Avots 1987.10

AVOTS

proza,dzeja,publicistika, kritika.

LATVIJAS LKJS CENTRĀLĀS KOMITEJAS UN LATVIJAS PSR RAKSTNIEKU SAVIENĪBAS LITERĀRI MĀKSLINIECISKS UN SABIEDRISKI POLITISKS ŽURNĀLS JAUNATNEI. IZNĀK KOPS 1987. G. REIZI MĒNESĪ. IZDOD LATVIJAS KP CK IZDEVNIECĪBA RĪGĀ.

Galvenais redaktors aivars kĻĀvis. Redakcijas kolēģija: edgars BĀNS, ILMĀRS BLUMBERGS, GUNTARS GODIN5 (nodaļas redaktors), VLADIMIRS KAŅIVECS (galvenā redaktora vietnieks), STAŅISLAVA MARSONE, MIERVALDIS MOZERS, SERGEJS NIKOLAJEVS, MĀRIS OGA, JĀNIS PETERS, JĀNIS ROKPELNIS, BAIBA STAŠĀNE, ĀDOLFS 5APIRO, AIVARS TARVIDS (atbildīgais sekretārs), PAVILS VI5ŅEVSKIS, IMANTS ZEMZARIS, ROSTISLAVS ZUBKOVS. Redaktori: tatjana fasta, kĀrlis rings, rudĪte KALPIŅA, OĻEGS MIHAĻEVICS, NORMUNDS NAUMANIS, EVA RUBENE. Korektore ingrĪda safronova. Tulkotāja tamĀra ringa.

Mākslinieciskā redaktore sarmĪte maliŅa.

Tehniskā redaktore inĀra jurjĀne.

REDAKCIJAS ADRESE: PASTA INDEKSS 226081, RĪGA, BALASTA DAMBĪ 3, ABONEMENTA KASTĪTE 35. TELEFONI 461190, 465478. MANUSKRIPTUS PIEŅEM DIVOS EKSEMPLĀROS MAŠĪNRAKSTĀ UN ATPAKAĻ NEIZSNIEDZ.

V. I. LENINS VĒSTULE KONGRESAM

Es ļoti ieteiktu pasākt šai kongresā vairākas pārmaiņas mūsu politiskajā iekārtā.

Man gribas pastāstīt Jums par tiem apsvērumiettgJHMM^ es uzskatu par vissvarīgākajiem.

Vispirms es izvirzu CK locekļu skaita palielināšani^^H dažiem desmitiem vai pat līdz simtam. Man šķiet, ka Centrālajai Komitejai draudētu lielas briesmas gadījuj^^H notikumu gaita nebūtu mums pilnīgi labvēlīga (betApTO cerēt mēs nevaram), — ja mēs neizdarītu šādu refori

Pēc tam es gribētu ieteikt kongresam piešķirt ar zināmiem nosacījumiem likumdošanas raksturu Valsts plāna komisijas lēmumiem, šai ziņā piekrītot b. Trockim zināmā mērā un ar zināmiem nosacījumiem.

Kas attiecas uz pirmo punktu, t. i., uz CK locekļu skaita palielināšanu, tad es domāju, ka šāds pasākums ir vajadzīgs gan CK autoritātes celšanai, gan nopietnam mūsu aparāta uzlabošanas darbam, gan arī lai novērstu to, ka CK nelielu daļu konflikti varētu gūt stipri pārmērīgu nozīmi visas partijas likteņos.

Man šķiet, ka mūsu partijai ir tiesības prasīt no strādnieku šķiras 50—100 Centrālās Komitejas locekļu un partija viņus var dabūt bez pārliecīga strādnieku šķiras spēku sasprindzinājuma.

Sāda reforma ievērojami palielinātu mūsu partijas stiprumu un atvieglotu tai cīņu naidīgo valstu vidū, kura, manuprāt, tuvākajos gados var stipri saasināties un kurai stipri jāsaasinās. Man šķiet, ka mūsu partija ar šādu pasākumu kļūtu tūkstoškārt stabilāka.

Lenins

22. g. 23. XII.

II

Piezīmju turpinājums.

22. g. 24. decembrī.

Ar Centrālās Komitejas stabilitāti, par kuru runāju iepriekš, es saprotu pasākumus pret šķelšanos, ciktāl šādi pasākumi vispār var tikt veikti. Jo, protams, baltgvardam žurnālā «Rus-skaja Misi» (šķiet, tas bija S. F. Oldenburgsj bija taisnība, kad viņš, pirmkārt, šo ļaužu cīņā pret Padomju Krieviju cerēja uz mūsu partijas sašķelšanos un kad, otrkārt, cerēja, ka šo šķelšanos radīs ļoti nopietnas domstarpības mūsu partijā.

Mūsu partija balstās uz divām šķirām, un tāpēc iespējama tās nestabilitāte un ir nenovēršama tās krišana, ja starp šīm divām šķirām nevarētu notikt vienošanās. Lemt par tādiem vai citādiem pasākumiem šādam gadījumam, vispār prātot par mūsu CK stabilitāti ir veltīgi. Nekādi pasākumi šādā gadījumā nebūs spējīgi novērst šķelšanos. Bet es ceru, ka tā ir pārāk tāla nākotne un pārāk neticams notikums, lai par to runātu.

Es te runāju par stabilitāti kā garantiju pret šķelšanos tuvākajā laikā un gribu šeit iztirzāt dažus tīri personīga rakstura apsvērumus.

Es domāju, ka no šā viedokļa stabilitātes jautājumā galvenie ir tādi CK locekļi kā Staļins un Trockis. Viņu attiecības, manuprāt, veido lielāko daļu no tās šķelšanās briesmām, kuru varētu novērst un kuras novēršanai, pēc mana ieskata, kalpotu arī CK locekļu skaita palielināšana līdz 50, līdz 100 cilvēku.

I Biedrs Staļins, kļūdams par ģenerālsekretāru, koncentrējis Kavās rokās neaptverami lielu varu, un es neesmu pārlieci-vienmēr pratīs pietiekami uzmanīgi lietot šo varu. No otras puses, b. Trockim, kā jau pierādījusi viņa cīnifpret CK sakarā ar jautājumu par Satiksmes ceļu tautas komisariātu, nav tikai izcilas spējas vien. Personīgi viņš varbūt ^^^ir visspējīgākais cilvēks pašreizējā CK, bet arī tāds, kas pārmērīgi pašpārliecināts un pārmērīgi aizraujas ar darba nff'lidministratīvo pusi.

sfs divas īpašības, kas piemīt diviem pašreizējās CK izcilajiem vadoņiem, gluži nejauši var novest pie šķelšanās, un, ja mūsu partija neko nedarīs, lai to nepieļautu, tad šķelšanās var pienākt negaidot.

Attiecībā uz jaunākiem CK locekļiem gribu teikt dažus vārdus par Buharinu un Pjatakovu. Tie, manuprāt, ir visizcilākie spēki (no visjaunākajiem spēkiem), un par viņiem būtu ņemams vērā sekojošais: Buharins ir ne tikai ļoti vērtīgs un ļoti liels partijas teorētiķis, viņš arī gluži pamatoti tiek uzskatīts par visas partijas mīluli, taču viņa teorētiskos uzskatus ar ļoti lielām šaubām var atzīt par pilnīgi marksistiskiem uzskatiem, jo viņā ir kaut kas sholastisks (viņš nekad nav mācījies un, man šķiet, nekad nav pilnīgi sapratis dialektiku).

