautro, priecīgo cilvēku.

— Man šķiet, ka dažkārt jauno dzejā epatāža ir pašmērķis un nekas vairāk. Kaut mezglā sasienies, lai tikai lasītājs justos pārsteigts.

—   Jūs jau arī esat citas paaudzes cilvēks. Jums mūsu valoda ir sveša. Lai gan esmu ar mieru atzīt — šur tur mēs šaujam pār strīpu. Bet. Vai jūs varat pateikt, kam un kā šodien jāglābj tie, kas sevi dēvē par «pankiem», tie, kas «sadzīves ķīmiju» izvēlas iekšķīgai lietošanai? Esmu pārliecināts: dzejai te sakāms savs, nebūt ne mazsvarīgs, vārds. Bet vecākās paaudzes dzejnieki jau sen zaudējuši spēju runāt ar jauniešiem viņiem saprotamā valodā. Tātad tas jādara mums. Epatāža, ironija — ar to palīdzību tiek meklēts kontakts ar lasītāju. Bet sociālais ienāk caur zemtekstu, ironiju.

«Tiešais pilsoniskums» ir tik ļoti sevi sakompromitējis, ka jaunie dažkārt pat baidās rakstīt sociālu dzeju — ka tik nepārmet spekulāciju ar tēmu.

—  Bet varbūt bailes nav īstais iemesls! Varbūt tas slēpjas jauno nepietiekamajā dzīves briedumā! Nav jau noslēpums, ka viņu ceļš uz literatūru ir daudz īsāks nekā «tēviem» . . .

—   O, mums itin bieži pārmet dzīves pieredzes trūkumu. Mēs, lūk, dzīvojot cellēs, vāroties paši savā literārajā sulā, bet piln- asinīgā, mutuļojošā dzīve auļojot garām.

Tie ir nieki. Tik viegli jau mums nemaz nav. Tās pašas «dzīves ērtības», kas visiem: gan komunālie dzīvokļi dažiem, gan rindās stāvēšana, gan bērnu «silītes» . . . Turklāt profesionālu jauno literātu nemaz nav tik daudz. Vairums strādā kādu savu, nebūt ne rakstnieka, darbu. Es arī kādreiz, tiesa, ne ilgi, biju strādnieks rūpnīcā. Dzīvojam visparastāko dzīvi, un šī dzīve dzīvo mūsu pantos.

Katrai jaunai paaudzei pasaules izpratnē, kultūras attīstībā jāiet tālāk par saviem vecākiem. No tā izriet atbildība gan vecāku priekšā, gan vienaudžu priekšā, gan tautas nākotnes un pagātnes priekšā. Atbildība ne vien nospiež plecus, bet arī saista rokas. Ik mirkli precīzi jāapzinās, ko cilvēki no tevis gaida . . .

Gudrs, trāpīgs un labvēlīgs vārds būtu sakāms kritikai. Taču . . . Mani, piemēram, tā bieži rāj par to, ka es it kā pārlieku daudz rakstot par nāvi. Nez kāpēc uzskata, ka jaunie var rakstīt vienīgi par mūžību. Bet atcerieties agrīno Bloku, atcerieties Ļermontovu . . . Vai arī viņiem šodien pārmestu aizraušanos ar šo skumjo tēmu? Nē, šajos pantos es redzu dzīves apliecinājumu, jo, raugi, apcerot loģisko — vēl tik tālo! — finālu, nevilšus atskārsti, ka dzīve ir īsa un jāpaspēj padarīt pēc iespējas vairāk.

Kādā cienījamā izdevniecībā man nesen pārmeta uzdrīkstēšanos vienu no saviem dzejoļiem veltīt O. Vācietim: esot par jaunu, lai pieskartos svētajiem vārdiem latviešu dzejā. Kāpēc? Atļaušos vaicāt — no kāda vecuma tad to drīkstētu darīt?

Mums jāpievērš jaunatne mūsu nacionālajai kultūrai, jāiesaista tā mūsu valsts daudznacionālās kultūras apritē. Kā to dara, piemēram, M. Melgalvs. Viņš savā dzejā iekļauj gan dainas, gan rindas no latviešu dzejas klasiķu darbiem. Daudzi viņa dzejoļi ir pārtapuši par dziesmām un tā atraduši ceļu pie jauniešiem.

Un vēl pēdējais … Ir jāpanāk, lai vārds atgūst savu īsteno vērtību. Cītīgi deldējot, esam to devalvējuši. Ne tikai literatūrā, arī dzīvē . . .

Netālu no manas mājas ilgu laiku mētājās neliela, no finiera loksnēm sanaglota piramīda. Tāds kroplīgs, nožēlojams, izļodzījies veidojums. Uz tā netīri baltajām plaknēm ar zilu krāsu stāvēja rakstīts: «Es balsoju par mieru.» Garām šai mežonīgajai, lai arī netīšajai ideoloģiskajai diversijai gāja tūkstošiem cilvēku … Te nu varētu parunāt par to, cik formāla dažbrīd ir mūsu attieksme pret miera cīņu, cilvēces un mūsu pašu dzīvības saglabāšanu. Taču es gribēju teikt ko citu . . . Par šo piramīdu uzrakstīju avīzē. Un, ko domājat? To aši aizkrāsoja, uzvilka bultu un uzrakstīja divus vārdus «Dārzeņu tirgus», bet cauri plānajam krāsojumam skaidri sazīmējami tie, iepriekšējie vārdi.

—  Jūs arī daudz tulkojat . . .

—   1985. gadā iznāca G. Apolinēra dzejoļu krājums manā atdzejojumā. So darbu darot, guvu milzīgu baudu. Bija tāda sajūta, ka viņš maniem vārdiem izsaka manas domas. Esmu beidzis sastādīt 5. Bodlēra atdzejojumu krājumu. Ja nemaldos, tā lasītāji būs pirmie mūsu zemē, kas iepazīsies ar viņa «Mākslīgo paradīzi». Pirms simts gadiem S. Bod- lērs rakstīja par briesmīgo postu, ko nes narkomānija. Esmu nodevis izdevniecībā K. Von- neguta romāna «Kautuve Nr. 5» tulkojumu, bet kopīgi ar A. Ulmani esam iztulkojuši romānu «Čempiona brokastis». Pašreiz uz mana rakstāmgalda ir V. Igo romāns «Deviņdesmit trešais gads». Franču un angļu valodas zināšanas lieti noder.

—  Jūsu jaunais žurnāls, kam tas iecerēts!

—   Jauniešiem. Domājam, 20—30 gadus veciem izglītotiem cilvēkiem. Studentiem, piemēram. Kaut kādā ziņā tam jākļūst par alternatīvu «Liesmai», kas, mūsuprāt, par daudz ļaujas ne visai izvēlīgu lasītāju prasībām.

NO INTERVIJAS LAIKRAKSTAM «ĻITERATURNAJA GAZETA»

—  Pilsoniskums … Kā tas, jūsuprāt, jāpauž dzejai!

—   Sis lieliskais jēdziens ilgu laiku daudziem bija tikai tāda skanoša piedeva, kā sīknauda žaketes kabatā, ko pēc vajadzības pagrābt un piemest klāt iztrūkstošo «vērtību». Sludināja pilsoniskumu, bet rīkojās . . . Par to ļoti precīzi izteicies akadēmiķis D. Ļihačovs: «Sākām pierast pie dubultdzīves: runāt vienu, domāt ko citu. Vairs nemācējām teikt patiesību, bet puspatiesība ir melu ļaunākais paveids; puspatiesība ietērpj melus patiesības drānās, piesedz tos ar daļējas patiesības vairogu.»

Ilgus gadus tika klusēts par tādu dzejnieku daiļradi, kādi ir Mandelštams, Gumiļovs, par atsevišķiem Bulgakova, Andreja Platonova, Pasternaka darbiem, par Zentu Mauriņu. Vai tam ir kas kopīgs ar pilsoniskumu? «Slīcināt» laikā garīgās vērtības, lai pēc tam tik un tā celtu gaismā un atdotu cilvēkiem? . . . Bet te ir tāda lieta: ar šo mūsu «aizmāršību» spekulatīvi manipulē mūsu ideoloģiskie pretinieki.

Garīga aktivitāte jau pati par sevi ir pilsoniska. Pilsonisks dzejnieks nedrīkst pielāgot savu talantu mirkļa konjunktūrai, dzejniekam visos laikos jāpaliek sev uzticīgam, citādi viņam neviens nenoticēs. Ja reiz literatūra ir cilvēces sapņi, tad lai tie ir spilgti, ļoti izteiksmīgi un ļoti labestīgi.

— Ja jums, Klāv, nāktos runāt no komjaunatnes kongresa tribīnes, ko jūs sacītu!

—   Pirmkārt, protams, to, ka komjaunatnei nepieciešama pamatīga pārkārtošanās. Pagalam apnikuši šie veiklie «šlipsotie» zēni, kas padarījuši komjaunatni par sev ļoti ērtu eksistences «formu». Daudzi no viņiem ir ielāgojuši vienkāršu patiesību: vairāk dzirdi notrulinošu frāžu, mazāk konfliktu ar priekšniecību, un, rau, karjera nodrošināta. Gadiem ilgi ir zēlusi šī demoralizējošā, «hameleoniem» labvēlīgā prakse. Komjaunatnē burtiski vilka ar vilkšanu. Tas, dabīgi, gremdēja komjaunatnes autoritāti. Ja, vēlot kādā amatā, bija jāizšķiras, ko izraudzīties — godīgu, spējīgu cilvēku, bet ne komjaunieti vai godīgu, taču ne pārāk spējīgu komjaunieti, tad 99 gadījumos no simta priekšroku deva tam otrajam. Un karjeristi to labi zināja. Viņi zināja arī to, ka kāpšana pa karjeras kāpnēm agri vai vēlu tiks atalgota ar «solīdu posteni». Šī automātiskā virzīšanās ir izdarījusi mūsu sabiedrībai «lāča pakalpojumu»: vadošie amati bieži vien tika necienīgiem ļaudīm. Tas nevarēja neradīt tikumiskus zaudējumus.

Esmu pārliecināts, ka lielākais ļaunums komjaunatnē ir vienaldzība pret īstu darbu un galu galā — pret cilvēku. Tas atsaldē cilvēkus, rada neuzticību un cinismu, vairo komjaunatnes «noliedzējus». Ir vairāk jāuzticas jauniešiem.

NO INTERVIJAS LAIKRAKSTAM «SOVETSKAJA MOLODJOZ»

JANIS BORGS ĢIPŠA CILVĒKS

w

Viņš parādījās cilvēka racionālā saprāta radītajā vidē kā spēka stihijas pārpilnais King Kongs. Visur priecājās par elektrību, kas solīja atbrīvot no grūta darba slogiem, par radio, kas brīnumainā veidā satuvināšot cilvēci, par auto un lidmašīnām, kur iemiesojās laikmeta tempa ideja. Savu vārdu bija jau teicis Bauhauss, un pasaules avangarda kultūras pirmajās rindās ar jauncelsmes konstruktīvajām atklāsmēm so|oja Padomju Krievijas mākslinieki, arhitekti, dzejnieki_____________________________________ Konstruktīvā māksla

sabalsojās ar lietišķu, praktisku dzīves veidu un veselības kultu. Tika jauktas nost veco aizspriedumu barjeras dzimumu attiecībās, un sievietes ar līdztiesības lozungiem ielauzās vīriešu pasaulē, katru dienu atņemdamas tiem aizvien jaunas prioritātes un privilēģijas. Zinātnieki, nemitīgi kaut ko atklādami, izgudrodami, skaldīdami, sintezēdami, radīja ticību savai visvarenībai. Visi bija pārņemti ar sociālā progresa alkām. Vieniem tas nozīmēja amerikāniskā dzīves veida attīstību, citiem ietieci nacionālismā. Taču lielais vairums trūkumā slīgstošo savas cerības saistīja ar sociālisma idejām. Progress cerējās kā taisne uz gaišu nākotni.

Līkločus mezdama, tā ievirzījās trīdesmitajos gados, progresa centieni savijās ar spēka un varas neapvaldītu triumfu, un «ģipša cilvēks» arī nu bija klāt. Līdzās demokrātijām, ar maršiem, ieroču šķindu un kara dārdiem nostiprinājās fašistiskās diktatūras. Lozungos jēdzienam «tauta» blakus arvien biežāk tika likti vienotības un saliedētības vārdi. Formas ziņā varbūt līdzīgi, taču dažādās zemēs tie tika mērķēti gluži pretējos ideoloģiskos virzienos. Neiedziļinoties vispārzināmās 20. gadsimta vēstures norisēs, šoreiz gribētos pakavēties tikai pie šo centienu formālajām kultūrizpausmēm, galvenokārt Padomju Savienībā.

Trīsdesmitajos gados racionālismam tika pretstatīta reprezentatīvas, parādes kultūras pompozitāte. Ieveidojās jauna stilistika gan mākslā, gan sadzīves izteiksmēs. Tā uzdevās par klasiskās kultūras mantojuma turpinātāju. Līdz ar to avangarda virzieniem bija jānoiet no skatuves, bieži vien ar attiecīgu dekrētu palīdzību.

Padomju Savienībā trīsdesmito gadu sākumā pasludināja sociālistiskā reālisma prioritāti. Dažādo māksliniecisko tendenču un grupējumu darbība tika pārtraukta. Mākslinieki saliedējās vienas «sociālistiskas» estētikas ietvaros, iecentrējās vienotu mērķu sasniegšanā, un viņu mākslas izteiksmība tika stingri reglamentēta. Novirzes tolaik viennozīmīgi, ar visām izrietošām konsekvencēm, interpretēja kā politisku subversiju.

Padomju Savienībā reālisma patētiska izpratne dominēja vairāk kā ceturtdaļgadsimtu un naturālistiska «ģipša cilvēku» ēra bija cieši saistīta un sakritīga ar laikmetu, kurā visas vērtības centrējās ap J. Staļina vārdu. Vadoņa tēls visās mākslās tika glorificēts. Šeit tēla nozīmība un tā saliedētspēja nekādi neatbilst naivajiem ģipša sportistiem, strādniekiem un kol(c)- hozniekiem, kas rotāja padomju pilsētu namu dzegas un kultūras parku alejas. Tērauds, granīts, bronza pēc tā laika būtības bija atbilstošāki materiāli. Šai nozīmībai piebalsoja arī jaun- veidotās arhitektūras izteiksmes, kuras visrafinētāk varbūt iemiesojās Maskavas augstceltņu «gotiskajās» smailēs, pēc kuru līdzības piecdesmitajos gados cēla ēkas arī Kijevā, Varšavā, Prāgā u. c. Rīgā šo laikmetu apliecina bijušā Kol- (c)hoznieku nama augstceltne, kur tagad mīt LPSR Zinātņu akadēmija, Spilves lidosta un arī Dziesmu svētku Lielā estrāde. Arhitektūras brīnuma pretenzijas viedās arī slavenajās Maskavas metro stacijās, kuras laistījās pazemes piļu izteiksmēs, ar marmora sienām un granīta grīdām, ar bronzas skulptūrām, mozaīkām un kristāla lustrām. Arī viesnīcu, staciju, kultūras

VALTA KLEINA FOTO

piļu, slūžu un kanālu, aleju un parku arhitektūrā nekas neliecināja par iepriekš uzkrāto modernās kultūras pieredzi, kuru tagad dēvēja kā kosmopolītisku un dekadentisku, līdz ar to — nekādi neizmantojamu. Arhitektu skati tika vērsti uz grieķu un romiešu klasiskajām formām, ar to joniskajiem un ko- rintiskajiem orderiem. (Jāpiezīmē, ka pretstatā Vācijā un Itālijā, kur arī notika orientācija uz antīkās pasaules avotiem, prevalēja doriskais orders ar tam sakarīgo «skarbo», lietišķi nordisko izteiksmi.) Šie estētiskie ideāli bagātīgi krustojās ar klasicisma un ampīra elementiem, kuri paši savukārt pēc būtības bija no antīkās pasaules patapināti. Ziedu, lapu un vārpu vītnes, meandri, vairogi, ieroču vēdekļi papildinājās ar padomju simboliku — plīvojošiem karogiem, zvaigznēm, sirpi un āmuru. Gan arhitektūras, gan stājmākslas objektu, gleznu, skulptūru kompozīcijās valdīja simetriskas uzbūves tendences ar uzsvērtu centru. Tas žestu veidotais trijstūris vai akrobātu iecienītā piramīda (ar sarkaniem divzobainiem karodziņiem rokās) bija gan augstceltņu, gan monumentālo skulptūru (V. Muhina. Strādnieks un kolhozniece) kompozicionālo shēmu pamatā. Šai simetrijas mīlestībai ir noteikta psiholoģiskās iedarbes motivācija, kas labi zināma jau senatnē. Simetrija vienmēr reprezentē varu un kārtību un ir saistīta ar stingrām, regulārām rituālnorisēm. Ne velti šajā sistēmā ir veidotas gandrīz visas reliģisko kultu celtnes, par ko varam pārliecināties, piemēram, gan Sv. Pētera katedrālē Vatikānā, gan ierindas lauku dievnamā. Simetrijas spēks lieliski tika izmantots gan senajā Ēģiptē, gan grieķu tempļos utt. Simetrija pauž noslēgtas telpas, līdz ar to arī koncentrētas varas norobežotības ideju. Tas daudz ko izskaidro jautājumā, kāpēc šim vēsturiskajam laikmetam tik nepieņemamas izrādījās modernās kultūras brīvās kompozīcijas, atklātās, nenobeigtās telpas un relativitātes koncepcijas. Visa kultivētā kultūrvide tiecās pakļaut, pakārtot cilvēku augstākām dominantēm — vadonim, idejai, sabiedrībai, valstij, tautai, vienībai utt.

Indivīda intereses šeit tika pakārtotas pieņemtajam ideālam. Šī tendence it kā radīja sengaidīto līdzsvaru, miera un saliedētības izjūtu iepretim revolūcijas laika, Pilsoņu kara jukām, nemieriem, frakciju pretrunām. Modernisma nosacījumi prasītu ievērojami demokrātiskākas attiecības, ideālu atkarību no konkrētu cilvēku reālajām vajadzībām, pie kam rēķinoties šeit ar uzskatu un nepieciešamību daudzveidību. Simetriskās kultūras vienmēr lietotas tur, kur bija jāorganizē lielas cilvēku masas kaut kādai mērķtiecīgai aktivitātei, koncentrētībai, kas prasa pūliņus un pašaizliedzību, — lielceltniecībai, sakāpinātam idejas apliecinājumam, karagājienam utt. Atcerēsimies, piemēram, cik simetriskas ir militārās parādes. Šo secinājumu apliecina daudzi vēstures piemēri, tāpēc tās paraugu kārtējais atkārtojums jeb svārstveida kustība ir gluži likumsakarīga un reālajiem sociālajiem stāvokļiem atbilstoša.

Šeit jāpakavējas vēl pie dažām tā laika padomju mākslas formālajām īpatnībām, kas izpaudās galēji naturālistiskā izteiksmībā, glezniecībā, barokālās formās, nemitīgā saulaini smaidīgā noskaņojumā vai heroiski patētiskā pozā. Tam visam ar reālās ikdienas atspoguļojumu bija visai attālas, nosacītas sakarības. Māksla šeit it kā veidoja uzvedības modeli, rādīja ideālo, vēlamo pasauli, kura noteikti tiecās uz gaišu un bezproblēmu nākotni. Sapulcēs, mītiņos, jaunceltnēs, trieciendarbos un kauju varoņdarbos šī modeļa iespaids noteikti bija jūtams, un te it kā veidojās sava atgriezeniskā saikne. Māksla nemeloja un rādīja to, kas ir (bet ne visu patiesību). Aiz optimistiskās fasādes (un šī bija tipiska fasādes kultūra, kura adresēta masām, bet ne indivīdiem) bija arī vēl grūti dzīves apstākļi, trūkums, komunālie dzīvokļi, bailes, cīņa ar tautas un šķiras ienaidniekiem, tīrīšanas akcijas … Optimisms mākslā neitralizēja «šķiras ienaidnieku» un «svārstīgo elementu» vaimanas un viesa sabiedrības stabilitātes ilūziju, izvēlētā ceļa viennozīmību un neapšaubāmību. Tikpat viennozīmīgi šie ideāli bija paužami — skaidri un nepārprotami, tādā formā, kas būtu saprotama visneizglītotākajam cilvēkam. Tie bija jārada viņa pieredzes līmenī, pie reizes veicinot mākslas «brīnuma» pielūgsmi, saskarsmi ar Olimpu, kurā nu katrs var uzkāpt. Šīs funkcijas pilnībā veica naturālistiskā mākslas izteiksme, viss kā dzīvē. Te nebija nekādu divdomību, intelektuālu zemtekstu, ne- nobeigtības. Jo precīzāk mākslinieks kopēja realitāti, jo apbrīnojamāks, godājamāks viņš bija. Visbeidzot, formas greznībā koncentrējās visi pagaidām trūcīgās sabiedrības sapņi par pilnajiem galdiem, par varenību, bagātību, rītdienas eksistences drošību.

Būtībā, lai arī kā šajā laikmetā tika uzsvērts materiālistisks zinātniskums, diemžēl tam līdzās pastāvēja arī utopijas un fantāzijas puritānisms, arī cīņa pret mendelistiem — morganis- tiem, maltusiānismu, kibernētiku, freidismu utt. Te bija atsevišķas «ideālistiskas» sabiedrības iezīmes, pasaules uztveres veidolā it kā tuvas reliģiskām kopienām. Ticība ideāliem tika balstīta arī dogmās un gaišās nākotnes tuvuma cerībās. Visu, kas neatbilda pieņemtajām, aprobētajām shēmām, lauza, noraidīja kā neesošu, neiespējamu, nederīgu, naidīgu … Bija uzplaukusi ilūzija par cilvēka visvarenību pār dabas speķiem (no dabas nav jāgaida dāvanas, tās jāņem pašiem), par sociālās sistēmas automātisku darbību sabiedrības uzplaukuma labā (visi trūkumi tika skaidroti kā augšanas grūtības un pagātnes paliekas). Taču ideālais cilvēks nekādi negribēja^veidoties un ideālā sabiedrība aizvien vairāk palika nākotnes jautājums. Dogmas un aizspriedumi ilgus gadus norobežoja no pasaules kultūras procesiem, atsvešināja no daudziem zinātnes un tehnoloģijas atklājumiem, kas ievirzīja mūs dažadas atpalicības un stagnācijas norisēs. Atbrīvoties no «ģipša cilvēka» hipnozes izrādījās diezgan grūti, un tā ietekme skar mūs joprojām.

Šajā amplitūdā starp heroisko un traģisko padomju sabiedrības tā laika dzīvē bija parastās ikdienas dimensijas ar darbu, svētku reizēm, ģimenes dzīvi — visu to, kas raksturīgs sa-

UŅA PENESA FOTOREPRODUKCIJAS

vā bezpretenciozajā vienkāršībā katram laikmetam. Atcerēsimies, cik izjusti, gandrīz vai ar degunu sajaušami tās ainas bija noskaņotas lieliskajā kinofilmā «Mans draugs Ivans Lapšins» (1984., rež. A. Germans). Patētika vīdēja tikai fona «dekorācijās» ar plakātiem un lozungiem, traģiskais un sūrais bija tepat līdzās, bet ikdiena ritēja savu pelēko gaitu. Varbūt tieši tā bija «ģipša cilvēka» īstā saimniecība, šī diženās spozmes kičīgā atblāzma. Atmiņā pavīd priekšmetu, materiālu, skaņu, smaržu vides lauskas un asociācijas, kas, kopā sabīdītas, veido ieskatu laikmeta reālijās. Ģipsis saistījās ne tikai ar pseidoromiskajām

vadoņu, atlētu un ceļmalas briežu skulptūrām, tās bija arī izkrāsotās gaļas un desu mulāžas veikalu skatlogos (bet pašas desas un gaļas gabali lielā vairumā patiesi bija uz letes), trekni ģipša burti rotāja namu fasādes tajās vietās, kur vēlāk parādījās modīgais neons. Vēl bija plīšs, parasti kultūras namu un kinoteātru aizkaros, un arī iebraukušu laucinieku tērpos. Bija lēts šņabis, kaviārs, laši, zuši, nēģi, vēži un mazas algas. Nebija nekāda importa, viss savs, bet turpat līdzās tā sauktās trofeju filmas — «Tarzāns», «Sniegbaltīte un septiņi rūķīši» … Palaikam amerikāņu džezs (iekams neatmaskoja tā kriminālo būtību), Pols Robsons un vēl citi ārzemnieki. Bija nemitīga cīņa par mieru un nemitīgs aukstais karš. Lamāja impresionistus un formālistus, par moderno kultūru un dzīvi ārzemēs nekas nebija zināms. Bija populārais miera balodis, par kuru dzejnieks Pēteris Sils 1951. gadā rakstīja: «To uzzīmējis Pikaso, I īsts, dižens mākslinieks, /

Par viņa zīmējumu šo 1 Mums visiem tagad prieks. _________

Šņāc Amerikā bizonis, / Un Anglijā — ak kauns! / Rej buldogs zobus atņirdzis, 1 Uz putnu prāts tam ļauns.» Bija frizūras ar izskūtiem pakaušiem un platas, plandošas bikses, bet sievietēm «rolmopšu» skruļļi un zīda zeķes ar vīli, papirosi (tas pats Kazbeks un Pribojs, un Belomor-kanāls), milzīgas šokolādes kastes, kamieļi un «Serenāde», saldas smaržas «Landiš» un «Ogņi Moskvi» un flakoni Kremļa torņu izskatā. Bija smagi apavi ar apaļiem purniem, ar krītu krāsotas tenisčības, bet tad arī stilīgie ar bobrenēm, porgām un bugi vugi skaņām. Bija milzums armijas tērpu, panēsāti, piesvī- duši, un arī vācu folkenšīberi, un zilie miliču mundieri. Bija lēti moskviči un arī pobedas. ZIMi un UralZISI (arī ar malku kurināmi), un molotovi. Bija modē ceriņi tautiskās vāzēs, rozes un parafīna puķes. Viss tautiskais tika turēts godā, tautumeitas, Līgo svētki, Dziesmu svētki, alus, dejojošas porcelānfigūras, cik-cak musturi, saulstaros vītā Komjaunatnes krastmala ar baltu upju tramvaju. Bija milzums kara invalīdu bez kājām, bez rokām, akli, kas, uz koka skrituļdēlīšiem pārvietodamies, ubagoja tramvaju galapunktos. Bija Dunajevskis,

Utjosovs, «Tjomnaja noč», «Džoņi, ti meņja ņe znaješ»___ Glens

Millers un Saules ielejas serenāde. Un vēl amerikāņu stude- bekeri, džipi un gaļas konservi. Bija obligācijas, pārtikas kartītes, piena, cukura rindas, raustījās un dzisa nost elektrība. Bija bandīti, budži, tautas ienaidnieki, kaitnieki un Sibīrija. Bija amerikāņu un angļu spiegi, diversanti, vācu aģentūra, Kurzemes katls un iznīcinātāju komandas. Bija dedzīgi komjaunieši, čakli pionieri un izpalīdzīgi timurieši ar plandošiem kaklautiem, kol(c)hozi un MTS, sta(c)hanovieši, un Pēteris Sils atkal rakstīja: « Spēkstacija gaismu gādās, / Elektrība laukus ars — / Elektriskais traktors strādās, I Elektriskais kombains ar.» … Bija zirgi. Bija herbāriji, planieri, tauriņķeramie, miču- rinieši un dzīvās dabas stūrīši, sienasavīzes, Arteks, putnu būri, vārpu vākšana. Bija Soči, Krima, Suļiko, namiņš Gori, Ķemeri, elektriskais vilciens, Vīnes valši, Gulbju ezers, VEF

radio un Rīgas mēbeļu slava_______ Bija vecie amatnieki,

darba gods un prasme, bija sūrs darbs, nakts stundās arī, un sestdienās arī, bija gūstekņi un drupas. Bija godīgums, principialitāte, pašaizliedzība, dzīves garša. Bija arteļi. Bija Levitāna balss. Bija noplukuši vilcieni ar melnam sarkanzvaigžņotām lokomotīvēm, ogļu dūmiem un griezīgiem svilpieniem nakts tumsā, bija petrolejas lampas … Šī subjektīvo asociāciju virkne četrdesmito piecdesmito gadu lokā vēl nebeidzami turpināma, un tajā katram būtu savs rūgtums, sava nostalģija, savi neviltotie prieki, sava garša, kuru patērētprieka laikmeta nu jau esam galīgi aizmirsuši, lai gan šis tas no «bijušā» vēl Joprojām arī ir, bijušais ir tagadnes pamats. Bet nu jau citās struk- tūrsakarībās.

«Ģipša cilvēks» tikai izrādījās trausls, taču viņa stingro skāvienu nospiedumi jūtami vēl tagad, kad pats viņš jau krietni sen ka pagaisis. Sešdesmito gadu iesākumā racionālisma un modernas kultūras alkās pret viņa estētiku iedzima spēcīga alerģija, daudzviet ar jaunām destruktīvām konsekvencēm. Tikai laika distancē, uzdīgstot zināmai nostalģijai, kultūrpētnieciskai interesei par šo laikmetu, slāpējas ironija vai kategoriski noraidošas attieksmes. Jā, lineārā progresa ceļā tā tiešām bija liela atkāpe, taču, saistot šīs it kā iracionālās kultūras norises ar cikliskajiem vēstures procesiem, šeit atradīsim noteiktas likumsakarības. Tās liedz mums tiesātāju nostādni, un _ arī «ģipša cilvēkam» rodama sava vieta kultūras vēsture. Vai jau vēsturē?

Aplami būtu šo estētiku iedomāties tikai kā padomju monopolu. Citu, pretēju, pat naidīgu, ideoloģisko struktūru ietvaros darbojas tas pašas «formveides» likumsarības. Ilgstoši liedzāmies šādu atziņu pieņemt par patiesību, un zinātniski konsekventa nostādne šeit it kā nobijās un aizlūza.

Taču, distancējoties no emocijām, varam un vajag mierīgi un marksistiski analizēt visas šīs sakarības gan to analoģijās, gan atšķirībās. Šķiet, tieši vēl attālinātāks vēsturisks skatījums lielo notikumu ciklos spētu patiesāk skaidrot nesenās pagātnes vēl sāpīgās, līdz galam nepārdzīvotās norises. Mēs varētu atskatīties uz Napoleona laikmetu, uz Saules karali, uz seno Romu vai faraonu Ēģipti un atrast «ģipša cilvēka» pēdas. Tikai lielā kul- turbijība liek tās pacelt klasikas rangā un aizmirst ciklu svārstības starp ideālistisku ekstāzi un racionālisma garu (pie- meram, viduslaiki — renesanse). Vēl jo vairāk, skatot gan šīs tālās vēsturiskās norises, gan divdesmitā gadsimta kultūr- varīšanos, gan arī visaktuālākos notikumus, būtu atkal un atkal jāatceras pretrunu vienības dialektika.

Šādi pētot, varam rast minētās estētikas sakarības arī visās plurālistiskajās kultūrās, varam iedziļināties cilvēka un sociālās psiholoģijas līmeņos, rast permanentu «ģipša cilvēka» klātbūtni katrā indivīdā. Visi šie aspekti pelna atsevišķas apceres, kas, cerams, radīs vietu žurnāla «Avots» slejās.

Bet mūsu «ģipša cilvēks», kaut arī viltotā sirsnībā, tomēr palīdzēja uzturēt lielus sapņus un panest nepanesamo.

«Par jauko un saulaino bērnību,

Par gaišo un laimīgo rītdienu —

Liels paldies! — mēs Viņam pasakām

Un Padomju Dzimteni suminām.»

(P. Sils. No krājuma «Pavasaris». Rīga, LVI, 1951. g.)

FAKTS - 1917

\Turrt

1917. GADA 1. MAIJA DEMONSTRĀCIJA RĪGA, KURAS KOLONNA BIJA DESMIT KILOMETRU GARA.

J. RIEKSTA FOTO

CILVĒKS. LAIKS. VĒSTURE. ATMIŅA.

Vajag tikai rūpīgi ieskatīties. Sejā, kas pauž laika skanējumu, ik faktā, kam vēstures piepildījums. Ne tikai, lai atcerētos, drīzāk — lai paredzētu sevi, lai lepotos ar savas tautas vēsturi. Ar pagātni — kā šodienu. Lūk, daži izcili kultūras darbinieki. Viņi — arī strēlnieki, pārliecināti Sarkanā Oktobra pionieri.

KARUS PELĒKAIS. Rakstnieks. Laikraksta «Krievijas Cīņa», žurnāla «Celtne» redkolēģijas loceklis, laikraksta «Sibīrijas Cīņa» redaktors, izdevniecības «Prometejs» darbinieks. 1894—1938.

ALVILS CEPLIS. Rakstnieks. «Krievijas Cīņas» un «Celtnes» redkolēģijas darbinieks. 1897 — 1937.

GUSTAVS KLUCIS. 9. latviešu strēlnieku pulka mākslinieku pulciņa biedrs, vēlāk — pasaulslavens mākslinieks konstruktīvists. 1895 — 1944.

PAVILS JURJANS. Diriģents, komponists, Latviešu strēlnieku apvienotā simfoniskā orķestra organizētājs Maskavā 1918. gadā. 1866 —1948.

EDUARDS SMIĻĢIS. Jau nā Komunistiskā teātra aktieris Petrogradā, Ārkārtējās evakuācijas komisijas loceklis Arhangelskas ostā 1918. gadā. 1886—1966.

ĒVALDS VALTERS. 5. Zemgales latviešu strēlnieku pulka teātra trupas aktieris. Dzimis tūkstoš astoņsimt deviņdesmit ceturtajā gadā. Strādā Dailes teātrī.

PAULA BALTĀBOLA. Maskavas Latviešu Strādnieku teātra aktrise, latviešu strēlnieku vakarā, kurā piedalījās Ļeņins, lasīja Raiņa dzeju. 1891 — 1978.

JĀNIS OSIS. Jaunā K omunistiskā teātra aktieris Petrogradā. 1895—1973.

ARVEDS MIHELSONS. Aktieris, rakstnieks— Rutku Tēvs. 1895—1961.

«Tie bija viņi, sarkangvardi, matroži un latviešu strēlnieki, kas modri apsargāja revolūcijas citadeli — Smoļnija institūtu, apsargāja pasaulē pirmo Padomju valdību, apsargāja Ļeņinu.» P. Majkovs, Smoļnija komandants.

Tie ir leģendāri vārdi, leģendu cilvēki.

Un — vārdi par viņiem. Par visiem, no 1917. gada — Revolūcijas idejas apsēstajiem Strēlniekiem.

«Ne ar vienu citu bijušās impērijas daļu mēs neesam tik cieši saistīti, kā ar sarkano Latviju. Tūkstoši no labākajiem biedriem, kurus vācu imperiālisma pulki izdzina no šejienes, sagla- baja Krievijā savu vienotību — un viņi gāja ar mums. Ne ar ko mēs neesam tā saistīti, ka ar Latvijas strēlniekiem.» J. Sverdlovs.

*

«1919. gadā, Pilsoņu kara visgrūtākajā brīdī, kad Padomju valsts pastāvēšanai draudēja nāves briesmas un Deņikina bandas, ieņēmušas Orlu, gatavojās izpildīt Deņikina pavēli — ieņemt Maskavu, latvju Strēlnieki ar savu pārcilvēciski drosmīgo triecienu, būdami līdz nāvei uzticīgi proletāriskajai revolūcijai, salauza ienaidnieka uzbrukumu un radīja iespēju sagraut visus dienvidu kontrrevolūcijas spēkus.» A. Jegorovs, Dienvidu frontes pavēlnieks, Sarkanās Armijas Ģenerālštāba priekšnieks (1931 —1937), Padomju Savienības Maršals. 1883—1937.

«Latvieši zaudēja dzimteni. Lai to atgūtu, vajadzīgs ilgs apkārtceļš. Cauri Ukrainas, Krievijas, Sibīrijas līdzenumiem . ..

Grūti bija iedomāties tādu ceļu, grūti izšķirties. Viņi izlēma.

Bargie, nesalaužamie, stingri turot rokās ieročus, viņi raudzījās uz Ļeņinu. Sī cilvēka dzīve bija viņu dzīve, viņu cerība.» A. Tolstojs

1. STRELNIEKS, GLEZNOTĀJS VOLDEMARS ANDERSONS (1891 — 19421

2. V. ANDERSONA GLEZNA «SESTAIS JŪLIJS»

3. 1918. GADS. MĀKSLINIEKU DARBNĪCĀ

4. DEMONSTRĀCIJA RlGAS IELĀS AR KAROGU «Bb ЕДИНЕН1И СИЛА». 1917. GADA PAVASARIS

5. LAIKRAKSTS «BRĪVAIS STRELNIEKS». KURS SĀKA IZNĀKT 1917. GADA 10. APRĪLI

6. RŪDOLFS KIRHENSTEINS (1891 — 19381, AUGUSTA KIRHENSTEINA BRĀLIS, STRELNIEKS

7., 8. STRĒLNIEKI. 1917. GADS

Haralda Elcera fotoreprodukcijas. Fotomateriali no Latviešu sarkano strēlnieku memoriālā muzeja fondiem

Un — ielūkojieties šajās sejās. Viņi ticēja sev un savam darbam. Jāmēģina saprast, no kurienes tāds spēks. Tādēļ šodien sākam runāt ar šiem cilvēkiem — ar fotogrāfiju, zīmējumu, literatūras, ar viņu likteņu starpniecību. Ar vēstures un kultūras dokumentu palīdzību.