25. XII. Tālāk, Pjatakovs — neapšaubāmi cilvēks ar izcilu gribu un izcilām spējām, bet pārāk aizraujas ar administrēšanu un darba administratīvo pusi, un tāpēc uz viņu nevar paļauties nopietnā politiskā jautājumā.

Protams, tiklab viens, kā arī otrs mans aizrādījums domāts tikai pašreizējam laikam, pieņemot, ka abi šie izcilie un uzticamie darbinieki neatradīs iespēju papildināt savas zināšanas un novērst savas vienpusības.

Lenins

22. g. 25. XII.

Papildinājums 1922. g. 24. decembra vestulei

Staļins ir pārāk rupjš, un šis trūkums, kas pilnīgi ciešams mūsu — komunistu vidū un savstarpējās attiecībās, kļūst neciešams ģenerālsekretāra amatā. Tāpēc es ieteicu biedriem apdomāt, kā pārcelt Staļinu no šā amata citur un šai vietā iecelt citu cilvēku, kas visādā citādā ziņā atšķirtos no b. Staļina tikai ar vienu priekšrocību, proti, būtu iecietīgāks, lojālāks, pieklājīgāks un uzmanīgāks pret biedriem, mazāk untumains utt. Sis apstāklis var likties niecīgs sīkums. Bet es domāju, ka, raugoties no šķelšanās novēršanas viedokļa un ievērojot to, ko iepriekš esmu rakstījis par Staļina un Trocka savstarpējām attiecībām, tas nav sīkums vai arī ir tāds sīkums, kas var gūt izšķirošu nozīmi.

Ļeņins

1923. g. 4. janvārī.

C) LKP CK izdevniecība, «Avots», 1987.

1

Piezīmju turpinājums.

1922. g. 26. decembrī.

CK locekļu skaita palielināšana līdz 50 vai pat 100 cilvēkiem, manuprāt, katrā ziņā tuvinās divējādam vai pat trejādam mērķim: jo vairāk būs CK locekļu, jo plašāka būs apmācība CK darbam un jo mazāk draudēs šķelšanās kaut kādas neuzmanības dēļ. Daudzu strādnieku iesaistīšana Centrālajā Komitejā palīdzēs strādniekiem uzlabot mūsu aparātu, kas ir gauži slikts. Mēs to, patiesību sakot, esam mantojuši no vecā režīma, jo tik īsā laikā, it īpaši kara apstākļos, bada apstākļos u. tml., to pārveidot bija pilnīgi neiespējami. Tāpēc tiem «kritiķiem», kas ar smīnu vai ar niknumu klāsta mums aizrādījumus par mūsu aparāta defektiem, var mierīgi atbildēt, ka šie cilvēki nepavisam nesaprot mūsdienu revolūcijas apstākļus. Piecos gados vispār nav iespējams pietiekami pārveidot aparātu, it īpaši tādos apstākļos, kādos revolūcija notika pie mums. Pietiek, ja piecos gados esam radījuši jaunu valsts tipu, kurā strādnieki iet zemnieku priekšgalā pret buržuāziju, un naidīgajā starptautiskajā situācijā tas ir milzīgs sasniegums. Bet šī apziņa nekādā ziņā mums nedrīkst aizsegt to, ka. aparātu mēs, patiesību sakot, esam paņēmuši veco, no cara un no buržuāzijas, un ka tagad, mieram iestājoties un minimāli nodrošinoties pret badu, viss darbs jāvirza uz aparāta uzlabošanu.

Es šo darbu iedomājos tā, ka vairāki desmiti strādnieku, kļūdami par CK locekļiem, var labāk nekā jebkurš cits stāties pie mūsu aparāta pārbaudes, uzlabošanas un pārkārtošanas. Strādnieku un Zemnieku Inspekcija, kam šī funkcija bija uzticēta sākumā, izrādījās, nebija spējīga tikt ar to galā, un šo inspekciju var izmantot zināmos apstākļos tikai kā «piedēkli» vai kā palīdzi šiem CK locekļiem. Strādniekiem, kas kļūst par CK locekļiem, manuprāt, lielāko tiesu jānāk ne no tiem strādniekiem, kas ilgi kalpojuši padomju darbā (savas vēstules šajā daļā strādniekiem viscaur es pieskaitu arī zemniekus), jo šiem strādniekiem jau izveidojušās zināmas tradīcijas un zināmi aizspriedumi, pret kuriem tieši ir vēlams cīnīties.

CK locekļiem strādniekiem jānāk galvenokārt no tiem strādniekiem, kas atrodas zemāk par to slāni, no kura piecos gados pie mums izvirzījušies padomju kalpotāji, un kas vairāk pieder pie ierindas strādniekiem un zemniekiem, bet tomēr ne tieši, ne netieši neietilpst ekspluatatoru kategorijā. Es domāju, ka šādi strādnieki, piedalīdamies visās CK sēdēs, visās Politbiroja sēdēs, lasīdami visus CK dokumentus, var kļūt par uzticamiem padomju iekārtas piekritēju kadriem, kas spēj, pirmkārt, padarīt stabilu pašu CK, otrkārt, spēj patiesi strādāt mūsu aparāta atjaunināšanas un uzlabošanas darbā.

Ļeņins

22. g. 26. XII.

V. I. Ļeņins. Raksti, 36. sej. LVI, Rīga, 1958, 541,—545. Ipp.

DIENASGRĀMATAS

Šinīs dienās iznākušais darbs par Krievijas iedzīvotāju lasīt un rakstīt prašanu pēc 1920. gada skaitīšanas datiem («Lasīt un rakstīt prašana Krievijā», Maskavā, 1922. g., Centrālā statistikas pārvalde, Tautas izglītības statistikas daļa) ir ļoti svarīga parādība.

Seit sniedzu tabulu par Krievijas iedzīvotāju lasīt un rakstīt prašanu 1897. un 1920. g., kura ņemta no šā darba:

No 1000 vīr. dz. No 1000 siev. dz. No 1000 visi lasīt un rakstīt lasīt un rakstīt iedzīvotāju pratēju: pratēju: lasīt un rak

stīt pratēju:

1897. g. 1920. g. 1897. g. 1920. g. 1897. g. 1920.

1. Eiropas Krievija . .

2. Ziemeļkaukāzija . .

3. Sibīrija (rietumu) . . Kopā . . .

Kamēr mēs pļāpājām par proletārisko kultūru un par tās samēru ar buržuāzisko kultūru, fakti pasniedz mums skaitļus, kas rāda, ka pat ar buržuāzisko kultūru pie mums ir ļoti vāji. Izrādījies, kā jau bija gaidāms, ka no vispārējas lasīt un rakstīt prašanas mēs esam atpalikuši vēl ļoti stipri un ka pat mūsu progress, salīdzinot ar cara laikiem (1897. gadu), ir pārāk gauss. Tas ir bargs brīdinājums un pārmetums tiem, kas lidinājās un lidinās «proletāriskās kultūras» mākoņos. Tas rāda, cik daudz vēl neatliekama vienkārša darba mums jāveic, lai sasniegtu Rietumeiropas parastās civilizētās valsts līmeni.

Tas rāda tālāk, kāds milzīgs darba daudzums stāv mums tagad priekšā, lai uz mūsu proletārisko iekarojumu pamata sasniegtu tiešām kaut cik kulturālu līmeni.

Vajag, lai mēs neaprobežotos ar šo neapstrīdamo, bet pārāk teorētisko tēzi. Vajag, lai, tuvākā nākotnē skatot cauri mūsu budžetu gada ceturksnim, mēs ķertos pie darba arī praktiski. Saprotams, vispirmā kārtā jāsamazina nevis Izglītības tautas komisariāta izdevumi, bet gan citu resoru izdevumi, lai atbrīvotās summas nodotu Izglītības tautas komisariāta vajadzībām. Nevajag skopoties ar maizes devas palielināšanu skolotājiem tādā gadā kā tagadējais, kad mēs esam nodrošināti ar maizi samērā ciešami.

Darbu, kas tagad tiek darīts tautas izglītības laukā, vispār runājot, nevar saukt par pārāk šauru. Darīts tiek diezgan daudz, lai iekustinātu vecos skolotājus, lai iesaistītu viņus jaunajos uzdevumos, ieinteresētu viņus ar pedagoģijas jautājumu jauno nostādni, ieinteresētu tādos jautājumos kā reliģijas jautājums.

Bet mēs nedarām galveno. Mēs nerūpējamies vai ļoti nepietiekami rūpējamies par to, lai tautskolotāju nostādītu tanī augstumā, bez kura nevar būt pat runas ne par kādu kultūru: ne par proletārisko, ne par buržuāzisko. Jārunā par to pusaziā-tisko kultūras trūkumu, no kura mēs neesam tikuši ārā līdz šim un nevaram tikt ārā bez nopietnām pūlēm, lai gan mums ir iespēja tikt ārā, jo nekur tautas masas nav tā ieinteresētas īstā kultūrā kā pie mums; nekur šās kultūras jautājumi netiek aplūkoti tik dziļi un tik konsekventi kā pie mums; nekur, nevienā zemē valsts vara nav strādnieku šķiras rokās, kuras lie-lum lielais vairums ļoti labi saprot savas — neteikšu, kultu-rālības, bet teikšu — lasīt un rakstīt prašanas trūkumus; ne-

kur tā nav gatava nest un nenes tādus upurus sava stāvokļa uzlabošanai šinī ziņā kā pie mums.

Pie mums dara vēl pārāk maz, bezgala maz, lai pārvirzītu visu mūsu valsts budžetu uz to pusi, ka vispirmām kārtām tiktu apmierinātas tautas elementārās izglītības vajadzības. Pat Izglītības tautas komisariātā pie mums allaž var atrast kaut kādas Valsts izdevniecības pārmērīgi uzpūstus štatus, nemaz nerūpējoties par to, ka pirmajā vietā jābūt valsts gādībai nevis par izdevniecību, bet par to, lai būtu, kas lasa, lai lielāks būtu to skaits, kuri spēj lasīt, lai lielāks būtu izdevniecības politisks vēriens nākamajā Krievijā. Tehniskajiem jautājumiem, tādiem kā jautājums par izdevniecību, mēs vēl arvien pēc vecā (nelāga) paraduma veltījam daudz vairāk laika un spēka nekā vispārpolitiskajam jautājumam par tautas lasīt un rakstīt prašanu.

Ja ņemam Arodizglītības galveno pārvaldi, tad arī tur, mēs esam pārliecināti, var atrast daudz daudz lieka, tāda, kas uzpūsts resora interesēs, kas tautas plašas izglītības vajadzībām nav pielāgots. Ne tuvu ne visu Arodizglītības galvenajā pārvaldē var attaisnot ar likumīgo vēlēšanos sākumā pacelt un dot praktisku virzienu mūsu fabriku un rūpnīcu jaunatnes izglītībai. Ja uzmanīgi izskatītu Arodizglītības galvenās pārvaldes štatus, tajos daudz jo daudz kas atrastos uzpūsts un fiktīvs no šā viedokļa, tāds, kas būtu slēdzams. Proletariāta un zemnieku valstī daudz jo daudz vēl var ietaupīt un vajag ietaupīt, lai attīstītu tautas lasīt un rakstīt prašanu, slēdzot visādus — vai nu pa pusei kungu tipa laika kavēkļus, vai iestādes, bez kurām mums vēl iespējams un ilgi būs iespējams iztikt un būs jāiztiek, pastāvot tādai tautas lasīt un rakstīt prašanai, par kādu runā statistika.

Tautskolotājs pie mums jāpaceļ tādā augstumā, kādā viņš nekad nav bijis un nav, un nevar būt buržuāziskā sabiedrībā. Tā ir patiesība, kas neprasa pierādījumu. Tādam stāvoklim mums jātuvojas ar sistemātisku, nelokāmu, neatlaidīgu darbu, — gādājot tiklab par viņa garīgo augšupeju, kā arī par viņa vispusīgu sagatavošanu viņa tiešām augstajam amatam un, galvenais, galvenais un galvenais — par viņa materiālā stāvokļa uzlabošanu.

Vajag sistemātiski pastiprināt tautskolotāju organizēšanas darbu, lai no buržuāziskās iekārtas balsta, kas viņi līdz šim ir bez izņēmuma visās kapitālistiskajās zemēs, padarītu viņus par padomju iekārtas balstu, lai ar viņu palīdzību atrautu zemniecību no savienības ar buržuāziju un iesaistītu viņus savienībā ar proletariātu.

īsi atzīmēšu, ka sevišķi svarīgiem šinī ziņā jābūt sistemātiskiem izbraukumiem uz laukiem, kuri, starp citu, pie mums jau notiek un kuri jāattīsta plānveidīgi. Tādiem pasākumiem kā šie izbraukumi nav žēl dot naudu, ko mēs ik uz soļa velti izšķiežam valsts aparātam, kurš gandrīz pilnīgi viss attiecināms uz veco vēstures laikmetu.

Es vācu materiālus savai nenotikušajai runai Padomju kongresā 1922. gada decembrī par pilsētas tipa apdzīvotu vietu strādnieku šefību pār lauku iedzīvotājiem. Dažus materiālus par to man pagādāja b. Hodorovskis, un, tā kā es pats šo tematu neesmu paspējis izstrādāt un caur Padomju kongresu darīt to zināmu atklātībai, tad izvirzu šo tematu tagad, lai biedri to izstrādātu.

Te galvenais politiskais jautājums ir pilsētas attiecības pret laukiem, jautājums, kuram ir izšķiroša nozīme visā mūsu revolūcijā. Kamēr buržuāziskā valsts sistemātiski pūlas visiem spēkiem, lai pilsētas strādniekus notrulinātu, pielāgojot šim mērķim visu uz valsts rēķina, uz cara un uz buržuāzisko partiju rēķina izdodamo literatūru, mēs varam un mums vajag izlietot mūsu varu, lai patiešām no pilsētas strādnieka izveidotu komunistisko ideju nesēju lauku proletariāta vidū.