No redakcijas

Izlasot šo vēstuli, iesākumā gribas kategoriski iebilst, izsaukties — kas vēl nebūs, un tā tālāk. Tomēr nepārsteigsimies ar tamlīdzīgiem secinājumiem. Vispirms jāpadomā, kāpēc Šāda vēstule rakstīta. Un nevar noliegt autores pozitīvos centienus, vēlmi darboties, atklāti paust savu viedokli. Jauna cilvēka aktivitātes izpausme? Neapšaubāmi. Turklāt Ingu uz to mudinājis konkrēts mākslas darbs.

Diemžēl ne jau viss ir tik vienkārši un viennozīmīgi, kā raksta I. Pērkone. Bet pie tā jau vēstules autore nav vainojama. Sakrājies pārāk daudz jautājumu. Uz tiem atbildes mēģina meklēt arī literārie žurnāli, sākot ar «Novij mir» un beidzot ar mūsējo. Šodien tā nav modes lieta. Sevišķi, kad orientējamies uz jaunatni un par jaunatni domājam.

Plašāk par J. Podnieka filmu «Vai viegli būt jaunam?» rakstīsim kādā no žurnāla turpmākajām burtnīcām.

INGA PĒRKONĒ

VAI VIEGLI BŪT JAUNAM?

Mana paaudze ir sākusi runāt. Sešdesmito gadu vidū dzimušo balss skanēja R. Kalpiņas rakstā «Es zinu tik daudz, cik es saku . . .» (LM, 1986, 29. aug.), tagad šīs balsis skan no ekrāna. J. Podnieks ir uzņēmis filmu par mums, filmu mums — tiem, kas meklē savu vietu dzīvē. Jaunieši, katrs ar savu dzīvesstāstu un pārliecību, atklāti un nesaudzīgi atbild uz filmas nosaukumā izteikto jautājumu «Vai viegli būt jaunam?». Protams, atbilde (vismaz jaunatnei) ir skaidra. Grūti! Bet kāpēc? Kāpēc mums nepietiek ar to, ka esam jauni — jaunība taču gadu tūkstošiem uzskatīta par milzu vērtību, kura ilgstoši var piederēt tikai dieviem?

Vecākās paaudzes izbrīnā izsaucas: «Kur tas viss rodas?», dzirdot par narkomāniem un toksikomāniem, pankiem un vilciena izdemolētājiem, jauniem pašnāvniekiem un ļoti jaunām māmiņām.

«Mēs esam jūsu bērni,» Jurim Podniekam saka viens no intervētajiem puišiem.

Pirmo reizi latviešu kinomākslā tiek uzklausīta jaunatne, un tieši tā daļa, kuru ļoti grūti ietilpināt pozitīvo vai negatīvo varoņu rāmjos — jaunieši, kuri meklē savu patiesību, kuri negrib akli ticēt skolā un ģimenē mācītajām frāzēm. Sarunās atklājas cēloņi tam, kāpēc jaunatne nav tāda, kādu mūs gribētu redzēt vecāki un skolotāji.

Man vissāpīgāk bija skatīties uz to zēnu, kurš kļuvis par krišnaītu, — katru viņa teikto vārdu es uztvēru kā savu domu atbalsi. «Vai man ļautu projektēt pilis un tempļus?» viņš smaidīdams jautā J. Podniekam, un pats atbild, ka, protams, neļautu, viņam liktu būvēt, piemēram, saliekamās Līvānu mājiņas. Man liekas, šeit ir skaidrojums tam, ko saka R. Kalpiņa, — ka viņa nepazīst nevienu jaunieti, kuram būtu kaut cik reāls sapnis veikt kaut ko vismaz Latvijas mērogā. Jā, es piekrītu Rudītei, ka tādu jaunieti būtu grūti atrast, jo mēs apzināmies — mums neļaus veikt neko tādu, par ko būtu vērts sapņot. Mums liek būvēt kāršu namiņus — projektētus un ieplānotus jau pirms mūsu dzimšanas.

Es, piemēram, gribu saviem vienaudžiem pastāstīt par savas tautas vēsturi ar kino palīdzību. Arhīva kinodokumenti ir saglabājuši kā dzīvus Raini, J. Vītolu, K. Baronu — bet . . . Vai tur aiz Dainu tēva galvas nepavīdēja buržuāziskās Latvijas karogs? Un vai bieži vien mēs neignorējam mūsdienu cilvēka spriestspēju, uzskatot, ka viņš nespēj nošķirt otršķirīgo no būtiskā — mūžīgo Krišjāni Baronu no pagājušo laiku ārējās atribūtikas? Vai tā ir labākā taktika — nevis risināt sarežģītus vēstures jautājumus, bet tos noklusēt? Tāpēc pagaidām filmu bundžas ar Raini, Baronu un citiem es lieku atpakaļ plauktā. Tad es ņemu V. Pūces filmu «Mūsu pelēkais dārgakmens», kur redzama manas dzimtenes daba.

Es gribētu, lai Latvijā atgrieztos 1934. gadā tapusī skaņu filma «Gauja». Es gribētu, lai Rīgā atgriežas filmlente, kuras kadri ir pirmie Latvijā tapušie—1910. gadā operators

A.      Stanke filmējis cara Nikolaja II ierašanos Rīgā uz pieminekļa atklāšanu Pēterim I. Es gribētu, lai Rīgā atgriežas kadri, kuros filmēta A. Brigadere. Bet šo filmu kopijas glabājas Maskavas arhīvā, citu nav, un man saka, ka ar to pilnīgi pietiek.

Bet es nesaprotu, vai tiešām svītrota karoga parādīšanās uz ekrāna būtu uzskatāma tikai par buržuāzisku propagandu? Vai tad, ja mēs atklāti rādītu kadrus, kur rīdzinieki nekustīgā ierindā sastājušies, ar izstieptām rokām sveicot Ulmani, tā nebūtu tieši kontrpropaganda?

Interesanti, ka jau pašas pirmās latviešu aktierfilmas, kas uzņemtas pirms kara, pievērsās 1905. gada, pirmā pasaules kara notikumiem Latvijā, protams, traktējot tos buržuāziskā nacionālisma garā, taču tagad filmu par šo periodu mums gandrīz nav.

Tieši tāpēc, ka vēsture manai paaudzei skolā ir gan mācīta, bet nav izskaidrota. Ātri ir pārtrūkusi saikne starp strēlniekiem un sešdesmito gadu vidū dzimušajiem. J. Podnieks ar «Strēlnieku zvaigznāju» mēģināja sasiet šo saiti, bet viņa jaunās filmas varonis saka, ka nejūt sevī nekā no strēlniekiem. Viņa uzdevums — kārtīgi nosoļot pie granītā kaltā pieminek-

ja, kas viņam nesaistās ar dzīviem cilvēkiem. Kam vajadzīga šī goda sardze? Vai vecajam strēlniekam R. Ērglim, kurš viens ir palicis lauku mājās un nevar aiziet uz aku pēc ūdens, un kuram kartupeļi jāmazgā peļķē?

Jā, tā ir izrāde, kurai nav īsta adresāta (vismaz es to nevaru iedomāties). Jaunatne tai liek pretī savu izrādi — ar dzelžiem apkārušos pankus. Un šai izrādei ir adresāts — jūs, vecāki un skolotāji, paskatieties uz mums, mēs gribam, lai jūs par mums interesētos! Bet jūs skatāties un redzat tikai ārējo — balinātus spurainus matus, ādas jakas un citu ārējo atribūtiku. Šausmināties un piesaucat savu grūto jaunību. Bet tad daļa no šiem spurainajiem tīņiem nonāk tur, kur mūsu vecāki nav bijuši, — karā. J. Podnieka filmā rādīti četri zēni, kas bijuši Afganistānā un tagad runā no ekrāna. Pēc tam man ir kauns gausties par to, ka man kaut ko neļauj, ka mani nesaprot u. tml. Es esmu pateicīga liktenim, ka esmu meitene un ka man nav jāšauj uz dzīvu mērķi.

Pēc filmas noskatīšanās man radās sajūta, ka visi filmētie ļaunie cilvēki atrodas strupceļā — katrs no viņiem meklē kādu izeju, bet vai atradīs? Kurā plauktā mūsu sabiedrība novietos no Afganistānas atgriezušos puišus? Vai būs kāds, kas, līdzīgi J. Podniekam, viņus uzklausīs?

Tagad mēs visi esam par atklātību, pateicoties tai varēja parādīties J. Podnieka filma un R. Kalpiņas raksts. Bet vai mēs varam kaut ko arī darīt, ne tikai runāt! Jo es baidos no tās dienas, kad mūsu bērnu paaudze prasīs atbildi, ko mēs esam darījuši, lai viņiem saglabātu tīru gaisu, Daugavu, vēsturi un kultūru, kuras būtu zināmas un koptas.

Materiālu publicējam pārrunu kārtībā.

fl

I

MĀRIS GRĪNBLATS

BIROKRATIZ ĒjoŠĀ mĪkstm1eŠa akvĀrijs

Ar birokrātisma kritiku šodien nevienu nepārsteigsi. Tiek rakstīts par to, kā papīru karuselis aprij produktīvā darba laiku ārstiem un skolotājiem, kā dažādas barjeras kavē zinātniski tehnisko sasniegumu plašu ieviešanu ražošanā, kā dažādu komisiju centības dēļ ne viena vien kinofilma nonāk pie skatītājiem ar 10—15 gadu aizkavēšanos. Speciāliem jautājumiem veltīto atmaskojošo rakstu nav mazums, tāpēc ir viegli paredzēt vienas lasītāju daļas neapmierinātību.

Bet varbūt visdedzīgākie birokrātijas kritiķi ir tieši tie, kuri kaut kādas personiskas neizveicības dēļ palaiduši garām izdevību piederēt tai paši? Mēdz taču notikt arī tā. Cilvēks aiz savas pārliecības vai dienesta funkcijām ir dedzīgi nosodījis augstākās kvalitātes preču noplūdi pa sētas durvīm, bet — pēkšņi apstākļi pašam ļauj iekost aizliegtajā auglī, un visa viņa uzskatu sistēma sabrūk. Degsme var arī saglabāties, jo deg tikai vārdi, nevis sirds vai prāts. Personisko ērtību vilks paēdis un sabiedrisko pienākumu kaza dzīva. Tagad tiešām reizēm grūti atšķirt, kad birokrātisma kritika ir dienesta pienākums vai modes lieta, bet kad — personiskā pārliecība.

Nedomāju papildināt šo kritiku ar jauniem atmaskojumiem, nedz arī apkopot visas jau uzkrātās liecības par birokrātijas nodarījumiem. Ne viens, ne otrs nepadziļinātu tā izpratni, vai birokrātija ir neizbēgama, mūžīga cilvēces pavadone, vai arī mums ir darīšana ar parādību, kurai noteikts pamats un eksistēšanas robežas.

Presē galvenokārt tiek aplūkota birokrātijas iedarbība uz ražošanas, arī nemateriālās, sfēru. Tomēr ražošana ir tikai viena puse sabiedriskajā vielu maiņas procesā — otrā ir patērēšana. Ikdienā cilvēku patērēšana nodarbina vairāk nekā ražošana, darba jautājumi. Pirmkārt, ražošanā katrs ir šauri specializēta būtne (tātad diletants lielā vairumā citu jautājumu), patērēšanā — universāla, kura, vismaz potenciāli, nonāk enciklopēdiskos sakaros ar visu sabiedrības sfēru sasniegumiem. Otrkārt, ražošanā cilvēku no pārmērīgas domāšanas atbrīvo priekšniecība un speciāli rakstiski norādījumi, patērēšanā turpretī visbiežāk jāpaļaujas uz sevi pašu. Pēdējais parasti arī ir pamats domāšanas aktivitātei.

No bērnības man palikuši atmiņā divi pieaugušo sarunu temati, kas pārsteidza manu tiešo pieredzi. Runāja par Gagarina lidojumu un par to, ka nav vairs tālu laiki, kad varēs dabūt visu, ko grib, un nebūs jāmaksā, ka nevajadzēšot iet ar kājām — trotuāri paši braukšot uz priekšu, mājās ēst negatavošot, bet visus (esmu dzimis mazpilsētā) baros no viena katla pilsētas centrālajā laukumā. Tā nu bija sanācis, ka ikdienas priekšstatu līmenī nākotnes sabiedrība atklājās kā galējo ērtību iemiesojums. Šķiet, šādu pārliecību veicināja ne jau tikai bērnu grāmatiņas.

Ražošana patērēšanai piegādā ne tikai naturālo produktu, bet arī to veidu, kādā tiek uzskaitīta sabiedrisko un individuālo vajadzību apmierināšanas pakāpe, gaita. Materiālo vajadzību izteikšana skaitļos un procentos tā kā būtu droša un vienkārša lieta, bet kas notiek, ja matematizē garīgās vajadzības? Var aprēķināt izrāžu, televizoru utt. skaitu uz katru cilvēku, cik reižu gadā katrs pabijis bibliotēkā vai kino . . . Tas viss izsaka kaut ko būtisku vienīgi tad, ja es garīgajā sfērā gribu tikai patērēt — nosēdēt tik un tik stundu kulturālā iestādē, uzstāties kā cilvēks, kam ir brīvs laiks, lieka nauda, pārvietošanās iespējas. Bet šādi skaitļi, lai arī progresējoši, neko nepasaka par to, kāpēc es šajā kultūras iestādē esmu ieradies, kāds ir mans mērķis, vai es pats gribu progresēt, vai arī kāds cits grib taisīt progresu ar mani, grib iemūrēt mani kā ķieģeli progresa augstceltnē?

Neizbēgami, ka tas, kura darbu garīgo vajadzību apmierināšanai vērtē (materiāli un morāli) pēc matemātiskās metodes, nonāk pie secinājuma, ka vajadzība, kurai viņš strādā, ir patērēšana, vēlēšanās saņemt tik un tik «gab.» vai «rbļ.» garīgās mantas.

Birokratizējošā un garīgo kultūru patērējošā, mietpilsoniski kareivīgā elementa (tā, kurš nemēdz klusēt, ja viņam piedāvā kaut ko netīkamu — lietuviešu gleznu izstādi, Kļi- mova «Ej un skaties)» vai latviešu «jaunā viļņa» īsprozu) pastarpinošais loceklis ir garīgā prece, kas apmierina abas puses. Vienam šī prece ir gludeni solīdais, augšā jau oficiāli atzītais, ar acīs krītošām aktualitātes pazīmēm, tas, ko ērti iedabūt kādā no iepriekš ieplānotajām rubrikām, tas, kas izceļas ar standartus nenoniecinošu oriģinalitāti, citam — ideāli «skaistais» un «tikumīgais», no simbolikas, nosacītības un kaitinošās daudznozīmības atbrīvotais, pēc satura viegli atstāstāmais un pēc morāliskajiem novērtējumiem nepārprotamais — patērēšanai vienmēr gatavais. Kareivīgi dīkdienī- gajam patērētājam nevajag mākslinieciski atveidotu dzīvi visā tās pretrunīgumā, bet aizmiršanās «opiju», kas paceļ pāri ikdienas rūpēm. Arī no atklātības kampaņas masu informācijas līdzekļos viņš gaida ārkārtējus notikumus, bet nevēlas neko zināt par problēmām, kuras šos notikumus rada, izpaužas tajos.

Masu mākslas «gaišais tēls» aizstāj drūmo ikdienu, reprezentē dzīvi visā tās «tīrībā», tāpat kā veikla atskaite attīra no nepilnībām ražošanas procesu, tāpat kā izstādes eksponāts piesedz stāvokli masu produkcijas izlaidē, mākslas svētki novērš uzmanību no mākslas ikdienas, krāsota fasāde liek aizmirst sētas pusi, paraugsaimniecība — caurmēra līmeni, bet zem jauna uzvalka nav pamanāma netīra un caura apakšveļa. Vārdi, tēls, attēls, skatlogs ne tikai pārstāv, atspoguļo reālo, bet arī aizsedz to, spēj atrauties no reālā. Te izpaužas birokrātisma un patērēšanas kulta piekritēju utilitārisms attiecībā pret kultūras simboliem. Viņu mērķis — nevis atpriekšmetiskot, saprast tos pēc būtības, bet izmantot, izlietot kaut kam citam. Biro- kratizācija — centrisms bez demokrātijas — un masu māksla iet roku rokā. Kad birokrāts kļūst par mākslu patērētāju, viņš jau ir demokrāts, kas pieprasa tautas vārdā un vēršas pret mākslinieku egocentrismu. Mākslas radīšanas laukā iepriekšminētās alianses pārstāvis atrodas divu pretēju tendenču varā, visu laiku brauc pa vienu no grāvjiem. Tā kā visur viņš redz tikai virspusējo — singulāro, bet ne būtību, idealitāti, tad arī nespēj aptvert tradīciju un novatorisma mijiedarbību. Tradīcijas gars tiek aizstāts ar noteiktu pazīmju epigonismu, līdz oficiozā reproduktī- visma vienmuļībā krātā neapmierinātība pēkšņi izlaužas uz āru kā formālistisks avangards, jo saturs taču tam ir svešs. «Avangards», kas sava bezsaturiskuma dēļ nepaver nekādu ceļu tālākpārveidei un neizbēgami izvirst jaunā epigonismā. Tas ir aplis, pa kuru var riņķot bez gala.

Dzīvniekam atmirst kāds orgāns, ja tas nonāk vidē, kur tas vairs nav nepieciešams cīņā par eksistenci, — arī birokratizējošam «objektam» atmirst prāts, atstājot tīri rudimentāru formu—tā saucamo «veselo saprātu»: iespēju pareizi orientēties istabas četrās sienās, atrast patīkamu un izvairīties no nepatīkamiem kairinātājiem.

Birokrāts darbā ir mietpilsonis sadzīvē, bet mietpilsonis pēc audzināšanas parasti kļūst par birokrātu pēc nodarbošanās. Viņu «gara» radniecība izpaužas tā, ka viņi paši nekā nedara, bet kustas tikai tad, kad uz viņiem spiež «vide» — lietas, kas prasa savu apkalpošanu, rīkojumi, kuri gaida izpildīšanu. Pati vide sākotnēji izpelnās viņu uzmanību tikai tik daudz, cik tā sasaucas ar viņu ķermeņa organiskajām vajadzībām. Izsalkuma, aukstuma, neomulības vai seksuālās neapmierinātības, vai varbūt kādu «sociālo āderu» sajūtas (viņu valodā — jūtas) spiež viņus veikt sarežģītas reakcijas, gluži kā eksperimentu žurkām, kas pozitīvu vai negatīvu stimulu ietekmē pārskrien no viena nodalījuma uz otru. Protams, šajā sociālo reakciju labirintā nonāk daudz kas tāds, kas dzīvniekiem nav pazīstams, — arī valoda un citi garīgās kultūras elementi. Taču šīs lietas nav «eksperimenta objekta» izgudrotas, viņš tās tikai izmanto, gluži kā pērtiķis, lai tiktu pie banāna, var izmantot kasti, bet tikpat labi var pakāpties arī uz grāmatu kaudzītes.

J. PUTRAMS. «HAMELEONS»

Cilvēkam, kas visur saskata vienīgi lietas un «derīgos priekšmetus», kurš ir saradis ar izmantojamības ideju, ir arī paaugstināta gatavība ļaut izmantot sevi jebkuram abstrakti bezpersoniskam spēkam (matemātiski iemiesotai sakārtotībai vai «vispārpieņemtajam»), kas realizē zināmu aizgādnību pār viņu, uzņemas uz sevi atbildības slogu. Tieši to arī mūsu «objekts» alkst vairāk par visu. Es kalpoju savam patronam, bet par to gribu izmantot arī viņu, lai vienmēr, ja kaut kas tāds atgadās, būtu uz ko norādīt: «viņi jau tā lika» vai «te jau tā rakstīts»!

Taču nevienam nav iespējams prostituēt otru citādāk, kā ļaujot tam prostituēt sevi pašu. Jebkurš spēks, lai cik varens un pašpie- tiekams tas nešķistu, galu galā elpo tikai caur tajā iesūktajiem. Utilizējoši vienpusīgs mietpilsonis pēc audzināšanas ir ideāls birokrātisko funkciju veicējs, jo tur viņš nonāk pazīstamā vidē — atkal darbojas tikai ārējā spiediena (cirkulāru, zvanu vai citu signālu) ietekmē un atražo tikai tos «dienesta kultūras» paņēmienus, kas nolietojas. Sādi trenēts cilvēks nevienu, pat visbezjēdzīgāko funkciju no sabiedriskā progresa viedokļa neuzskatīs par degradējošu, jo viņā nav attīstījies tāds saturs, kas varētu degradēties. Birokrātija mietpilsonim ir ideāla sociālā niša, jo viņš tai jau savlaicīgi ir adaptējies.

Aplūkojamais «objekts» nepastāv bez iekšējas pretrunas. Tāpat kā darbīgi saskrūvētais birokrāts iegūst sev papildinājumu pļāpā — kafijotājā, tā arī skopulīgi taupīgajam mietpilsonim blakus vienmēr atrodas šķērdētājs un uzdzīvotājs. Bieži vien tās ir tēvu un dēlu attiecības jeb tipiskā mietpilsoņu drāma: atbilstoši audzināti bērni ātri apjēdz, ka vecāki ir tādēļ, lai tos izmantotu. Tā ir taisnīga, pat harmoniska atmaksa tam, kas visu mūžu kustējies pa apli, sekojis vienkāršai filozofijai: «Jo vairāk ēd, jo vairāk ir spēka. Jo vairāk ir spēka, jo vairāk var strādāt, stāvēt rindās. Jo vairāk pelna, jo vairāk patērē.» Gastronomiskā ekstāze ir vienīgais gaišais brīdis, kam visu laiku gatavojas. «Svētais vakarēdiens» ir tādu ģimeņu vienīgais vienojošais moments. Visa dzīve ir tikai ieskrējiens, kas aprij visus spēkus — lēcienam parasti tā vairs nepietiek. Jo vairāk rūpējas par savu ķermeni, jo vairāk atstāj novārtā sevi. Jo vairāk tiek gādātas lietas, kas nodrošina ērtības, jo vairāk laika paņem šo lietu apkalpošana. Bet te arī slēpjas mietpilsoņa dzīvīguma avots. 5ajā karuselī viņš ir apmierināts. Galvenais, ka nepaliek laika pārdomām.

Mietpilsonis — birokrāts ir īsts mīkstmiesis, kas veselumu veido kopā tikai ar tām lietiskajām attiecībām, ar kurām tas krampjaini ieķēries sociālās augšupejas kraujā. Viņa sabiedriskais prestižs ir tikai ēna, kuru met lietas, pie kurām viņš pieder kā ģimenes loceklis. Veselums viņš ir tikai kopā ar savu gliemežnīcu-mājiņu — ar šo katram bezmugurkaulniekam pazīstamo rotu un vairogu.

Tāpat kā gliemezī (radījumā bez iekšējā skeleta) novērotāju sajūsmina ne jau bālais un bezveidīgais ķermenītis, bet gan tieši mājiņa, kurā tas mīt, tā arī birokrātos apbrīnu izsauc tā ārējā čaula, kurā viņi paslēpuši savu bezskeleta un gļēvi izplūdušo ķermeni. Sis ķermenis, līdzīgi šķidrumam, vienmēr gatavs pieņemt tā trauka formu, uzģērbt to uniformu, kuru tam pasniedz citi. Ne jau tikai uniformas, bet arī skaņu necaurlaidīgie kabineti, tituli, iestāžu nosaukumi, sakari, sadzīves un iedzīves rekvizīti utt. ir tā čaula, kas apslēpj cilvēku no ziņkārīgo skatieniem. Nav zināms, kāds viņš ir pats un vai vispār ir! Bezskeleta radījumam bruņu- čaula ir nepieciešama ne jau vienīgi reprezentācijai. Tā novieto, noenkuro viņu. Pats mīkstmiesis šo noenkurošanos, ieakvarizē- šanos interpretē kā vietas atrašanu dzīvē. Dzīve te ir lietu un papīru — gan diplomu, gan dienesta reakciju, gan prozaiskās naudas un arī tualetes papīra — riņķojums. Bet līdz ar vietas iegūšanu notiek attiecību ap- vēršana: tas, kas sākumā bija aktīvs un meklēja enkuru, nokļuva akvārijā, kļuva par pasīvo.

Mugurkaulnieka bruņas — skelets — ir viņā pašā — mērķis, jēga, griba. Viņa būtība ir iekšēja, taču viņš visu laiku meklē, atrodas kustībā, pat ja dara sēdošu darbu. Mīkstmiesis turpretī dzīvo ārēji. Tāpēc arī atgriešanās sevī ir tikai ārēja. Pats indivīds pilnībā izšķīst amata vai kuņģa funkcijā, un tāpēc

nevis akvārijs pieder viņam, bet gan — viņš tam. Bet akvāriju viņš aizstāv un mīl kā sevi pašu. Līdzko tas plīst, tā vairs nav arī ģeometriski pareizā, stikla ieskautā ķermeņa. Paliek tikai zūdošs slapjums.

Paredzu, ka te varbūt kāds neizturēs un iesauksies: «Bet kur pierādījumi, liecinieki? Kāpēc tāda nekonkrēta pāri slīdēšana? Izskatās, ka autoram ir slimīga tieksme visus sabāzt vienā katlā, nevēlēšanās iedziļināties konkrētās detaļās.»

Tiešām, mājas apstākļos izaudzētā ikdienas pieredzes dievinātāja pārliecība ir tāda, ka ar konkrēto viņš saskaras ikreiz, kad tur rokā io puķi, šo žurnālu, kad runā par šo birokrātu. Konkrētais viņu leksikā ir atsevišķais ar pilnīgi noteiktām koordinātēm. Daudzu, maksimālo iespējamo, «konkrēto» apkopošana, lai no tiem izvilktu kādu vidējo, viņam šķiet kā objektivitātes visadekvātākā izpausme. Ar abstrakto turpretī tiek saprasts kaut kas netaustāms, kāda intelektuāla konstrukcija, kura pastāv vienīgi zinātnieku iztēlē.

Taču pastāv arī pavisam cita, labākās filozofiskās tradīcijas (Hēgeļa un Marksa, kuru starpā, protams, principiālas atšķirības) izstrādāta šo divu svarīgo kategoriju izpratne. Saskaņā ar to abstraktais un konkrētais raksturo gan «reālo» {ārpus galvas esošo) objektu, gan arī domas saturu. Abstraktais ir nepatstāvīgais, vienpusējais, kas reāli spējīgs eksistēt tikai sazobē ar citiem tikpat abstraktiem, bet citādā veidā, objektiem, ar kuriem tas ir ģenētiski saistīts. Jebkurš atsevišķi ņemts birokrāts, vai pat visa birokrātija, ir abstraktais, kas atražojas, mijiedarbojoties ar citām veselā — sabiedrības — daļām. Arī katrā atsevišķajā, t. sk. birokrātā vai mietpilsonī, konkrētais — daļu kopsakars, mijiedarbība — izpaužas. Iepriekšminēto iemeslu dēļ birokratizējošā mietpilsoņa portrets iznāk, vismaz no naivā empīrismā ieslīgušā «veselā saprāta» viedokļa, tāds ļoti «nekonkrēts», kas apvieno sevī bezmaz vai visus iespējamos netikumus, kuri ar birokrātiju it kā nemaz nav saistīti. Bet abstraktu veidojumu galvenā īpatnība jau ir tāda, ka tie realizējas tikai komplektā ar citiem līdzīgas kvalitātes objektiem. Arī virzuli, kā abstraktu detaļu konkrētā mehānismā, nevar taču raksturot (nevis formāli — pēc ārējā izskata, bet pēc būtības — funkcionēšanas veida), ja neievēro cilindru, vērstus utt. Birokrātijas un mietpilsoniskuma mijiedarbības procesa apskats, lai arī bez birokrātiskas nopietnības, bija viens no abstraktu detaļu savstarpējās papildināšanas piemēriem. Tiesa, ne jau vienīgais iespējamais pat attiecībā uz birokrātiju. Līdzīgā veidā tā saistīti arī citi «ismi».

Birokrātija nav formālu pazīmju kopums, bet dzīvs, kaut arī kropls, process. Nav tādu robežu, aiz kurām noteikts amats, profesija, Iestāde Iestigtu neatgriezeniskā birokrātismā. Ja lieta būtu tik vienkārša, tad šo sociālo nelaimi varētu likvidēt ar precīzi noformulēta lēmuma palīdzību, tīri administratīvi likvidēt to. Ir |āatsakās no ilūzijām par birokrātijas auto$enētlsmu, Jo tajā izpaužas citas, vispārīgākas attiecības. Runa ir par dogmatisku un utilitāru attieksmi pret kultūru vispār, par «nekritisko pozitīvismu», kas visu esošo atzīst par labāko no tā, kas iespējams. Sis attieksmes veids, kas dabiskā kārtā izaug apstāk|os, kuros sevis reproducēšana prevalē pār jaunradi, nozīmē personības sliecību uz birokrātismu, neatkarīgi no iesvaidīšanas atbilstošos amatos. Nav tādu orgānu, kas būtu pilnvaroti izsniegt apstiprinošas apliecības, ka to uzrādītāji nav birokrāti vai mietpilsoņi. Katram pašam ir jājūt, kurā pusē viņš ir.

Daudzi uzskata, ka patērēšanas kults ir tiešas sekas ražošanas progresam. Jo vairāk produkcijas, jo plašāka ir patērēšana, jo sarežģītāks sadales mehānisms un vairāk iespēju visādām nelikumīgām noplūdēm. Ražošana tiešām vienpusīgi diriģē patērēšanu, ja garīgās vajadzības reducē uz garīgās produkcijas patērēšanu, bet tās radīšanu uzskata par vienu no daudzajām sabiedriskajām funkcijām līdzās tērauda, papīra utt. ražošanai. Dižais princips: «No katra pēc spējām, katram pēc vajadzībām» savai realizēšanai, starp citu, paredz, ka runa ir par vajadzībām, kas nav saistītas ar lietu patērēšanu un pat ne ar to radīšanu. Pēdējais process būs tikai ārējā izpausme sevis paša radīšanai — savu spēju attīstīšanai un dāvāšanai citiem sabiedrības locekļiem. Tagad varbūt dažs labs spriež tā: «pēc vajadzībām» jau nu gribēs katrs, bet cik daudz būs tādu, kas dos «pēc spējām»? Viņi aizmirst, ka runa ir par tādu cilvēku sabiedrību, kuras locekļu patiesā vajadzība būs veidot un attīstīt savas spējas. Protams, birokrātiski mietpilsoniskās kultūras un attiecību ietekmē augušam cilvēkam grūti iztēloties tādas spējas, kuras viņš gribētu stādīt augstāk par visu pārējo uz pasaules. Bet runa ir par tādu pasauli, kurā valda spēju brīva sacensība (nejaukt ar kapitālistisko konkurenci!), kurā spēju daudzveidība stājusies standartizētas un limitētas vienveidības vietā un ir pamats cilvēku savstarpējām attiecībām.

Produkcijas standarti labi tad, ja ir runa par dzelzceļa sliedēm vai kanalizācijas caurulēm, daudz sliktāk, ja tie nosaka, kādam jābūt skapim, mētelim vai dzīvojamajam namam. Vienveidīgu masu patēriņa preču izlaide zināmās robežās noteic vienveidīgu patēriņu, vienveidīgu sadzīvi, uzdzīvi utt., krietnā mērā veido arī vienādus pārdzīvojumus, estētiskās uztveres štampus, audzina acis un ausis, kas ir aklas un kurlas pret neparasto, rokas, kas pretojas daudzveidības ienākšanai ikdienā. Tas viss kopumā, plus vēl mākslinieciskās produkcijas standartizācija, rada visplašākajā nozīmē konservatīvu cilvēku. «Vidējo cilvēku», kurš no visas tiesas lepojas, ka ir «pilnīgi normāls cilvēks», kas ne ar ko neatšķiras no citiem, kuram svešas dzejnieka šaubas un zinātnieka pārdomas, un beigās atviegloti nopūšas: «Ak, kā man paveicies, ka neesmu ģēnijs!» (No rokgrupas «Kruiz» repertuāra.)

Ja turpretī par «katra vajadzībām» atstāj patērēšanu, tad rodas jaunas neatrisināmas grūtības. Lai kāda vajadzības nekļūtu pārāk lielas, būtu nepieciešami īpaši orgāni, kas ne tikai noteiktu, kurā punktā saprātīgās vajadzības pārietu nesaprātīgās, bet arī sīki kontrolētu šo normatīvu ievērošanu. Tā birokrātija iegūtu jaunu, mūžīgu darbalauku un nākotnes sabiedrība paliktu vienīgi cēls vēlējums. Jau šodien jābūt pilnīgai skaidrībai, ka saprātīga vajadzība ir radīt, nerēķinoties ne ar kādu galīgo robežu, bet nesaprātīga — stāvēt radīšanai ceļā.

Progress ir visai viltīga lieta. Nav grūti saprast un pieņemt to progresu, kas novedis līdz mūsdienu attīstības līmenim, taču pavisam cita lieta ir saprast tāda progresa nepieciešamību un iespējamību, kās; kā nepilnīgu atcels mūsdienu stāvokli. Domājošs cilvēks nedrīkst aizmirst, ka visa iepriekšējā dabas un sabiedrības vēsture nav bijusi tādēļ, lai, sasniegusi tagadni, par kuru nekā pilnīgāka vairs nevarētu būt, nomierinātos.

Cilvēka gars atšķiras no dzīvnieka psihes ar to, ka tas ne tikai atspoguļo esošo, bet ir arī pamats pasaules pārveidošanai. Turpretī jebkurš dzīvnieku pasaules pārstāvis, ja vien tas būtu apveltīts ar minimālām spriešanas spējām, uzskatītu visu tālāko evolūciju pēc sevis par skaistāko un pilnīgāko formu bezjēdzīgu izcūkošanu. Vai gan tritons spēj jūsmot, skatoties uz stirnu, vēl jo vairāk — uz cilvēku? Čūska nespēj saprast ērgli, jo tas, pēc viņas priekšstata, pavada dzīvi tukšā telpā, tātad — dzīvo tukšu dzīvi.

Arī cilvēks joprojām evolucionē, ne vairs anatomiski, bet darbīgi, tāpēc šī evolūcija nerada izmaiņas cilvēka singulārajā ķermenī, viņa bioloģiskajā organismā, bet ārpus tā — telpā, kurā ir citi cilvēki un lietas. Singulā- rajam ķermenim te ir tāda pat nozīme kā spogulim. Ne jau spogulis ir galvenais, bet gan atspoguļojums tajā. Nolieciet spoguli tumsā, un tas būs tikpat bezjēdzīgs kā cilvēks, kurā «neatspīd» citi cilvēki, viņu darbi.

Nepatika, kuru zemākajam dzīvniekam iedveš augstāka dzīvnieka forma, ir adekvāta tai, kādu reproduktīvi birokratizējošs cilvēks jūt pret tiem, kas ir spējīgi izmainīt sevi un tātad arī pasauli. Bet tas birokrātam nepatīk visvairāk, jo viņa eksistences pamatlikums ir visa esošā nemainīgums, vispirms jau viņa akvārija mūžīgums.

Katra apziņa, tikai vēloties savu noliegumu, t. i., dotā momenta noliegumu, spēj patiesi saskatīt gan savu tagadni, gan pagātni. Bet tāpēc ir jāatsakās no egocentriskā viedokļa, jāsaprot, ka centrs ir citur. Arī demokrātijas centrs ir tieši demokrātijas kompleksā, nevis kādā vienā, elitārā «centrā».

Vai gan birokrāti un mietpilsoņi nav par progresu? Ir. Arī viņi ilgojas pēc arvien pilnīgākas lietu ražošanas un patērēšanas progresa. Tomēr jebkuras kvalitātes kvantitatīvi neierobežota progresēšana agri vai vēlu zaudē mēru, noliedz pati sevi kā progresu. Lietu ražošanā ir sasniegta liela pilnība. Tomēr jebkura personiskai ērtībai domāta lieta ir ļoti primitīva salīdzinājumā ar tām, kuru derīgais efekts ir citu lietu, un piedevām — cilvēka, iznīcināšana. Tās ir lietas, kuru totalitāte pārvēršas par pašpieau- gošu spēku. Cilvēku radīja lieta, darbs; lieta cilvēku var arī iznīdēt. Tāpēc cilvēkam ir jāspēj atcelt — tieši atcelt, saglabājot visu vērtīgo, bet nevis sagraujot visu bez izšķirības — sabiedrību, kuras galvenais saturs ir lietu ražošana un kuras neizbēgamie pavadoņi ir vai nu tirgus, vai birokrātiski mietpilsoniskā stihija, un jāpaceļas principiāli augstākā attīstības plaknē. Protams, pozitīvie tehniski lietiskie sasniegumi netiks aizmirsti, taču tiem būs pakļauta loma brīvas jaunrades, katras personības vispusīgas, harmoniskas attīstības procesā. Tehnika, lieta būs tikai ķieģelīši patiesā cilvēciskuma ēkā.