Es teicu «komunistisko» un steidzos iebilst, baidīdamies, ka neradu pārpratumu vai arī ka mani nesaprot pārāk burtiski. Nekādā ziņā to nevajag saprast tā, it kā mums jānes uz laukiem uzreiz tīri un šauri komunistiskas idejas. Kamēr vēl mums uz laukiem nav materiāla pamata komunismam, tikmēr tas būs, var teikt, kaitīgi, tas būs, var teikt, komunismam pazudinoši.

Nē. Sākt vajag ar to, ka nodibina sakarus starp pilsētu un laukiem, nepavisam nespraužot sev pāragru mērķi — ieviest uz laukiem komunismu. Tādu mērķi pašlaik nevar sasniegt. Tādam mērķim nav vēl pienācis laiks. Tāda mērķa izvirzīšana atnesīs nevis labumu, bet gan ļaunumu.

Bet nodibināt sakarus starp pilsētas strādniekiem un lauku darbiniekiem, nodibināt starp viņiem to biedriskuma formu, kas viņu starpā viegli radāma,—tas ir mūsu pienākums, tas ir viens no strādnieku šķiras pamatuzdevumiem, kad tai pieder vara. Sai nolūkā nepieciešams nodibināt vairākas fabriku un rūpnīcu strādnieku apvienības (partijas, arodbiedrību, privātas), kas spraustu sev mērķi — sistemātiski palīdzēt laukiem to kulturālajā attīstībā.

Vai izdosies «pierakstīt» visas pilsētu šūniņas pie visām lauku šūniņām, lai katra strādnieku šūniņa, kas «pierakstīta» pie attiecīgās lauku šūniņas, sistemātiski rūpētos par katru izdevību, par katru gadījumu, lai apmierinātu vienu vai otru šās šūniņas kultūras prasību? Vai arī izdosies sameklēt citas sakaru formas? Es šeit aprobežojos tikai ar jautājuma izvirzīšanu, lai vērstu uz to biedru uzmanību, lai norādītu uz jau esošo Rietumsibīrijas pieredzi (uz šo pieredzi man norādīja b. Hodorovskis) un lai parādītu visā apjomā šo gigantisko pasaulvēsturisko kultūras uzdevumu.

Mēs nedarām gandrīz neko lauku labā ārpus mūsu oficiālā budžeta vai ārpus mūsu oficiālajiem sakariem. Tiesa, pilsētas un lauku kultūras sakari pie mums paši no sevis iegūst un neizbēgami iegūst citu raksturu. Kapitālisma apstākļos pilsēta deva laukiem to, ka laukus samaitāja politiski, ekonomiski, tikumiski, fiziski u. tml. Mūsu apstākļos pilsēta pati no sevis sāk dot laukiem taisni pretējo. Bet viss tas notiek tieši pats no sevis, stihiski, un visu to var pastiprināt (bet pēc tam arī simtkārt palielināt), ienesot apziņu, plānveidību un sistemātiskumu šinī darbā.

Mēs tikai tad sāksim virzīties uz priekšu (bet tad mēs gluži noteikti sāksim virzīties simtkārt ātrāk), kad sāksim pētīt šo jautājumu, kad dibināsim visdažādākās strādnieku apvienības, — visiem spēkiem izvairīdamies no to birokratizāci-jas, — lai izvirzītu šo jautājumu, apspriestu to un pārvērstu to darbos.

1923. gada 2. janvārī

V. I. Ļeņins. Raksti, 33. sēj. LVI, 1951, 412.—416. Ipp.

1919. PIRMĀ LATVIJAS PADOMJU NAUDA TRĪS RUBĻI. AUTORS ANSIS CĪRULIS PIECI RUBĻI. AUTORS LUDOLFS LIBERTS DESMIT RUBĻI. AUTORS BURHARDS DZENIS

OĻEGA ZERNOVA FOTOREPRODUKCIJA

.

RIMANTS ZIEDONIS

Atkal brīdi miers. Šāviņu spridzināta vēl trīc zeme, nelaimīgās miesās vēl izčukst lodes, vēl atbalsojas sāpju kliedzieni, kāds vēl lauka vidū nevarīgi pakust. Vēl būs, būs vēl. Organiski, šausminoši organiski zeme uzsūc ienā-vēto asinis.

Lūk, Eduards: laikam jau vairs nevarēs tik dzīvinoši spēlēt savas ermoņikas, viņš gurdi kaut ko runā, un viņa runa pāriet asiņainā kāsā. Eduards izpūš no ermoņikām asinis — mēģinās tomēr spēlēt. Slikti jau sanāk;

Kārlis, kas Sabilē dzimis, vēro, kā Eduards slīdina gar lūpām savu muzicējamo un nekā nedzird, nedzirdīgs ir Kārlis un bāls no tuvīnā sprādziena;

Ludis, trokšņos sasprēgājušām ausīm, liels kā umurkumura miets; par seklu viņam tranšeja — galva ārā; ai, ķers Ludi lode, ai, ķers Ludis lodi;

Robertino, Rīgas students, māte tam devusi modīgu vārdu, klavieres «Hoh-ner» tam, vēl zēnam būdamam, par mocību bijušas, sunītis balts un mīlīgs mājās uz Kazarmu ielas; kluss sēd blondais zēns Robertino; Kārkliņš, kam riteņu firmā «Līva» bij darbs, mācīties rāvās Marksu un Nīcši, ir Kārkliņam kabatā citātu grāmatiņa, kurā izraksti no Manifesta: «Ovenisti Anglijā, furjeristi Francijā darbojas — pirmie pret čartis-tiem, otrie pret reformistiem…», «Izbeidzoties šķiru antagonismam pašās nācijās, izbeigsies arī nāciju naidīgās attiecības vienai pret otru»;

pulkvedis Liepiņš, noguris mirst; balsīgs kā taure, tīrīgs kā kaķis; mīl viņu strēlnieki, māte mīl; kas gan viņu nemīl? ienaidnieks nemīl un vīri, kas mīksti.

Lūk, Ilmārs; plaušas kā akordeons, nevērīgi viņš elpo, gaisu elpo kā kaut ko neizsīkstošu, mūžīgu; nemierīgs, dīdīgs kā bērns, acis lielas, zilas, melni loki riņķī gan, vaigi apauguši gaišiem rugājiem; ausis biezas,

Ilmārs radis vairāk paust un mazāk klausīties; gar ausīm daudzus vārdus laidis dziedot; bet nu Ilmārs arī kluss;

šinelis Ilmāram drusku par šauru, nags naģenei iešķēlies, klaudz sirds un cepure palecas ritmā; sirdīgi klaudz sirds, bet Ilmāram šī parādība netīk, es nevarēšu trāpīt, Ilmārs spriež, es nevarēšu nomērķēt; kad nomērķēšu, šaušu, ieklaudzēsies sirds un notrīsēs man roka, un aizskries lode šķērsām;

tūlīt jau sāksies; Ilmārs uzgrauž cukurgraudu,

tūlīt jau sāksies; Ilmārs uzgrauž ierakumos cukurgraudu vēl.

Un, lūk, jau sākas;

lēnām slīd uz priekšu ģeometriski precīzas Judeniča vīru falangas, šķēpi vien ārā; labajā malā, lūk, Mahno pulks, bez stila uzbrūk, nav vienota stila Mahno mužikiem, lēkšo virsū, neganti svelpdami, citam arbalets, dzeloņvāle, citam līks turku zobens, viegli strēlnieki gāž tos no kājām; deņikinieši gludi skūtiem, zilganiem zodiem, odekolonu smaržas līdz strēlniekiem aizplūst, mundieri spodri, nepieļauj deņikinieši, lai pogas oksidējas, dažs zin Sopēna sonātes spēlēt, bet šauj arī labi, naidā lūpas sakniebuši; lūk, Vrangeļa spēki englen-deru bruņumašīnās, kas līdzīgas tērauda tortēm, aiz tām aizslēpušies, skrien ka-ļedinieši, musņickieši turpat salīkuši skrien; pa kreisi, lūk, Krasnova baltka-zaki ziloņos, ar purpuru ziloņi apsegti, ilkņi sudrabā apkalti, ar dunčiem tiek ziloņi bakstīti, lai skrien gana nikni tik uz priekšu; poļu baltgvardi, samulsuši nedaudz, nav tiem īstas pārliecības — vai vajaga ne savā zemē asinis liet; kreisie eseri šauj no revolveriem, šauj arī gaisā, izrīko, meistarīgi žestikulējot, tur oratoriski spožas runas, jā, ir gatavi mirt, bet tā — ar eleganci;

un strēlnieki šauj un ienaidnieki krīt, izkliegdami neizbēgami cilvēcīgus pirmsnāves vaidus, krīt, un nāk atkal jaunas spodras rindas; bet ka nebaidās, velli tādi, — norūc pulkvedis Liepiņš un dod pavēli jaunai zalvei;

arvien mazāk paliek strēlnieku garajā tranšejā; lūk, Kārkliņš, kas no Lie-pājas, sašauts līdz nāvei, līdz nāvei sakņupis; gaišais zēns Robertino, zods tam šķembas sašķelts, acīs sastinguši kaujas dūmi; Kārlis, nemaz vairs nav cilvēkam līdzīgs, tik nojaust var — tā zemē iešķaidīta dzīvība; lūk, Eduards ar asiņainu muti, trīs sārti punkti šinelī, zemes pikām nobiris, acenes vien veselas, cik dīvainas ir nesaplēstas acenes te kaujas laukā, pirms brīža Eduards tās slaucīja ar mutautiņu, dvašu lēnām uzpūšot; lūk, pulkvedis arī kņūp noguris un miris; vēl garais Ludis, kam tranšeja par seklu, kaklu snaiksta, nevarēdams aizslēpties, šauj Ludis sekmīgi un nikni;

lūk, Ilmārs: viņš noliek šauteni, no jauna pielādējis; nav Ilmārs izmisis, tik no akmentiņa sakaitināts, kas zābakā grauž pēdu, viņš atsēžas tranšejas dibenā, novelk zābaku un akmentiņu izkrata; Ilmārs izslienas, ņem rokā šauteni, un pēkšņa lode trāpa viņam pierē.

Ilmārs sastingst. Apjucis un sabijies sastingst. Tad lēnām paceļ roku pie pieres, aptausta grumbās iestrēgušo lodi un dziļi ievelk elpu. Mulsums un pieaugošs izbīlis. Kāda nelaime, — viņš norūc. Lielām, lūdzošām acīm Ilmārs palūkojas visriņķī. Garajā ierakumā šauj dzīvi palikušie strēlnieki, vienīgi Ludis stāv un vēro Ilmāru.

Ilmārs pēkšņi izraušas no ierakuma un metas skriet, viņš skrien uz tālu, tālu dūmakā sēdošo Pētertorņa gaili, viņš skrien nomirt tēvzemē.

Aiz muguras viņam paliek šāviņu trokšņi, vienīgi vēl zeme dreb zem kājām, un jo vairāk Ilmārs attālinās no kaujas lauka, jo stiprāk viņu savā varā pārņem doma par māju, par savējiem. Viņš attālinās no šī melnā lauka, kurā mūžīgai pastāvēšanai un klejošanai blī-vējās nospiedoša, smaga sāpe, blīvē-jās sāpe, nelaime, lai kādreiz kaut kur iegūtu jaunu formu; un Ilmārs pirmajā brīdī aizmirst lodi, vēlme ieraudzīt māti, tēvu, apsēsties zem sava loga pie pu-ķudobes, paklausīties, kā kūtī īd govis, čīkst akas vinda, aiziet aiz šķūnīša līdz dīķim un pasēdēt uz laipas, ieskriet sētā un iesaukties: «Ei, ei, ei, vai tad mājā kāds ir ar,» — šīs vēlmes nomāc pirmo izbīli, un Ilmārs skrien, savilcis mutes kaktiņus vieglā smaidā, kā jau cilvēki smaida, ko patīkamu domājot; viņš skrien līdz brīdim, kad aizelsies paklūp, un smagums, izbīlis atkal uzgulst;

vai man gana būs spēka? nevar tā būt, ka es nenoskrienu līdz mājai, līdz mājai aizskriet ir nieka lieta, no mājas prom es tagadiņ tālu neaizskrietu, bet līdz mājai ir vieglāk; ir nieka lieta aizskriet līdz mājai ar no pasaules viņa gala; kā tad ar veco kumeļu — domāju visa diena paskries, kamēr mežā nonāksim, bet atpakaļ lēkšiem, atpakaļ lēkšiem un kamanas pilnas taču, nevar būt, ka es nenoskrienu līdz mājai;

akmeņus, akmeņus pielasīšu kabatā, lai tad izmetu kādu, pie zemes slīgstot, kā tāds gaisa balons lai atkal paceļos, kā maisu nesējs lai iztaisnojos, kad bez maisa pēkšņi; ir nieka lieta, nieka ceļš līdz mājai noskriet.

Ilmārs skrien, akmeņi kabatā, zeme, zeme dimd; arvien seklāka elpa, un tad pēkšņi arvien dziļāka; re, ka nezināju sev tādu elpu! re, brīnums, kur man tāda elpa?

Zilas mājas, zaļas mājas, griezumiem rotāti logi, logos puķpodi, pieplakušas bērnu sejas; kaķis uz sētstaba, sivēni dubļos, vistas, sāņus kladzinādamas, suņi riedami, vārtos sievas, lakati raibi un pelēki, izbrīnētas acis, vecītis kāds krunkains arī; ei, cilvēk, ei, strēlniek balt-galvainais, kur skrien kā nemanīgs? Ei, pag, ienāc pie mums, elpu atvelc, ie-strēbsi kāpostus, no buteles ieliesim, ienāc pie Mitrofāna, pie Glafiras ienāc, ienāc, cilvēk labais, pie labiem ļaudīm, uz mūrīša elpu atvelc, paud, vai nenāks mums atkal kazaki pāri, galvas cirzdami un sievām negodu darot; ei, cilvēk, kas tev tur pierē melns?