1986. gada oktobrī

GUNA ZELTIŅA

SEPTIŅI MIRDZOŠI ZIRGI

TOTALITĀRISMA UN MŪŽĪGĀS CERĪBAS AIZJŪGĀ

Sociāli aktīvas un publicistiskas izrādes un mēģinājumi tuvoties politiskā teātra modelim uzplaiksnī un nodziest pie latviešu teātra debesīm. Patiesi ieinteresēts pilsoniska un politiska spraiguma izrāžu radīšanā šķiet režisors V. Maculēvičs, taču arī viņa daiļradē šīs izrādes neveido pakāpenisku, organisku un sistēmisku kopumu. Tādu iezīmē 1985. un 1986. gadā tapušie trīs A. šapiro iestudējumi Jaunatnes teātrī: B. Brehta «Trešās impērijas bailes un posts» (latviešu trupā), B. Vasiļjeva «Rīt bija karš» (krievu trupā) un G. Priedes «Sniegotie kalni» (latviešu trupa). Katrs no tiem uz pilnīgi atšķirīga literārā materiāla pamata skata cilvēka un varas konfliktu sociālvēsturiskā un ētiskā griezumā, personības likteni autoritārisma ap- stakļos.

Neierobežotās varas graujošo ietekmi uz personību pēta arī pasaulslavenais R. Sturua iestudējums — Šekspīra «Ričards 111» un viņa nesenais uzvedums «Tiesas diena», kas veidots pēc gruzīnu filozofa un ģermānista M. Kveselavas esejas, lietuvieša J. Vaitkus iestudētais A. Kāmī «Kaligula» . . . Taču kādēļ, piemēram, moldāvu režisora V. Apos- tola uzvedums «Trešās impērijas bailes un posts» Kišiņevas Krievu drāmas teātrī (1985) nepaceļas pāri profesionāli godprātīgai

A.    Brehta darba interpretācijai un «nearisto- teliskā» teātra parauga demonstrācijai? Tur pietrūkst tieši tā dzīvā, sāpīgā aktualitātes nerva, kas raksturīgs visiem trim A. Sapiro iestudējumiem un kas ļauj režisoram brīvi sapludināt dažādus laika slāņus, dažādas žan- riskās un aktierspēles struktūras, operēt ar laiktelpas nobīdēm, mūsdienīgu situāciju modelējot pagātnes formā un vēsturiskās situācijas robežas paplašinot līdz mūsdienām. Jaunatne kā visu šo uzvedumu galvenais kolektīvais varonis izvirza centrā arī topošās personības ontoģenēzes jautājumus, sociālās vides" ietekmes rezultātā attīstījušos personības faktoru un īpašību izpēti saiknē cilvēks un vara, cilvēks un valsts.

Man liekas būtiski tas, kā cilvēka dzīves trajektoriju zīmē 2ans Luī Barro, asociatīvi saistot to ar septiņu mirdzošu zirgu virzību uz priekšu. Līdzīgu sociālētisku personības attīstības izsekojumu, individuālā un kolektīvā pārbaudījuma jēdzienu traktējumu es saskatu šajās A. Sapiro izrādēs.

Pirmais zirgs, kas iejūgts šajā simboliskajā dzīves aizjūgā, — jauns, neapvaldīts, tīrs, saistīts ar cilvēka aicinājuma rašanos, dzimšanu, kas savukārt rada noteiktas vēlmes un nosaka to virzienu. Otrais zirgs simbolizē iespēju šīs vēlēšanās un aicinājumu piepildīt iemīļotā darbā, iepazīstot dzīvi un cilvēkus, bet trešais zirgs ir iedvesma. Cik jauni, skaisti

un enerģijas pārpilni Ir «Trešās impērijas bailes un posts» varoņi izrādes sākumā, auļojot savā pirmajā zirgāl (5o sajūtu balsta arī

A,    Freiberga radīti divriteņu konstrukcija.) Kādas alkas darboties viņos degi Kāds lielisks potenciāla spēka starojums! Taču A. 5a- piro un jaunie aktieri atklāj, cik veikli totalitārais režīms virza savu jaunatni rafinētajā trešā reiha ideoloģijas mašinērijā. Cik izmanīgi tiek izjūgti visi trīs pirmie «zirgi», apspiežot jebkuru patiesa aicinājuma, patstāvības, iedvesmas dzirksti, apspiežot personības rašanos pašā tās iedīglīl Un cik aktīvi tiek trenkts ceturtais — ugunīgais zirgs, ko varētu traktēt ne vien kā pilnvērtīgas radošas enerģijas virzību uz savu apogeju (pēc Barro), bet arī kā cilvēka zemāko instinktu, agresīvo tieksmju kairināšanu un atraisīšanu. Redzam, cik viltīgi darbojas totalitārisma ideoloģijas un kultūrpolitikas mehānisms, kas savulaik ļāva nacionālsociālistiem savas un jaunības apvienību sanāksmes pārvērst par efektīgām, grandiozām izrādēm, īstām nacionālām mistērijām. Redzam, kā nenobriedušos prātus aizrauj šis pompozums, kā mākslīgi uzkurinātā enerģija un demagoģiski radītā ilūzija par indivīda neierobežoto lomu, brīvību un nozīmi valsts varenības radīšanā salauž visas ētiskās normas, ļaujot ugunīgajam zirgam auļot bez jebkādas pavadas. Redzam, kā trako un sēj iznīcību Hitlera un Musolini aprobētās neohēgeliskās, špengle- riskās un citas koncepcijas par valsti kā objektīvā saprāta iemiesojumu, kas attaisno valsts varas autoritāro formu un spēka kultu, par valsti kā pašsaglabāšanās vitālā principa attīstības pakāpi, kas prasa «egoistiskā indivīda» pakļaušanos kopējām interesēm, ko arī it kā pārstāv totalitāra valsts.

A.    Sapiro un jauno aktieru ansambļa radītajā izrādē ļoti dramatisks un traģisks aspekts ir tas, ka totalitārais režīms šo ideoloģiski dezorientēto un ar masu kultūras štampiem apdullināto jaunatni izmanto kā Trojas zirgu, lai «iztīrītu» valsti un sabiedrību no iekšpuses, no ģimenes (aina «Spiedze»). Un, kad garīgi saindēta, demoralizēta sabiedrības veselākā, vitālākā daļa — jaunatne, vieglāk ar šausmu un baiļu terora palīdzību savaldīt un virzīt sev vēlamā virzienā pārējos. Viens pēc otra no individuālo un kolektīvo pārbaudījumu zirgiem krīt uzveduma «Trešās impērijas bailes un posts» varoņi. Varas mehānisms samaļ personības, likteņus, draudzību, mīlestību, žēlsirdību, inteliģenci un elementāru taisnības izjūtu. Un tas, kurš reiz izjutis varas saldo garšu, trenc un trenc savu zirgu uz priekšu, neskatīdamies, ko tas sabradā — tēvu, māti, brāli vai māsu, vīru vai sievu. Citus vajā izmisīgas bailes atpalikt, nokrist. Mūsu acu priekšā noris pārvērtība: inteliģentiski nedrošais neārietes vīrs (R. Bir- manis) pārtop «īstenā tautietī», brašā haba- nēras dziedātājā, piesavinādamies nacistiem raksturīgo plastiku, toni, intonāciju. Un vajātā, iebaidītā, zemē nospiestā būtne ainā «Sasauksme» (I. Zemzare) pievienojas fanātiskajam baram, aizgūtnēm metas vilinošajā kopus pasākumu un izdzīves karuselī. Kā vientuļas virsotnes paceļas tie, kas spēj stāties pretī režīma spaidiem un saturēt grožus rokās līdz galam, saglabājot cilvēcisko pašcieņu un ētisko kodolu, kā M. Apines sieva — žīdiete vai R. Birmaņa strādnieks, kurš atgriezies no ieslodzījuma.

Pēc jaunās paaudzes ontoģenētiskās socia- lizācijas pakāpes visneskārtākie un arī visneaizsargātākie šķiet B. Vasiļjeva «Rīt bija karš» uzveduma varoņi. Paaudze, kuras entuziasms bija virzīts uz patiesi humānu mērķi, kura spēja pacelties līdz pašaizliedzīgai varonībai, bet kuru traģiski sašķēla laikmeta politiskās un sociālās kolīzijas. A. Sapiro uzvedumā, ar smeldzi un mīlestību radīts, atdzimst laiks, kura optimisms un entuziasms bija neviltots un īsts. Atdzimst arī šī laika dramatisms, kad, visu mobilizējot tuvākiem uzdevumiem, modri apkarojot iekšējo «valsts ienaidnieku», tika piemirsta draudīgā perspektīva — modrēties cīņai pret galveno — ārējo ienaidnieku. Taču te, atšķirībā no Brehta lugas iestudējuma, valda citi ritmi, cits satura pildījums, cits atmosfēras piesātinājums — ar pozitīvi ievirzīta spēka potenciālu, ar spirgtu, radošu, jauncelsmes enerģiju, ar vispusīgu cilvēka spēju attīstības programmu. Te liela loma liriskām atkāpēm, iedziļināšanās mirkļiem jauniešu iekšējā pasaulē, caur kuru kā kristālskaidrā prizmā atspoguļojas laikmeta procesi.

Uzveduma sākumā 9.b klase dzīvo pirmajā ontoģenēzes lokā, visai bērnišķīgā cerību pasaulē, un visas pirmskara gadu ārpolitikas vētras, iekšpolitikas drāmas un traģēdijas noris kaut kur ārpus viņu dzīves trajektorijas. Viņu zirgi rikšo pa stingri nospraustu neapstrīdamu patiesību ceļu brašā, maršvei- dīgā solī. Viss ir vienkāršs un skaidrs. Nav ne dzīves daudzo seju, ne pagātnes «liekās» kultūras nastas. Tie, kas izraujas no kopējā aizjūga, sāk patstāvīgi domāt un rīkoties, par to dārgi samaksā — pat ar savas dzīvības cenu.

Nesamazinot runātā vārda nozīmi un iedarbību, A. Šapiro visos trīs uzvedumos attiecīgā laika sociālās un politiskās idejas pastiprināti atspoguļo ar individuālo un kolektīvo plastiku, ar mūziku, skaņu, ritmu, intonāciju, ar vēsturiski precīzām masu kultūras klišejām, lai arī tādējādi tuvotos tiem apziņas sociālajiem slāņiem, kas saņem un akumulē laikmeta enerģiju. Arī uzvedumā «Rīt bija karš» ar plastiskajām masu etīdēm, ķermeņu valodu un entuziasmēto dziedāšanu, ar vizuālo un skanisko tēlainību režisoram paralēli verbālajam līmenim izdodas radīt vēl citu — sociālā teksta līmeni, kas atklāj dziļākus slāņus. Atklāj gan to gadu patieso aizrautību, jautro, sirsnīgo kolektīvisma garu, pieticību sadzīvē un vienkāršību attiecībās, kas vēlāk tika pazaudēta, gan sociālo kolīziju dramatismu. Pamazām, pakāpeniski, aizvien neatvairāmāk uz izrādes lirisko «intīmo» tekstu iedarbojas sociālais teksts, pātagojot jauniešus ar aizdomām, neuzticību, bailēm, demagoģiju, pieprasot patstāvīgu izlemtspēju un rīcību. Tas, kas likās tāls un neizprotams kā noslēpums, nevainojams un drošs kā labi ieeļļota mašīna, sabrūk pār izrādes varoņiem ar Vikas un viņas tēva traģēdiju. Individuālais pārbaudījums kļūst par kolektīvo pārbaudījumu, un abi jaunības «zirgi» traģiski sajūdzas ar visas tautas likteni. A. Sapiro un jaunie aktieri precīzi atklāj, cik satriecoši ātri veidojas garīgās un sociālās attīstības otrais, brieduma loks, kā jauniešu apziņā un likteņos konkretizējas abstrakti jēdzieni «valsts vara», «karš», «Dzimtene». Režisors ir ievedis personificētu «laikmeta zīmi» — Cilvēku ar avīzi (S. Judins), cilvēku pelēkā, kas iemieso varas mehānisma mūžīgo bezkaislīgumu un draudī- gumu. Pašaizliedzīgie, traģiskie valsts varas funkcionāri, kā Iskras māte (I. Fjodorova), visos laikos dzīvīgais demagoģiskā, bīstamā ierēdņa tips (T. Dzjuba vai R. Lobreva), skolas direktors (I. Gamburgs), kurš tiecas nepieļaut topošo personību sadrupināšanu un samalšanu, jaunieši, kuri tikai sāk iepazīt dzīves un vēstures dialektiku un iegūst personības rūdījumu, — visos šajos tēlos individuālie konflikti savijas ar sociāliem konfliktiem. Tieši tādēļ ar traģisku skaudrumu izrādē lūst Vikas (L. Ņekipelova) un Iskras (I. Kovaļenko) likteņi, raisot katarsei līdzīgu pārdzīvojumu. Tieši tādēļ kā personiska atskārsme atklājas gan laikmeta entuziasms un cerības, gan tā nežēlība. Un «nevainīgie» bērni vienā naktī pārvēršas sociāli nobriedušos, pilsoniski jūtošos cīnītājos, pat varoņos vai — upuros un līdzvainīgajos. •

Personības dramatiskais liktenis atšķirīgo^; laikos un atšķirīgās politiskās situācijās ftelc izrāžu kopuztverē ieslēgties savdabīgai paralēlā laika montāžai, kas transformējas atkarībā no katra uzveduma sociālā teksta. Ļoti būtiskas te aktiera un telpas attiecības, jo arī cilvēka fiziskā pārvietošanās skatuves telpā kļūst par plastisku idejas izpausmes līdzekli. Katrā uzvedumā to palīdz ritmiski organizēt tieši šim uzvedumam precīzi atrastā scenogrāfija (savdabīgā divriteņu konstrukcija

B.   Brehta, zilganie, pārvietojamie kubi- klucīši B. Vasiļjeva vai kopmītņu baltais, bezpersoniski nivelētais karkass un tukšais laukums — masu mītiņu un soda vieta G. Priedes lugas uzvedumā). Scenogrāfija ļauj brīvi veidoties asociāciju saiknei, kad ne tikai sasauksmes biežais pielietojums izrāžu jēdzieniskajā struktūrā, bet arī ritmizētas un atkārtotas fiziskās darbības iegūst simbolisku un metaforisku nozīmi (piemēram, masu uzplūdi un atplūdi mizanscēnās, logu atvēršana un aizvēršana, gaismas iedegšana un izdzēšana, ielas slaucīšana un žagaru ciršana u. tml.). Savukārt kolektīva fizisks kopums uz skatuves saistās ar mirkļiem, kad cilvēks it kā identificējas ar varu, vai vismaz harmonizē ar to — vai tie būtu trieciennieki, vienas klases vai skolas kolektīvs, vai kopmītnes «revolucionārās masas». Indivīda fiziskā atdalīšanās jau iezīmē konflikta sākumu — garīgās vai fiziskās vajāšanas maģisko loku. Cilvēku aizvešana nezināmībā un atgriešanās neuzticības, traģisku, neatgriežamu zaudējumu laukā, morālās un fiziskās vardarbības ainas, kas tiek izspēlētas Brehtā un savu kvintesenci iegūst Arhitekta un viņa sievas sodīšanas ainā «Sniegotajos kalnos», — visi šie atkārtojumi iegūst baisma vēstures rituāla nozīmi. Gan «veselīgā» kolektīva «tehniskais» pārspēks un plastiskās paralēles mītiņu skatos, gan tādu tēlu kā

B.  Brehta Fūrija, B. Vasiļjeva Valentīna Andronovna un G. Priedes Meistara sieva līdzība atgādina par draudīgiem pārspīlējumiem un nobīdēm ideoloģijā, to atdzimšanas iespējām un bīstamību mūsdienās.

Primitivizētais, personību graujošais spēks, kas vēl haotiski trako un ārdās Brehtā, «Sniegotajos kalnos» dzeļ ar nekļūdīga nāves asmeņa precizitāti, atklājot jau pilnīgi mirušas, izdedzinātas sociālpsiholoģiskas struktūras — ilgstošas autoritārisma ideoloģijas un kultūrpolitikas iedarbības rezultātu. «Trešās impērijas» raibajā politiskajā kabarejā mēs redzam visdažādāko žanru un spēles veidu difūziju, kur atsvešinātības princips sadzīvo rokrokā ar psiholoģisku iedzīvošanos tēlā un situācijā. «Sniegoto kalnu» žanriskā struktūra šķiet tīši attīrīta, atkailināta. Te dominē aģitizrādes-plakāta stilistika, kurā pagrūti iekļaujas viss individualizēto tēlu psiholoģiskās dzīves apjoms, ko paredz luga un bez kura trūkst līdzsvara masu skatu kaismīgajai publicistikai. Attīrītā «ķīniskā» vide ar ābeļziediem ap vēlāko soda vietu (scenogrāfs A. Freibergs), dīvā, anahroniskā melodija (O. Ehalas mūzika), kopmītnes-tribīnes- mauzoleja tēls, vienkāršība un precizitāte cilvēka un varas konflikta attēlojumā — tas viss lugai un uzvedumam piešķir parabolas raksturu. Nežēlīgi piekrāptās, totālās varas mehānismā izmaltās jaunatnes tēma G. Priedes—A. Sapiro materiālā tiek izspēlēta līdz galam. Pierādot, cik veiksmīgi šajā mehānismā funkcionē mūsdienu jaunie mankurti, Atklājot, ka metodisko kultūras iznīcināšanu, ko uzsāka fašisti, zināmā laika posmā turpināja tā dēvētā «kultūras revolūcija». Te arī totalitārisma graujošā ietekme uz indivīda psihi ir visdziļākā un tiek parādīta ar klī-

nisku precizitāti. Tas ir kolektīvs labprātīgas lobotomijas un mankurtisma seanss, kurā A. Šapiro liek mums piedalīties.

Ja Brehtā jaunie aktieri var brīvi piemērot visdažādākās «nordiski kundziskā» un «amor- fi seksuālā» maskas, visdažādākos masu kultūras štampus un tūlīt pat brīvi izkāpt no tiem, paužot savu personisko un pilsonisko attieksmi pret materiālu, ja B. Vasiļjeva darba uzvedumā arī aktieriem ir iespēja ceļot savu tēlu pagātnē un nākotnē, tad «Sniegotajos kalnos» šādas iespējas praktiski nav jeb tā ir tīši iluzora. Te aktieris ir visciešāk saistīts ar savu sociālo masku. G. Skrastiņa Mazdēls vairs nevar noraut laika un režīma uzspiesto zīmogu, kas jau kļuvis par seju. Tie ir totalitārisma bezrūpīgo bakhanāliju ziedu laiku rūgtie augļi. Un tikai sociāli un psiholoģiski šaržētā ierēdņu grupa (E. Liepiņš un citi), kā arī Meistara sieva (D. Kuple vai V. Skurstene) var brīvi bradāt pa gadu desmitiem un cilvēku likteņiem, neizjūtot ne mazākos sirdsapziņas pārmetumus par savu nodarījumu smagumu.

Sportiskā enerģijā kūsājošie un starojošie jaunieši, kas sparīgi mina divriteņus vai skandēja optimistiskās Dunajevska dziesmiņas, varas un vēstures ritenī samalti par pelēku, vienveidīgu masu, kas izkliedz primitīvus saukļus. Kultūras piesārņošana un banalizā- cija aizstāta ar kultūras svītrošanu vispār, ar ģeniāli vienkāršu lozungu maģiju. «Sniegoto kalnu» uzvedumā A. šapiro vēl publicistiski saasinājis G. Priedes saukļu «konveijeru», akcentējot to ar neiztrūkstošajām Vadoņa citātu grāmatiņām, «kora» fanātismu, sarkano karodziņu dekoratīvo «dramaturģiju» u. tml. Kolektīvā masa, kas visos trijos iestudējumos izstaro spēcīgu enerģiju, šajā uzvedumā iegūst pirmatnēja, draudīga spēka raksturu. Šī tēlainā sajūta dzimst no primitīvā teksta semantikas un dzīvo ķermeņu fizioloģijas. Un šo spēku varas aparāts prot izmantot un virzīt tā, ka varmācīgas cilvēka individualitātes iznīcināšanas vietā stājusies labprātīga izšķīdināšanās masās, frāžu un lozungu kailumā, kareivīgā gļēvumā, kas šķiet vispārēja tendence, drūma nenovēršamība un likumība. Te vienotā fanātismā saliedējas gan jaunākā, gan vecākā paaudze un pat bērni, kuri paklausīgi skandē iedīdītos saukļus. Realizējot lozungus darbībā, līdzīgi «Trešajai impērijai», atkal uz- virst cilvēka dabas zemākās, agresīvākās, cietsirdīgākās dziņas. Vai teātris uzasina mūsu vēsturiskās atmiņas sāpīgākos punktus, liekot atpazīt mums pašiem sevi ne tik senā pagātnē? Vai sludina jaunas garīgās Apokalipses briesmas? — Putās notriekts, «Sniegoto kalnu» uzvedumā pie mērķa nonāk arī septītais zirgs — tas, ko 2. L. Barro dēvē par sevis paša rekonversiju, traktējot to kā reālu, praktisku atgriešanos uz zemes. Pārējie zirgi jau sen ir pārvērsti nolietotos ierindas ādinie- kos. Kaut kur vēl kārpās ugunīgais zirgs, un dažam labam vēl viņa stundu gaida individuālā pārbaudījuma zirgs. Bet pārējie ir sapulcējušies gandrīz sagrautajā stallī un spriež, ka jāapmierinās ar to, kas palicis, vai jāizliekas, ka nekas nav noticis. Te caur ciešanām un žēlsirdību būtu jāiedegas cerību uguntiņai, kas atjauno ticību dzīvei.

A. Šapiro uzvedumā, pretstatā masu fanātisma ugunij, šī ticība ir slāpēta, it kā simbolizējot to, cik grūti iedegt un nosargāt patiesības liesmu pret bezdomu pārspēku. Izrāde iezīmē pretspēku valdošajai primitīvisma un bezgarīguma tendencei — ar Meistaru (A. Maizuks vai U. Pūcītis), Meiteni (I. Zemzare) un Arhitektu (R. Plēpis) un viņa sievas (M. Apine) neparasto iekšējo kultūru un garīgumu. Meitene kā nākotnes garīgais un reizē vitālais princips tiek pretstatīta citām topošajām personībām — Snie

goto kalnu garīgās kultūras mantiniekiem, kas atkal tiek unificētas un iznīcinātas pašā attīstības sākumā (G. Āboliņa Māceklis). Tikai cilvēks, kas būs apguvis ētikas pamatus, kas būs ne vien dziļi ieracies pasaules kultūras slāņos, bet arī saglabājis savu personības stāju, cieņu un drosmi, spēs nesalūst nekādos apstākļos — tā ir A. Sapiro uzvedumu programmatiskā atziņa.

Sajā ziņā pārliecinoša savā surdinētajā traģikā, iekšējā piesātinājuma un garīgās intensitātes kāpinājumā ir Arhitekta un viņa sievas darbības līnija. Taču kopumā izrāde uztverama vairāk racionāli, ne emocionāli. Kā konsekvents varas mehānisma atkailinā- jums, atklājot tā atsevišķo dzenošo skrūvīšu sociālpsiholoģiju, tādu raksturu kā Meistara sieva hameleonisko gatavību kalpot jebkuram režīmam, viņu apbrīnojamo vēsturiskās atmiņas īsumu un nepārsūdzamo vainu jaunās paaudzes garīgajā kropļošanā. Arī visas tautas atmiņa uzveduma intonācijā it kā kļūst par karātavām, kur vējā šūpojas nopostīti Senie Nami, sadedzināti pergamenti un sadragātas dzīves. Totalitārisms Ķīnā savu ir paveicis. Rūgta bilance, sūrs brīdinājums.

Uzvedums izskan asociatīvā spriedzē. Liekot domāt ne tikai par vēsturiskā laika un konkrētās varas spaidiem, bet paša cilvēka lomu viņa gaitā, kad «tikai gāja» un «tikai lāses purināja» — «te melnas, te baltas, te sarkanas» (J. Rokpelnis) . . . Cik šādu gājēju bija pasaulē, cik — mūsu tautā? So labprātīgo autodafē rīkotāju, kuriem nav un nevar būt dvēseliskas atdzimšanas?

Pēc šīm izrādēm ir jādomā par tiem klusajiem «autodafē», kas joprojām tiek rīkoti mūsu kino, mākslā, literatūrā un teātrī un kas izraisa garīgo un kultūras procesu neat- griezeniskumu. Cik ilgi vēl plūksim demokrātiju ignorējušās varas briedētos augļus?

Daudzi no mūsdienu jauniešiem nemaz nezina, kas notika Ķīnā «kultūras revolūcijas» laikā. Kaut ko pavirši dzirdējuši vai vispār nav dzirdējuši. Tikpat pavirši un fragmentāri ir priekšstati par to, kas īsti notika fašistiskajā Vācijā un ne tikai . . .

Eiženijas Freimanes foto Nadeždas Medvedevas fotoportrets

1. ĀDOLFS SAPIRO

2., 3. SKATI NO IZRĀDES «TREJAS IMPĒRIJAS BAILES UN POSTS», SCENOGRĀFS A. FREIBERGS

4. SKATS NO IZRĀDES «RIT BIJA KARS», SCENOGRĀFS M. KITAJEVS

5.,  6., 7. SKATI NO IZRĀDES «SNIEGOTIE KALNI», SCENOGRĀFS A. FREIBERGS

Sajā ziņā A. Sapiro izrādes ir kā zināmu atmiņu atmiņas centru atjaunošana jaunajai mankurtu paaudzei. Tāpat mēs nezinām, ko īsti un cik zaudējusi padomju kultūra ideoloģiski «pareizo» kultūras akciju laikā. Pamazām sākam par to runāt. Gan tieši, gan «Sniegoto kalnu» alegorijās. Vairāk jau alegorijās. Daudzi saprot, bet daudzi vairs nesaprot. Ko darīsim ar tiem, kuri vairs nesaprot?

INTA RUKA

Liekas likumsakarīgi, ka tiem, kam lemts kaut ko pavēstīt līdzcilvēkiem, daba ieliek rokās otu, krāsas, rakstāmo, baltu papīra lapu vai tādu instrumentu kā fotoaparātu.

Intai Rukai ir 27 gadi. Viņas biogrāfija ir daudziem mūslaiku fotogrāfiem tipiska. Apguvusi vienu (šuvējas) profesiju, viņa to atstāj un (sākumā pat sev grūti izprotamu iemeslu dēļ) sāk nodarboties ar fotogrāfiju. Šobrīd jau būtu pārāk vienkārši nosaukt to par va|asprieku. Paralēli strādājot par laboranti, viņa veic fotodarbus godīgi, ar pienākuma apziņu, kā Darbu; nes kā nastu. Tā nav viegla un no tās pašlaik jau būtu grūti atbrīvoties.

«Nevienam nav lemts pārdzīvot bērnību divreiz, divās daiādās zemēs,» teicis spāņu rakstnieks Migels de Unamuno. Tas nāk prātā, pārcilājot Intas Rukas fotogrāfijas.

Mūsu laiks, tieši šajā vietā zem saules, iegūlis bērnības iespaidos, iet līdzi un piesakās, kad ikdiena kļūst smacējoša. Tad, kad caur fotogrāfa pasaules izjūtu un izpratni, caur ķīmiskajiem sudraba sā|u procesiem Bērnības zemei jāparādās uz fotopapīra baltās lapas. Tad, kad viņā ierunājas arī dzimtene un pašapziņa, atbildības sajūta par notiekošo.

Intu atva|inājuma laikā velk STRĀDĀT ar fotoaparātu uz tālu Balvu rajona nostūri, no kurienes nāk viņas vecāki, kur pavadītas bērnības vasaras.

Kā to nosaukt! Vai par parādu nomaksu cilvēkiem, kas mūsu fotogrāfijā parasti tiek apieti) Sevis meklēšanai Varbūt kas cits, grūtāk formulējams, bet tikai ne eksotiska «materiāla» meklējumi (to autorei daiklrt pārmet). Kā redzams, tā nav arī vēlme turpināt Latvijas salonfotogrāfijas iekoptās tradīcijas. Inta apzināti norobežojusies no lī ceļa. Viņa pastāv ar mieru dvēselē — tik netipiski mūsu problēmu un telefonizēti vienkāršo, steigas pārņemto attiecību gaisotnē. Liekas, šādi, It kā nomaļus dzīvojot, viņai top pieejamas dziļākas, no daiādām intelektuālajām modēm neietekmētas apjautas un sakarības.

Intas fotogrāfijas runā pašas par sevi. No tām lūkojas dzīvs cilvēks (nevis cilvēka maska) neromantizētā, pat skaudrā lauku vidē kādā viņa dzīves gājuma brīdī. Inta konsekventi realizē fotogrāfijas pamatuzdevumu — fiksēt un apjēgt fotodokumentā apslēpto simbolisko jēgu. Ar sirds jušanu un Intuīciju, it kā neviļus, autore piekļūst mūiīglem cilvēka dzīves jēgas Jautājumiem. Viņas kadru kvadrātos paliek mirkļi no mums visiem lietošanai atvēlētās iodlenas.

Sāļās lapās skatāmas fotogrāfijas no cikla «Mani lauku ļaudis».

ANDREJS GRANTS

I

PĒTERIS APINIS

VĀJAIS. BRAUC ĀTRI PROM!

(Nobeigums)

Studenti praksē un studentu celtnieku vienības. Arī tas ir trests. Rudens pusē gaterī dažs labs LLA puisis, topošos ceļiniekus nereti redz topošajās šosejās ar nivelieri rokās. Arī medpunktā reizēm kāds gaidīts palīgs (šobrīd jau diplomēti speciālisti). Irina Colubeva — neiropatoloģe, kādreizējā SCV «Ceļinieks» mediķe, Normunds Limba ar SCV «Rasa»— tagad strādā RMI Fizioloģijas katedrā, stomatologs Valdis Vanags, terapeits Imants Sabulis un, visbeidzot, Ilze Deine. Divos vasaras prakses mēnešos Sibīrijā iemantojusi tādu uzticību un cieņu strādniekos, kādu cits visā mūžā neiegūs.

Helmūts Svarinskis — «Ceļinieks II» komisārs. Būvējis Holmogoros grāvīšus. Tagad Holmīši papostīti, ielas daļēji iegrimušas zem tehnikas svara, bet daļa grāvīšu stāv. Bijušais studentu līderis trestā darbu vadītājs. Saņēmis draudzīgu goda nosaukumu — Holmogoru nopelniem bagātais grāvracis. Bet titulants, plecu somu apkrāvies, no strādniekiem prasa darba ritmu un noteiktību: ja strādā, tad strādā, ja guļ, tad guļ.

Kad Alvis Tanbergs saņem valdības apbalvojumu, draugi dzied no Dreslera: «Ordenis kad pušķo krūti…» Alvis atbildot visus apspēlē zolītē.

«Mūsu karogs ir meiteņu brunči, tas ir karogs, kas mūžīgi plīv.» Meiteņu ir maz, brunči ir deficīts. Katrs karogs ar kauju, katrā kaujā savi uzvarētāji un kritušie. Atbrauc — šķiras (noteikti ar skandālu, dejām un mūziku). Atbrauc — precas (arī ar skandālu, dejām un mūziku). Jānis apņem Nadju, Ivars — Innu, Gunārs — Zannu, Valdis — Taņu. Un pie kaimiņu ciema meiteņu kopmītnēm blīvā slānī piestāj mūsu tresta mašīnas. Var vēl nepamanīt kādu UAZiku, bet tur pieducina dažs KrAZs un autobuss. Lūk, arī Toļika Uragāns ir klāt. Ziemeļu variants.

Garumā stiepjas naktis. Tumšās nolakotās debess austrumu puse kā piebērta dzeltenām zvaigznēm, rietumos kā saulrieta padebess Jūrmalā deg milzīgās gāzes lāpas atspulgs. Debesīs zied un virmo uguns gaile — te spilgti visu izgaismojot, te atstājot apkārtni ziemeļu krēslas varā. Maģisks spēks velk vakaros pie lāpas. Milzum liela liesma traucas augšup. Draudīgs ugunīgs piemineklis cilvēka spēkam, izšķērdībai un šodienīgumam. Dzīvot šodienai, jau rīt iegūt visvairāk naftas, nopelnīt visvairāk naudas, to notērēt par vienīgo, patiesi nepieciešamo preci — laimi.

—    Un tālāk! — prasu.

—    Tālāk — uz priekšu. Varbūt vēl kaut kur gaida laimes un naudas meklētājus. — Viņš aizies šovakar pie «bičiem» nopirkt vienu šņabi un uz kaimiņu kopmītnēm meitās. Jo atkal būs jāstrādā no rīta stīviem locekļiem līdz vakara bezgalīgajam nogurumam.

Tjumeņas ziemeļus sauc dažkārt par rrūsu Bābeli. Un patiesi — kur citur sastapsi tik daudz tautību pārstāvjus. Baltijas republikas šeit būvē ceļus un lielpaneļu namus, palīdz dzelzceļu tiltu un atsevišķu ciematu celtniecībā. Ukraiņi un baltkrievi bez tam vēl aktīvi piedalās naftas un gāzes ieguvē, ierīko elektropārvades līnijas. Gruzīni apbūvē naftas pārsūknēšanas stacijas, azerbaidžāņi iesaistās urbšanas darbos. Sliežu un autoceļus būvē Kazahijas un Uzbekijas PSR uzņēmumi. Nemaz nerunājot par daudzo KPFSR tautu darbu naftas un gāzes ieguvē. Bez tam VDR speciālisti uzstāda elektroniskās iekārtas kompresoru stacijās naftas vadu ceļos, savu iekārtu uzstādīšanā piedalās Bulgārijas, Čehoslovakijas, Somijas un Indijas pilsoņi.

Cilvēks ziemeļos iegūst izteiktu kopības sajūtu, visi dara kopēju darbu, visi šķirti no mājām. Lielākoties strādnieki šeit ierodas jauni, tūlīt pēc mācībām vai armijas. Savstarpējās attiecības veidojas vieglāk un brīvāk. Jau otrajā sarunas teikumā, tikko iepazinušies, ziemeļnieki ir uz «tu».

Viens no pirmajiem jautājumiem: no kurienes Tu esi! Atbilde: no Rīgas — tas te skan lepni. Labi te skan arī trestiņš kā darbavieta. Allaž ir godā mūsu būvēto ceļu labā kvalitāte, ciemats un dzīves apstākļi, kuri radīti strādājošajiem.

Arī mūsu trests ir internacionāls. Strādājošie no visiem plašās valsts nostūriem. Daudzi paziņas un draugi vai katrā lielākā mūsu zemes pilsētā. To vidū ukraiņu ārsti, tatāru šoferi un baškīru naftinieki. Dažām tautām tīri specifiskas profesijas — azerbaidžāņi, tērpušies krāsainās vējjakās, enerģisku runu un žestiem, strādā par noliktavu krāvējiem un ekspeditoriem, gruzīni, sulīgu akcentu krievu valodā, ēdnīcās piparo zupas.

Vēl šeit sastopamas divas ziemeļu tautas — hanti un ņenci, turklāt pēdējie pārstāv kādu skaitliski nelielu taigas ņencu cilmi. Holmīšos nācās ar hantiem nereti sastapties, laiku pa laikam viņi iegriezās ciematā, lai pārdotu kādu lapsādu un nopirktu šņabi, cukuru un sāli. Citus produktus viņi savās mājās gatavoja paši. Par hantiem ciematā klīda dažādi nostāsti, brīžiem pārņemti no slavenajām čukču anekdotēm. Cik nācās ar hantiem satikties, neredzēju nevienu agresivitātes pazīmi, viņi allaž bija klusi un mazrunīgi. Tad gadījums deva iespēju hantietei pieņemt dzemdības. Pateicīgo tēvu pēc tam izdevās izprovocēt uz atklātu sarunu. Grūti laiki pienākuši — naftas ieguvējos viņš redzēja tikai dabas postītājus un zvēru bendes. Hantus civilizācija atspiež arvien tālāk uz ziemeļiem.

1984. gada rudenī trests pilnībā pārcēlās uz Vingapūru. Vieta, kur cēla ciematu, atradās Obas un Puras baseina ūdensšķirtnē, bija augstāka un sausa. Skrajajā priežu mežā pirmās mājas ceļot, vēl varēja ogot un sēņot ciemata vidū. Bija jau pieredze ciemata celtniecībā. Ēkas cēla kompleksi, tās tapa izskatīgas, siltas un ērtas, katrai ģimenei atsevišķa istabiņa un virtuvīte. Apstākļi bija uzlabojušies — stabila izpeļņa un kārtība ražošanas procesā (relatīva). Bet nebija vairs agrākā entuziasma.

Bija arī kas pavisam atšķirīgs — nosaukums «Dzintari» un sēta, kas ciematu apjoza, it kā nošķīra mūs no lielā Vinga- pūras ciemata. Tas ātri izauga blakus. Ziemeļu Dzintari! Uz jums esmu skatījies lielākoties caur medpunkta logu. Nebūt ne slimīgs skats. Kūsāja dzīve un darbs. Medpunkts bija viena no pirmajām ciemata celtnēm, pēc tam cita aiz citas pacēlās dzīvojamās ēkas, kantoris, sporta zāle, veikals. Veda smiltis, būvēja ielu un nosauca par Ziedu bulvāri. Uz tās gan skaitījās tikai viena ēka (lieliska reklāma medpunktam|. Aiz loga būvēja, krāsoja, apmeta noliktavas un pat ar KrAZu apgāza laternas stabu. Nejauši.

Kā toreiz Holmīšos, kad iedzēris buldozerists nejauši ar savu tehniku uzbrauca virszemes siltumtrasei, daļu no tās paņemot līdzi. Ciematā temperatūra strauji nokritās zem nulles. (Nav ļaunuma bez labuma — daudzās mājās izsala prusaki.)

Trests — tie ir ceļi, trests — tās ir cūkas. Iepazīstieties — veterinārārsts Gunārs Gleizdāns un viņa draugs un palīgs Edmunds Olmanis. Viņi viens otru uzskata par «savu labo roku». Edmunds no Gunāra apguvis daudzas cūkkopības nianses, bet pēdējais savukārt iemācījies raiti stūrēt un GAZika motorā rakāties.

Tai 21. jūlija naktī, kad Maskavā sākās studentu un jaunatnes vispasaules festivāls, Holmīšos cūku fermā iespēra zibens. Ugunsdzēsēji bija paklīduši, un viņu mašīnā nebija ūdens. Gunčiks metās liesmās un svieda no tām laukā sivēnus. Edmunds cīnījās ar uguni. Ap piecdesmit rukšu izdevās glābt, tos pēc tam nedēļu tvarstīja Holmīšu staignajos mežos. Gun- čika veidolā vasaras raibumus labi papildināja īsi apdeguši mati, pēc tam viņš sirga ar pneimoniju.

Rukšiem pagaidu novietni cēla Vingapūrā, bet vasarā ganīja mežā — sentēvu paņēmieniem.

Sestdienas vakarā medpunktā ienāk Gunārs, atnesot sev līdzi kūts smārdu, un stāsta par panākumiem, injicējot sivēniem nātrija selenītu. Mikroskopā ilgi pēta cūku aknu preparātus un klusi irgojas par savu titulu — sestās kategorijas cūkkopis.

Citreiz viņi ar Edmundu atnāks abi. Uzsmēķēs, pastāstīs par kādu sevišķi daiļu kaimiņieni — ēdnīcas pavāri, bet visbiežāk par Vecākiem un Saldu, par Veterinārijas fakultāti un Kandavas sovhoztehnikumu. Kautiņā pie diskotēkas viņi viens otru tik dedzīgi aizstāvēs, ka beigās noteikti neatcerēsies, kurš kuru devies glābt. Viņi paspēs satikt visus Tjumeņas ziemeļos iebraukušos Latvijas korespondentus un redaktorus un pārsteigt tos ar saviem Ziemeļu stāstiem. Tikai ne par sevi — arī Elita Veidemane par jūlija nakts notikumiem rakstīja vienīgi citu aculiecinieku pārstāstus.

Latviešu tautas teika stāsta — kāda daiļa meita taisījusies precēties, bet nezinājusi, kuru no saviem trim pielūdzējiem izvēlēties. Un pārvērtusies smilgā. Kurš jūras malas smilgai vislabāk izpatiks, tas arī par vīru kļūšot.

Pirmais pielūdzējs smilgas priekšā ceļos kritis un tās skaistumu slavējis. Labs vārds zelta vērts.

Otrais pretendents skaistu dziesmu smilgai dziedājis. Laba dziesma jebkuru sirdi varot salauzt.

Trešais vīrs vienkārši nostājies vēja pusē, lai kāpu vējš jūrmalas smilgu nepluinī. Skaistu sievu godīgi apņēmis.

Tā tas laikam vienmēr bijis — stiprajam aiz platajiem pleciem slēpjas vesels zālājs vārgu smilgu. Tikai dzīvē nevis stiprais puisis izvēlas savu skaisto smilgu, bet gan šīs smilgas raušas aizvējā.

Daugavpils ceļinieki atbraukuši līdzi savam vecam biedram, tagad mūsu tresta pārvaldniekam Vasilijam Zaharovam, nu tie drošā aizvējā loka galvas dotajā virzienā. Un dažam no viņiem parādās visatļautības attieksme pret darbu un sadzīvi — es varu iedzert, es varu strādāt pusslodzi. Tu, darbu vadītāj, esi par zaļu, lai mani komandētu. Te neviens man tik un tā neko nepadarīs.

Pārvaldnieka vietniekam Nikolajam Eihem (sauktam par Nikolaju I) arī savas smilgas — ventspilnieki. Savējo labā tiek izdota daža skaļa pavēle, dažs mehanizators tā pie jaunas tehnikas ticis. 2ēl tikai, ka savu smilgu kopas audzēšanā netiek ievērotas dzīves realitātes. Ja paaugstināšanai divi kandidāti, tad varam būt droši — izvirzīsies daugavpilietis.

Strādāt ar jaunām metodēm. Domāt, kā vari labāk savu darbu padarīt! Sākumā apziņa par cita veida saimniekošanu bira kā caur sietu — kaut kas jāpārkārto, bet, kas īsti un kā — nav zināms. Administrācija pētīja, salīdzināja un galu galā teica — ko mēs te vēl uzlabosim! Salīdzinot ar citām radnieciskajām organizācijām Tjumeņas ziemeļos, mums ir pats augstākais darba ražīgums. Plānotāji pētīja, salīdzināja un teica — mēs varbūt varētu nedaudz samazināt štatus, bet kā tiksim galā tad, ja ceļus nāksies būvēt sarežģītākos apstākļos! Un patiesi — nākamajā gadā ceļi jāber staignā purvā, kur biezs kūdras slānis!

Ik gadu mēs, štatus samazinot, no darba atlaidām bariņu darbinieku, bet ikreiz pēc tam pieņēmām atpakaļ. Nāk štatu samazināšana, un iecirkņa priekšnieki rēķina: šo strādnieku nevar atlaist — labi strādā, tas otrais gan ir slīmests, taču esot sens pārvaldnieka paziņa. To trešo nevar atlaist tālab, ka tas «ziemeļu laulībā» dzīvo ar kādu kantora sievu un tādējādi var sarežģīties materiālu pārskata nodošana mēneša beigās. Tā nākas atlaist to, kuram nav nekādas «aizmugures», dažreiz nerēķinoties ar atlaižamā profesiju. Atlaiž mehanizatorus, štatu samazināšana ir notikusi, taču sarucis tieši to strādājošo skaits, kuri ceļa būvē visvairāk nepieciešami. Beigās iznāk, ka kopmītņu audzinātāji trestam ir vairāk vajadzīgi nekā mehanizatori! Līdz šim gan nekāds audzināšanas darbs netika veikts, audzinātāji vairāk darbojās tikai kā ziņu un tenku izplatītāji.

Neslēpšu — arī es vislabāk jutos, kad vēja pusē nostājās pārvaldnieka vietnieks Nikolajs Himičs (saukts par Ķīmiķi), vai arī galvenais inženieris Jānis Dauksts. Ar vēju lauzties labi tikai tad, ja tas ir maigs un silts vējelis.

Tomēr patiesībai acīs jāskatās. Pienācis laiks pārvērtēt kadru jautājumu. Vai tiešām vērts saglabāt mūsu mazajā organizācijā savu pastu, ja ciema pasts atrodas 100 metru attālumā! Kantoris gadu gaitā nevis štatos sarucis, bet jo kupli sazaļojis. Vai ir vajadzīgas iepriekšminētās audzinātājas, ražens pulciņš nor- mētāju! Gudru sejas izteiksmi klīst ceļa drošības inženieris — pat viņam pašam nav drošu ziņu par sava darba uzdevumiem.

Tā nu vismaz pagaidām štatu kustība pilnībā gulstas uz abu ceļu būvētāju iecirkņu vadītāju — Albīna Jasaiša un Arnolda Freimaņa pleciem. Viņi ar sirdssāpēm atlaiž savus kadrus, lai pēc laika meklētu jaunus to vietā. Sevišķu satraukumu pilni brīži ir līguma termiņa beigas. Lielākajai daļai jauns vairs netiek noslēgts un jābrauc projām. Bet cilvēki mēdz dažādi cīnīties par savu taisnību, un viens no plaši izplatītiem paņēmieniem ir rakstīt sūdzības. Zinot to lielo jezgu, kas seko tādai sūdzībai, šiem eventuālajiem sūdzību rakstītājiem līgumi tiek atjaunoti. «Lai nu paliek šoruden.»

Šautenes te ir daudziem. Gan reģistrētas, gan nelegālas, jauni eleganti modeļi, vecas kramenīcas un paštaisītas bises. Kaimiņu mehāniskajās darbnīcās ražotu vienstobreni ieguvis Serjoža Kaigorodovs. Savos astoņpadsmit gados puisis jūtas tikpat kā mūžameža traperis. Otrajā šāvienā nogāzis kraukli. Sesto šāvienu neiztur bise, sasprāgstot mednieka rokās. Saglābt izdodas tikai divus pirkstus.

Medību noteikumu brīvais traktējums veicis savu — zvēru un putnu skaits strauji gājis mazumā. Kā leģendas klīst stāsti par laiku pirms četriem gadiem, kad medņu gaiļi vēl lasījuši granti uz šosejas, kad ciematā ienācis lācis, tikai dažs atceras pēdējo apkārtnē nomedīto alni.

Apvidus mašīnas un helikoptera iesaistīšana medībās lielajiem zvēriem liedza jau tā niecīgo iespēju izmukt no lodes. Skrajā tundras priedulājā no helikoptera var ieraudzīt pat lapsu, nemaz nerunājot par lāci. Ducis labi bruņotu vīru ar helikopteri atrasto un pārbiedēt» zvēru iedzen purva lokā, lai varonīgi ieraidītu katrs savu lodi.

Tagad medību iespējas niecīgas. Bet zārks jau nevar stāvēt tukšs! Ja tev ir šautene, tad jāšauj. Kaut vai sporta dēļ. Kaut vai no greidera kabīnes. Ir tāds sporta veids — no braucoša transporta līdzekļa jātrāpa ceļazīmē no trīsdesmit četrdesmit metru attāluma. Rezultātā zīmes visvairāk asociējas ar sietu, un, lai noteiktu to sākotnējo funkciju, vajag diezgan labu fantāziju. Bet visbiežāk šajā zīmē jau arī nekas nav jāsaprot. Ziemeļu ceļos priekšroka tiek dota mašīnai ar stiprākiem dzelžiem un šoferim ar labākiem nerviem … Pati zīmju likšana ir stipri kampaņveidīgs process — kādu rītu brauc pa pazīstamu ceļa iecirkni un brīnies, cik daudz dažādu zīmju izlikts. Var domāt, ka uzstādīts jauns treniņ- poligons, lai netrenējas šaut ciematu teritorijā.

Piecus gadus vecā Vanda atnāk mājās un sūdzas:

—     Iluta mētājas ar kameņiem. — Kopš tā brīža «kameni» ir mūsu «Gimalajiešu lāču» apzīmējums.

Mēness šeit ir tāds pats kā Latvijā — domīgs un varens. Tas lēnītēm pārstaigā debesi šķērsām pāri, pārvēršot garo ziemas nakti puskrēslā. Virmuļodama pārskrien ceļam polār- lapsa, cēli pārslīd baltā pūce. Klusa un pamirusi tundra. Mēness — klusuma sargs.

Snieg un sasnieg zili, zili sniegi, leputina mājeles līdz logiem un dažu līdz pažobelei. Paceļ taciņas un ieputina kāpnītes. Astoņus mēnešus no vietas balts skats uz dzīvi.

Labākā slēpju trase Rietumsibīrijā. Arī tas ir trestiņš. Voldemārs Rennerts, sporta meistara kandidāts, spītējot saviem četrdesmit astoņiem gadiem, vēl joprojām sapņo par sporta meistara nozīmīti. Vienpadsmit stundas pie virpas un pēc tam sešdesmit kilometru slidsolī. Trasi ik pārdienas aizputina, jāņem talkā buldozers un sniega motocikls. Un tikai tad tumšajā mežā apli pēc apļa, stundu pēc stundas. Pa reizei atnāks kāds kompānijā, bet līdzi turēties nespēs ne apli. Svētdienās pēc pasaules kausa nolikuma — tresta kauss distanču slēpošanā.

Kad 1985. gadā uzcēla sporta zāli, sportotgribētāju bija krietni daudz, par nodarbībām zālē cīnījās basketbola, volejbola, futbola un tenisa cienītāji. Sporta un fizkultūras metodiķi Dainu Voicišu raustīja kā papīra lelli — sporta zāli dalīja kā daždien bērni jaunu rotaļlietu. Pagāja gads, un, skat — fizkultūriešu skaits stipri sarucis, vakaros, neatkarīgi no sekcijas, zālē var redzēt vienas un tās pašas sejas. Tikai pirms draudzības spēlēm ar lietuviešu vai ukraiņu ceļiniekiem sporta zāle dun un skan bumbas ritmā. Tad ražošanas tehniskās daļas priekšnieks Ivars Kalniņš komandē volejbolistus. Treniņmačā «tie, kam pāri četrdesmit» (arī Jānis

Dauksts un Nikolajs Himičs) pieveic juniorus (līdz četrdesmit).

Kustību trūkums Dzintaros vēl jūtamāks nekā Latvijā. Varbūt vakarā lēnītēm paskriesim! Bet kur lai skrien, ja visapkārt pusotru metru biezs irdena sniega slānis, ja tumšs un vējš dzen sejā ledainus graudiņus! Tikai Voldemārs, paņēmis slēpes, vakarā dodas uz savu trasi.

Kad atbrauc avīžnieki, un viņi brauc bieži, daļa ciematnieku pārvēršas. Tā ir patīkama izklaide pelēkajā ikdienā. Žurnālistu ved uz darbnīcām, gateri un sporta zāli, vienmēr uz medpunktu, bibliotēku un diskotēku. Tiek sarīkota liela makšķerēšana, izbrauciens uz trases galu un pašās beigās uz ņencu ciematu Halasavei — apmēram astoņdesmit kilometru no mums. Iespaidu bagātais preses literāts raitā mažora tonī atspoguļo mūsu ceļinieku dzīvi, sevišķu vērību pievērš ogām, sēnēm, zivīm un ņenciem. Tiek fotografēts tresta pārvaldnieks un divi trīs mehanizatori, ciemata vārti un tundra no debesīm.

Par ciematu un ciematniekiem raksta arī citi, kuri atbraukuši ciemos vai komandējumā, — estrādes ansambļu dalībnieki un kinoamatieri, ceļojošie studenti un radi. Visvairāk korespondenču «Padomju Jaunatnē», arī «Cīņā» un «Rīgas Balsī». Par Tjumeņas ziemeļiem drukājuši gandrīz visi žurnāli, pat «Mākslā» parādījusies Tjumeņas tundras eļļas atveida reprodukcija. Kā apgalvo šo rakstu kolekcionārs Mārtiņš Gailis, tad tikai žurnāli «Dārzs un Drava» un «Skola un Ģimene» neesot publicējuši aprakstus par latviešu ce|inieku dzīvi ziemeļos, un turpmāk viņš tos neabonēšot.

Gadu gaitā preses slejās Dzintaru ciemats fotogrāfiski parādīts kā Līvānu mājiņu komplekss. Ciemā tiešām ir ducis šo mājiņu, tās rada jauku disonansi vienmuļajā vienstāvu arhitektūrā, taču preses radītais Latvijai tipiskās jaunainavas ciemata veidols ir īstenības izskaistināšana. Un tomēr mēs šajā attēlā raugāmies ar lepnumu un ar prieku, norādot uz «pirmo līvāneni». Ne tikai tādēļ, ka tā pirmā uzcelta, bet arī to vīru dēļ, kuri šeit mīt, un to, kuri šeit pulcējas kā senāk saiešanas namos Piebalgā.

Pirmajā stāvā uz vienām durvīm uzraksts: Alus bārs «Pie Lāča». Sajā istabā mīt II iecirkņa darbu vadītājs Aldis Putniņš, saukts par Lāci. Kādā vakarā, kad Aldis strādāja trasē, puiši pārveidoja viņa istabu par bāru. Visā ciemā tika savākti daži simti tukšu alus pudeļu, sēdekļiem — bluķēni. Iespaids paliekošs. Lācis ir pārāk mierīgs, lai draugiem ko ņemtu ļaunā, un pārāk lēnīgs, lai visu šo taru izmestu no istabas ārā.

Pirmajā «līvānenē» mīt arī iepriekš minētie Inženieri Juris un Jānis, galvenais enerģētiķis Juris Dižgaivis, darbu vadītāji Alvis Tanbergs un Sigurds Helmanis. Vakarā viesistabā dzīvas diskusijas, radoši strīdi, veselīgs humors un labas vakariņas. Te atnācis arī tresta galvenais dispečers Juris Začests un darba drošības tehnikas inženieris Vilnis Ozoliņš. Svešumā latvieši ciešāk turas kopā un palīdz viens otram vairāk kā dzimtenē, nedaudz atkāpjas mūsu ķildīgā daba un savstarpējā skaudība.

Strīdos «līvānenē» dzimuši lēmumi — brīžiem jokaini un utopiski. Mīļākais pasākums ir rakstīt pavēli par galvenā inženiera atbrīvošanu no darba, vai par ceļa būvi pilnīgi pretējā virzienā. Lēmuma paziņošanu uztic Jurim Začestam (sauktam par Zaķi), lai viņš iet pie Eža. Bet Ezis ir galvenā inženiera vietnieks Jānis Klismets.

Jānis ieradies Ziemeļos pēc RPI Inženierceltniecības fakultātes beigšanas. Četri plati soļi uz priekšu četros gados — meistars, darbu vadītājs, dispečers, galvenais dispečers, galvenā inženiera vietnieks. Sai laikā arī komjaunatnes pirmorganizācijas sekretārs.

—     Sarkanā svītra novilkta jau pie kantora durvīm, — tresta brigāžu darba metodes iniciators ziņo. — Redzi, viņi mani uzskata par visu nelaimju vaininieku un tūlīt nāks noskaidrot attiecības.

Patiesi. Cits aiz cita galvenā inženiera vietnieka kabinetā nāk un iet brigadieri — Sergejs Gruņenko, Jānis Apse un Semjons Martinovs. Brigādes darba metodei vēl daudz problēmu. Dažs nevar, cits negrib strādāt tikpat daudz kā pārējie brigādes locekļi. Brigadieris izmantojis savas privilēģijas un reisā izbraucis ar dažu stundu novēlošanos. Salūzis ekskavators, brigādes biedri gatavi palīdzēt remontā, bet trūkst vajadzīgās deta|as. Dažbrīd brigādes locek|u vidū sākas īstas nesaskaņas un kaujas. Viens nokavējis darba laika sākumu, tam samazinājuši izstrādes koeficientu, lai gan vainīgais atradis oficiālu attaisnojumu. Cita brigāde izlēmusi, ka darba apjomu var veikt ar mazāku mašīnu skaitu, — kāds esot lieks. Tikmēr strīdējās, kamēr brigāde izjuka pavisam. Jānis uzklausa, diskutē, mēģina līdzēt, atkārtoti brauc uz trasi, lai nomierinātu satrauktos prātus.

Vēl viņš cīnās arī par jaunas — darba maiņas metodes ieviešanu: strādā ziemeļos mēnesi vai pusotra vienpadsmit stundu dienā, ieskaitot sestdienas un dažkārt arī svētdienas. Pēc tam lido uz mājām mēnesi atpūsties. Strādāt ziemeļos ilgāk par diviem mēnešiem nav racionāli — cilvēki nogurst fiziski un garīgi, darbam vairs nav pilnas atdeves. To veicina retinātais gaiss, saules radiācijas trūkums, temperatūras straujās maiņas, lielais un ilgstošais sals. Turklāt nogurst neatkarīgi no tā, cik gara darba diena.

Eksperimenta nolūkā pēc šādas metodes šogad strādāja ceļa strādnieki un borta mašīnu šoferi. Rezultāti bija pārsteidzoši labi. Skeptiķi padevās — no šā gada maiņas metode ir tresta darba pamatveids.

Līdz šim visi mēģināja atvaļinājumā iet un zudušos spēkus atjaunot vasarā, darbā ieradās pavasara un rudens šķīdoņos, kad veicamā darba apjoms vismazākais. Līdz ar jaunās darba metodes ieviešanu tiek sastādīts darba un atpūtas grafiks visam gadam. Kompleksā brigāde vienlaikus strādā un brauc atpūsties.

Jānis atkal iegrimis nākamā gada darbu grafikā, vēl daudz kas labojams un pārkārtojams.

—     Kā tu spēj apvienot galvenā inženiera vietnieka amatu ar komjaunatnes sekretāra pienākumiem!

Jancītis neatbild. Varbūt tādēļ, ka komjaunatnes prestižs ir krities, aktīvi virzīt tās darbu neviens nevar vai izliekas nevaram. Vienam ģimene, otram raksturs. Arī Jānis nebūt vairs nav glaimots par sabiedrisko pienākumu, kas ievērojami atrauj no pamatdarba, bet pēdējais valstij un trestam ļoti nozīmīgs. Viņš ir ieteicis citas kandidatūras, bet tiek ievēlēts par komjaunatnes sekretāru.

Tā jau mēdz būt, ka smagāku vezumu krauj tam zirgam, kurš spēj vilkt, bet auzu devu gan ber pēc citiem aprēķiniem. Kas tur spīd, kas tur mirdz Aiz zaļās ataudziņas!

Ciema puiši līgodami Dedzin Jāņa uguntiņas.

Līgo svētki trīsarpus tūkstoš kilometru no Latvijas. Līgo tundrā, kur jauna diena vasaras saulgriežos sākas jau iepriekšējās dienas beigās. Jāņi ar ugunskuru, alu un no Latvijas atvestiem ozollapu vainagiem. Līgošana ar ļoti vārgām daž- pantiņu līgodziesmām. Dārd milzu decibeli, dejas pa betona plātnēm, un reizē neganta cīņa ar knišļiem un odiem. Reizēm starp smagā roka skaņdarbiem atskan «Pie Dzintara jūras». Vīri cenšas griezt valsi, bet sievu kurpju augstpapēži iesprūst starpplākšņu spraugās. Ķīmiķis uzmana ugunskura dzirksteļu gaitu. Alus muca paslēpta sporta zāles ģērbtuvēs. Reibinoši smaržo tikko plaukušo bērzu meijas. Jautrība, līksme, nostalģija un dažbrīd kopības sajūta, pēc dažiem alus kausiem uzdziedot par jaunību, kura vairs nenāks.

Jauni puiši, jaunas meitas,

Jāņu nakti neguliet:

Kas gulēja Jāņu nakti.

Tam laimīte garām gāja.

Vasaras saulgrieži — mūsu ziemeļu svētki. Varbūt ar laiku visas Dzintaru dienas atmiņās pārtaps svētkos un negulētajā Līgo naktī.

Pēdējās ielas montēšana ciemā. Trīs vīri raiti darbojas ap plāksni, kura droši šūpojas ceļamkrāna trosēs. Darbu vadītājs Gunārs Circenis staigā riņķī un raženi komandē. Nedaudz ar lauzni, nedaudz ar roku, un gandrīz piecas tonnas smagais dzelzsbetona gabals nogulst smilts pamatā ar milimetra precizitāti. Ciema pēdējā iela tomēr nav iznākusi izcili gluda. Darbu vadītājs tagad jau aizbraucis, bet ielai palicis nosaukums «Gunčikštrāse».

Ceļa nodošana. Pēdējie apdares darbi. Baumaņu Uģis pusstundu pirms komisijas ierašanās pabeidz ceļa stabiņu uzstādīšanu. Laimīgi pēdējā brīdī paspēj palekt nost — uz slidenā ceļa, stūrei nepakļaujoties, kāda garāmbraucoša tatra iebrauc grāvī, apgāžot trīs svaigi uzliktos stabiņus. Uģa vīri nolauztos stabiņus tūlīt sasprauž atpakaļ. Bet komisijas vīri brīnās — kā tā Tatra varēja tikt no ceļa nost, ja stabiņi priekšā.

Pirmos četrus gadus bitumu starpplākšņu spraugās lēja spaiņiem. Metru aiz metra, lēni un pacietīgi. Gribat ātrāk un mehanizētāk — lūdzu, mums ir nestandarta ierīču cehs! Mums ir divas nestandarta galvas — Ilmārs Andersons un Genādijs Sadrins, meistars un brigadieris. Galvas, kurās top svaigas idejas un spīdoši risinājumi, un tapa jauna šuvju aizliešanas mašīna. Genādijs jauno mašīnu vadīja pats, un reiz gadījās, ka ar karstu bitumu noliets tika arī pats. Ilgāk par pusstundu fanātiķis nebija noturams medpunktā — ceļi gaida.

Kaļķa kā tāda vispār nav, un skleroze vēl nav izgudrota. Skaitļojamās mašīnas radītas nelaikā un nevietā. Visa tresta grāmatvedība iespēj ar kalkulatoriem tieši tikpat, cik galvenais grāmatvedis Uldis Ulpe galvā. Tikai elektroniskais skaitļotājs dažreiz mēdz kļūdīties. Uldis ir tieši desmitreiz vecāks par trestiņu. Stāsta, ka viņš gada atskaites spēj pilnībā uzrakstīt no galvas.

Kaleidoskopiska atmiņu virtene prombraucot. Epizodes nogludinās un tām pieaug skaisti un mīļi sīkumi. Visam ir savs laiks, arī mani Ziemeļu gadi jau ir pagātne. Bet, ja man jautā — kā tad tur īsteni bija, allaž varu atbildēt ar sentenci — ja man vēlreiz būtu jāsāk šās ceļinieku mediķa gaitas, tad es — sāktu vēlreiz. Vēlreiz stāstītu un rakstītu par šo skaisto laiku. Ko man ir devuši Holmīši un Dzintari! Labus draugus, latviešu kopības sajūtu, ko retāk var izjust dzimtenē. Iespēju būt vajadzīgam jebkurā diennakts stundā medpunktā. Draudzīgus un godprātīgus kolēģus, lielisku mikrokolektīvu, par ko vēlos teikt lielum lielo Paldies saviem labajiem palīgiem — feldšerei Tatjanai Vitānei un medmāsai Nadeždai Martinovai.

Pelēks ceļš ar tālumā gaistošām mašīnu acīm. Baltas pūkas uz sārtajiem tundras mētrājiem un mašīnas priekšējā stikla. Ritmiska riteņu un ceļa plākšņu dziesma. Rīt no rīta es jau būšu dzimtajā pusē, bet tresta ļaudis celsies un strādās — būvēs ceļus pretī tundras naftai.

Bet Daukstu Jānim atkal bārda būs taisna. Jo trešā caurteka pie vienpadsmitā piketa ir šķība. Smagajam greiderim nav kādas tur blīves, un cements atkal nav laikā saņemts. Un II iecirknis visu salaidis grīstē, bet Rudzīšu Paulis sadumpojies — kādēļ tilteniekiem nedod autobusu braukšanai uz darbu.

Daukstu Jānis izlec no sava UAZika un, līdz stilbiem no- šķiedies, pārbauda ceļa nomali. Pēc tam atkal stundām noņemsies ar plāniem un pārskatiem, milzumu darba drošības tehnikas un jaunrades papīriem. Viņš vēl nezina, ka šodien atkal ieradīsies bargs kontrolētājs. Tas būs jāved trestiņa pasūtījumu veikalā pa aizmugures durvīm. Pēc tam kritiskais raksts sarūk par maigu aktiņu. Galvenajam inženierim ar šādiem apmeklētājiem ir jātiek galā, un tādu ir dučiem. Biežāk gan Jānis veikala diplomātijas apstākļos zaudē pacietību, un pārbaude beidzas ar asām domstarpībām. Savi zēni tad smies, un bārda atkal būs taisna.

Jāni! Visvairāk šī vēstule ir domāta Tev. Jo bez Tevis mums nebūtu tik skaistu Rietumsibīrijas dienu. Es redzu, ka Tavā kabinetā sanāk visi krietnie un talantīgie Dzintaru ceļinieki. Arī Gobzemju Kārlis ar fotosomu. Kā būtu, ja jūs visi nofotografētos vienā piemiņas bildē. Paņemiet savā vidū Inu Dauksti. Nu tā, sasēdieties! Alvi, nekautrējies, sēdies uz palodzes! Uģi, Tu tāpat esi krietni garš, nekāp uz krēsla! Bet šajā krēslā — kāpēc tas ir tukšs! Kāda ceļu nodošana! Nosēdiniet viņu beidzot mierā! Nu beidzot, pirmajā rindā — mākslinieks, dzejnieks, volejbolists, triju bērnu tēvs un galvenais inženieris Jānis Dauksts.

2ēl — tādas fotogrāfijas nav. Bet atmiņās tādu uzburt nav grūti. Spēkpilni un smaidoši viņi tur sēž — tā ir mana versija par Latvijas ceļu būves trestu Tjumeņā.

Trestiņ, es Tevi apsveicu sešu gadu dzimšanas dienā!

«PAJUMTE NEPATEICĪGAJIEM»

«ES TIKAI PASTAIGAJOS? ES NEKO NEMEKLĒJU?»

«Skolotāji kļūst vecmodīgi, cenšas noturēt savas pozīcijas. Pamatojoties uz savu auloritāli un varu, kas nodota viņu rokās, reizēm tie arī spēj iedvest skolniekos «īsto pārliecību». Daudzos jautājumos taču domas var nesakrist, bel tā vietā, lai diskutētu un pierādītu savu, skolotāji tikai māca un māca.»

«Mācību gada sākumā dažādas vārdu pārmaiņas ar skolotājiem nav nekāds retums. Kāpēc tieši gada pirmajās nedēļās — pa vasaru vienkārši aizmirsies, ka kaut kur vēl eksistē visvisādi noteikumi, plāni utt., un tas neļauj samierināties ar cenšanos pēc iespējas ātrāk visus atkal nostādīt rindiņā un salikt pa stingri noteiktai skrūvītei kā Vecmīlgrāvī ražotos virtuves skapīšus. Bet nedēļas iet un tu izjūti, ka tava izmisīgā pretošanās šai jau iepriekš paredzētajai kārtībai pamazām apsīkst, jo nav jau vērts.»

«Man pretīga liekas pati doma, ka starp skolotāju un skolēnu var risināties kaut kāda cīņa kā starp divām nesamierināmām, naidīgām nometnēm. Un tomēr — tā to varētu nosaukt. Brīžiem arī man sevi ar pūlēm jāapvalda, lai nelēktu kājās aizstāvēt savu taisnību, bet gluži vienkārši — negribas sabojāt raksturojumu — skolotāja kabatā blociņš ar mūsu «melno sarakstu». Un pie kā tas novedīs jūnijā — visiem ir skaidrs.

Skola ir tā vieta, kur esmu pavadījusi lielāko daļu savas līdzšinējās dzīves. Un, ja šodien esmu nonākusi līdz atziņai, ka visapkārt ir viena cūcība, vai vērts cerēt, ka vēlākajos gados es spēšu saskatīt to labo, dzīves patiesās vērtības?»

«Kādēļ gan skolotājiem ir tik dziļa interese, ko skolēni vakarā dara, un ja nu ir gadījies ieraudzīt kādu uz ielas pēc 21.30, tad atkal birst kārtējo jautājumu lietus, atkal ar padumju raksturu un izsmiekla pieskaņu.»

«Konflikta situācijas ar skolotājiem man ir bijušas galvenokārt frizūras dēļ. Te, pēc viņu domām, mani mati ir pārāk gari, te atkal pārāk īsi. Brīžiem ir tāda sajūta, ka viņi paši nezin, kādam jābūt matu sakārtojumam. Reiz biju godīgi saķemmējis matus ar celiņu pa vidu, bet skolotājs teica, ka izskatoties pēc āksta. Taču, kad saslēju matus gaisā, lika nekavējoties saķemmēties. Tagad nezinu, kā ķemmēt matus, jo pēc āksta izskatos ar jebkādu frizūru, tāpēc neķemmējos vispār.»

«Ir jau skolotāji, kas spēlē demokrātiju, bet pamēģini izteikt savas domas. Skolā iemācītais ir kļuvis par normu. Bet visi cilvēki nedrīkst domāt vienādi — tā ir deģenerācija.»

«Vidusskolā uzskatu par nederīgu atzīmju sistēmu un to, ka stundas ir obligātas. Piemēram, kāpēc nevingrotājam jāpiedalās fizkultūras stundās, jāsēž un jāskatās uz pārējiem? Vidusskolā ikkatrs jau zina, par ko kļūs, un absurds ir tas, ka jāmācās viss, ko liek priekšā. Piekrītu, ka no visa jāzin pats galvenais, bet kāpēc, piemēram, vēsturē precīzi jāzina visi ga- daskaitļi, ja vēlāk tik un tā tos aizmirsīšu? Līdz ar to, ka jāieliek galvā viss ūdens, ko skolotāji prasa, neatliek laika un enerģijas tam, kam esmu nolēmusi veltīt savu dzīvi.»

«Dīvaini, ka iznāk strīdēties nevis par mācību jautājumiem, bet tieši par uzvedību un ģērbšanos. Uzskatu, ka cilvēks, ja vien labi tiek galā ar mācībām, var ģērbties tā, kā viņam patīk. Skolotāji skolēnus vispār neuzskata par cilvēkiem (protams, ar izņēmumiem). Sevišķi jaunie skolotāji. Laikam tādēļ viņi visiem spēkiem cenšas nostiprināt savu prestižu un domā, ka visdrošāk to var izdarīt ar nicinošu pārākuma apziņu pret skolēniem. Nenoliedzu, ka zināmai distancei starp skolēnu un skolotāju jābūt. Es saprotu vecākās paaudzes skolotājus, kad viņi izturas ar zināmu pārākuma apziņu, bet tieši viņi ir viscilvēcīgākie.»

«Ar skolotājiem domstarpības visbiežāk rodas ārējā izskata dēļ. Arī mums, skolniekiem, apnīk skolotāju dzīšanās pēc kaut kādas neeksistējošas ideālas frizūras. Ļoti bieži runā par smēķēšanu, pazemina uzvedību. Bet ko tas dod? Tas, kurš sācis smēķēt, pēc skolotāja iejaukšanās neatmetīs. Sevišķi tādēļ, ka mēs nepīpējam skolā, bet gan labu gabalu no tās. Mes ļoti labi zinām par smēķēšanas kaitīgumu, tādēļ jebkādas lekcijas par šo tēmu ir liekas.»

«Manuprāt, nekādu atklatu konfliktu vairs nerodas. Mes esam pieradinati neapgrūtināt citus ar savām domām. Skola ir kā miega valstība — viss notiek lēni un klusiņām. Ari mēs neesam spiesti nodarbināt savas smadzenes. Lai iemācītos to mazumiņu, ko prasa, domāt nevajag. Es gaidu no skolotāja vairāk, nekā no citu izteicieniem un uzskatiem veidoto «zelta vidusceļu». Kad pāris reizes esmu mēģinājusi iespējami diplomātiski izteikt savas domas, esmu vienkārši apsmieta. Pret tiem, kas mēģina drusciņ protestet, izturas kā pret «baltajiem zvirbuļiem». Uz viņiem tikai paskatas un pabrīnas — gan skolotāji, gan skolēni. Daudzi no skolotājiem ir jauki cilvēki, bet strādātāji gan ne, tāpēc nevaru viņus cienīt. Man ir žel šo gadu, ko esmu mācījusies skolā.»

«Skolā prasa no mums. Ari no skolas prasa. Vispār visi ir ļoti prasīgi, diemžēl ari palīdzība ir jāgaida no tiem pašiem, kuri prasa.»

«Es domāju, ka skolas iekšējās kārtības noteikumi ir sastādīti nepareizi. Tie ir izdevīgi skolotājiem, bet skolēnus nebūt neapmierina. Man īpašu konfliktu nav bijis, jo pats gandrīz nekad nelecu acīs un vispār cenšos nedarīt neko tādu, kas skolotājiem var nepatikt. Taču vērotājs no malas esmu bieži. Man liekas, mūsu skolās pārāk stipri uzstājas par skolēnu ārējo līdzību. Tas pazemo, kurš tad grib būt tāds, kā visi?»

«Viss sākās ar padziļinātu Latvijas PSR vēstures mācīšanu. Mūsu klase izrādīja visdziļāko interesi. Klases audzinātājai nepatika, ka pārāk daudz nodarbojamies ar Latvijas vēsturi. Līdz ar jaunā mācību gada sākumu skolotāja panāca vēstures skolotāja maiņu, kaut visžēlīgi atļāva nodarboties vēstures pulciņā. Tomēr visi juta, ka skolotājs vairs nav tik atklāts. Viņš vairs tik brīvi nerunāja par jebkuru tematu, jo viena no trim klasēm par Latvijas vēsturi neinteresējas, otra skatās uz to no augšas, bet trešai klasei ir aizliegts mācīt Latvijas vēsturi paplašinātā veidā.»

«Kāpēc mums vienpadsmitajā klasē jāstaigā formās? Un, ja nepieciešama zilā krāsa, kāpēc nedrīkst uzšūl zilus svārkus, nēsāt zilus džemperus un «baikas»? Taču galvenā prasība — lai visi būtu vienādi.

Skolā saka — ej uz mājām un ģērbies, kā tev patīk. Nu, bet ģērbjas vairāk vai mazāk tāpēc, lai sevi pa rādītu, jo mājās nav sabiedrības, turpretī skolā ir. Taču es tagad staigāju tajā skolas formā, jo negribu, lai U7 mani «ieēdas» un sabojā raksturojumu.

Kāpēc vidusskolās rīko diskotēkas priekš pašu skolēniem? Tādēļ, ka svešie skolu izdemolēs? Nē, neizdemo lēs, un ja gadās kāds izsists logs vai norauts durvju rokturis, tad tikai tāpēc, ka svešus nelaiž iekšā. Bel skole niem taču būtu daudz interesantāk! Un tā mūžīgā skolotāju «sardze»! Stāv pie durvīm ka Ķīnas mūris!»

«Pasniedzējs žurnālā apvilcis ar aplīti to audzēkņu uzvārdu numurus, kas ir aktīvisti. Tāpēc audzēkņi ar vājākām zināšanām iet palīgā iekārtot kabinetu un citos viņam vajadzīgos darbos. Par to viņiem liek labākas atzīmes un tiek uzdoti vieglāki jautājumi. Un, ja viņi nezin, atzīmi vispār neliek.»