Ilmārs tik skrien; pļavas, sādžas, lauki, meži; mežmalā vientuļa sēta, skaista zemniece zem ābeles rok bedri; Ilmāru ieraudzījusi, viņa raudādama dipina tam pretī un met ar roku, lielie zābaki kuļājas un pinas zem brunčiem; ai, cilvēk, palīdzi, palīdzi, zaldāt, stiprais kā veseris, neskrien garām, lūdzams, viņa elsodama ieķeras Ilmāram piedurknē, palīdzi vīru apbedīt, zeme bieza un cieta, nevaru, nav spēka vīru apbedīt; nosita manu vīriņu, ar koku nosita, kulaks Jev-dokims iejāja pagalmā, četri dēli līdz un Kuzma, viņsētas Kuzma — tas barā ar viņiem; nosita manējo, brālis viņam pie komisāriem, kā sita Kuzma ar koku galvā — beigts, tūdaļ beigts; ak, to nelaimi, ak, to nelaimi, kam gāja brālis pie komisāriem;

saminstinās Ilmārs, apstāj skriet un iesoļo pagalmā, kur zem ābeles bedre uzsākta rakt, zemnieks turpat, galva pārklāta ar maisu; palūko Ilmārs, kā zemnieks guļ stīvs — rokas gar sāniem, kāju pēdas katra uz savu debespusi; palūko Ilmārs un ņemas rakt; akmeņi kabatā, akmeņi zemē, grūti rakt; skaistā zemniece sēd zem ābeles, galvu uz ceļgaliem atstutējusi, un raud, braucīdama acis ar melnajām delnām;

kad bedre ir gatava rakta, paņem Ilmārs vīru aiz kājām, uzsauc zemniecei, lai ceļ aiz rokām, un tiek ieguldīts zemnieks zemē; mazs vīrelis, viegls, nav grūti tādu nobendēt, domā Ilmārs un rok atkal bedri ciet, zemnieces vaimanu pavadīts; nogludina vēl kopiņu ar lāpstu, nopurina šineli un metas pa vārtiņiem ārā; paskrien gan skaistā zemniece līdzi, pietur Ilmāru aiz rokas — neskrien, zaldāt, tūdaļ prom, ienāc mājā, rokas noskalo, karstu ko iemalko, ak, nu neraujies tā prom, — bet Ilmārs jau gabalā; vēl tik saklausa žēlabas — zaldā-ā-āt, es taču palieku viena, es taču palieku bez saimnieka, zaldā-āt, ir tev vīra aitenis derēs, skrien atpakaļ, man mīksta dūnu gulta, divpadsmit spilveni grēdiņā, es taču palieku viena šai mežmalā-ā!

Ilmārs tik skrien; akmeņi kabatā; skrien gar sliedēm, pieliek ausi — dun; dun — vilciens nāks, jau nāk; drāž melna lokomotīve, šķiezdama granti, eļļu, ietinusies baltā tvaiku mākonī kā nēģeris trušādu kažokā; varens pūtiens — malā, Ilmār, malā lec; vagoni rībēdami aši trauc garām, un Ilmārs ieķeras pastieptajās braucēju rokās, tā viņš pland gaisā vilcienam līdzi un brīžam, pret zemi uzšķildami dzirksteles, nošķind viņa zābaku pieši; vējš gar ausīm, sejā vējš; kā gan es agrāk nejutu, ka ir tāds vējš uz pasaules, dzīvs, noteikti dzīvs ir vējš, kur gan tas gūst ieskrējienu, vai kāds no ļautiņiem var mani skart tik dzīvinoši kā vējš; vējš noteikti ir dzīvs, tik dzīvs, cik dzīvs vispār kaut kas var būt;

Ilmārs uzraušas uz vagona jumta un bauda vēja dzīvīgumu; saiņi uz jumta, pa kādam glaunam čemodānam, bērni, tēvi vectēvu vateņos, dēli milzīgajos tēvu zābakos, sievas, kam iegrimušas acis, kam sejas iegrimušas pelēkos dūnu lakatos, sejas, kurās nelaime un izbīlis, rutinēts nogurums;

brauc iztramdītie ļaudis, uzēd lakoniskas rikas — mīkstumu cietu, klāt vēl garozas, vēl drupačas klāt; iedod kāds Ilmāram ar, kāds arī neiedod; jauneklis kāds, kāds ģimnāzists pelēkiem vaibstiem, acis saglabājušās priecīgas šais smagajos gados; izdzīvos, gan jau izdzīvos jauneklis šos smagos gadus un jūsmīgs lasīs «Suņa sirdi», trauslai go-elro spuldzītei degot, nevar neizdzīvot tāds jauneklis ar tik priecīgām acīm; un brauc Ilmārs, baudīdams vēju, un lūkojas jauneklī kā dzīvības lādiņā, jūt, kā sprēgā dzīvība jaunekļa matos; cik viņš dzīvs, cik gan dzīvs viņš ir! — turas Ilmārs jauneklim klātu, nekā tam neprasīdams, neteikdams; un ne manīja, ne juta tas, cik Ilmārs pie viņa dikti turas, ne ko prasīdams, ne teikdams.

Stacija; stacija un braucēji izbirst no vagoniem, lec no jumtiem, drūzma, izsaucieni, baloži satupuši uz vokzāla apdrupušās karnīzes; pamazām sastingst, atdziest lokomotīve, paliek bez sava baltā kažoka melni kaila, kaili taisīta; rinda pie ūdenspumpja, pasts, ka-ralauka pasts.

Māte! Skrienu nu beidzot mājās. Sagaidiet gan mani. Esiet, lūdzami, visi pie vietas, lai tad varu jūs vēl samīļot, apskaut, labu ko vēl pateikt. Lai vec-tētis arī neguļ, lai pieslienas vēl reizi no gultas, lai vectētis nerūc uz mani, kad pārskriešu. Māšele mazā lai neskraida pa pļavām, kad pārskriešu, lai nedīdās, lai pastāv mierīgi, kad pārskriešu, lai nesmej, nespurdz — man tāds melis punkts pierē. Brālis, mans stiprais brālis lai nav atturīgs un nīgrs, lai viņam krītamā kaite neuznāk tai brīdī, kad ieskriešu sētā. Vai viņš saudz savu neklausīgo veselību? Skurstenis lai kūp, lai logi gaiši, lai jau redzu no tālienes, ka mūsmājās silts un gaišs furas. Māt, necep pīrāgus, nepos sētu un māju, ir tāpat man māja mīļa un laba. Un tēs, lai tēs alu neraudz, lai tas neskrien pie kaimiņiem, nedižojas, ka es, vīrs kā ozols, dzīvs un vesels no kara nāku.

Nu tad gaidiet mani mājā, steidzos kā lode. Tu, māt, jau zini, kā jūs visus mīļoju un gribu redzēt.

Ilmārs, 1917.

— Vai vilciens tālāk brauks, vai beidzot brauks atkal?

— Brauks, brauks . . .

— Kad tad brauks?

— Nezinu, varbūt tūlīt, varbūt rīt vai aizparīt, sēdi, zaldāt, gaidi un netraucē, varbūt svarīgākai lietai ešelons būs vajadzīgs, varbūt atpakaļ aizsauks šo lokomotīvi, kas traucot ir kā nēģeris truš-ādu kažokā. Sēdi, zaldāt, gaidi.

Zeme deg Ilmāram zem kājām, Ilmārs bažīgi vēlreiz palūko sastingušos vagonus un metas lēkšot pa sliedēm uz priekšu;

maza elpa, arvien mazāka, viegli, viegli man vēl skriet, stiprs vēl esmu, rauju vagonus līdzi, cik viegli slīdu pa sliedēm, ieskrienos, ieskrienos, raušus rauju vagonus līdzi, nevaru vairs apstāt— puh-puh, ū-puh, vagoni dzen, stumj, un kad apsīks spēciņš, pametīšu vagonus, viens un viegls aizšaušos kā suns, no ķēdes notrūcis;

skrien Ilmārs pretim horizontam un brīnās, kā tālumā, tur — apvāršņa viņā malā — sliedes saplūst vienā; arvien tuvāk Ilmārs skrien horizontam, līdz apmulsis apstāj — jā, sliedes saplūst, krustojas un aizstiepjas katra uz savu pusi; bet kā tad vilciens … — iedomā Ilmārs — kā tad vilciens lai . . . daudz ar Ilmārs neprāto, skrien tālāk, uz tālumā vīdošo Pētertorņa gaili;

meži, lauki, Alatira, bērzu birzis, Muroma, sādžas, sētas, Agriza, ceļavējš, Kungura; Ilmārs skrien, akmeņi kabatā, skrien iekšā stirnu barā, izbiedētas tās bēg, pūzdamas trauslus dvašas mākonīšus, blīvā straumē Ilmārs tiek rauts, nests pa gaisu brīžam; skrien, stirnu spēku aizņēmis, milzīga, smakojoša dzīvība visriņķī, baiļu pilnas, platas acis, sprauslieni, brūns ķīļvējš, ieplestas nāsis, brūns Ilmārs, topi, Ilmār, stirnai; viegli skrien Ilmārs, dzīvība nes Ilmāru, neskaud, Ilmār, tādu dzīvību!

Un uzņem stirnu bars skrējienu uz citu pusi pēkšņi, aizdimd brūnā straume sāņus, un raujas Ilmārs ārā, sabrūk, viens ar savu spēcinu vien palicis, pārmēra elpas piedzīts;

un sviež Ilmārs vēl vienu akmeni, uztraušas kājās un skrien tālāk;

skrien pa iebraukt sāktu lauku ceļu, redz ļaužu pulciņu pretim tuvojamies, ļaužu pulciņam traktorītis priekšgalā; rāvieniem traktorītis pukšķina uz priekšu, un kad brīžam uz mirkli tas noraustās, ļaužu pūlītis satraukti ievaid, tomēr traktorītis ikreiz turpina ripot un ļaužu sejas ikreiz atplaukst; viņi starojošām acīm lūkojas uz savu darbarīku, ražošanas līdzekli, līksmi sasaucas un urravo, nes spilgtus transparentus — «Lai dzīvo pirmais traktors!», «Mūsu traktors — labākais traktors pasaulē!»; lepni un jūsmīgi, bezgala nopietni un uzmanīgi traktorists, kam zem kārtīgas naģenes gaišas matu cirtas, sasprindzis groza stūri;

hei, zaldāt, vai tu maz apjēdz, — līksmi sauc ļaudis,—tas ir mūsu traktors, mūsu!; un nu arī Ilmāru pārņem līksmība, redzot cilvēku piesārtušās sejas; cik gan tie ir dzīvi, cik gan pacilāti, — priecājas Ilmārs; hei, zaldāt, pastāsti visiem, ko satiksi, katram pastāsti, ka mums ir savs traktors, pašiem savs traktors!

Tie gan dzīvo, pašiem savs traktors! — Ilmārs nodomā, tālāk tik skrienot;

tālāk tik skrienot, Ilmārs izdzird kaut kur aiz tumšajiem mežiem, pauguriem pazīstamu meldiņu, vārdus zināmus, arvien tuvojas dziesma, līdz Ilmārs ierauga virs pauguriņa parādāmies strēlnieku galvas, strēlnieki iet striktās rindās, līdz milimetram precīzi, līdz sekundes simtdaļai vienādi sperdami soļus, noviksētie zābaki atstaro saulesza-ķīšus: acis tiem vēl gaišas, bez baiļu, bez naida, zobi gan dzelteni jau, vienkāršu smēķu nosmēķēti; šauteņu durkļi spodri kā naži švarca kafejnīcā.

— Ei, tas taču Ilmārs tur tālumā skrien! — un pieklust strēlnieki, Ilmāram tuvāk skrejot, samācas;

— Bet viņam taču pierē … — Klusi sastingst strēlnieki miera stājā un izšauj trīs goda zalves; Ilmārs izskrien zaldātu tunelim cauri, garām divām goda rindām, apmulsis, acis nodūris;

sajūt Ilmārs atkal nespēku, ar svaigajiem streikiem samērojies; vēl paskriešu, vēl nesviedīšu akmeni prom, vēl jau varu; bet izsviež, pie zemes vilkts, Ilmārs akmeni, pakust vēl gabaliņu un atkal slīgst zemē, briest sāpe, ar kuru jau bij sarasts, vēl nepanesamāka milzt piere;

man nesāp, nemaz man nesāp . . . sāp gan … nu lai sāp ar, kas gan tur, ka sāp, lūk — sāp un nekā, vienīgi spēka nav, lūk — sāpe manī, pati par sevi, nemaz mani netraucē, dzīvo manī pati par sevi un smok nost, iznīkst, drīz gribēs mukt ārā, bet es nelaidīšu ārā, lai iznīkst tepat manī, lai netiek vaļā un neapsēd kādu lāga ļautiņu, lūk — jau sāk kreņķēties, erroties sāpe manī, svaidīties, raustīties, drīz sāks lūgties, es pagaidīšu gan, kamēr sāpe sāks lūgties, es pazemošu sāpi;

un noskrien Ilmārs līdz brangam kokam, un noslīgst uz ceļgaliem, stumbru aptvēris; gaist, zūd apjēga, dziest pasaule Ilmāram, lai ar kāda būdama, vienīgi stumbra mizu viņš vēl mana pirkstu galos esam, tik vien no pasaules kā grumbaina miza pirkstu galos;

ak vai, cik daudz — vāri domā Ilmārs— cik daudz, visa pasaule, visa pasaule nu man sprēgā pirkstu galos;

un pēkšņi Ilmārs sajūt siltuma vilni izskrienam cauri miesai, vēl vienu, tad vēl vienu — spējāku un durstošāku, un pēc brītiņa jau vienmērīgs sprēgājošs siltums plūst cauri pirkstu galiem, kāpj augšup pa rokām, piepilda rumpi; milzīga dzīvība ieplūst miesā; Ilmārs lēnām, pakāpeniski plēš no stumbra nost mizas graviņās ieplūdušās, iekusušās plaukstas, pieplakušo vaigu;

viņš izslienas kājās un saudzīgi noglāsta stumbru; koks viegli sprakst, cita pēc citas šūpodamās birst lapas, bet Ilmārs skrien tālāk; apstājies uzkalniņā, viņš vēl atskatās uz lielo koku un dziļi tam paklanās. Tas nu jau gandrīz nokaltis.