«Jautājumā par formām mūsu skola izceļas ar sevišķu stingrību. Formas ir obligātas visiem. Pat baltus kreklus nedrīkst nēsāt. Mēs nesājām. Skolotāji raksta piezīmes, lamājas, bet mēs atbildam: «Mums katra diena skolā — svētki!» Vēl lielāks absurds — fizkultūras formas. Kam nav forma — to ārā no zāles. Dod dienasgrāmatu un staigā. Par «fizkultūras temu» — ar zēniem vēl apietas normāli, bet viņi ari sevišķi neņem pie sirds rupjības un lamas, bet meiteņu pedagoģes gan varēja padomāt, pirms lieto izteicienus: «Slampa, ko stāvi kā palaistuve!», u. c. Atliek vienīgi jautāt — vai tās ir sievietes vai velns zin kas? Uz to atbildi deva mans draugs — tās ir fizkultūras skolotājas.»

«Kā zināms, mācību olimpiādes sākas 3. ceturksnī un beidzas ar republikas mēroga «saciksti» pavasara brīvlaikā. Visiem saprotamu iemeslu dēļ skolēni negrib taļjās piedalīties, sevišķi, ja iecerēts ceļojums kopā ar ģimeni vai kas tamlīdzīgs. Šādā gadījumā konflikts ir neizbēgams. Līdz 3. ceturkšņa beigām skolēns tiek lūgts un pierunāts. Ja tam nav nekāda rezultāta, tad skolēns «nav aizstāvējis skolas godu», 4. ceturkšņa sākumā viņš tiek sodīts. Sarunas ar priekšmetu skolotājiem, klases amatpersonu izsaukšana uz pedagogu sanāksmi — tās vēl ir sīkas nepatikšanas. Bet iespējams arī «1» vai «2» žurnālā. Kaut olimpiādes ir tīri brīvprātīgs pasa- kums. Reiz tu esi iedomājies labi mācīties, tad nu dari līdz galam — cīnies par skolas prestižu. Mierā tevi liks tikai tad, ja esi normāls vidusmēra cilvēciņš, kuru neviens nevar apvainot spējā plūkt laurus olimpiāde. Un nevienu neinteresē tava paša plāni brīvdienās, utt.»

«Bija kāda skolotājā, saukšu viņu par A., kas mēdza ar mums aprunāties par _ _

par mūsu skolas negatīvajam pusēm. Kādu pēcpusdienu man piezvanīja klases biedrene un teica,'ka mūsu klases audzinataja gribot mani tūlīt redzet skola. Nekādi tuvāki paskaidrojumi netika doti. Jāpiebilst, ka audzinātāju musu klase sevišķi necieta.

Kad iegāju klasē, tur jau bija direktors, klases audzinātāja un viņas «labā roka» — meitene, kas man zvanīja. Jutos stipri pārsteigtā, kad man iedeva papīra lapu un laipni palūdza uzrakstīt, ko mēs runājam stundas pie skolotājās A. Dabiski, ka atteicos, paskaidrodama, ka neka aizliegta tur nebija. Audzinātāja apgalvoja, ka viņa visu zinot, tikai vajagot rakstisku liecību. Mēģināju uzrakstīt, kā bija, bet tas skolotāju neap- mierinaja. Notiekošais ieintereseja manu tēvu, jo viņš gaidīja pie skolas, un, uzzinājis visu, mēģināja noskaidrot no klases audzinatajas, kapec skoleniem liek rakstīt par citiem skolotajiem, kāpēc skolotāju kolektīva «intrigās» jāiepin skolēni?

Beidzās ar to, ka skolotāja A. bija spiesta aiziet no mūsu skolas. Pēdējā zvanā mēs gandrīz visas puķes uzdāvinājām viņai, klases audzinatajai piešķīrām tikai dažus ziediņus. Lai līdzība situācija neatkārtotos, mūsu izlai-

«Ļoti dumji, ka mums samazina speciālo priekšmetu stundu skaitu, uz to rēķina palielinot stundu skaitu citās galīgi nevajadzīgās lietās. Mēs esam izvēlējušies savu profesiju un gribam to apgūt pamatīgi, nevis «apgrābstīt» ģeogrāfiju, matematiku utt. Vel musu skolotāji bīstas no sarīkojumiem. Skaidrs, kāpēc šie baidas (bija attiecīgs lēmums 1985. gada jūnijā), bet, kas neriskē, tas nevinnē, nevar taču tādēļ atteikties no svētkiem.»

«Tikai nevajag teikt, ka «skolotājs pret visiem izturas vienādi». Cik ļoti sāpīgi ir novērot skolotāju attieksmi pret mīluļiem, sevišķi, ja pats neesi to vidū.»

«Dabiski, ka ir visādas sīkas saķeršanās, bet konflikta nav. Kāds var būt konflikts, piemēram, ar sienu vai sūdu čupu.»

«īsajos matos skolotāji saskata Rietumu ideoloģijas propagandu un vēl nezin ko. Diez ko viņi teiktu, ja mēs staigātu kā, piemēram, tālās nomales. Mode maiņas, un es uzskatu, ka modē ideoloģiju nevajag meklēt. Ja reiz mes paši nespejam radīt savu modi.

Pagājušajā gadā mēs ar klases audzinātāju runājām par Ziemassvētkiem. Šos svētkus ir svētījuši mūsu senči, kādēļ lai to nedarītu mēs? Ziemassvētki tiek uzskatīti par reliģiskiem svētkiem, taču neviens nedomā iet uz baznīcu, tikai pasēdēt savas ģimenes lokā. Skolotāji uzskata, ka komjaunieši nedrīkst svētīt šos svētkus. Iznāk, ka komjauniešiem jāatzīmē tikai I. maijs, 23. februāris, 9. maijs, 7. novembris. Tad jau komjaunieši nedrīkst svinēt arī Jānus.»

_ «Konflikti skola ir sastopami uz katra soļa. Piemera pec: pagajušaja gada musu klase bija noorganizējusies jauka sabiedrība (ja ta to varētu saukt), kas nedarīja nekā slikta. Mēs vienkārši apmēram reizi nedēļā sanācām kopa, pārrunājam jaunakos ierakstus, spriedām par apģērbu un visu pārējo, kas aktuāls mūsu gados. Taču klase kāds pa ausu galam ko saklausīja un informēja klases audzinātāju. Protams, pedagoģijas spēki nevarēja pieļaut, ka, viņiem nezinot, mes varētu lasīties kopā. Sākās lielās vecāku saukšanas uz skolu un gandrīz vai pratināšanas. Dažiem skola bija jaatstaj, jo viņi, nepatiesi apvainoti, sarunāja pretī daudz nepatīkama. Tos, kas palika, tagad uzskata par tādiem, kas nostājušies uz «pareizā dzīves ceļa». Taču mēs vairs neticam pedagogiem un līdz ar to vecakai paaudzei vispār (protams, pastāv izņēmumi). Pa ausu galam ko padzirdot, taisa traģēdijas, nevis elementāri noskaidro, ka bijis īstenība.»

«Neiedziļinoties un necenšoties izprast klasē notiekošo, mūsu audzinātāja laiku pa laikam paņem aiz rokas kādu kārtīgāku un klusāku meiteni un iztaujā. Un ceturkšņa beigās, neizskaidrojot iemeslus, attiecīgajiem skolēniem pazemina uzvedību.»

«Starpbrīdī man nozaga somu. Skolotāja maniem vecākiem paziņoja, ka uz skolu vajag nākt ar prastām somām, tās neviens nezagšot.»

«Sākās stunda, mēs uzvedāmies trokšņaini. Pasniedzēja aizgāja pie sava vīra, arī pasniedzēja. Viņš ieradās ar kārtīgu rādāmkoku. Pasniedzēja parādīja, kuri bijuši tie skaļākie, bet viņas vīrs ķērās pie labošanas darbiem. Salauza rādāmkoku uz audzēkņa galvas un ar atlikumu sita pa roku, līdz tā palika nejūtīga un vēlāk zila. Audzēknis mēģināja atstāt kabinetu, bet pasniedzējs neļāva.»

«Konflikti ar skolotāju M. man gadās samērā bieži. ļViņa uzskata, ka visa jaunatne ir viens vienīgs izvirtības, narkomānijas un bezgaumības kopums. No viņas neko citu nevar dzirdēt, kā vienu vienīgu bāršanos, neapmierinātību ar skolēniem un sabiedrību vispār. Pēc skolotājas M. domām, jaunietis, kas uzvilcis rūtainas bikses, neizbēgami kļūs par narkomānu. Viņa pat pazīstot tādus, kurus rūtainas bikses novedušas līdz neatgriežamai narkomānijai.»

Neteikšu, ka ar prieku lasīju vecāko klašu audzēkņu domas par skolēnu un skolotāju savstarpējām attiecībām. Būšu godīga un atzīšos — lasīt bija smagi. Tik daudz negāciju! Tad atcerējos filmas «Vai viegli būt jaunam!» epizodi, kur viens no varoņiem stāsta par savām divām sejām — skolā un ārpus tās. Pedagoga lielākā neveiksme ir tā, ja viņš nepazīst savu audzēkni, nezina viņa īsto seju, neapjauš domu gaitu. Nevar būt ne runas par iespēju palīdzēt, par mērķtiecīgu pedagoģisku iedarbību, nezinot audzināmā rīcības motīvus. Tāpēc — paldies par atklātību, skolēni! Patiesība, lai cik rūgta tā arī būtu, vērtīga tāpēc, ka tā ir patiesība.

Piekrītu domai, ka ir skolotāji, kas neprot un negrib uzklausīt skolēnus, veidot dialogu. Ir taču vieglāk norunāt monologu (bieži vien ļoti skaistu un pareizu) un prasīt bezierunu izpildi. Lai nopietni ieklausītos jaunajā paaudzē, vajadzīga patiesa vēlēšanās un liela pacietība. Piekrītu, ka skola ne vienreiz vien nodara pāri «spurainajiem» un nepelnīti slavē «pareizrunātājus», kas daudzos gadījumos nemaz tik «pareizi» nedomā, bet gan cenšas nesabojāt raksturojumu. Par lielāko trūkumu skolas darbā vienmēr esmu uzskatījusi un uzskatu tādu gaisotni, kas sekmē nepatie- sīgumu un liekulību. Tieši šādos apstākļos veidojas cilvēki ar daudzajām sejām. Mūsu sabiedrībai ir vajadzīgs pilsonis ar vienu — patiesu un godīgu seju. Tāpēc domāju, ka skolai šobrīd nav svarīgāka uzdevuma par augstas saskarsmes kultūras veidošanu, pārejas no pedagoģiskā diktāta uz sadarbības pedagoģiju. Saskarsmes kultūras līmenis pirmkārt un galvenokārt ir atkarīgs no pedagoga kultūras un takta, no viņa gribas un spējas cienīt savus audzēkņus, rēķināties ar viņu domām, viņu gribēšanu un varēšanu. Ar jauno paaudzi var un vajag strīdēties, jo strīdos dzimst patiesība. Tikai vienmēr jāievēro diskusijas principi, sarunai jābūt godīgai.

Bet skolēniem gribu teikt: esiet iejūtīgi pret saviem skolotājiem, atcerieties, ka viņi diendienā saskaras ar desmitiem, pat simtiem audzēkņu, ka arī viņi var kļūdīties. Tiesa, skolotājam jābūt pietiekami stipram un godīgam, lai atzītu savu kļūdu, atvainotos skolēnam vai skolēnu kolektīvam, ja to prasa attiecīgā situācija.

Tagad par to, kam nevaru piekrist.

Kategoriski nepiekrītu un nepieņemu patērētājpsiholoģiju, kas laužas cauri vairākiem izteikumiem. Kaut vai nevēlēšanās piedalīties mācību priekšmeta olimpiādē, jo ir «savas intereses» un «savi plāni». Stipru personību vispirms raksturo spēja pakļaut personiskās intereses sabiedriskajām. Bez tam — piedalīšanās republikas olimpiādē bagātina arī katru tās dalībnieku, tātad veido personību. Tā ir ne tikai spēku pārbaude attiecīgajā priekšmetā, bet arī saskarsme ar vienaudžiem no dažādām skolām, tikšanās ar ievērojamiem zinātniekiem, māksliniekiem, rakstniekiem. Un atkal atceros filmu «Vai viegli būt jaunam!». Laikam gan neviens nevarēja palikt vienaldzīgs, klausoties filmas varoņa vārdus: ja ar viņu notiktu kāda nelaime, visi paietu garām, neviens nepalīdzētu. Man šķiet, ka garām pasteigtos arī tas jaunietis, kurš par tik smagu nastu un milzīgu pakalpojumu skolai uzskata piedalīšanos olimpiādē. Jo būtu taču «savas intereses» un «savi plāni».

Nepiekrītu domai, ka skolas forma vajadzīga tāpēc, lai «visi būtu vienādi». Forma mobilizē, disciplinē, apstiprina piederību skolēnu kolektīvam. Vai par to jākaunās! Neuzskatu, ka forma laupa personības individualitāti. Ir tik daudz iespēju izteikt sevi uzskatos, rīcībā un stājā, dažādos ārpusstundu veidos. Tiesa gan — forma liedz iespēju dižoties mīlošu vecāku sarūpētā dārgā apģērbā un ar pārākumu noraudzīties uz tiem, kuru vecākiem iespējas nav tik plašas. Uzskatu, ka tieši tas ir labi un pareizi.

Varētu vēl runāt par daudz ko, bet lai nu paliek nākamajai reizei. Aicinu skolotājus un skolēnus uz godīgu dialogu, bez savstarpējiem apvainojumiem, un sadarbību!

BIRUTA KUBULIŅA

Izjūta tāda, ka rakstītāju lielākajai daļai nav nekādas izpratnes par dzīves patiesajām un šķietamajām vērtībām, par būtiskajām un gadījuma rakstura parādībām.

«Mūsu klasē bija noorganizējusies jauka sabiedrība . . . Sanācām kopā, pārrunājām jaunākos ierakstus, spriedām par apģērbu . . .» Un skolotāji visu izjauca! Galvoju — bija pamats! Kaut ko jau no apģērbiem un modernās mūzikas arī skolotāji saprot, nepieciešamības reizēs pat padiskos kopā ar skolēniem, vienalga, kādā vecumā. Acīmredzot bija galīgi iztukšojušies. Ja stundās un skolas sabiedriskajā darbā skolēni sevi apliecinātu ar patstāvīgu, dziļu domu, ar nopietnu rīcību, nekad skolotāji par pārrunām neuztrauktos.

Kāpēc šādās reizēs, piemēram, neparunāt par Meža kapu pieminekļiem — lieliskajām skulptūrām! Ja es stundā cenšos ar dzeju un mūziku skolēnus ievest dziļāk J. Poruka pasaulē, bet viņi, būdami rīdzinieki, neko nevar pateikt par T. Zaļkalna kapa pieminekli dzejniekam, tad par kādu cieņu te var runāt! Tie bija 10. klases skolēni, kas dziļāk skolā apgūst arī Latvijas PSR vēsturi, savas tautas kultūras vēsturi.

Padziļinātai Latvijas vēstures, kultūras stu? dēšanai patlaban jaunatnes rīcībā ir tik daudz rakstu, grāmatu, materiālu! Vajadzīga tikai piespiešanās meklēt, lasīt, padomāt. Protams, tas nav tik vienkārši kā paspriedelēt par apģērbu un frizūrām. Tiesa, skolotājs nezina tik daudz par frizūrām, kā zina skolēni.

Skolotājiem diemžēl vispirms jāizlabo sacerējumi, kuros tik bieži atklājas skolēnu pašu necieņa pret savu dzimto valodu (lai citi to iemācītos un cienītu — to gan mēs visi vēlamies), jāiet uz muzejiem, teātriem, jāatrod laiks izlasīt jaunāko literatūru, jāatrod dažādas iespējas skolēnu rosināt patstāvīgam, radošam darbam, lai viņš augtu «maiņā uz augšu», nevis degradētos ar tukšām izdarībām. Zinu, kā sāp skolēnu slaistīšanās un izaicinošās izdarības vecākajās klasēs — nu tā — aiz garlaicības.

«Nicinoša pārākuma apziņa» skolotājam, nudien, nav raksturīga. Protams, var būt kāds rets izņēmums. Mūsdienās mani vairāk satrauc skolotāja bailes no izlutināta, pārāk bagāti apgādāta un situēta, ar visatļautības idejām saindēta skolēna.

Un tomēr, dodot raksturojumu šādam skolēnam, es mēģinu vispirms atcerēties viņa labi padarīto. Tā rīkojas lielākā daļa. No dažiem izņēmuma gadījumiem nedrīkst vispārināt.

«Nekādi dižie konflikti skolā nevar izraisīties, jo skolēni lieliski apzinās, ka skolotājiem nekādi nav iespējams viņus ietekmēt. Tie soda mēri ir gaužām niecīgi. Mana mamma ir skolotāja, un es zinu, kā viņa cīnās ar dažādām it kā nevēlamām parādībām. Un, ja skolēnam ir atšķirīgs viedoklis, pie tā ari jāpaliek. Pārliecināt skolotāju, ka viņam nav taisnība, ir gandrīz neiespējami. Konflikti neveidojas, jo skolotāji runā un pār- maļ savas domas vairākas reizes, un skolēni it kā piekrīt, tomēr saprot, ka viņu rīcību tas neietekmēs. Paņirgāties tas netraucē.»

Skolotājam interesē, ko skolēni vakarā dara! Protams, jo skolotājiem ir atbildības sajūta par saviem audzēkņiem. Gluži cilvēciska. Tāpat kā vecākiem. Arī smēķēšanai skolas vecumā nav nekāda attaisnojuma.

Katram jaunietim zināmā vecumā ir vēlēšanās izdarīt atklājumu, ka divreiz divi ir pieci. Tādēļ skolotājam nākas dažkārt būt vecmodīgam, iedzīt skolēnos «īsto pārliecību, noturēt savas pozīcijas, pamatojoties uz savu autoritāti, mācīt un mācīt», ka divreiz divi tomēr ir četri.

Visiem zināms, ka jau Aristotelis sirmā senatnē ir konstatējis — cilvēks nevar dzīvot sabiedrībā un būt brīvs no sabiedrības. Ja pa vasaru aizmirstas, ka šāda «dogma» eksistē, tad mācību gada pirmajās nedējās tiešām sākas «cīņa starp divām naidīgām nometnēm». Un, ja skolniece nonākusi līdz apziņai, ka «visapkārt ir viena cūcība», tad esmu pārliecināta, ka ar skolu un skolotājiem šai atziņai nav nekāda sakara. Visticamāk tās ir sekas pārliecīgai lutināšanai ģimenē.

Vajadzētu allaž atcerēties V. Lāča vārdus: «Dzīves skaistums un laime jānopelna tāpat kā dienišķā maize.» Protams, tādā izpratnē, kā to pierādījusi cilvēce.

AINA BRITANE

Kļūst skumji, izlasot skolēnu domas par skolu, skolēnu un skolotāju attiecībām, par mācīšanos un dzīvi vispār.

Kas interesē mūsu jaunatni! No lasītā drīzāk var izdarīt secinājumus par to, kas viņai NAV vajadzīgs. Pret ko protestē mūsdienu skolēns! Ja galvenie iebildumi ir pret skolēnu formas tērpiem un kārtīgu matu sakārtojumu, tad stāvoklis ir reizē smieklīgs un nožēlojams. Ak, jā, vēl rodas jautājums, vai stundās jāpiedalās obligāti un vai nevarētu iztikt bez atzīmēm. Par stundu apmeklējumu — vidusskolu var beigt arī kā eksterns, ja jaunietis strādā. Tomēr dienas vidusskolā neizlikt GODĪGAS atzīmes laikam nevarēs vis, jo tas ir iespaidošanas līdzeklis tiem, kuri GODĪGI nevēlas mācīties.

«Ja cilvēkā un sabiedrībā izsīkst garīgais, tikumiskais elements, tad neizbēgami pastiprinās patērētāja noskaņojums un lietu kults, kļūst nabadzīgāka iekšējā pasaule» (No M. Gorbačova runas sabiedrisko zinātņu katedru uzdevumu apspriedes Vissavienības sanāksmē Maskavā, 1986. gada 1. oktobrī.) Pareizi sacīts! Jā. Tikai jābaidās, vai mūsu vidusmēra vidusskolēnam teksts nav par sarežģītu, jo tad būtu jāskaidro, ka tikai masu patērētāja līmeņa koncerti, izrādes, filmas, kas spēj ieinteresēt lielāko vairumu, interese TIKAI par diskotēkām un dažādu ansambļu ierakstiem ir šis garīgais izsīkums. Tad būtu jāsaredz, ka dažādi zābaciņi un kārotās rūtotās bikses pieder pie viszemākās kategorijas lietu kultā. Būtu jāatzīst, ka jaunatne kļuvusi nedzirdīgāka un neredzīgāka pret īstām garīgām vērtībām. Un, lai šo bēdīgo faktu apstiprinātu, varētu sākt ar to, ka pat klaji par šīm problēmām runājošo Ļeņingradas kinostudijas filmu «Globālais presings» mūsu jaunais cilvēks nez vai spēs uztvert, jo arī tur jāieklausās, jāieskatās, jāsaprot, bet tam lielum lielais jauniešu vairums sevi negrib un neprot koncentrēt. Iekšējā pasaule IR kļuvusi nabadzīgāka, ja bikses un mati izvirzījušies priekšplānā.

Ir speciālās vidusskolas, kuru audzēkņiem skolēnu formas tērpi nav obligāti, kur tos neviens arī nevalkā. Rūtainu bikšu dēļ par narkomānu neviens vēl nav kļuvis, varētu vienīgi iebilst pret vulgāru gaumi un VIENVEIDĪBU, ko nevienā skolā noteikti nekultivē, ja vien tas nav obligātais skolēnu formas tērps.

Kādēļ vēl vienmēr tiek prasītas skolēnu formas! Lai apliecinātu savu piederību skolēnu «kārtai», ko, ja necienām savu skolu, protams, gribas noliegt. Reti redz jauniešus arī studentu formas cepurēs. Sešdesmitajos gados studējošā jaunatne lepojās ar piederību savai augstskolai un «studentijai», bet tad arī jāuzvedas tā, lai savas mācību iestādes godu neaptraipītu. Tas uzliek pienākumu un ir «neērti». Bez tam, ja katram jaunietim, kuram vecāku līdzekļi atļauj, būtu iespējams «izrādīties» pārējo biedru priekšā, šis lietu kults izvērstos prestiža jautājumā — kurš kuru pārspēs. Bet, ja nu kāds jaunietis dažādu sociālu apstākļu dēļ nevarētu piedalīties šajā sacensībā! Tātad — sevis apliecināšana ar modes preču palīdzību! Cik maz saprašanas gan tur vajadzīgs! Paaudzes atšķirības zīme! Paaudžu «konflikts»! Nē, aizvien AGRESĪVĀKS audzināšanas trūkums, kas izpaužas apzinātā izrādīšanās kārē. Tikai, kas gan šos jauniešus lai būtu audzinājis! Bijušie «garmatainie»! Arī tie pārstāvēja «masu produkciju», tiesa, ar dziļāku domu.

Vienveidību, šabloniskumu uztverē un domāšanā apzināti kultivējam, sākot ar bērnudārza baltajām svētku čībām. Paradis pie butaforiskiem, teātru kostīmiem līdzīgiem tērpiem svētku reizēs pirmsskolas iestādēs, pie masveidīgās «urrā» saukšanas jau no triju gadu vecuma, protams, ka vēlāk arī patstāvīgā dzīvē cilvēciņš gaidīs rīkojumus «no augšas», gaidīs, kad kāds atnāks, visu nokārtos, bet viņš pats varēs neko nedarīt un kritizēt «no malas».

Kāpēc skolēnu tekstos izskan:

«Visapkārt ir viena cūcība … Tā ir deģenerācija … Man sevi jāapvalda, lai nelēktu kājās aizstāvēt savu taisnību.»

Jauniešus sauc par maksimālistiem. Taču tieši šī maksimālisma trūkst! Kāpēc gan nelekt kājās, ja jāpierāda SAVA TAISNĪBA! Bailes par sabojātu raksturojumu! Bet tā jau ir vecišķa domāšana. Un kas tas par klases kolektīvu, kurš savus uzskatus neaizstāv! Bailes būt «baltajam zvirbulim»! Tad jau tās nav jauniešu vairākuma domas, ja pārējie «baltos zvirbuļus» neatbalsta. Nav pašmērķīgi jārunā pretī, bet jāmācās diskutēt, pierādīt SAVUS UZSKATUS.

Ne naidojoties, bet meklējot saprašanās ceļus ar skolotājiem, kuri, ja vien ir īsti skolotāji, ir dziļi satraukti, ka skolas patlaban atrodas tik daudzu neatrisinātu problēmu priekšā, kas skar mūsu visu nākotni. Tikai nepārtrūkstot paaudžu pēctecībai, tikai kopīgi varam šos jautājumus risināt. Arī jaunie skolotāji nebūt tādi briesmoņi nav, vienīgi nobijušies no tiem, kuru priekšā stājas kā mācību spēki. Pieredze vēl maza, un nedrošības sajūta bieži vien tiek kompensēta ar neīstu prasīgumu. Cits jautājums, vai par skolotājiem var strādāt ļaudis, kas skolās sanākuši ne pārliecības pēc, bet tādēļ, ka kaut kur bija jāiestājas. Vai arī, ja, kā 1986. gada S. decembra «P. J.» informatīvajā ziņojumā minēts, katrs desmitais DPI students ir akadēmiskais parādnieks. Bēdīgi, ka cilvēki, kas paši nevīžo apgūt elementāro mācību kursu, turpmāk

strādās skolās. Strādās, jo skolotāju trūkst.

Lūk, klase vēlas svinēt Ziemassvētkus. Ko par tiem zinās pastāstīt, piemēram, LPI beigušie jaunie skolotāji, ja studiju laikā vispār netiek ievadīti darbā ar folkloras un etnogrāfijas materiāliem! Svētkus ir jāgaida, tiem jātuvojas pamazām, tie ir laba, kopīgi padarīta darba noslēgums. To vienmēr zinājuši cilvēki, kas gadu simtiem apdzīvojuši un apstrādājuši šo zemi. Kāpēc zemnieku darba svētkus tagad atmest! Daļa nedzīvojam laukos! Bet, ja vasarās jaunieši strādā saimniecībās! Ja rudeņos iet talkā novākt ražu! Vai tad mūsu dižsaimniecību vadības nevarētu uzaicināt bijušos talciniekus Ziemassvētku ķekatās! Vai kopīgi vasarās strādājot, nevarētu kopīgi svinēt Jāņus! Veidotos draudzība ar lauku skolām, jauniešiem būtu lielāka interese par lauku dzīvi un darbu. Vai esam izskaidrojuši skolēniem pavasara ekvinokcijas — lielo dienu iestāšanās jēgu! Kāpēc pēc padarītiem rudens darbiem nedziedāt Mārtiņdziesmas! Vēl neesam apjēguši, cik tas spēcīgs antireliģiskais ierocis, savas tautas apzinātas folkloras bagātības, laikā, kad jaunatnes intereses nereti neveselīgi pievēršas dažādām reliģiskām ceremonijām. Pareizi iebilst rakstītāji — ja skola un ģimene ar savu attieksmi un prasībām nav spējusi iemācīt vairāk cieņas pret valsts svētkiem kā staigāšanu apkārt ar baloniņiem, tad lieta ir nopietna un no vārda saknes (SVĒTS — svētki) šim jēdzienam nekas nav saglabājies.

Izskan vēlēšanās īsti iepazīt Latvijas PSR vēsturi. Tā ir pamatota un saprotama. Vai nebūtu laiks šo jautājumu pārskatīt metodiskajās savienībās! Tikai, kur šie interesenti bija pagājušajā vasarā, kad Daugmales pilskalna arheoloģiskā ekspedīcija nevarēja nokomplektēt darbaspēku arī ar TV palīdzību! Vai Latvijas vēstures interesenti jau pieteikušies darbam ZA vai Vēstures muzeja nākamās sezonas ekspedīcijās! Šķiet, ka tālāk par runāšanu nav tikuši.

Visās zemēs nu jau gadu desmitiem arvien pastiprinās interese par pasaules tautu folkloras bagātībām, lai izprastu ikvienu tautu, atrastu saknes. Tikai ar krievu valodas palīdzību varam iepazīties ar Armēnijas vai Kalnu Altaja tradīcijām, paražām, tautasdziesmām, teikām utt. Pat kaimiņtautu — lietuviešu un igauņu — kultūru varam apgūt (bez tulka starpniecības! tikai ar krievu valodas palīdzību. Kāpēc gan ar kādas brālīgās republikas līdzīga tipa skolu neizveidot interešu klubu! Skolēni skolotājiem netic! Kāds brīnums, ja gadiem ilgi mācām sastingušas dogmas un turpinām to darīt arī tagad, kad mūs īpaši aicina tagadējos procesus neietilplnāt vecajās formulās.

la neiemācīsim jaunatnei Izprast patiesas vērtības, aizvien vairāk viņi piesātināsies ar masu kultūru tās visnožēlojamākajās Izpausmēs. Cik ir tādu ģimeņu un skolotā|u, kas bērnus jau no mazākajām klasēm ievadītu ĪSTAS mūzikas, LABU teātra izrāžu, PATIESU tēlotājas mākslas un literatūras vērtību apjausmā! Un vai paši vecāki un pedagogi šai jomā orlentē|as! ,

«īstais skolotāja pilsonfskums sākas tieši ar to brīdi, kad pedagogs pilnveido sevi, lai viņa zināšanas bagātinātu audzēkņus,» saka E. Veidemane («P.J.», 1986. gada 19. novembrī).

Atbildības sajūtu skolotājiem un skolēniem pašu likteņa priekšā! Mēs nebūsim vajadzīgi ne sev, ne citiem, ja par saukli pārvēršas ne vairs kategoriskais — «Ko GRIBU, to daru!» (jo tad ir stipri un noteikti ļāgrib), bet nu jau pastāvošais — «Ko DARU, to gribu!», t. I., kā sanāk, kā pagadās, bez mērķa, bez apjēgas par darbības sekām, bez savas un sabiedrības interešu saskaņošanas. VARĒSIM tikai tad, ja vispirms pilnveidosim sevi un mērķtiecīgi DARĪSIM visi vienu.

VALDA VIJUPE

Visas (jebkuras) konfliktsituācijas rada negatīvu rezultātu, tajās zaudētāji ir gan skolēni, gan skolotāji un vecāki, cieš dzīves progresīvā virzība.

Pedagoga darbā esmu nostrādājis 28 gadus un nepazīstu nevienu skolotāju, kurš būtu izvairījies no vajadzīgām, lietderīgām diskusijām ar skolēniem, bet vienmēr tikai ar varu uzspiestu savu viedokli, savu pārliecību. Toties ir padaudz (un kļūst arvien vairāk) skolēnu, kuri ignorē prasības pret sevi, bet pārspīlēti atzīst tikai savas tiesības un rīcību un vārdiem pieprasa to īstenošanu, ieņem pozu «te es esmu, audziniet mani, ieinteresējiet mani, tik un tā neko nepanāksit, ar večiem jau sen vairs nerēķinos, reizēm tikai naudas dēļ». Kāda diskutēšana šajos gadījumos var būt! Arī skolotājs ir tikai parasts cilvēks, ar savām spējām un iespējām, un kļūdām.

Diemžēl arvien vairāk ir tādu vecāko klašu skolēnu, kuriem stipri izteiktas pusaudžu tieksmes redzēt citu (īpaši skolotāju) kļūdas, bet savas pat nemēģināt atzīt.

Par blociņu skolotāja kabatā «melnajam sarakstam». Grūti tam ticēt. Katrā klasē ir daži skolēni, kuri līdz skolas vecumam un arī vēlāk ir nepietiekami vai nepareizi audzināti, un viņu negatīvā satura izdarību parasti ir tik daudz, ka tos atcerēties nav grūti. Citādi, ja tas nepieciešams akli mīlošo vecāku pārliecināšanai.

Katram skolotājam ir tik daudz darbu, ka rakstīt t. s. «melno sarakstu» reģistrus nav ne vēlēšanās, ne laika.

Ja visi skolēni kaut apmierinoši ievērotu «NOTEIKUMUS LATVIJAS PSR VISPĀRIZGLĪTOJOŠO SKOLU SKOLĒNIEM», neviens konflikts starp skolotāju un skolēnu nerastos.

Kādreiz arī es biju skolnieks (vidusskolu pabeidzu 1954. gadā), neatceros nevienu savu skolasbiedru, kurš kritizētu skolotāju sarunā ar klasesbiedriem vai vecākiem. To nedrīkstēja darīt (vecāki nepieļāva), un tāpēc arī tādas tendences nebija.

Tagad pastiprinājusies tieksme neveiksmēs vainot citus, audzināšanas un mācīšanas neveiksmēs vispirms (nereti — tikai) skolotāju.

Ir vecāki, kas vērtē un kritizē skolotāju pēc tiem faktiem, kurus sev izdevīgā interpretācijā teikuši bērni. (Dažkārt arī paši izdomājuši.) Un, ja audzinātājiem (vecākiem un skolotājiem) nav vienprātības, bet ir nesaskaņas, tad skolēns noteikti tās izmantos sev vēlami. Rezultāti — neaudzinātības izpausmes un konfliktsituācijas.

Sai sakarā atstāstīšu vienu īsu dialogu ar kādu 8. klases skolnieku sakarā ar cita skolēna it kā nozagto somu.

«Kāpēc tu noslēpi viņa somu!» — «Tāpēc, ka gribēju, lai viņa mamma izlamā klases audzinātāju.» Un šī mamma, protams, dēlam dzirdot, stingri «pamācīja» skolotāju un lika somu atrast. Pēc tam, kad skolnieka tēvs dēla somu no direktora saņēma, aiznesa mājās, mammai pat prātā neienāca piezvanīt skolotājai, lai atvainotos, jo tas tadu grautu viņas autoritāti dēla uztverē.

Pedagoģijā un mācīšanas metodikā pārāk izteikta bijusi un Ir joprojām prasība skolēnus ieinteresēt. Rezultāts — dažu jauno cilvēku vēlēšanās nodarboties tikai ar to, kas šķiet interesants. Pienākuma apziņa viņiem vāļa.

Ir ciešs kopsakars starp maza bērna daudzajām lellēm bez rokām un kājām, un galvas, salauztajām rotaļu mašīnām un skolēna nemācīšanos, neattaisnotiem kavējumiem, necieņu pret vecākiem, skolotājiem un citiem pieaugušajiem, noziedzīgām Izdarībām un konflikta situācijām skolā un ārpus tās.

Par to, lai skolēni ievērotu formas prasības, ir atbildīgi gan skolēni un viņu vecāki, gan skolotāji. Tā nav skolotāju izdomājums. Mēs visi esam šīs prasības Izpildītāji. Ja to izpildīsim, konfliktsituācijai nebūs pamata.

VALDIS BĒRZIŅŠ

Skola — vārds, kas lietots visdažādākajās intonācijās, arī klaji ironiskās. Skola — viena no mūsu sabiedrības centrālajām problēmām šodien. Šodien! Tad jau arī sešdesmito gadu beigās Imanta Ziedoņa agresīvā intonācija pret skolu, «kurā rātni pie Jaungada eglītes uzņem komjaunatnē uzreiz visu astoto klasi», un Mati Unta «Paliec sveiks, rudais runci!», un «Parāds», kuros gandrīz vai kā tipiskas tiek attēlotas vidusskolēnu intīmās attiecības, ir šodiena. Ja jau šodiena ir vismaz divdesmit gadus veca, tad šausmās jāsaķer galva, cik kritisks un sasāpējis skolas jautājums ir patreiz, 1987. gadā.

Gorkija un Sporta ielu krustojumā starp motoru rēkoņu un konditorejas fabrikas «Uzvara» smaržām iespiesta, pelēcīgi pieticīga stāv mana bijusī — Rīgas 49. vidusskola. Kāpēc, vakara stundās ejot tai garām un redzot gaismu platajos logos, manī neuz- bango varenu pateicības izjūtu vilnis) Atceros daudzus skolotājus, atceros meitenes, kuras, šķiet, esmu «mīlējis» pirmajās klasēs un pēc ballēm pavadījis uz mājām vidusskolas laikos, atceros daudzus klasesbiedrus, ar kuriem spēlēts karlņš skolas malkas šķūnī un dažus gadus vēlāk kādā tumšā ģērbtuves stūrī nomēģināts pa lētā vīniņa pudelei. Šķiet, malkas pagalei nav izdevies izsist visu saprātu no manas galvas un padsmlt gados lietotie grādīgie nav galīgi aptumšojuši manu atmiņu.

Šodien, trīsdesmit piecu gadu vecumā, esot pie pilnas apziņas un. labas veselības, es saku — mana mīļā, mana kādreiz modernā 49. vidusskola, pati pie tā nebūdama vainīga, mazliet ir mani piekrāpusi. Varbūt tāpēc, ka es bezprātīgi akli tai ticēju. Ticēju, ka, izejot pa vienpadsmitās klases durvīm, mani, plaši atplestām rokām, gaida dzīve. Kaut gan, godīgi runājot, jau labu laiku pirms pēdējā zvana es zināju, ka tas, ko skolotāji, īpaši vēstures un sabiedrības mācības, stāsta par dzīvi, ir visai tālu no realitātes. Mēs viņus neapsūdzējām melos, jo sapratām, ka viņi tā runā tāpēc, ka savādāk runāt nevar, jo viņus, iespējams, pārprastu izglītības nodaļā vai, vēl ļaunāk — Izglītības ministrijā. Mums bija bezgala iēl to skolotāju, kuri pumpēja mūsu galvās «idejiskumu», jo mēs jutām, kādās pārcilvēciskās pūlēs viņi gaida starpbrīdi, lai, paslēpušies aiz skolotāju istabas durvīm, uz stundas ceturksni varētu aizmirst mūsu caururbjoši ironiskos skatienus. Nolēmuši, ka skolotājiem par runāšanu maksā naudu, tiesa, visai niecīgu, mēs, īpaši viņus neizaicinot, ļāvām «liet ūdeni». Politinformācijās mēs čakli aprakām biznesa pasauli, samērā pieklājīgi klausījāmies revolūcijas veterānu atmiņu stāstījumos, kuriem trūka pacilājošas pirm- reizības, kā jau katrai lietai, kas, neskaitāmas reizes pārcilāta, novalkājas. Mums ne prātā nenāca, ka arī mēs paši esam meļi un liekuļi, kurus tā pa īstam interesē tikai katra personiskais liktenis. Kas man par to būs — bija jau kļuvis par mūsu kritēriju, jo arī sabiedrība, sludinādama sociālas kaismes pārpilnus vārdus, pati jau bija apmainījusi ceļa kurpes pret mīkstām čībām un par savu mīļāko nedēļas dienu kronējusi svētdienu. Bija sākusies māju celšanas, vasarnīcu izbūves, modernu automobi|u un televizoru iegādes ēra. Tie, kam viss iepriekš minētais piederēja, ieguva savā īpašumā vēl arī jaunatnes apbrīnu. Vārds «manta» neoficiāli, bet noteikti sāka ieņemt galveno vietu sabiedrībā, kura divdesmitā gadsimta sākumā kā karogu bija pacēlusi vārdu «ideja». Mēs sēdējām skolas solos klusi un rātni, mēģinot aprast ar domu, ka viss jau Ir izdarīts pirms mūsu nākšanas pasaulē un ka mums jābūt pateicīgiem par iespējām, ko dzīve ar iepriekšējo paaudžu rokām mums sniedz. Mums mācīja pateicības vārdus, bet neprasīja iedziļināšanos lietu būtībā, to izpratni. Līdz ar to mēs tikām kā ar nazi atgriezti no iepriekšējām paaudzēm un arvien uzmanīgāk sākām lietot vārdus «karogs», «ideja», «revolūcija», «sociālisms». Veikli atbildējuši sabiedrības mācības stundā, mēs devāmies prom no skolas, lai kādā pagalmā pārspriestu jaunāko informāciju par ansambli «The Beatles» un, it kā mierīgi gremojot piparmētru košļeni, ar skaudību vērotu kāda laikabiedra kājās uzspīlētās firmas džīnas. Sabiedrība mums prasīja apbrīnot sevi, un mēs no tās norobežojāmies. Kaut gan cilvēks, ja neaiziet meditēt vientuļā tuksnesī, nevar izslēgt sevi no sabiedrības, kurā dzīvo. Agri vai vēlu katrs nonāk izvēles krustcelēs — vai nu tikai klausīties Luksemburgas radio un audzēt garos hipiju matus, vai arī visus spēkus ziedot hobijam, kas, iespējams, kļūs par nākamo profesiju, vai arī nolūkot «robu», kurš |autu tikt pie lielāka rubļa, vai izvēlēties pavisam ko citu.

Daļa no mums piederību savam laikmetam pēkšņi juta caur Imanta Ziedoņa «tēzi — antitēzi», caur viņa pārsteidzošo maksimālismu, caur Imanta Kalniņa «četriem baltiem krekliem» un «Dzeguzes balsi», caur pirmajām Rakstnieku savienības organizētajām talkām. Caur Imantu Ziedoni mēs pēkšņi par savējo pieņēmām latviešu valodas skolotāju, kuras jau stipri iesirmā galva spēja izskaidrot nesaprotamo ne tikai mums elkam līdzīgajā Ziedonī, bet darīja dzirdīgus arī pret M. Čaklā un O. Vācieša vārdiem.

Šodien esmu pilnīgi pārliecināts — ja skolotājs ir nonācis strupceļā starp savu sirdsapziņu un oficiāli apstiprinātu skolu programmu un tāds nelaimīgi apjucis stāv klases priekšā, viņa vietu, oficiāli nesaņemot ne kapeiku, var ieņemt personība, kuras teiktajam vārdam sabiedrībā ir svars un patiesības prove. Vienā ziņā mana paaudze var būt laimīga, jo bija aculieciniece tam nebūt mazsvarīgākajam domāšanas pagriezienam, kad postamentētā piecdesmito gadu cilvēka vietu sāka ieņemt īstena personība. Katrai parādībai ir sava cēloņsakarība. Bija vajadzīgi daudzi gadi, lai puikas un meitenes, kuriem kara laikā bija pirmais desmits, izaugtu un ieņemtu vietas pozīcijās, kurās ar uguni bija turējušies viņu tēvi, lai ieņemtu vietas un kautos bez ieročiem zem gadsimta sākumā paceltā karoga.

Tātad skolotājs vispirms ir ar sabiedriskajiem un ētiskajiem ideāliem apveltīta personība. Sādā aspektā raugoties, sasāpējušais skolu jautājums nav alrisināms vienā dienā, jo daudzus gadus skolotāju vietās ir arī viduvēji apdāvināti cilvēki, kuriem pietrūka talanta, lai pēc institūta vai universitātes beigšanas ieņemtu nedaudzās vakantās vietas (zinātne, aspirantūra utt.) izvēlētajā profesijā. Bez tam skolotājs nav profesija, bet misija, un skolotāja misiju nevar veikt cilvēks, kuram iešana klasē drīzāk ir sāpīga nepieciešamība, kurš katrā kritiskākajā brīdī par savu ne visai veiksmīgo dzīvi ir gatavs vainot to izstīdzējušo delveru baru. Paies vēl ne viens vien gads, kamēr arī sabiedrība līdz kaulu smadzenēm izpratīs, ka skolotājs ir daudzu paaudžu priekšpostenis jaunatnes konfrontācijā ar laikmetu. .

Ja jau esmu spējīgs saskatīt savas skološanās vienpadsmit gados pat pozitīvus momentus, kas tad mani traucē izteikt savai vecajai skolai sirsnīgas pateicības vārdus! Vispirms — manas zināšanas šobrīd varēja būt plašākas. Esmu skolas programmā oficiāli apgrābstījies, bet manai erudīcijai pamati ir visai nestabili. Man trūkst zināšanu ne tikai pasaules vēstures kursā, bet arī elementāras skaidrības savas tautas vēsturiskajās peripetijās, maz manī ir spēju aptvert parādību kopumu. Tāpēc es ar izbrīnu daudzus gadus pēc skolas beigšanas lasīju par kāda Mākslas akadēmijas kursa studentiem, kuri brīvbrīžos trenēja savu erudīciju, saverot sabiedriskos notikumus visā pasaulē uz gadskaitļu ass. (1925. gadā Latvijā notika tas un tas, Francijā tas un tas, Spānijā . .. utt.) Mums jāapzinās, ka arī šobrīd skola nav spējīga dot klasiski stabilu izglītību, bet izglīto vispār. Esmu pārliecināts, ka jaukajos klases kolektīvos, kas smaida fotogrāfam, stāvot uz skolas kāpnēm pēdējo reizi, pašapziņas un pretenziju līmenis strauji noplaktu, ja viņi apzinātos, cik tomēr nožēlojami maza ir bagāža, kas sakrāta vienpadsmit gadu laikā no pirmā līdz pēdējam zvanam. Un cik daudz pēckara periodā sakrājies šādu vienādu uzņēmumu — klase uz skolas kāpnēm. Cik daudzas paaudzes būtu varējušas dot sabiedrībai daudz vairāk, ja no vienas puses nebūtu apbruņotas ar zināšanām «pāri visam», bet no otras — paši nebūtu viegli slīdējuši «pāri visam».

Cik liels ir šobrīd skolā pavadītā laika lietderības koeficients! Ja būtu iespēja to noteikt, tas, droši, būtu šausminoši mazs. Tāpēc, ka vienpadsmit gadi lielākoties tiek atsēdēti, laimīgi atslēdzoties tais brīžos, kad pie tāfeles vai atbildēt uzdoto izsaukts kāds cits. Skola nerada piedalīšanās izjūtu, kopējā meklējuma izjūtu, ejot apgūstamo zināšanu izplatījumā. Tā šobrīd neveido personības. Skolotājs prasa atbildēt uzdoto vielu, bet nepieprasa skolēna paša viedokli, pasniedz zināšanu aksiomas, bet neaicina kopīgi risināt problēmas. Lai ir pat karsti strīdi, lai ir viedokļu sadursmes! Jo maksimālākas tās būs, jo stabilākai jābūt argumentācijai un pamatīgākam pierādījumam. Vielas kopēja iztirzāšana būtu izdevīga arī pašam skolotājam. Tad skolotājs, nedēļām neatprasot vielu, būtu informēts par katra skolēna zināšanu līmeni, saņemtu informāciju par tām problēmām, kas rosās jauniešu galvās, bet pats galvenais — gūtu impulsu savai jaunradei, jo, esmu pārliecināts, skolotājs ir radoša profesija. Tikai tad skolu atstātu jaunieši, kuriem būtu savs viedoklis, daudz vērtīgāks par pašreizējo — tas man patīk, un tas man riebjas.

Tāpēc šobrīd saku, ka jūtos apkrāpts. Pieklājīgi «noskaldījis» augstskolas uzņemšanas eksāmenos izvilkto biļešu jautājumus, es tikai otrajā kursā apjautu, ka manī nav savas domāšanas, bet ir stabila stereotipu sistēma. Apjucis apjautu, ka esmu nekāds. Es lūdzu neapvainoties tos daudzos, patiesi talantīgos skolotājus, kuri mācīja mūsu klasi. Viņi pildīja savu misiju, bet viņu pūliņi neapvienojās kopējā programmā. To radīt laikā, kad skolotājam par katru ceturksnī izlikto divnieku bija jāatskaitās pedagoģiskajā padomē, bet direktoram kaut kur augstāk, nebija ne vismazāko iespēju. Vēlamā uzdošana par esošo bija kļuvusi par vispārēju principu. Un, ja šobrīd varam izskaitļot, cik lielu postu tas nodarījis lauksaimniecībai un rūpniecībai, tad nav aptverams tas posts, kas izdarīts, cilvēkus «izglītojot».

Kā vēl man šobrīd nav! Valodu zināšanas. Tāpēc, ka pietika, ja zināju, ka Gēte ir izcils vācu rakstnieks, bet Voltērs — dižs franču domātājs. Skola mūs nevirzīja jaunos informācijas meklējumos, kuros valodu zināšana ir obligāta prasība. Kaut gan svešvalodu apguves jautājums ir risināms, pat kardināli negrozot mācību programmu. Ļausim, lai kinoteātros vismaz piedzīvojumu filmu varoņi runā savās mēlēs, un mēs drīz būsim mēmi aiz brīnumiem, cik pieklājīgi pasaules pamatvalodās runā mūsu jaunatne.

Komjaunatnei savukārt jāatrod lieli darbi, kuros jaunieši labprātīgi iesaistītos, darbi, kuru rezultāti vēlāk būtu redzami. Vecrīgas atjaunošana varēja kļūt par tādu kardinālu darbu. Vajadzēja atvērt Vecrīgas atjaunošanas fondu, kurā jaunieši būtu varējuši iemaksāt savus nopelnītos līdzekļus rūpnīcās un kolhozos. Vecrīgas atjaunošana varēja kļūt par centru, kurā aktivizētu visas dzīves jomas. Pats galvenais — radītu savas pilsētas piederības apjausmu, lepni runājot — savas zemes saimnieka izjūtu. Pagaidām, kamēr komjaunatne nodarbojas ar lēmumu pieņemšanu, no malas vērojam, kā Imants Ziedonis ar savu entuziastu grupu neļauj kārklos noslīkt mūsu tautas kultūrvēsturiskajām vietām.

Kamēr mēs ļausim ar kārkliem aizaugt arī vēsturei, tikām nebrīnīsimies, ka pa zemi klimst izkrāsoti, paspūruši cilvēkbērni, kuri apzinās ārējo, bet ne būtības piederību savam laikam un savai tautai. Sabiedrības norises nemainīsies pilnā spēkā, kamēr netiks intensificēta apmācības sistēma skolās. Tas šobrīd ir jāapzinās.

Senāk daudzas skolas tika būvētas kalna galā. Tagad skolām pa īstam jānokļūst sabiedrības uzmanības kalnā!

VALDIS LORIŅS

AIVARS BERKIS

W

ANT, NEJĀJ STIKLA KALNĀI

Rakstu vienkārši «Ant», jo vārds ar tādu sakni ir kopējs daudzām tautām, tikai galotni liekam katrs savu: vai nu Ants, vai Antiņš, vai … Antejs. Bet kā rakstīt šinī gadījumā, nezinu, jo pasaka nenosauc konkrētu valsti, kurā bijis tas kalns. Kalns no stikla. Pie pakājes melns — tur rāpušies zemnieku puiši ar darvu notrieptām rokām. Augstāk — spoguļ- gluds stāvums, kurā uzjāt var tik tāds, kam kume|š no zelta.

Tagad moderni laiki un Baltais tēvs devīgs. Dikti maz tādu, kas vēlētos rāpot darvainām rokām. Visi sapņo, kā jās.

Četrdesmitajos piecdesmitajos gados populārais dabas pārveidošanas plāns, pirms atvēlās līdz mums, jau bija zaudējis enerģiju, tomēr paspēja ievilkt sliedes domāšanā. Ieplaka starp pauguriem! Purviņš! Aizbērt, nodrenēt! Diemžēl nodrenēt parasti neizdevās. Meliorācijas zinātnieki vēlāk skaidroja: lai tādu ieplaku nosusinātu, drena no drenas jāliek 2 metru attālumā. Bet, ja valsts maksā un saimnieks kategoriski prasa . . . Tiesa, redzot, ka pūles veltas, pēdējos gados sevišķi dziļas ieplakas atstāj neskartas, vai arī izsmeļ no tām kūdru un izveido ūdenskrātuvi. Bet attiecībā uz pārējām saimniecību prasība iepriekšējā: gādājiet, lai būtu liels lauks! Par šīs prasības absurdumu nesen žēlojās Gaujas meliorācijas sistēmu ekspluatācijas pārvaldes priekšnieks Andris Eglītis.

—    Jā, var izveidot vienu lielu masīvu, — viņš teica. — Bet nav prāta darbs censties to visu apsēt ar vienu kultūru. Kaut lauks viens, bet augsne, kā bijusi, tā vēl ilgus gadus tur būs dažāda. Bijušā paugura vietā viena, starppauguru ieplakā cita. Ar zirgu strādājot, zemnieks piemērojās šīm īpatnībām: paugurā viņam auga rudzi vai mieži, lejā noteikti bija ganības vai pļaviņa. Vai tiešām jāizliek tas lielais darbs un milzīgā nauda, lai visu padarītu par aramzemi!

Zinu, zinu: šai vietā lasīt apstājuši, zemes apstrādātāji sāks bilst par lieljaudas traktoriem, platgājiena kultivatoriem, sējmašīnām un kombainiem, darba ražīgumu un produkcijas pašizmaksu. Bet man mājās grāmatplauktā stāv žurnāls, kurā stāstīts par zemkopību stepju un prēriju novados. Tur ir tas plašums, par ko sapņojām, — no pamales līdz pamalei. Bet lauciņi — attēlā tas redzams — līkumlokumiem un rūtu rūtīm. Viens sējmašīnas gājiens, un zālāju svītra. Blakus — svītra, kur iesēta labība. Trešā svītra, kur atstāti pērnie rugāji. Viss tīrums kā gobelēns. Citādi nevar. Sēklu kopā ar augsni aizpūtīs vējš. Neviens vairs nerunā par plašumu un ērtumu. Nerunā par ražīgumu. Daba piespiedusi saprast, ka ne vienmēr izdevīgs tas, kas vienlaidu, kas teorētiski rādās būt visizdevīgākais. Ko dod darba ražīgums, ja nav tīruma ražas! Galu galā tik un tā jāpiemērojas nevis kabinetu teorijām, bet dabai.

Dzīvojam elektrības laikmetā. Tiekoties ar svešatnē dzīvojošajiem tautiešiem, kāds no tiem padižojās: viņa mājā par ērtībām gādājot 80 elektrodzinēji! Gluži neticami! Bet, atgriezies dzīvoklī un salicis vienviet visu, sākot ar elektrisko ēveli un beidzot ar kafijas dzirnaviņām un bārdas skujamo, pārliecinājos, ka nemaz tik nabags neesmu. Par mani gādā 11 motori! Nu labi — moto- reļi . . . Kādā 1929. gadā izdotā grāmatā par vienu tā laika lielsaimniecību lepni rakstīts: visi galvenie darbi — malkas zāģēšana, vircas aizsūknēšana uz lauku, ūdens piegāde un govju slaukšana — mehanizēti. Tālāk lasot, uzzināju, ka šo mehanizāciju nodrošinājis viens vienīgs neliels petrolejas motoriņš. Parastā mūsdienu kolhozā vai sovhozā ir ap S00 elektrodzinēju, un speciālisti uzskata, ka arī tas vēl nav daudz. Tomēr republikas lauksaimniecība kopā patērē vairāk par pusotru miljardu kilovatstundu elektroenerģijas gadā — apmēram tik, cik spēj saražot Pļaviņu HES. Un, lūk, bažas — vai pārāk daudz neesam uzlikuši vienas pašas Daugavas pleciem!

Pirms 15 gadiem mazliet piepalīdzēju veco dzirnavu apsekošanā. Kā varbūt zināt, savā laikā Latvijā bija 650 ūdensdzirnavas. Mazās upītes, kur vien tas iespējams, bija iejūgtas darbā. Ūdenskrātuves vienlaikus kalpoja gan zivju patvērumam, gan peldēšanai, gan skaistumam. Tā visa vairs nav — palikuši daži desmiti vēl darbojošos dzirnavu, jo bez vajadzības, tāpat vien — vēsturei, reti kurš grib un spēj saglabāt vecu ēku un vecu dambi.

Atceros aizsprostu uz Ogres — kādreizējās Emmas dzirnavas, vēlāk starpkolhozu HESu. Apsekošanas brīdī te jau vairs turbīna negriezās, un bijušais stacijas uzraugs sašutis apsūdzēja savu, kā viņš teica, veselo saprātu zaudējušo priekšniecību.

—    Man alga — 80 rubļu mēnesī. Un kanniņa eļļas, ar ko samitrināt gultņus. Tas bija viss, ko šī stacija prasīja! Bet nē! Strāvas pašizmaksa iznākot augstāka nekā Ķegumā. Neesot izdevīgi. Pasakiet, kā var nebūt izdevīgs tas, kas nāk gandrīz pilnīgi par brīvu!

Pateicoties ilggadējā meldera Augstkalna rūpēm, vēl joprojām darbojas Mālupes dzirnavas uz Pededzes. Maļ miltus, taisa putraimus. Bet savā laikā Mālupē arī bīdelēja, kārsa vilnu, zāģēja baļķus. Apkārtējās iestādes, arī mana pirmā skola, no šīm pašām dzirnavām saņēma strāvu apgaismošanai. Tiesa, spuldzītes dažbrīd dega patumši. Tomēr pašreiz es ar apbrīnu domāju, cik daudz spēka cilvēks prata paņemt no upes! Cik tieši, to vecais melderis laikam nemācētu pateikt. Varbūt 20, varbūt visus 50 kilovatus. Gateris gājis ka nemetas, lai kādu zarainu bluķi tam laiduši cauri. Ne tā, kā tagad — ar elektromotoriem . . . Diemžēl dabas draugi nesen gateri pavēlējuši aizvākt projām. Skaidas piesārņojot upi. Simt gadu te zāģēts, tagad nedrīkst! Un kolhozs piekāpies. Kāpēc tiepties, ja tos kilovatus parocīgāk ņemt no kopējā tīkla. Ja dēļus var zāģēt blakus darbnīcai un miltus malt kaut tieši fermā. Un tā pa straumītei vien dīkā aizplūst uz jūru visu bijušo 650 dzirnaviņu, dzirnavu un pat 50 jau kādreiz bijušo nelielo HESu neizmantotais spēks, kas pēc MELIORPROJEKTA speciālistu aprēķiniem sasniedz aptuveni 200 miljonus kilovatu. Izmantojot miniatūrās ātrgaitas turbīnas, kādas radītas valstīs, kur enerģētikas krīze to jau agrāk piespiedusi darīt, mazo upīšu jauda vien iespēj nodrošināt trešo daļu no mūsu lauksaimniecības vajadzības pēc elektroenerģijas. Bija taču laiks, kad Latvijā lietderīgi griezās gandrīz 400 vējdzirnavas, pie turīgākajām mājām, arī pie vairākām kolhozu fermām sāka parādīties vēja rotori. Protams, neērti, jo vēja dažreiz nav, izlīdzēšanās ar akumulatoriem ķēpīga, ieslēgšanās vienotā tīklā sarežģīta. Bet sūknēt ūdeni, kura rezerves iespējams uzkrīt, varēja un varētu arī pašreiz.

Odens sūknēšanai savi laika ļoti Izplatīti bija hidrauliskie trieči, par ko jaunākā paaudze varbūt vispār nav dzirdējusi, kaut atsevišķās vietās, piemēram, Gaujas nacionālā parka teritorijā, dažas Ierīces vēl strādā. Ar tām var diennaktī pacelt 10—50 kubikmetrus ūdens 50 metru augstumā, un tās var ierīkot visur, kur ūdens kritums augstāks par vienu metru. Ierīce primitīva, neprasa gandrīz nekādu kopšanu un darbojas gluži kā mūžīgais dzinējs. Bet. .. nospiest elek- trodzinēja slēdzi, protams. Ir parocīgāk. Un neiesim jau pieliekties, drupatas slaucīdami, ja lielais kopējais klaips tepat acu augstumā uz galda.

Lasītājs, iespējams, jau dusmojas, ka tā idealizēju pagātni. Tomēr nevaru nepateikt, cik ideālas no enerģijas taupīšanas viedokļa bija agrāk celtās ēkas. Piemēram, kūtis. Ar baļķu sienām, kas elpoja un neļāva kondensēties mitrumam. Ar kūtsaugšu, kur uz spraugainiem apaļkoku griestiem salmi vai siens derēja gan siltumizolācijai, gan ventilācijai, gan bija barība turpat pie rokas. Tikai jāpaver lūka un jānomet tieši silēs. Dziļajās kūtīs uzkrātie mēsli bija vislabākais organiskais mēslojums. Bez tam, sadalīdamies, tie pat visaukstākajā ziemas dienā uzturēja kūtī siltumu. No visa tā atteicāmies citu labumu vārdā. Eku ilgmūžības, labu sanitāro apstākļu, cilvēku ērtību, mehanizācijas un ugunsdrošības vārdā. Tādā veidā gan ventilēšanu, gan mehanizāciju, gan siltuma nodrošināšanu visbiežāk uzkrāvām elektrībai. Būvmateriālu ražotāji un celtnieki — sava izdevīguma vārdā — uztlepa dzelzsbetona konstrukcijas. (Bet garaiņi, īpaši cūku kūtīs, tagad atsitas pret aukstajiem mūra griestiem un līst atpakaļ dzīvniekiem uz mugurām.) Iekārtu konstruktori savu ērtību dēļ teorētiski spoži pierādīja — jo lielāka ferma, jo mehanizācija relatīvi lētāka. Viss šķita pareizi. Tikai praksē pārbaudījuši, nu zinām: nekur govij nav tik dārga stāvvieta kā lielfermā, nekur govs mūžs nav tik īss kā lielfermā. Un vēl viena nelaime, Iespējams, visnopietnākā, — pie šādām liellermām vairs nav Iespējams sagatavot labus kūtsmēslus, tie vairs nekad netiek aizvesti uz saimniecības nomaļajiem tīrumiem, un zemes labuma vietā tie pārvēršas par apkārtnei bīstamiem piesārņotājiem. 1986. gada Lauksaimniecības akadēmijas zinātniskajā konferencē agroķī- miķi minēja faktu, ka Jēkabpils rajona PSKP XXV kongresa padom|u saimniecība lūgusi izpētīt sapropeja iegūšanas Iespējas, lai būtu ar ko mēslot laukus. Tajā pašā laikā 1200 govju saražotā virca no lielfermas plūda Daugavā. Tas man šķiet viens no traģiskākajiem šīs situācijas paradoksiem: sapņot par mantu, ja vēl pat nav skaidrs, kā to dabūs ārā no ezera dzīlēm, un laist postā labumu, kura sakrāšanas tehnoloģlļa mūsu vectēviem laikam taču šķita pilnīgi atrisināta.

Atļaujos runāt par šīm nebūšanām ne jau tāpēc, ka piederu pie tiem, kas Ik uz soļa klaigā: «Cik labi bija agrāk, cik slikti ir tagad!» Ja agrāk viss būtu bijis labi, tad uz slikto pusi to neviens nebūtu centies pārkārtot. Gluži vienkārši, no kāda toreiz traucējoša sliktuma bēgdami, aizskrējām arī no labumiem. Un tagad Jautājums: vai tos varēja vai nevarēja paņemt sev līdzi!

Jau daudzkārt esmu rakstījis par Saldus rajona kolhozu «Druva». TS priekšsēdētājs Jānis Rubulls septiņdesmito gadu sākumi IziķTrās celt cūkkūtis atbilstoši vectēvu tradīcijām — ar koka planku griestiem un divu metru salmu kārtu virs tiem, kas pilnīgi |āva atteikties no ventilatoriem (izraisot niknas bat8ll|as ar ugunsdzēsības Inspektoriem). Otra tradīd|a: cūkas šajās kūtīs dzīvoja, līdz ausīm rakņādamās pakaltos. Se ieejot, nevajadzēļa aizspiest degunu, gaiss bija silts, sauss un tīrs. Un piedevām visa nepieciešamā mehanlzād|a.

Pēc dzijās kūts principa būvitas visas liellopu mītnes kolhozā «Tērvete». Tas |auj Izmantot pakaišiem salmus un katram zemes hektāram nodroilnlt vismaz divas reizes vairāk kūtsmēslu, nekā to spēj vairums citu mūsu saimniecību. Un Izrādās, ka šida govju turēiana nemaz netraucē raiot tīru pienu, Iegūt visaugstākos Izslaukumus Latvijā.

Ludzas rajona Klrova kolhoza priekšsēdētājs Leons Stais, cilvēks ar Izteikti zemniecisku domāšanu, uzcēlis divas liellopu fermas, kurām, kā kādreiz Izplatītajām muitas kūtīm, vienā galā Ir uzbraucamais tilts un lopbarība glabājas kūtsaugšā. Arī galvenais roku darba atvieglotājs, galvenais «mehanizācijas līdzeklis» šajā fermā Ir no pagātnes arsenāla — proti, zirgs. Roku darba neesot vairāk kā tur, kur strādā transportieri un traktori. Toties Izmaksa šīm kūtīm trīs reizes mazāka nekā līdzīgām, valsts Iestātu projektētām un valsts būvorganlzādju celtām. Protams, atkal Ir pretrunas ar ugunsdzēsības noteikumiem, un gan jau varbūt Ir arī dažādas nepilnības, par ko mēs nezinām. Jo tur, kur cilvēki realizē paši savu Ideju, viņi arī nepilnībām tiek pāri bez čīkstēšanas. Galvenais — es šeit saskatu protestu pret tik Izplatīto alzsapņoianos projām no zemes un saimnieciskas domāšanas.

Protams, pie zemes var palikt arī, raugoties uz priekšu. (Iespējams, ka arī tādā gadījumā Izšķiroši loma bijusi vevceco patiesību pārvērtēšanai.) Viena no Latvijas plr- majlm (līdz ar to, protams, arī viena no ne- pllnīglkajlml llelfermlm tika uzcelta Cēsu rajona padomju salmnlecTbl «Zaube». Komplekss 800 govīm. Celts tika gados, kad valsts naftas atradnes visiem vēl šķita neiz- sūknējamas, kad šķidro kurināmo deva pa labi un pa kreisi. Protams, visi to labprāt arī ņēma, jo, lietojot dīzeļdegvielu, nav nedz jāpārcllā malka, nedz |āmet kurtuvē ogles. Tad lūk, lai būtu priekšstats, ar kādu «vērienu» projektēts komplekss, pateikšu, ka tā katlu mijas apkalpošanai pat lidos apstlk- |os, proti, lietojot šķidro kurlnimo, tomēr bija vajadzīgi pieci cilvēki. Sistēma vlen- klria: novietņu gaisu sildīja gan govis, gan varenās apkures Ierīces, bet tikpat vareni ventilatori caur ļumtu dzina šo siltumu debesīs. Cēslnleki rajona Agrorūpniecības apvienības galvenā enerģētiķa Vernera Blaua vadībl šo sistēmu plrklrtoja mazliet dtidl: ventilatori kūts gaisu vispirms Ievada ejās zem grīdas, lai tas sasilda zemi zem lopu kljlm, lai debesīm tiek nevis siltums, bet tikai neilgi smaka un mitrais gaiss. Un klds milzīgs efektsl Divas trešdaļas kompleksam paredzētls enerģijas kļūst liekas. Otrs uzlabojums: apkurei Izmanto ne vairs dīzeļdegvielu, bet gan nakts elektrību (naktī par to jlmaksl piecas reizes mazlk nekl dieni), plecus kurinltljus līdz ar to Iespējams atbrīvot, un nauda, kuru nīcis samaksit viņu atalgošanai, pilnībā sedz visus Izdevumus par patērēto elektroenerģiju.

Piebildīšu, ka Verners Bļaus Ir tlds savas nozares spedllists, kldu pagaidlm vēl laukos tikpat ki nav — enerģētiķis gan pēc Izglītības, gan pēc sirds aldnljuma. Tieši viņš bija viens no tiem pirmajiem, kuri sāka runāt par miniatūro hldroturbīnu izmantošanu, un Ir pārliecināts, ka Cēsu rajona mazās upītes pilnībā var nodrošināt visām rajona saimniecībām nepieciešamo elektroenerģiju.

Republikas Agrorūpniecības komitejas vadība lielfermas oficiāli atzīst un aizstāv. (Ko dtu darīt, ja tādas uzceltas un tajās mīt ceturtā da|a no govju ganāmpulka.) Neofi- dlls atzinums — celt par 200 vietām lielākas fermas laikam nebija jēgas. Tātad kļūda, kādas gadās Ikvienam, kurš nevis sēž un spriedelē, bet dara! Nē, tam šoreiz negribētos piekrist. Man priekšā grāmata, kas izdota 1967. gadā, tātad tikai piecus gadus pirms lielfermu ēras sākuma. Grāmatas nosaukums — «Racionāla lauksaimniecības sistēma Latvijā», šo sistēmu izstrādājuši zinātnieki un lauksaimniecības speciālisti, kas gandrīz visi arī pašreiz ir augstos un pat visaugstākajos amatos. Un, lūk, par optimālajiem slaucamo govju novietņu lielumiem šajā grāmatā teikts: «200, atsevišķās saimniecībās līdz 400 vietām.» Kā vērtēt tādu nekonsekvenci) Vai nākošajos piecos gados zinātnieku rokās nonāca kādi jauni, diametrāli pretēji datil Vai tik ļoti izmainījās ražošanas apstākļil Vai arī — Antiņam pieveda zelta zirgu un pavēlēja jāt!

Sajā pašā grāmatā, pat tajā pašā lapā ir norāde arī par lauksaimniecības uzņēmumu optimālajiem lielumiem: «Mūsu republikas pašreizējos apstākjos ieteicamas saimniecības ar zemes kopplatību no 2000 līdz 4000, bet labākos pārvaldāmības apstākļos attiecīgi no 4000 līdz 6000 ha. Vairuma saimniecību lielums atbilst iepriekš minētajām platībām, tāpēc to apvienošana vai sadalīšana pašreiz nav ekonomiski lietderīga.» Komentēt šo citātu laikam nav pat vajadzības. Septiņdesmitajos gados uzsākto lielsaimniecību veidošanas kampaņu vainagoja divu vairāk nekā 20 000 hektāru lielu gigantu radīšana. Savukārt fakts, ka astoņdesmitajos gados Madonas, Kuldīgas, Valkas un, Iespējams, vēl kādā rajonā atsevišķas saimniecības bez liekas reklamēšanas atkal ir sadalītas, liecina, ka kļūda ir saprasta un nožēlota. Tikai — vai maz tā uzskatāma par kļūdu!

Atļaušos vēl vienu citātu — no runas, kas glabājas Radio arhīvos un ko 19S6. gadā kādā republikas lauksaimnieku sanāksmē teicis toreizējais Talsu rajona izpildkomitejas priekšsēdētāja vietnieks Edvīns Damškalns. (Viņš bija arī toreiz izveidotās Kurzemes zonas lauksaimniecības komisijas priekšsēdētājs.) Citēju: «Nevaram aizmirst, ka mūsu apstākļos pastāv vēl viensētu sistēma un kolhoznieki dzīvo savrup. Projektējot ciematu izbūvi, šīs viensētas ar visām saimniecības ēkām Ir paredzēts likvidēt vai, teiksim, aizlaist vienkārši bojā. Lai noskaidrotu šo ārkārtīgi svarīgo apstākli, veikts aprēķins Talsu rajona Molotova kolhozā. Noskaidrots, ka kolhoznieku dzīvojamo māju un pie tām esošo lopu novietņu vērtība ir 5 miljoni rubļu. Lai šo vērtību kompensētu, kolhoza būvbrigādei, kurā ir 20 amatnieki, nepieciešams strādāt apmēram 10 gadus, bet, lai uzceltu ēkas ar tādu pašu kvadratūru un kubatūru, faktiski vajadzīgs daudz ilgāks laika periods. Un galvenais, uzceļot projektētos ciematus, nebūtu panākts nekāds ekonomiskais efekts, tikai ražošana vēl vairāk apgrūtināta. Jo, kā zināms, Kurzemes zonā ir raksturīga ainava, kur mainās aramzeme, p|avas un ganības ar mežiem. Lopu koncentrēšana vienā vietā, vienā kolhoza centrā, neradītu nekādas iespējas izmantot lopu ganīšanai šīs dabīgās pļavas un ganības, kuras, jāsaka, citādi nav iespējams izmantot.»

Vēlākos gados, izveidodams Latvijā pirmo gigantlielkolhozu «Draudzība» un sākdams veidot tiem laikiem vērienīgu ciematu, Edvīns Damškalns pausto atzinumu it kā būtu noliedzis. Bet ņemsim jebkuras saimniecības plānu un paskatīsimies, kur lauksaimniecības zemju vietā ienākuši meži un krūmi! Uzskatāmi pārliecināsimies: tas noticis tur, kur kādreizējās viensētas palikušas bez cilvēkiem. Tur ir tie 318 tūkstoši hektāru, par kuru zaudēšanu mūsu republikai pārmeta pērnā gada 15. un 16. augustā Minskā notikušajā agrorūpniecības darbinieku zonālajā apspriedē. (Laime vēl, ka apspriedes vadītāju rīcībā bijuši tikai par 1970. gadu jaunāki dati.)

Savā attieksmē pret viensētām, jāsaka, esam nonākuši kutelīgā situācijā. Gandrīz visi, pat pilsētā dzimušie, ar asarām acīs klausāmies dziesmu katrs par sava tēva vai vectēva nātrēs ieaugušajām «Smaidām». Savukārt skolās esam mācīti un desmitiem reižu sanāksmēs klausījušies, ka «. .. viensētu likvidēšana un jaunu ciematu celtniecība jāuzskata par svarīgu sociālpolitisku un lielu saimniecisku uzdevumu, lai sekmētu ražošanas spēku attīstību un komunistisku sabiedrisko attiecību izveidošanos laukos». (Tas atkal ir citāts no jau ieprieš minētās grāmatas.) Nopietnos teorētiskos rakstos šis uzskats, cik zinu, vēl nav apstrīdēts. Savukārt fakts, ka visi tālredzīgākie saimniecību vadītāji vecās, bez darba spējīgiem cilvēkiem palikušās viensētas cenšas atpirkt, izremontēt un nodot perspektīvu strādāt- gribētāju rīcībā, liek domāt, ka arī teorētiķiem tomēr jāpārvērtē vērtības. Vai dzīvošana ciematā (jeb pilsētā) būtu izveidojusi komunistiskākas attiecības! Vai tad pilsētas dzīvokļa sienās neesam norobežojušies no kaimiņiem, draugiem un darbabiedriem vairāk nekā ar viensētas šķirošajiem kilometriem laukos! Vai ciematus pārāk tieši nepārņēmām no citām republikām, kur tie bija laukiem izsenis pierasti! Pastāvot viensētām, pēckara gados bija grūti apkarot mežabrāļus un to atbalstītājus — varbūt arī šis faktors noteica toreizējo attieksmi!

Patlaban, kad visas viensētas elektrificētas, praktiski nav tādu ērtību, ko nevarētu nodrošināt viensētniekam viņa mājā — vannu, silto un auksto ūdeni, iespēju televizorā sekot visam jaunākajam kultūrā un sabiedriskajā dzīvē. Grūta satiksme ar centru! Bet ceļi jābūvē tik un tā, jau zemes labākas apsaimniekošanas interesēs. Toties viensētai nav jāierīko, sacīsim, notekūdeņu attīrīšanas iekārtas, kas ciematos prasa simtiem tūkstošu rubļu un tāpat nespēj pasargāt upes no piesārņojuma. Arī tas, kas nāk no piemājas kūtiņas, viss aiziet tikai zemes auglībai. No viensētām aizejot, pamazām izvelkam no zemes savas saknes. Paliek mietsakne. Bet cik daudz tai vajag pienest klāt, lai tā viena pati spētu pabarot koku! Es domāju — par šiem jautājumiem vēl var runāt. Vēl neesam aizgājuši pavisam. Ir radītas tikai izvēles iespējas — vai nu viensētā, vai ciematā. Lielā vai nelielā fermā. Laukā vai lauciņā. Un par kādu cenu!

PSRS Zinātņu akadēmijas korespondētājloceklis, PSRS Valsts prēmijas laureāts V. Kov- da žurnālā «Naš sovremeņņik» 1985. gada 7. numurā minēja skaitļus: «Pirmajās pēckara piecgadēs katrs lauksaimniecībā ieguldītais rublis deva papildprodukciju 20—30 rubļu vērtībā, pēc tam — 10—15 rubļu vērtībā, bet pašreiz tikai par 4—5 rubļiem.» Vai tas neatgādina braukšanu pret vēju!

Lai modinātu princesi, stikla kalnā, protams, vajag jāt. Bet ne jau tikai pēc labklājības. Jo man šķiet, ka mūsu pasakā kalna jājēja īstais vārds ir — Antejs. Un ja Antejs atraujas no zemes, viņš pazaudē spēku.

Sī raksta priekšvēsture meklējama divus gadus senā pagātnē.

Maskavā tikko bija notikusi padomju automobiļu būves 60. gadskārtai veltītā izstāde «Automobiļu rūpniecība-84». Interese par automobiļiem tobrīd bija sasniegusi apogeju. Kādi braucamie būs nākotnē un ko tie mainīs mūsu dzīvē! Kā aizsākās automobiļu būve mūsu valstī! Un, beigu beigās, kā izmantojam autotransportu, no kura zināmā mērā esam atkarīgi) Atbilde uz pēdējo jautājumu bija visai vilinoša. Pēc tā laika datiem, tehnisku bojājumu dēļ ik dienu zaudējam daudz kravas automašīnu. Arī pieprasījumu pēc vieglo automašīnu remonta izstādes priekšvakarā bija iespējams apmierināt tikai par 42 procentiem. Turpmākā tendence skaidri sazīmējama: automobiļu ražošanas kāpinājums aptuveni trīs reizes apsteidza remonta bāzes palielināšanos … To nu nevarēja izlikties nemanām.

Tiesa gan, saceltais troksnis vien nenosaka tālākvirzību. Iespaidīgā ekonomikas kuģa kursu nevar mainīt ar vienu krasu stūres rata pagriezienu — pastāv risks uzdrāzties sēklim. Iepriekš jāattīra jaunais kuģa ceļš. Un te atklājās kas pilnīgi satriecošs: izrādījās, ka no automobiļu rūpniecības visai trūcīgās bāzes daudzos gadījumos tiek izmantota tikai nepilna trešdaļa! PSRS Automobiļu rūpniecības ministrijas rīcībā esošie dati liecina, ka no diviem desmitiem dažādu nosaukumu detaļu, kurām bija minimāls defekts, atjaunoja septiņas. Vairumā gadījumu remontētāji labprātāk aizstāja bojātās detaļas ar jaunām.

OĻEGS MIHAĻEVIČS

CILVĒKI UN AUTOMOBILI

Ar tam pašām, kuru jau tapat tik katastrofāli pietrūka!

Arī šodien nekas nav mainījies. Vai tāpēc, ka neviens, lūk, nevēlas, neprot, tehniski nespēj aizstāt tikai detaļas bojāto daļu! Iznāk, ka pārplīsušas riepas dēļ uz automobiļu kapsētu jāved viss automobilis!

Toreiz arī pirmo reizi apmeklēju Rīgas sanitārā transporta autobāzi. Tur iepazinos ar Ansi Troici, kādreiz pazīstamo basketbolistu, kurš bāzē bija izveidojis autoremonta Darbnīcu (lai izceltu to starp citām, lietosim lielo sākuma burtu). Par Troiča sportista gaitām atgādina garais augums, atlētiskā miesas būve un kūsājošā enerģija, kurai viņš ik uz soļa atrada pielietojumu. Viņa aizrautība ietekmēja arī mani, un rezultātā ar patiesu interesi ielūkojos šajā tehnisko pilnveidojumu pasaulē, kas no pirmā acu uzmetiena, iespējams, šķiet pat garlaicīga.

Izstādē «Automobiļu rūpniecība-84» bronzas medaļu izpelnījās automobiļu kontroles un labošanas stends, kas saskaņā ar Troiča rekomendācijām tika izstrādāts Maskavas automobiļu motoru zinātniskās pētniecības institūtā, bet izgatavots — Darbnīcā. Ar vienkāršas ierīces palīdzību iespējams precīzi noteikt virsbūves šķiebumu, kas radies avārijas vai kāda cita iemesla dēļ, un, galvenais, dažu minūšu laikā to novērst. Darbnīca veiksmīgi tiek galā ar šiem darbiem. Turklāt šeit remontē ne tikai savas bāzes mašīnas vien. Bez stenda Darbnīcā Ir arī vesels diagnosticēšanas aparātu komplekss.

Ar tā palīdzību noregulētās automašīnas, neraugoties uz visstingrākajām normām, sistemātiski ietaupa degvielu. Un visi aparāti ražoti šepat, mūsu valstī. Visbeidzot, Darbnīcā ir unikāls aparāts pusautomātiskajai loka metināšanai aizsarggāzu vidē. Strādājot ar šādas klases aparātiem, darba ražīgums Ir četrreiz lielāks, nekā pielietojot autogēnus. Taču aparātu ļoti maz, tie ir «ārzemnieki». Gabarīti un lielais svars sarežģī to pielietošanu. Turpretī Trolča aparāts līdzinās pusmetru garam čemodānam, tas sver tikai trīsdesmit kilogramus, turklāt nepieciešamības gadījumā ar mazāku jaudu ir spējīga darboties arī viena «čemodāna» puse. To var pieslēgt parastajam 220 voltu elektrotīklam, trīsfāžu enerģijas avotam ar 380 voltu spriegumu un perspektīvā — automobiļa dzinējam. Aparāts metina praktiski visu, turklāt plānu (0,6 mm) metālu. Tas darbojas gandrīz jebkuros apstākļos un tādā kvalitātē, kas ļauj atjaunot nolietotas vai bojātas detaļas, izvairoties no mainīšanas ar jaunām.

Ekspresīvi skaldot teikumus, Troicis paskaidroja;

—     Tas Ir izmēģinājuma paraugs. Pirmtēls tapis Kijevā, Patona Institūtā jau 1973. gadā! Santehniķis, apgādāts ar tādu aparātu, spētu aizstāt veselu brigādi! Autodarbnīcā ar to var veikt brīnumu lietas! Visi lūdzas: dodiet arī mums tādu! Taču neviens neraksta pieprasījumu! Baidās no papīriem — bet tie tak nekož! Beigu beigās patērētāji atradās gan, 50 tūkstoši aparātu gadā. Bet institūts taču nav rūpnīca. Kas Izgatavos aparātus! Mūsu republiku uzskata par progresīvu tehnikas jomā. Vai tiešām nevar atrast Izgatavotāju!

Tehniskajiem un speciālajiem nozaru izdevumiem jāinformē par tehnikas novitātēm. Tālab nekavēšos pie pārējiem Darbnīcā pielietojumu radušajiem jauninājumiem. Piebildīšu tikai, ka otru šādu darbnīcu, kas tik operatīvi izmanto jaunākos zinātnes un tehnikas sasniegumus, diezin vai atradīsim. Turklāt par Darbnīcu un tās veidotāju, kuru iedēvēju par savdabīgu «Izgudrotāju menedžeru», jau esmu veidojis aprakstu, ko pirms diviem gadiem publicēja avīze «Sovetskaja molodjož». Toreiz biju Iedomājies, ka uz tehnisko informāciju, iespējams, ne vienmēr var paļauties, ne jau allaž tā nonāk pie plānu Izpildīt steidzoša ražošanas darbinieka. Bet avīzes taču lasa visi, gan jau dažādu nozaru uzņēmumu vadītāji pārtvers ideju un dosies pie Trolča, lai iegūtu stenda rasējumus un uzzinātu, kur iegādājami diagnosticēšanas aparāti. Un gan jau kāds no viņiem neatteiksies ražot kijevieša Jurlja Gupalo izgudroto metināšanas aparātu, kas sola patiesi rožainas perspektīvas. Centos palīdzēt arī citādi: Iepazīstināju Troid ar vēl vienu entuziastu — Izgudrotāju aizgādni un VIRB republikāniskās padomes prezidija locekli Borisu Gruzīti. Nu Iespējamais aparātu izgudrotājs tika meklēts kopīgiem pūliņiem.

Un tad Troicis kādu laiku pazuda no manas uzmanības loka.

Divos pagājušajos gados mūsu sabiedrībā notikušas būtiskas pārmaiņas. Tūlītēji rezultāti še nav gaidāmi — darba pietiks gadiem. Te es runāju par galarezultātiem. Bet ir jābūt arī rezultatīviem starpposmiem — robežlīnijām, kas ļauj noteikt, vai Izvēlētais virziens ir pareizs un kāds Ir virzības ātrums … Robežlīnijām, kas atzīmē pārkārtošanās reālos soļus, nevis runas par to.

Bet sarežģījumi sākas, kad runas kļūst konkrētas. Piemēram, ko nozīmē pārkārtot domāšanu — sākt domāt pretēji! … Esmu sarunājies ar dažāda ranga vadītājiem automobiļu transporta sfērā. Padomājuši viņi nonāca pie viena secinājuma: pārkārtoties nozīmē meklēt un ATRAST(I) darba metodes, kas šodienas apstākļos būtu visefektīvākās,

censties panākt un PANAKT(I) to pielietošanu, darīt to, negaidot norādi «no augšas», Iespējams, pat pārkāpt līs norādes, uzņemties atbildību par paveikto un NEPAVEIKTO … Tad nu man atlika uzdot pavisam vienkāršu jautājumu. Eksistē Darbnīca, kurā tiek pielietoti zinātnes un tehnikas, kā arī darba zinātniskās organizācijas paši jaunākie sasniegumi. 60 strādnieku tajā veic darbu, kura Izpildei, atbllstoll attiecīgiem rādītājiem, nepiecieiami 127 cilvēki; turklāt sekmīgi. Autobāze apkalpo turpat divarpus reizes vairāk automobl|u, nekā ple|auj normatīvie tehniskie noteikumi. Darbnīcas |audls netur sveci zem pūra. Rietumos ir ārkārtīgi Izplatīta rūpnieciskā spiegošana, tur bez tās gluži vienkārši nevar Iztikt. Bet, lūk, pie mums atliek tikai paņemt — viss jau gatavs un tiek laipni piedāvāts. Kas pagājušajos divos gados pielietojis kaut vienu no Troiča Izteiktajiem jauninājumiem)

Iespējams, man gluii vienkārSI neveicās ar sarunas partneru izvēli (republikā taču Ir simtiem autosalmniecību, un tajās strādā dažādi cilvēki). Viņi pamatā bija vienis prā- tls: jā, par Troid SIs tas ir dzirdēts, tādu paraugdarbnīcu, protams, var iekārtot, taču nebūtu par |aunu sākumā paverot — vai tas viss nav viena vienīga Izrādīšanās, turklāt, ņemot verā viņu (manu sarunas biedru) specifiku, aina esot bezcerīga — viņiem, lūk, vajadzīgs gluii kas cits. Kas! Rau, ar akumulatoriem slikti apgādā, arī eļļa nav nekāda labā, par rezerves da|ām nemaz nerunājot …

Pilnīgi cita veida saruna risinājās autobāze, kurā atrodas Darbnīca. Sī gada janvārī šeit bija pulcējusies profesionāli tehniskās apmācības meistari un pasniedzēji. Troicis viņiem valcā|a:

—    Kā Jūs nosakāt degvielas maisījuma iespējas pirms detonācijas parādīšanās!

—     Uz aci. Uz dzirdi .. .

—     Un CO noplūdi)

—     Ostām …

—     Autoservisa dienestu cenrādī noteikti trīs izcenojumi. VlenkārSa virsbūves šķie- buma novērSana Izmaksā 25 rub|us, vidēja — 50 rub|us, sarežģīta — 85 rubļus. Kā jūs nosakāt remonta sarežģītības pakāpi)

—    Uz aci… Kā gan citādi) Vai tad te Ir kādi dokumenti, kas nosaka normatīvus)

—     Un tas)

Troids sadusmots pakrata prāvu grāmatu kaudzi — cenrāži, mācību grāmatas, metodiskas norādes, Izdotas pēdējos piecos seSos gados.

—    Jūs taču esat visīstākie ekonomiskie diversanti — kā citādi jūs lai nosauci Jūsu audzēkņus nevar tehnikai laist ne tuvumā! Viņi uz to skatās kā uz Ienaidnieku! Lauž, gluži kā Llonas audēji! Vai tad jums, pasniedzējiem, bija ļānāk pēc padoma pie manis un nevis otrādi!!

Zālē klusums. Bet pēcāk es vel ilgi klausījos pasniedzēju rimtajās sarunās par to, kā Jāmāca. Kā, nevis KAS!

Pēdē)ā laikā daudzkārt dzirdēti spriedumi, ka humanitāro zinību mācīSana tiek samazināta par labu tehniskajām. Kur gan tas labums .. . Var jau būt, ka tas nav būtiski, ja Inženieris nepārzina Kafkas vai MandelStama dal|radi un ple|au| pareizrakstības k|ūdas, toties,Ja viņam, tehniskās Inteliģences pārstāvim, nerodas ne mazākās vēlēSanās Iepazīties ar to, kas neietilpst Šauras resoru intereses Ietvaros — tas, lūk, Ir pavisam bēdīgi. Inženieris, kas nav radināts meklēt un Izraudzīties bibliotēkā daiļliteratūru, neinteresējas pat par viņam obligāto tehnisko literatūru! Tā nu Iznāk, ka formulējums «kaut ko par visu, un visu — par kaut ko» praksē pārtop «gandrīz neko par visu un jotl maz par tieSo pienākumu». Atteikšanās no plaša zināšanu loka rada «apaļu» diletantu.

Kad tikšanās tuvojās beigām, kāds no autobāzes viesiem, novērtējot redzēto, sacīja: labāk vēlāk, nekā nekad . ..

Nu nē, labāk agrāk! Jo sevišķi ekonomikā. Cik reizes šis «vēlāk» jau k|uvis «par vēlu»! Pārvērties stagnācijā, kas ietekmē visas pārējās mūsu dzīves sfēras. Tādēļ savu jautājumu Latvijas PSR Valsts plāna komitejas metālu un iekārtu sadales bilanču un plānu nodaļas priekšniekam G. Fominam formulēju šādi:

—     Vai nav tā, ka autosaimniecību vadītāji, kas divu gadu laikā nav pārņēmuši tik nozīmīgo Darbnīcas pieredzi, gluži vienkārši neatbilst ieņemamajiem amatiem!

Gunārs Fomins brīdi klusēja, tad draiski pasmaidīja:

—     Vai zināt, es atcerējos, kā, strādājot Sadzīves ķīmijas ražošanas apvienībā, ieviesu rotoru līniju. Tā simtkārt paaugstina darba ražīgumu. Kas viss gan nebija jānoklausās: ne tā darbosies, ne tā vajadzīga, un vispār tā nav mūsu metode . .. Bet PSKP XXVII kongresā rotoru līnijas tika nosauktas par progresīvām, un daudzi no tiem, kas mani tika kritizējuši, metās šīs līnijas ieviest! Pie mums ir izaugusi vesela paaudze, kas allaž ir gatava ziņot — viņiem no svara ir tikai tas, kas akceptēts kongresā. Viss jaunais, kam vēl tieši nav uzlikta augstākstāvošu instanču rezolūcija, labākajā gadījumā tiek uzņemts ar neuzticību. Ja runājam par autotransportu, tad man še ir, kā saka, «dzīvs» piemērs. Nesen aizbraucu savu mašīnu uz autoservisu diagnosticēšanai. Tūlīt pēc tam devos uz tehnisko apskati. Autoinspekcija neizlaida cauri. Visvienkāršākā diagnostika nav apgūta. Par amatiem neatbilstošajiem saimniecību vadītājiem jums, šķiet, taisnība — lielos vilcienos.

Vai nav pienācis laiks rīkoties tieši tā! Vadošiem amatiem cilvēks jāizraugās, nevis orientējoties pēc anketas datiem, bet gan pēc viņa spējām mūsdienīgi vadīt. Sai praksei jau ir likti pamati. Strādnieku kolektīvi izraudzījušies jaunus brigadierus, cehu priekšniekus, bet RAFā — pat direktoru. Tajā pašā RAFā, kurā tapušos automobiļus tūlīt pat, uz karstām pēdām, pārmetina Darbnīcā — lai tie neizjuktu jau pēc pirmajiem nobrauktajiem kilometriem Igribas ticēt, ka līdz šai publikācijai stāvoklis ar «ratiņiem» beidzot mainījies).

Bet uz Valsts plāna komiteju mani atveda, rau, kāda lieta.

Troicis autobāzē ieņem ražošanas un transporta nodaļas priekšnieka amatu. Nu ko, lai cilvēks mierīgi strādā labi noregulētā ražošanā. Ko vairāk! Arī sabiedrisko pienākumu republikas kalnu slēpošanas federācijas tiesnešu kolēģijas priekšsēdētājam netrūkst. Par viņu daudzkārt dzird sakām: dīvains cilvēks, kā gan viņam trūkst, kāpēc «jāizlec»! Tādiem runātājiem laikam šķiet, ka viņam pienāktos mierīgi sēdēt un plūkt laurus. Taču Troicis domā savādāk: ja problēma tiks atrisināta kaut vai republikas mērogā — arī viņam būs labāk. Ne jau izņēmuma kārtā, protams! Tā, lūk! Optimista enerģija un skeptiķu pasivitāte atšķiras ar domāšanas mērogiem. Tieši skatījums valsts mērogā pamudināja Troid meklēt citus ce|us, nevis nolikt ieročus. Ja reiz individuālās pārrunas ar dažādiem vadītājiem, lekcijas politehniskajā institūtā un publikācijas presē nelīdz, jārod citas iespējas. Un viņš kopā ar savu jauno palīgu un domubiedru Mihailu Jeji- zarovu sagatavoja ziņojumu republikas Valsts plāna komitejai. Ar ieteikumu organizēt jauno metināšanas aparātu ražošanu un reorganizēt republikas autotransporta remonta bāzi. Piezvanīja man, lai paskatoties — kā uzrakstīts!

Ziņojums bija pārliecinošs. Lai gan pašu dokumentu uzņēmu ar neuzticību. Man šķita interesantāks tas fakts, ka ierindas inženieris valdības iestādē iesaka risināt valstisku problēmu — vai nav lielisks fakts! Neuzticības izraisītājs bija ierastais stereotips: vai mazums lielisku projektu nogrimst kaut kur «augšā» dažādās «saskaņošanās» … Tiesa gan, laiki mainās. Divus mēnešus pēc dokumenta nosūtīšanas painteresējos Valsts plāna komitejā, kāds ir Darbnīcas saimnieka priekšlikuma liktenis.

Atbilde bija pārsteidzoša. Priekšlikumi pieņemti! Sākas to detalizēta izstrādāšana. Jaunos metināšanas aparātus ražos, kooperējoties ar kādu Ukrainas uzņēmumu, pašlaik nesen izveidotajā Latvijas PSR ZA inženiertehniskajā centrā tiek strādāts pie dizaina. Uz Darbnīcas bāzes izstrādā jaunu speciālistu apmācīšanas metodiku.

—    Tik vienkārši un ātri! — pajautāju.

—     Kas te ko vilcināties! — savukārt izbrīnījās Fomins. Viņš pats Valsts plāna komitejā nostrādājis tikai gadu, nav pieradis pie lēmumiem, kas ievelkas gadu garumā. Un nav jau no kā mācīties. Pēdējā laikā ne reizi vien nācās pārliecināties, kā komitejas vadošie darbinieki pārmet uzņēmumu vadītājiem, ka direktoram neklājas skriet šurp, lai gūtu skaidrību par katru sīkumu: tik ilgi sūdzējāties par patstāvības trūkumu — tad nu tagad ņemiet un negaidiet, ka jūs stutēs uz katra soļa! Arī tās ir mūsu laikam raksturīgās pārmaiņas. Vieni iet kopsolī, citi — atpaliek.

Pirms diviem gadiem es apbrīnoju sanitārā transporta autobāzes direktora Ulda Villera drosmi un uzņēmību, kad viņš no visai pieticīgajiem autobāzes līdzekļiem piešķīra Troicim naudu iekārtām, bez kurām citi uzņēmumi itin labi iztika. Šodien šāds vadītāja darbs ar skatu nākotnē vērtējams kā NORMĀLS un OBLIGĀTS. Tas, cik daudziem šāda tālredzība piemīt, ir cits jautājums. Ne par mata tiesu nav pavirzījusies jaunu metožu ieviešana autotransporta remontētāju apmācīšanā. Seit joprojām gaida kaut kādus vadošus norādījumus. Milzums dažāda līmeņa speciālistu apmierinās ar novecojušām zināšanām, un viņu priekšstati par novitātēm ir visai apšaubāmi. (Rezultātā ārzemju iekārtas, ko viņi iegādājušies, itin bieži kļūst vienīgi par ražošanas telpas interjera elementu. Valsts plāna komiteja, pēc Troiča ieteikuma, pārskata jautājumu par dažu tikai laboratorijas apstāk|iem noderīgu aparātu iepirkšanu ārzemēs.) Būtu pārsteidzīgi domāt, ka viss šis staignājs padosies bez kaujas, ka ar to viegli un bez grūtībām varēs tikt galā «no augšas» un «no apakšas». Pat, ja tiek likta lietā Troiča enerģija.

Latvijas PSR Valsts plāna komitejas priekšsēdētāja vietniekam A. Lazdiņam pietika divu mēnešu, lai pabūtu Darbnīcā un rezultātā izšķirtu jautājumu par lieliem pārkārtojumiem. Bet gandrīz divus gadus neviens no tuvējo autosaimniecību vadītājiem neatrada laiku, lai ielūkotos Darbnīcā . .. Sādu spilgtu kontrastu mūsu jaunajā ceļā droši vien būs atliku likām. Lūk, pēdējais piemērs. Lai noteiktu, cik daudz jauno metināšanas aparātu būs jāražo, tika sarīkota potenciālo pasūtītāju aptauja. Kolhoza «Ādaži» speciālisti iepazinās ar paraugu un pasūtīja 50 aparātus. Bet republikas Agrorūpnieciskais komplekss nolēma, ka'tam nepieciešami 150 eksemplāri! Simtiem kolhozu un padomju saimniecību! Taču kontrasti nav iegansts pesimismam. Tie liek domāt. Tās ir mūsu laika zīmes, kuras top redzamākas pēc tam, kad esam sākuši lietas saukt īstajos vārdos.

PAR SELEKCIONĀRA PĒTERA UPĪŠA FENOMENU VĒL ARVIEN CĪNĀS ATBALSTĪTĀJI UN ATMASKOTĀJI. KĀ VĀRDĀ!

1980. gadā šis apraksts tika prēmēts. Pēc konkursa nolikuma tam vajadzēja iznākt grāmatā.

Bet Pētera Upīša personība toreiz — dažus gadus pēc selekcionāra nāves — bija pjedestalizācijas zenītā.

Versija, ka uz elku, ģēniju vai svēto varētu paraudzīties arī no cilvēka viedokļa, netika pieļauta. Arvien smagāk vērās izdevniecības «Avots» durvis, līdz aizcirtās pavisam.

Tagad ir apjausta patiesības un atklātības nepieciešamība. Vairākas durvis jau atvērušās. Un no Upīša gūtais mantojums atkal ir uzmanības degpunktā.

—       Šo darbu vērts publicēf, ja tas ļautu saglabāt dārza materiālu. Tā paliek aizvien mazāk. Jo pašreizējā konkurencē izdzīvo primitīvākie, tie, kas spēj ašāk piemēroties, — saka speciālisti. Un tūliņ piebilst; — Bet visi iet pa tangenti prom no šī objekta! Apnikusi tā jezga. Jo tā ir samocīta!

Pārāk!

Samocīti ir arī «jezgas» tuvie un tālie līdzdalībnieki. Ausma Vilciņa, kas vienīgā pašā epicentrā pārdzīvojusi gan Upīti, gan viņa dārza «mantinieka» Kalniņa laiku, sēklu turzu padusē iespiedusi, noskandina:

—       Nesu visu nodot — miers, un cauri!

—       Un tad?

—       Tad es būšu brīvs pilsons no visa!

Ausmu var saprast. Viņa ir nogurusi. Bet ja arī mēs atbrīvosimies «no visa»? No pašmāju augļu dārziem mēs jau gandrīz esam tikuši vaļā, tagad vēl aši jāatbrīvojas no tikumiskajām mācībām, kas saistās ar Upīša dārzu un viņa lomu mūsu garīgajā dzīvē.

Un . . . izdzīvos primitīvākie, tie, kas spēj ašāk piemēroties? . . .

Dokumentalitātes labad šai darbā, kas uzrakstīts pirms 9 gadiem, nav mainīts ne vārds. Tikai nosaukuma galā radusies jautājuma zīme.

BRIGITA BRIDAKA

—       V

LOMA VISAM MUZAM?

Un reiz naktī man likās, ka burvība beigusies, es vairs nemīlu. Tad es ieraudzīju, ka manī vairs nekā nav un visa mana dvēsele ir kā vēlā rudeni uzplēsta zeme: lopi aizdzīti, lauki tukši, šur tur melnē arums, šur tur sniedziņš, bet uz tā — kaku pēdas.

' M. PR1SVINS

Selekcionāra Pētera Upīša vairs nav. Viņš nesēj zemē sēklu un satraukumu cilvēkos.

Bet sētais turpina dzīt asnus. Laikam jau mūsos kaut kas dziļi skarts, ja cauri gadiem neizbāi Upīša personības spilgtums. Bet vai Upīša tēls mūsos dzīvo Meistara paša un viņa dārza radīts? Varbūt tas dzīvo ar «Kur- zemītes» galveno vadmotīvu: «stādīt, izaudzēt, atdot»? Vai ar dokumentālās filmas «Esības prieks» varoni — radītāju, dārza un sevis radītāju? Vēl — dzeja, nostāsti . . . Upīša personība ir vērtīga jau ar to vien, ka spējusi dot impulsu tik dažādām mākslinieciskām liecībām. Tās, tāpat kā Upīša radītais dārzs, ietiecas nākotnē.

Meistara mūžam ir plaša rezonanse ne tikai laikā, bet arī telpā. «Upīša problēma» vairākkārt pārskanējusi visu valsti. Pēc selekcionāra nāves laikrakstā «Ļiteraturnaja gāzētā» pavīdēja raizes: «. . . kā saglabāt viņa dzīves stilu, viņa attieksmi pret darbu, viņa lielo pašuzupurēšanos?»

«Upīša draugu biedrība» cenšas popularizēt Meistara metodes. Ja organizētos «ne- draugu biedrība», arī tajā biedru skaits nebūtu mazais.

Jā, Upīša personība saista jau tāpēc vien, ka viņa mūžā kā daudzšķautņainā prizmā projicējas aktuālas un cilvēkam vitāli svarīgas problēmas.

Vai fizisks spēks, augsti attīstīts intelekts un spēcīga griba ir visi lielu personību veidojošie komponenti?

Vai darba mīlestība, izolēta no personības kopējās darbības konteksta, liecina par augstu personības sociālo kvalitāti?

Kas bija viņa darba negausības dzinējspēks? Izveidojot jaunas šķirnes, rast pašap- liecinājumu, vai arī vēlēšanās iegūt popularitāti sabiedrībā? Ja viņa fanātisma pamatā bija dzīšanās pēc efektīgiem rezultātiem, tad dārzam nevārētu būt liela zinātniska nozīme. Ja Upītim dārzs būtu pašizteikšanās objekts, līdzeklis izzināt un pilnveidot dabas procesus, tad viņam vajadzēja prast priecāties arī par citu panākumiem.

Runājot par Upīti, Imants Ziedonis «Kurze- mītē» raksta: «Stāsta, mūsu dīvainajam cilvēkam esot ne mazums sliktu īpašību, bet ne par to es gribu runāt. Es izsekoju vienai dabas dotai līnijai, kas sakāpināta šajā cilvēkā līdz ģenialitātei, līdz pašatdevei, ka daudzieth tas jau liekas nenormāli, katrā ziņā, kuriozi. Sak, ko nu tas. Viņš jau dīvains. It kā ģenialitāte varētu arī nebūt dīvaina, it kā ģenialitāte jau pati par sevi nebūtu atkāpe no normas. (. . )

Talants ir stihisks spēks, un, ja viņš triec savu zibeni tur, kur mums gaismas un lietus vajag, tad lai viņš zib un deg, un gaismojas

viens pats. Mums viņam jāpalīdz. (. .)

Zeme ir lielu talantu pilna. Talanta egoisms ir niecīgi mazs salīdzinājumā ar to, ko viņš var dot. Vai tik grūti paciest talanta dīvainības?» '

Protams, dzejniekam taisnība: talants — tā ir stihija. Un talantam daudz kas jāpiedod. Bet ko darīt, ja talantīgs cilvēks izvēlējies tādu jaunrades veidu, kurš viņam liek ik dienu, ik stundu pastāvīgi būt saskarsmē ar citiem, cilvēkiem? No viņa kā vadītāja, kā līdera lielā mērā atkarīga šo cilvēku darba produktivitāte, veselība, noskaņojums. Un ne tikai: arī tas, ko viņos rada, veido, atraisa šī saskarsme.

Cik tālu talants var iet savā egoismā, lai mūža veikuma galīgā bilance būtu pozitīva?

Talants pieder ne tikai tam, kurš ar to apveltīts, bet arī sabiedrībai, kurā viņš pilnveidojas un rada.

Kas par cilvēku bija slavenais Pēteris Upītis, ko viņš atstājis uz zemes un cilvēku sirdīs?

1978. g. 12. februāris.

TIKAI TUVPLĀNĀ

. . . Kad notika Pētera Upīša izvadīšana, bijusi klāt arī kāda sieviete ar palmu zariem rokās. «Asaras viņai bira kā pupas.» Gan mudināta, viņa tomēr neesot bildusi ne vārda — ne kapos, ne atvadu mielasta laikā.

—    Es toreiz neko nevarēju pateikt. Nespēju. Citi noslauka pa asarai, bet es pilnīgi nevaru. Gluži kā miesīgs tēvs!

Tā sacīja Ausma Vilciņa. Viņa pēdējos septiņus gadus strādājusi kopā ar Upīti, cilvēku, par kuru Imants Ziedonis rakstīja: «Meistars nevar paciest sev līdzās ne asistentu, ne tuvinieku, ne draugu, kas «nevar izturēt», «netur līdz», nestrādā ar absolūtu atdevi, neatdod visu savu laiku un enerģiju.»

Kad pirmoreiz zvanīju Upīša dārza «mantiniekam» Laimonim Kalniņam, kurš tieši tad gatavojās komandējumam uz Mičurinsku, viņš teica: «Manā vietā paliek Ausma Vilciņa. Visos jautājumos ne tikai ieteicams, bet pat nepieciešams griezties pie viņas.»

Braucot uz Dobeli, lauzīju galvu: kāda gan ir šī sieviete, kura tik ilgi spējusi strādāt kopā ar Upīti? Ļoti gudra, stipri pakļāvīga? .. .

Graudu iela ļa. Balta, kopmītņu tipa ēka. Piezvanu. Klusums. Eju meklēt. Tepat līdzās — Upīša lepnais nams. Pretī nāk sieviete ar milzīgu atslēgu saišķi rokās. Tā varētu būt Ausma Vilciņa. Jā gan! Viņas rokasspiediens ir spēcīgs. Runājoties ejam uz Vilcinās istabu. Droša valoda, atklāts skats. Pa ceļam vēl jāiemet ogles krāsnī, kas apsilda telpas, kur sablīvējušies neskaitāmi palmu vēdekļi.

—     Vai tās nesēro pēc plašuma? — pajautāju.

—     Ko lai dara! Pagaidām nav kur likt.

—     Es kaut kur presē manīju šaubas par šāda «palmu meža» lietderību . . .

—     Tas jau ir mežonīgums. Pat tiem, kas strādā zinātnisko darbu, ir tādi uzskati: «Palmas? Priekš kam tās palmas? Viņas taču augļus nenes.» Un, ziniet, tas dikti krīt uz nerviem. Ak mūžs, cik šausmīgi tas pasaulē ierīkots, ka viss nav ēdams, kas ir uz zemes virsmas. Ja būtu koki ēdami, man liekas, ka arī tos visus noēstu. Paliktu tikai tā kailā zeme, kā tuksnesis.

Vārdi skaļi atbalsojas kāpņu laidumos. Laikam kaimiņi miermīlīgi . . . Ausma iebilst— istabas vēl esot tukšas.

—     Vai tad Upīša dārzam strādnieku nevajag?

— Vajag! Bet tādus, kuri saprot, kas ir dzīve un ka nevar neko pavirši darīt. Bez tam Kalniņš meklē cilvēkus, kas Upīti nav pazinuši . . .

Pie apaļā galda sākas pirmā saruna par Upīti. Ne jau uzreiz uzdrošinos vilkt ārā mikrofonu. Ausma pēta, cik patiesa ir interese par Upīti. Un ne jau to vien . . . Tikai pēc laba laika magnetofons sāk ierakstīt sulīgu, intonatīvi bagātu runu. Reizēm gan jūtams, ka, lūk, šī frāze tieši tā neskan pirmo reizi. Ko lai dara, cilvēki, kam bieži nākas būt uzmanības centrā, ar laiku iemācās runāt gludi. Taču, jo atmiņa gāja dziļumā, jo Ausmas elpa kļuva satrauktāka, parādījās garākas pauzes . . . Vairs netraucēja arī mikro. . . Upītis Ausmu nolūkoja Krimūnu pienotavā. Siera meistars Liniņš esot Upītim teicis: «Pazīstu Ausmu no šūpuļa. Labāku nedabūsiet. Uzticamāku arī ne.» Un Upītis aicināja Ausmu darbā uz savu dārzu. Viņai tolaik miklais pienotavas gaiss jau bija sācis lauzt kaulus.

—     Iesāku strādāt. Pagāja tikai dažas nedēļas, kad Upītim bija jābrauc uz Sočiem ārstēties. Atstāja man atslēgas: «Jūs atbildēsiet par visu māju!» Mēs bijām tikai trīs sievietītes, kurinātāja un mēs, divas strādnieces, Ksenija Krūmiņa jau krietni gados.

Re nu! Cilvēks, par kuru runā, ka neviens tam nevarot izdarīt pa prātam, pēkšņi spēj tā uzticēties!

—    Upītis bija priekšnieks, darba devējs. Es — izpildītāja. Viņam vajadzēja tādu darbu, it kā jūs strādātu priekš sevis. Un uzticību. Sākumā gan bija ļoti grūti orientēties.

—    Tad jau droši vien pamatīgi apmācīja, izstāstīja, kas un kā darāms?

—    Ne gluži. Viņš man, piemēram, lika izzāģēt mežeņus. Pirmo reizi redzot Kaukāza plūmes, tās visas šķiet vienādas. Upītis pieiet kokam klāt: «Šo zaru laukā, to un to arī!» Labi — vienam kokam parādīja, bet nākamais jau citāds. Es viņam lūdzu, lai izskaidro saviem vārdiem, vienkārši. Nekā! Tā nomocījos pirmo dienu. Ko apjēdzu, izzāģēju. Vakarā atnāk:

«Nekas nav padarīts!»

«Bet es nesaprotu!»

«Kas tur ko nesaprast, to taču var redzēt!»

Briesmīgi grūti bija. Citreiz atkal — pēkšņi vajag kastes kādiem augļiem vai sējeņiem. Pirmo reizi dzirdot visādus sarežģītus nosaukumus, nevar tā momentā apķert, Upītis uzsauc skaļā balsī, cilvēks apjūk. Un, jo apjūk, jo Upītis nervozāks, kliedz vēl skaļāk. Tā nu bija. To es negribu noliegt. Tikko kaut kas nav pa prātam: «Tur ir durvis — un pazūdi! Kad nav, tad lai nav! Tad es zinu, ka esmu viens!»

Cilvēki, vismaz te, Dobelē, Upīti uzskatīja par asu, ļoti nesaprotamu cilvēku. Man liekav līdz pat šai dienai. Bet — redziet, ja cilvēks ir vesels, ja viņam nekas nekaiš, tad viņš var būt laipns, dzīvespriecīgs. Upītis teica tā: «Jūs manā vietā nevienu soli nespertu. Jūs nevarat iedomāties, kādas sāpes man sagādā katra kustība.» Pa trepēm augšā viņš vaidēdams, pat kliegdams kāpa. Bija taču masīvs cilvēks, uz kruķiem staigāja. Cik reižu nerādīja, kādas čulgas uz rokām. Bija pat tādi gadījumi: viņš kāpj uz stalažām, lai nofotografētu kādu augli vai ziedu, bet nogrūžas, sasitas.

«Nē, tas nedrīkst būt! Man viņš ir jādabū!»

Un kāpj atkal no jauna.

«Cik ilgi tad tā iesiet?» reiz prasīju.

«Kamēr vienreiz pār ilksi — un cauri, un viss.»

Bieži noteiktā laikā vajadzētu būt klāt traktoram vai zirgam, bet nav. Auglis, oga jau negaida. Ja gatavs — jānoliek pie vietas. Un tad viņš teica tā:

«Ko es varu darīt. Man ir jākliedz. Man ir jābaras. Ja es visu mierīgi runāšu, tad man ir jāizput ar visu.»

Vasarās pa dienu Upītis bija pie mums dārzā. Uz lauka bieži iztika bez ēšanas, dzeršanas. Necilvēciska izturība. Dažreiz vēl vakaros lika sanest mājā kastītes, bet no rīta skaties — viņš jau pa nakti sasējis: lūdzu, apkaisiet ar zemi, nolieciet vietā — siltumā vai vēsumā — kā vajag. Vai atkal sīkās sēkliņas— pa nakti jau izkultas, no rīta viss gatavs. Bez tam Upītis ik gadu rīkoja Rīgas Pionieru pilī vakaru. Tas saucās «Selekcionāra vasara». Tur taču piecsimt, septiņsimt diapozitīvu! Izlasīti labākie. Visus vajag salīmēt, salikt rāmīšos. Izveidot visu to programmu, izņemt cauri. Es dažreiz gāju viņam talkā. Līdz diviem naktī nosēžam, vēl neesam galā.

Reizēm viņš man saka:

«Es jums iedošu grāmatu palasīt.»

«Man nav laika! Mājās aukstas telpas, malka jāsanes, vakariņas jāuztaisa, man nav kad lasīt.»

«Tad lasiet naktī.»

«Bet es taču naktī guļu!»

«Es guļu tikai pirmo miegu. Līdzko pamostos— tūliņ lasu vai strādāju. Ja divpadsmitos aizeju gulēt, trijos četros esmu augšā.»

Klausoties Ausmā, sapratu — lai cik liela bija Upīša pašatdeve, viņam vajadzēja palīgu. Meistars pats nevarēja ne sēt, ne pļaut, ne zāģēt. Vismaz tādā mērā, kā to prasīja dārzs. Tāpēc bija vajadzīgs darbaspēks. Bet cilvēki uz Upīša dārzu atnāca ne tikai ar savu «ģenētisko programmu», bet arī ar savu dzīves pieredzi, temperamentu, raksturu, interesēm. Viņiem bija sava griba, viņi varēja izvēlēties — palikt vai aiziet. Gandrīz visi aizgājuši. Vai tāpēc, ka te nevarēja tikai tā pa roku galam atstrādāt savas astoņas stundas, tāpēc, ka te visu vajadzēja darīt «tā kā priekš sevis»?

Izrādās tomēr, ka aizgāja arī tie, kas vispār nespēja slikti strādāt.

Pārsteidza tas, ka pat Ausma nav baudījusi Upīša pilnīgu uzticību.

—    Kad Upītis, piemēram, apputeksnēja ābeles, mani viņš neņēma talkā. Ja man bija vajadzība iet klāt kaut ko jautāt, tad viņš uz brīdi atsēdās, atbildēja un tikai tad, kad aizgāju, kopā ar palīgu turpināja tālāk. Uz apputeksnēšanu ņēma līdzi pilnīgi svešu cilvēku, no malas. Tāpat arī potējot. Acot — jā, tur es drīkstēju būt klāt. Laikam jau skaitījos pārāk «gudra» viņa acīs. «Potēt,» viņš saka, «to kurš katrs nevar. To tikai varu es!» Upītim patika, ka viņu cildina, patika apzināties, ka tikai viņš viens kaut ko prot. Ļoti sekoja, ko tautā par viņu runā. Viņš teica: «Viens izaudzē puķīti vai kociņu, un par viņu apraksta divas lappuses, bet es esmu izaudzējis tik daudz, un par mani nekā!» Man liekas, ka Upītis arī palika tādās domās: «Lai pamēģina pēc manis kāds kaut ko tādu izdarīt! Jūs vispār netiekat ne tuvu tam pakāpienam, uz kura es stāvu!» viņš mēdza teikt. Un to savu «pakāpienu» viņš ne par kādu naudu negribēja atklāt. Ļoti vairījās no iztaujāšanas, bija noslēgts.

Reiz sacīja: «Ielaid nezināmu cilvēku dārzā, un viņš paņem un noceļ tev no deguna kādu lilijas sīpoliņu, potzariņu . . . Vajag tikai vienu mazu mirkli, un pagalam tava mūža darba rezultāts! Bet es esmu sācis strādāt no A burta, no sēkliņas!» Tāpēc viņš visādi centās slēpt to, ko darīja. Viņam zīmītēs bija sarakstīts, kurš koks kurā kvartālā, kurā rindā atrodas, kāds tam numurs. Bet šīs zīmītes sajaucās ar ikdienas darbu pierakstiem, reizēm noklīda.

. . . Upītis cilvēkus šķiroja. Un darīja to atklāti. Šķiroja pēc izglītības, pēc tā, kādu stāvokli ieņem sabiedrībā. Ļoti ņēma vērā

radurakstus. Ja bijuši ievērojami vecāki — tādiem durvis vienmēr bija vaļā. Ja vienkāršs strādnieciņš — tāds tas arī viņa acīs palika.

Cilvēkiem bija neizskaidrojamas bailes no Upīša. Bet, kad pierod, kad zina, kas jādara, tad ir pavisam citādi. Man pat vēlāk bija jādzird pārmetumi: «Tu jau viņam esi labā roka, uz tevi viņš nekliedz.» Bet Upītis pirmo gadu pētīja, ko cilvēks spēj. Es jau varu celt kā kurš katrs vīrišķis. Pie Upīša nedrīkstēja tā izteikties, ka «es kaut ko nespēju». «Kas pie manis gadu nostrādājis, tam vairs dzīvē šķēršļu nevar būti» tā viņš sacīja.

. . . Darbā bija jābūt uz minūti. Aiziet kādu brīdi ātrāk — izslēgts! Un, ja darbs liek, jābūt arī svētdienās un svētkos. Reiz pie manis atbrauca māsa. No tālienes. Es taču nevarēju viņu atstāt stāvam aiz pakša! Vienīgo reizi mazliet nokavēju pēc pusdienlaika. Domāju — nekas, vakarā atstrādāšu!

«Kārtīgi cilvēki darba laikā viesos nebrauc!» tā Upītis noteica. Vēlāk skatos — Krūmiņa nes darba lapas. Tās dienas ailē — man tukšums.

«Kā tad tā?» prasu Upītim.

«Vai tad jūs vispār bijāt?»

Atgādinu.

«Labi, ierakstīšu.»

Tomēr neierak-tīja. Par to pusstundu — neraksta visu dienu. Tobrīd gribēju visu pamest un aiziet prom. Bet… ne viņš pats sevi var aplāpīt, ne podziņu piešūt! Centās jau visu darīt pats. Tomēr grūti to adatiņu noturēt. Pirksti piepampuši. Sirds taču slima. Bez asarām to nevarēja noskatīties. Lai gan brīžiem domāju par promiešanu, tādās reizēs manī cīnījās divi pretēji poli: ārkārtīgi žēl cilvēka; no otras puses — varbūt viņš pelnījis no dzīves tādu pērienu, tādu vientulību.

Viņš ienīda putnus, kaķus, suņus, govis — visu, kas varēja nodarīt ļaunumu viņa «bērniem» — asniem, stādiem, sēklām, kauliņiem . . .

Atceros, pie mums sāka ierasties tāds mīlīgs kaķis ar īsu astīti. Nāca visiem klāt, glaudījās ap kājām. Bet mums taču visur kastes, jaunie stādiņi. Cik tur vajag — uzliek ķepiņu, un stādiņš pagalam. Tad nu vienai sievietītei Upītis liek to kaķi noķert tīkliņā un ienest pie viņa istabā. Bet pats tobrīd vīlēja kapļus. Tikko tā sieviete saprata, ka Upītis taisās kaķi likvidēt, šī kaķi aiz krūts — un prom. Aizgāja no mums uz visiem laikiem.

Puikas — augļu laikā kā apsēsti. Vai katru nakti lien dārzā. Reizēm grāba tos ābolus ar visām koku galotnēm. Upītis to šausmīgi pārdzīvoja. Ieraudzīs puiku pēdas un dabūs vēl trieku. Tad nu es centos agri no rītiem, dzenot divriteni, nojaukt tās nakts zīmes, lai Upītis domātu, ka pats tur bijis.

Reizēm ieminējos Upītim, ka vajadzētu arī viņa istabās ielikt kādas rozes.

«Man ziedus? Kas tad tos kops? . . . Neviens man nav varējis pa šiem garajiem gadiem sievu sameklēt. Un vispār, diezin ko tām sievietēm vajag, — ne es dzeru, ne pīpēju . . . Gadi lomu nespēlē!»

Reiz viena bija sirdī iekritusi, tomēr aizgājusi ar citu. Viņš saimniecības dārzniekam par to stāstījis un pilnīgi raudājis. Padomājiet — ja jau tāds vīrietis varēja cita klātbūtnē raudāt, tad kā viņš jutās vakaros, palicis viens? Reiz visi kopā ar viņa draugu lasījām augļus, un tas izteicās:

«Cik labi, ka mīla uz pasaules valda!»

Upītis pretī:

«Vai tad pasaulē tāda vispār ir?»

Viņā tāds kā naids pret sievietēm bija: visas vienādas — nepastāvīgas, neuzticīgas. Un bija jau tādas meitas, kas centās Upīti izmantot. Var viņu saprast, ka, tam krājoties, paliekot vientuļam, visas sievietes šķita tādas.

Klausos un domāju: kamēr Upītis prātoja par sieviešu ētisko skaidrību vispār, Ausma sargāja un aprūpēja viņu.

Bet vienu rītu pati atnākusi uz darbu pavisam slābana. Reibonis, karstumi. Viņa Upītim teikusi:

«Šodien nevaru.»

«Nu ja! Tagad jūs te slimo tēlosiet!»

«Bet šodien es tiešām nevaru ne celt, ne nest.»

«Ja jūs tā sāksiet, tad mēs nekur netiksim. Te nav ne invalīdu patversme, ne bērnudārzs.»

Pēc dažiem mēnešiem — cita epizode.

Kādu dienu Upītis teica:

«Man būs jākļūst laikam par dzejnieku. Neko negribas strādāt … Ēst arī negribas, miegs nenāk . . . Nezinu, kas ar mani notiek.»

Es, protams, ieteicu aiziet pie ārsta.

«Terapiju es neatzīstu. Tikai ķirurģiju!»

Tā sākās Upīša dzīves pēdējais gads. Tieši Vecgada vakarā viņš saslima. Izsaucu ātro palīdzību, vēlāk atvedu zāles. Viņš arvien vairāk un vairāk sāka pieturēties pie gultas. «Es sasildīšos un celšos iet!» šie Upīša vārdi atskanēja arvien biežāk. Es tā sevī nodomāju: «Nu nav labi!» Bet stāstīt nevienam nedrīkstēja. «Arto nevienam nebūs labāk, ja sūdzēšos, ka kaut kas kaiš. Man no tā nav nekāda atvieglinājuma,» viņš mēdza atkārtot.

Tomēr šoreiz aizrakstīju Upīša draugam. Uz mēnesi ielika slimnīcā. Braucot prom, Upītis uzsvēra: «Darbus es vadīšu pats!» Slimnīcā nogulēja tikai pāris nedēļu, un jau zvana: «Rīt būšu mājās.»

Viņš necentās meklēt, kas paliktu viņa vietā, netaisījās uz nopietnu slimošanu. Bet sākās tās drausmīgās dienas . . . Tas būtu necilvēcīgs pārkāpums, ja es viņu atstātu un aizietu. Arī visi, ar ko tiku runājusi, kas viņu cienīja, palīdzēja viņam, sacīja — ja es aizeju prom, tad viņam beigas. Turklāt viņu apzags, vienkārši izputinās. Paklausīju. Paliku. Par to Upīša slimības laiku samaksāju ar veselību. Toreiz es dārzā paliku viena. Desmitos vienpadsmitos vakari tiku mājās. No rīta astoņos jābūt darbā. Mēģiniet paspēt paēst, apkopt māju, izkurināt krāsnis . . . Bet galvenais — Upītis nevarēja gulēt. Mazliet aizmieg, tūlīt trūkstas augšā. Ēst arī nekā negrib. Dzīvoja tikai no ūdens. Un tomēr slimības laikā viņš biļa ļoti pacietīgs, savaldīgs. Visas tās šprices … Es nespēju pat skatīties, bet viņš — neviena vaida. Prata sevi tā saturēt, visu paciest. Tādu vīrišķību parādīja. Bija brīži, kad viņš iesaucās: «Ak, dievs, kaut es varētu ātrāk nomirti» Tikko vieglāk, nupat celsies un ģērbsies, un ies.

«Kur jūs iesit?!»

«Strādāt!»

Netika.

. . . Nervi tā saspringti. Kad kādā mierīgākā brīdī aizskrēju pēc maizītes, pazīstami prasa: «Kā tev iet?» Es nevarēju atbildēt. Uzreiz pūtu raudāt. Negribētu nevienam to novēlēt, ko pārdzīvoju. Un Upītis pats — ko varbūt kādam pāri darījis, ar savu slimību simtprocentīgi izpircis.

Ausma nāks mani mazliet pavadīt. Aizslēdz durvis. Atkal kāpnēs šķind atslēga. Sava atslēga dārza vārtiem, sava — Upīša, sava — pašas mājai. Visas vienā saišķī. Šķindošs atslēgu saišķis Ausmas rokās . . .

Tumšs kā ellē. Cīruļputenis cērt acīs. Kā te vairs apjēgt, uz kuru pusi iet. Tālāk — pie Meistara mājas mirgo laterna.

—     Piezvaniet no viesnīcas, kad tiksiet galā! — Ausma palūdz.

Aiz stiepļu žoga viņpus ceļa melni lāso stumbri. Sajā laikā koku dvēselītes līdz ar sulu no saknēm iestrāvojot vainagā . . . Pie Upīša mājas šalc nosirmojusi zāle. Kā Meistaram veltītajā Ziedoņa rubajā:

«Aiz mana loga šalc niedru zāle, diennakti

šalc:

Vai viss ir dzīve, vai viss ir nāve, vai viss ir

malds?»

. . . Neizturami taisns ceļš. Kā bulta. Neviena neskarts savā baltumā. Tādā nav kur likties. Nav kur paslēpties. Tāds ceļš prasa skaidrību.

HERCA FRANKA FOTO

Kāda gan te var būt skaidrība?! Tā ir drudžaina nevarība, kas te kūņājas pa priekšu! Spēki galā. Daudz vajag ielikt, lai cilvēks atvērtos . . .

Ausma . . . Viņas vārda priekšā varētu rakstīt visus epitetus, kurus mēs parasti veltījam zemei . . . Viņa sacīja: «Es vienmēr cenšos ielīst otra ādā.» Re, ļcā viņa sākumā vairījās no mikrofona, bet beigās … Jā, tā bija nožēla, kas pavīdēja viņas sejā! Katram cilvēkam vajag, lai arī par viņu domātu … Lai kāds ielīstu viņa ādā . . .

Bet Upītis? . . .

Ko gan tikpat lielu varu likt pretī viņa necilvēciskajai izturībai? Ja nu vienīgi ievai- nojamību . . .

Ausma atvadoties teica: «Grūtu tēmu esat izvēlējusies. Es pat nevaru iedomāties, kā tiksiet galā. Dzīve jau nav tik vienkārša . . .»

… Kā vīzija, kā buramvārdi neatkāpjas kādas vārsmas . . . Upītim ļoti mīļas vārsmas . . .

Он тоже скрылся,

Скрылся Из глаз . . .

И мы не знаем,

Ах, мы не знаем,

Был

Или не был Он на земле;

Что

В тихом сердце Его

Творилось И что Варилось В его котле.

(NOVELLA MATVEJEVA) 1978. д. 3. martā.

KONKURENTI!

Gan ābolus un plūmes, gan persikus un aprikozes jau gadu desmitiem selekcionē ne tikai Dobelē vien. Žurnālos zem attēliem, kuros fiksēti vērtīgākie hibrīdi, nereti pat vienā lapaspusē parādās šifri «U» (Upītis) un «AM» (Āboliņš un Maizītis). Nekur šis «AM» nepastāv dalīti; mūždien tas skan kā zilbe.

Kādā «Lauku Dzīves» numurā atradu šo selekcionāru fotoattēlu. Abi Latvijas PSR Nopelniem bagātie lauksaimniecības darbinieki tajā redzami kopā ar krietni jaunāku kolēģi — Rūdolfu Dumbravu, kas nu jau pāris gadu desmitus strādā kopā ar Āboliņu un Maizīti Madonas rajona ledzēnos. Pašapzinīgi, ar labsirdīgu skatu — viņi šķiet tikpat vienoti un reizē atšķirīgi kā kosmosa kuģa apkal- * pes locekļi. No žurnālā publicētā apraksta uzzināju, ka, piemēram, tikai 1976. gadā vien ledzēnu selekcionāri izvirzījuši Valsts šķirņu pārbaudei 15 jaunas ābeļu, bumbieru, plūmju šķirnes. Tātad ne tikai Dobeles leknajos laukos, bet arī Vidzemes augstienes skopajā zemītē top jaunais.

Kaut ko pētot, mēs vienmēr meklējam līdzīgo atšķirīgajā un atšķirīgo līdzīgajā. Tāpēc, domājot par Upīša darba metodēm, vajadzēja uzzināt, kā strādā citi, mazāk populāri Upīša kolēģi. Un galvenais, — tik raženu mūžu dzīvojot, viņi noteikti bijuši pazīstami ar Upīti.

Izšķirošo impulsu braucienam deva sešdesmito gadu vidū publicētā ziņa, ka Pēteris Upītis, Aleksandrs Maizītis un Roberts Āboliņš trijatā izvirzīti par republikas Valsts prēmijas kandidātiem. Taču šī prēmija piešķirta tikai Upītim.

Ceļā uz ledzēniem mani brīdināja, ka selekcionāriem esot savi nerakstīti likumi. Piemēram, obligātā diendusa. Tad traucēt nedrīkstot neviens.

Aprīļa saule — pašā zenītā. Pa tīru, plātnēm izliktu celiņu tuvojos mājoklim, kura pamatīgums liecina, ka tas celts ne jau standartizācijas laikmetā. Pēkšņi — bargs rējiens. No lieveņa puses parādās liels suns. Rej kā negudrs … un pēkšņi saldi nožāvājas. Tātad — tikai pienākumu pildījis. No mājas iznāk kāda sieviete. Tā kā esot pusdienlaiks, Āboliņš un Dumbravs atpūšoties. Maizītis gan šodien esot Rīgā. Lai man nebūtu jāstāv zem klajām debesīm, sieviete vedina apskatīt siltumnīcu.

Jā . . . Arī šo selekcionāru mājā ietikt nav nemaz tik viegli. Taču šis starpgadījums neizraisa nepatiku. Drīzāk otrādi — rodas pietāte pret cilvēkiem, kuri ap sevi spējuši izveidot tik harmonisku pasauli. Kas gan rada šo noskaņu? Koki, kas pārdzīvojuši ne vienu vien cilvēku paaudzi? Mājokļa saskaņa ar Vidzemes ainavu? Malkas šķilu precīzais

krāvums? Kārtība pagalmā? Varbūt šī sieviete — viena no tām, kuras līdz ar gadiem iegūst īpašu starojumu? Vai tas, ka man tiek dāvāta pilnīga uzticība, ļaujot bez pavadoņa klīst gar rožu un kallu plantācijām? . . .

No stiklotās kores nokarājas neskaitāmi kaktusu ziedi. Lejā rūgteni dveš mazas zaļas dzīvībiņas. Skaidri var redzēt: augi šeit jūtas lieliski. Un ne tikai tie. Tā pati laipnā sieviete stāsta, ka citur gan viņa negribētu strādāt. Jau četrpadsmitais gads ledzēnos. Bet liekas, ka tā maizīte te nemaz tik salda nav. Rokas sastrādātas, kājās — piepūlēti asinsvadi . . . Tomēr seja staro.

Beidzot! Meistari jau esot pie darba. Izkraujot mašīnu ar būvmateriāliem. Vairāki vīri brezenta jakās lokās ap kravu. Ej nu sazini, kurš te nopelniem bagātais, kurš — krāvējs! Āboliņam vajadzētu būt gadu 70, bet nekas neliecina, ka te kādam darbs nebūtu pa spēkam. Kā rotaļā no vienām rokām otrās lido vairākus pudus smagās betona plātnes. Saskaņa. Ritms. Tur augšā mašīnā — tam jābūt divkārt diplomētajam Dumbravam, kurš smej: «Man ir pietiekama izglītība, lai varētu veikt jebkuru fizisku darbu!» Izrādās, ka te katram ir virkne pienākumu: štatu sarakstos nav ne brigadieru, ne grāmatvežu, ne kasiera . . . Sie selekcionāri pilda arī( ražošanas plānu. Upītim tāda nebija.

Un šis lielā auguma cilvēks noteikti ir Āboliņš. Cik pamatīgi viņš nostiprina grēdas stūrus! Viņa runas un kustību manieres sakrīt: mērķtiecīgas, ātras, taču vienmērīgas. No viņa dveš tāds labvēlīgs cēlums.

Kravas kaste iztukšota — vēl piekabe. Šoferis padzen mašīnu atpakaļ. Pēkšņi — gaudīgs smilkstiens. Satraucies suns vai stāvus lec mašīnā.

—     Mierīgs, Bos, mierīgs! — runā Dumbravs. — Nekur jau mani projām nevedīs!

Noskalojuši putekļus, selekcionāri aicina uz kafijas tasi. Ieejot mājā, vēl spēcīgāk izjūtama šo cilvēku un viņu apkārtnes saderība. Visur kārtība — un nekā lieka. Vairākās paaudzēs krātā bibliotēka, stabilais rakstāmgalds, mūsu mākslas meistaru gleznas un . . . pudeles! Vesels plaukts ar dzērienu pudelēm no visdažādākajām pasaules valstīm. Apaļas un garenas, slaidas un saplacinātas, garkaklainas un blašķes . . .

—     Tas — humora pēc, — tā Dumbravs.

—     Ne jau tas saturs saista.

Dumbravs aiziet. Laikam klāt galdu. Liekas, sievietes šajā mājā nav. Ar Āboliņu runājamies par ledzēnu dzīves ritmu, par veselību. Maizītis esot aizbraucis pie daktera. Sirds sākusi streikot.

—    Visu laiku viņš mani aģitē: «Ej pensijā! Ilgāk dzīvosi!» — Āboliņš smejas.

—     Bet kur tad tā laime paliks?! Bezgala interesanta ir dzīve ar savām klapatām, nebūšanām, ar visām savām grūtībām … Un pats viņš astoņos sāk darbu un pusvienpadsmitos vakarā pārrodas mājās. Neviens jau viņu nespiež strādāt tik garas stundas. Mēs vispār te esam brīvi un patstāvīgi. Šeit tāds vārdiņš ieviesies — nevis «es», bet «mēs», kolektīvs. Te tā nav, ka mēs gribētu viens virs otra izpeldēt. Kopīgu lietu darām.

Kas šo «mēs» cementē? Kas saliedējis vienā veselumā šos trīs tik atšķirīgos vīrus? Godīgums? Godīgums vispirms pašiem pret sevi, tikai tad — pret pasauli. Varbūt tas, ka katrs no viņiem izjūt pārējos kā sava «es» turpinājumu? Viņi nedomā par to, ka strādāt ir katra cilvēka pienākums. Darbs ir viņu vajadzība, iekšējā nepieciešamība. Atklātām sirdīm un domām, viņi visu risina kopā.

—    Vai ledzēnos arī strādnieki neskatās pulkstenī? — pajautāju.

—    No strādniekiem mēs prasām tikai to, ko no viņiem drīkst prasīt. Tomēr ir tādi, kas dod vairāk. Kaut vai Zelma! Pieņēmusi mūsu pasauli par savējo. Vienmēr jūt, kad mums ir smagāk, pati piedāvājas palīdzēt. Šodien arī — prasa, vai man nebūšot grūti iztikt bez Maizīša, vai nevajagot vēl kaut ko palīdzēt. Tā ir, Maizītis jau mums tas pamatu pamats.

Klausos un skatos lielām acīm. Jūtos kā citā pasaulē. Nav vairs ne drudžainā laikmeta, kur visiem it kā kļuvis par šauru, nav skriešanas, nemitīgo raižu, konfliktu, braucienu, šķiršanos . . . Tikai miers. Varbūt tā ir vēlēšanās saglabāt kaut ko aizgājušu? Bet ledzēnos nav sastinguma. Te netrokšņo. Lai dzirdētu. Šie cilvēki zina, kāpēc tieši tā rīkojas. Nē, tas nenāk no pagātnes, šāda saticība, uzticība un sadarbība ir «atmiņas par nākotni».

Rāmi nodimd vecs sienas pulkstenis, ledzēnos nav «visāda garuma stundu».

. . . Izlīdzināto runas plūdumu pārgriež 20. gadsimta telefona zvans. Kāds vēlas nākt strādāt uz ledzēniem. Āboliņš pamatīgi iztaujā par visu un beigās vēl nosaka:

—     Tas labi, ka esat ģimenes cilvēks.

Bet tad jau arī galds uzklāts. Lina vēsumā iegriezusies asa vidusvīle. Kā mugurkauls. Pie tāda galda ne strīdēties, ne laipot . . . Un es atklāti stāstu par brauciena mērķi. Par vēlēšanos uzzināt, kādas saites ledzēnu ļaudīm bijušas ar Upīti, vai ir bijusi kopīga sadarbība, domstarpības? . . .

Un mikrofons uztver līdzsvarotu runu, kurā nav nekādas noslēpumainības.

—     Esmu cilvēks, kas netur ļaunu. Parasti meklēju labo. Daudz laba mēs redzējām Upītī, redzējām arī viņa kļūdas. Mēs tās nenosodījām. Katram tādas ir. Un jāsaka — Upīša vārdu mēs pieminam mierīgi, bez emocijām. Mēs šeit visi tā domājam, ka tur bija daudz kas uzpūsts, — šo vārdu izrunājis, Āboliņš, kā mīkstināt gribēdams, turpina straujāk: — Galu galā — varbūt tā nav. Viņš ir daudz darījis, un mums ar Upīti bija cieši sakari. Tas bija viņš, kas mūs ar Maizīti zināmā mērā novirzīja uz selekcijas darbu. Toreiz — drīz pēc kara — vienā jaukā pievakarē iebrauc tāds Upītis. Uz divriteņa, ar mugursomu plecos. Stādās priekšā. Sākām runāties. Toreiz mēs strādājām augļkopībā. Upītis vāca visādus augļu koku variantus. Bet mēs ar Maizīti jau Malnavas tehnikumā prātojām par tādu augļu koku šķirņu izveidi, kas mūsu republikā derētu vislabāk. Mūs interesēja Upīša doma, ka viņš varētu mums šo to piegādāt. Bijām ļoti priecīgi. Un Upītim mēs bijām vajadzīgi tāpēc, ka zināmā mērā īstenojām viņa ieceres. Viņam toreiz nebija zemes, nekā nebija. Mēs pārbaudījām daudz šķirņu, iepazinām arī tās, ko viņš sagādāja. Upītis tos sēklaudžus lasīja pa visiem krūmiem. Veda no malu malām. Viņš bieži šurp brauca. Tāpat kā ar jums šeit sēdējām, uzņēmām kā draugu. Kad mēs bijām pie viņa, tad tika pamests viss, lai ar mums parunātos, lai parādītu jaunumus. Daudz guvām viens no otra. Sadarbojāmies ilgi — līdz 64. gadam.

Lūzums attiecībās notika pēc tam, kad mūs visus trīs izvirzīja par republikas Valsts prēmijas laureātiem. Tepat pie mājas stūra viņš sacīja tā: «L a t v i j ā divu selekcionāru nevar būt!» Ko te piebilst . . . Tādas ir cilvēka domas, kāpēc lai viņš tās neizteiktu? Upītis jau vienmēr runāja tieši. Taču ir apsmieta draudzība. Jūs saprotiet—naida nav! Bet tas ir zaudēts. Pazaudēts un cauri . . . Pēc neilga laika Upītis atsūtīja kaut kādu paku. Mēs to aizsūtījām atpakaļ neatvērtu.

—     Un līdz ar to «diplomātiskās attiecības» bija pārtrauktas?

—     Ne gluži. Tepat ledzēnos 1972. gadā notika republikas ievērojamāko augļkopī- bas speciālistu sanāksme. Bija paredzēts, ka ieradīsies ap 70 cilvēku, arī Upītis. Visi bija uztraukušies: «Kas nu būs?l Kas tagad notiks? Jau tā Upītis katrā sanāksmē taisa skandālus . . .» Upītis atbrauca. Mēs viņu sagaidījām pagalmā. Uzņēmām kā viesi, kā pienākas. Un viņš izturējās godam.

—     Es jau gaidīju, ka Upītis visu priekšā deklarēs, ka Latvijā divu selekcionāru nevar būt, tomēr tā nenotika, — pasmejas Dumbravs.

—     Bija tikai viens incidents ar profesoru Sudrabu, — Āboliņš turpina. — Upītim ar Sudrabu arī bija ļoti saspīlētas attiecības, un man abiem pretiniekiem bija jāizrāda dārzs, braucot visiem vienā mašīnā. Gāja jau visādi . . .

—     Jā, smaga personība bija Upītis, — rezumē Dumbravs. — Es vēl šodien nevaru saprast, kas viņš īsti bija . . .

Atkal sit stundenis. Dimdoņa ilgi atbalsojas klusumā.

Saruna atsākas tikai pēc brīža.

—     Ar Upīti bija vērtīgi un interesanti parunāties. Nenoliedzami, mēs visi būtu vēl daudz ko iemantojuši, gan daloties ar materiāliem, gan pieredzē. Tikai — arī mēs esam cieti kā krams, — noskalda Āboliņš.

Pie galda sēdošie jūtami sakustas, tad mirklis klusuma — un uzplaukst smaids.

—     Labi jau, labi . . . Protams, kaut ko zaudējuši jūtamies. Bet mēs meklējām sakarus ar citiem. No visdažādākajiem cilvēkiem saņemam informāciju, materiālus, un kur tad vēl morālais gandarījums, kad jūti, ka ir atbalsts. Mēs dodam un saņemam. Cilvēki, ar kuriem mēs kontaktējamies, dalās visā, kas viņiem ir. Sūta mums ziedputekšņus, sēklas, potzarus, hibrīdus, kas vēl nav noformēti par šķirnēm. Atdod visu to labāko.

Dumbravs turpina:

—     Selekcijā bez tā nevar. Tas ir viens no sarežģītākajiem jaunrades veidiem. Izvēloties krustojuma variantu, ne vienmēr var zināt, ka šis ir vienīgais pareizais ceļš. Selekcionārs apputeksnējot «nezina, ko dara» — pilnībā neapjauš, ko ir savienojis, kas gēnos ieprogrammēts. Un, kas reiz ieskatījies šajā radošajā bezdibenī, uz mūžu tiek apburts.

Radīt, pārbaudīt jaunu augļu koku šķirni — tas prasa nevis viena vai divu gadu, bet gadu desmitu darbu. «Katrs tēvs savus bērnus grib redzēt aizejam dzīvē, bet viņš taču nesagaidīs,» atceros Ziedoņa vārdus par Upīti «Kurzemītē». Kas tad ir tas, kas dod gandarījumu?

—     Rūdītis saka: «Nekas, nebēdāl To, kas izaugs pēc 40 gadiem, es aiznesīšu tev tur uz kalniņu, parādīšu!» — smejas Āboliņš. — Bet nopietni runājot, gandarījums ir darbs pats par sevi. Kaut arT esmu krietni gados, dzīvoju, var teikt, tikai nākotnei.

—     Upītis sacīja — kad izbeigsies viņa ēra, tad viss izbeigsies! Ka viņa ēra aizies kopā ar viņu, — atceras Dumbravs. — Taču selekcionāra darbs nav mērojams ar viena cilvēka mūžu.

—     Upītis taču ir atstājis dārzul — iebilstu.

—     Tomēr līdz pat šai dienai neviens, kam ir saskare ar viņa veikumu, vil nevar pateikt, ka, lūk, tas ir kaut kas ļoti labs. Izmēģinājumu stacijās ir novirošanā hibrīdi, kas skaitās labākie no Upīša dārza, bet pat tie nespēj konkurit ar standarta šķirnim. Ja arī kaut kas labs ir Upīša dārzā, tad tas tajos džungļos vil līdz šim nav atrasts, — Dum- brava spriedums ir nesaudzīgs. — Es savu kopnovērtējumu varu teikt īsi:

—     Manā uztverē Upītis biļa nevis liels selekcionārs, bet liels kolekcionārs. Viņš ir savācis sēklas, stādus no visām pasaules malām. Bet viņa darbā trūka paša galvenā — izlases. Selekcija nozīmē «izlase». Bet Upīša dārzā, runājot viņa paša vārdiem, «viss ir šedevrs». Diemžēl selekcijā tas tā nevar būt. Selekcijā no simtiem, tūkstošiem jāatlasa daži eksemplāri. Un pēc tam no vislabākā jāveido kaut kas vēl labāks. Šī procesa Upīša darbā nebija.

—     Redziet, tur bija daudz piegudrots klāt, — sarunā atkal iesaistās Āboliņš. — Tas taču ir pārspīlēti — 1500 šķirņu. Padomājiet, vai tad tas ir iespējams, vai tas ir normāli? Tās taču nav šķirnes. Tad jau mēs varētu apgalvot, ka mums ir 20 000 šķirņu — tik, cik koku mūsu dārzā.

—     Bez tam, Upīša piezīmis nav uzrādīti vērtīgākie eksemplāri, to raduraksti . . .

—     Bet, ja Upītis visu kārtīgi un smalki būtu aprakstījis, viņam nebūtu atlicis laika radīt. . .

—     Aprakstīt visus tos tūkstošus selekcijas brāķu nav nekādas vajadzības. Jo ātrāk mēs no tiem šķiramies, jo labāk! Jāapraksta pats labākais, lai tas nepazūd! Viņam vajadzēja iet dārzā ražas laikā vai pat agrāk un izvērtēt, kas ir labs, kas slikts, un no visiem tiem tūkstošiem atlasīt un fiksēt visizcilāko. Lai šodien pēc viņa piezīmēm to varitu atrast dārzā. Bet tas, lūk, nav iespējams, Upītis nav aprakstījis ne sava darba rezultātus, ne metodes. Bet viņam taču bija zinātnieka grāds!

Atceros Ausmas vārdus, ka Upītis ne par kādu naudu nav gribējis atklāt savu «pakāpienu». Liekas, viņam bija ārkārtīgi svarīgi justies kā izcilam spīdeklim, nevis spožai zvaigznei kādā zvaigznājā . . .

—     Tas viņam sagādāja gandarījumu, ka viņš var stāvēt savrup. Un es stingri ticu, ka viņš bija ļoti, ļoti apmierināts ar sevi … — nosaka Dumbravs.

—     Es domāju, ka Upītis bija vienkārši vājš cilvēks, — klusi saka Āboliņš. — Viņš baidījās konkurences. Nejutās tik spēcīgs, lai varētu cīnīties atklātā laukā. 64. gadā republikas mēroga izstādē mēs ar Maizīti ieguvām 1. vietu. Kolēģi teica: «Nu, jums ar draugu un skolotāju viss cauril» Kopš tās reizes Upītis nevienā izstādē nav piedalījies . . . Viņš tomēr bija vājš cilvēks . . .

(Turpinājums sekos)

AVOTS

ЛИТЕРАТУРНО-ХУДОЖЕСТВЕННЫЙ И ОБЩЕСТВЕННО-ПОЛИТИЧЕСКИЙ ЖУРНАЛ ДЛЯ МОЛОДЕЖИ «АВОТС» («РОДНИК») НА ЛАТЫШСКОМ И РУССКОМ ЯЗЫКАХ. ИЗДАНИЕ ЦК ЛКСМ ЛАТВИИ И СОЮЗА ПИСАТЕЛЕЙ ЛАТВИЙСКОЙ ССР. ИЗДАТЕЛЬСТВО ЦК КП ЛАТВИИ, РИГА. АДРЕС РЕДАКЦИИ: РИГА, БАЛАСТА ДАМ- БИС, 3. ОТПЕЧАТАНО В ТИПОГРАФИИ ИЗДАТЕЛЬСТВА ЦК КП ЛАТВИИ, 226081, Г. РИГА, БАЛАСТА ДАМБИС, 2.

NODOTS SALIKSANAI 6.02.87. PARAKSTĪTS IESPIEŠANAI 16.03.87. JT 00111. FORMĀTS 60X90/8. OFSETA TEHNIKA. 10+0.5 UZSK. IESPIEDL., 13,1 IZDEVN. L. METIENS 83 000 (LATVIEŠU VALODĀ — 75 000, KRIEVU VALODĀ — 8000). PASŪT. NR. 95. IESPIESTS LKP CK IZDEVNIECĪBAS TIPOGRĀFIJĀ, 226081, RĪGĀ, BALASTA DAMBĪ 3.

g-v

MAKSĀ 50 KAP.

I, IV VĀKS —ANDRA BRE2ES NOFORMĒJUMS

Content

Avots 1987.04

ANDRIS PURIŅS ZILĀ JUMPRAVA

GUNTARS GODIŅŠ NO CIKLA «CILTSRAKSTI»

DAŽAS MARGINĀLIJAS A. ČAKA VARONEPĀ

ARTURS snips NĀC NĀKDAMA VĪRESTĪBA

KāZU GĀJIENS

KLĀVS ELSBERGS

JANIS BORGS ĢIPŠA CILVĒKS