Ilmārs skrien, akmeņi kabatā, zeme dimd;

pilsēta, kāda lielāka pilsēta; pelēka, šāviņu apskrambāta, kontras to bija apsēdušas; matroži kravasmašīnā, telegrāfa lentes kā vinjetes no štāba uz štābu, steiga, apņēmība, komisāri mauzeriem kā leņķa lineāliem; aizdomīgas kontūras slapstās traktieros un baltgvardu atraitņu buduāros; kareivju pulciņš malkai skalda griezumiem rotātu kumodi, sprigani puišeļi, varbūt tie zvirbuļi? šaudās pa ielām; dzīvība;

Ilmārs skrien, papēžiem klaudzot, zābaki Ilmāram jauni, stipri; zvirbuļi, varbūt tie zēni? spurdz sāņus — bāls zaldāts apņēmīgi skrien pa bruģi; sienās atbalsojas soļi; klaudz kā Rīgā, —domā Ilmārs, — kā Rīgā atbalsojas, nē, dobjāk Rīgā atbalsojas;

komisārs kāds soļo Ilmāram pretim, drošvien pieredzējis, drošvien šauts un lāpīts; nenošauts, drošvien veikls kā puma, gatavs acumirklī revolveri izraut, manot ēnu noslīdam vārtu rūmē; tam divi biedri līdzi, tie arī nav no bailīgajiem; ne vaibsts komisāra sejā nepakustas, viņš pienāk Ilmāram klāt jo cieši, sameklē savā pleca somā kārbiņu, atknibina to ar nagu, un strēlnieks Ilmārs ierauga ordeni augstāko samta oderē guļam; patur komisārs kārbiņu brīdi plaukstā, tad piesprauž ordeni Ilmāram pie šineļa un, klusuciešot arvien, sniedz roku; tāds kā nervozs, kā aprauts šis rokasspiediens, bet silts un nesamākslots, ne ļengans, mikls, ne neitrāli dzelžains; samulsis noskatās Ilmārs, kā komisārs aiziet, pazīstama, redzēta šķiet šī seja — kur gan esmu redzējis šo vīru, šo gāzelīgo muguru?; nogriežoties aiz stūra, komisārs vēl īsu mirkli atskatās pār plecu; vai tas tik nebija Janelis, vai varbūt Aploks, —taustās Ilmārs, — Apinis vai Miezis varbūt, Elferts?; kas tuvs, pazīstams bij acīs šim vīram; un pamāj Ilmārs ar roku tā kā bikli, kā nemanāmi, tak komisārs jau pazudis aiz stūra.

Tirgus placis, «Bellaccord» gramofona plates; arī gramofons — pret ēdamo tiek mainīts; zēns kucēntiņus piedāvā, muļķais, pilnas ielas noklīdušiem bob-jiem, par baltu velti nebūs kucēntiņam ņēmēju, krokodiļādas kurpes — spīdošām acīm tās aplūko zemnieku meiča; maizes klaips — tik noziedzīgi dārgs; no dēļiem sasists paaugstinājums, teātris, aktieru brigāde — buržujs smokingā, baltas manžetes, laka kurpes, cilindrs galvā, resns un piesārtis buržujs sit ar kājām pret zemi, kliedz, siekalas šķiezdams; sulaiņu bars sarkaniem deguniem, kuplām baķenēm kā pērtiķiem tam klanās riņķī; ņirgājas buržujs par važās iekaltu proletārieti, baksta tam pirkstus acīs, plēš aiz matiem; un pēkšņi saslienas proletārietis, necilvēcīgā piepūlē sarauj važas drumslās; šausmu pārņemti, buržujs un viņa sulaiņi atkāpjas, muskuļotais vīrs satver veseri, liek buržujam pa cilindru, tas saplok kā bajāns; nav gala ļaužu līksmībai, tie smej, priecīgi plaudē un urravo, vēl šķēpu satver važas pārrāvušais un iedur buržujam resnajā vēderā — pufff — nolaiž gaisu resnais vēders, un buržujs apkrīt sakauts, un pasprūk viņa pakalpiņi, kur nu kurais; nav gala ļaužu līksmībai, ir Ilmārs palīksmo, paplaudē un spraucas tik tālāk;

zaldāt, eu, zaldāt, dod mums to šineli, mēs tev maizes riku, sālsgabalu klāt — divi vīrišķi uzsauc Ilmāram, ozdami pēc dārgiem citzemju smēķiem, kas nez kādā ceļā sadabūti; smagi zodi ir vīriem, uzmācīgi, bezkaunīgi skatieni;

kam man vairs to riku, to sāli, — saka Ilmārs, —kam man to šineli vairs vajag, karstums tik; lai jums tiek; noņem Ilmārs ordeni no šineļa, piesprauž savai strēlnieku blūzei — lai tad lepns var mājā pārskriet — atdod šineli vīriem un lēkšo tālāk;

eu, zaldāt, pag, un cepuri, kam tev vairs cepure?

jā, kam man vairs cepure, tik sviedri straumē gar deniņiem, — un pasviež Ilmārs cepuri kā šķīvīti pa gaisu;

Ilmārs skrien, vīrišķi pakaļ, — pag, pag, zaldāt, pag, kam tev vairs zābaki, mēs taču redzam, nevajadzēs tev vairs zābakus ilgi; nē, nē — atsauc Ilmārs,

— man vēl diktu gabalu jāskrien, kājas noplēsīšu, palikšu pusceļā, zābakus gan neprasiet;

ei, zaldāt, mainām pret manējiem, paveci ir, bet to savu gabaliņu jau vēl noskriesi, neizjuks vēl; cik tad tu vairs tā; nē, nē, zābakus nedošu, brāļam vēl derēs;

eu, tu, suns, dosi tu, suns, mums tos zābakus;

skrien vīrišķi Ilmāram pēdās; Ilmārs izsviež akmeni, pieliek soli; vīri akmeni paceļ, laiž Ilmāram mugurā; sabrūk Ilmārs, vīri virsū — sit sejā, velk zābakus nost; turas pretī strēlnieks, cik nu tā spēka, nekā jau pret nelaimi neiespēj;

redz, redz, vēl kust, ar kāju tam sarkanajam sunim, sit to sarkano, ar kāju pa to balto galvu, ar kāju sejā, vēderā, kājstarpē; nez kādā mēlē vaid?

gūst atkal Ilmārs samaņu, vāri sajūt aukstos bruģakmeņus mugurā; uzraušas sēdus, celsies kājās, skries vēl; vēl skries; elpos vēl;

gaiss; ak tu viens! kā gan es, tik ilgi dzīvodams, netiku manījis, ka ir tāds gaiss uz pasaules; cik gan smalks ir tāds gaiss, ne ar roku paaiztikt, ne ieraudzīt; cauršaujams, cauri izejams, neievainojams; kā gan var pietikt gaisa visiem uz pasaules? nevar tā būt, ka gaiss reiz neapsīkst, ar katru manu elpas vilcienu gaisa top mazāk; kam gan es atņemu to? kāds ir pārāk izšķērdīgs, dāvājot visriņķī tik daudz gaisa;

un pirmo reizi bijīgi, saudzīgi Ilmārs ieelpo gaisu — jāievelk dziļāk, vēl dziļāk, — nevar dziļāk, sekla elpa Ilmāram; turas manī elpa, nedziest, turas, nav iespējams, ka elpa, vēl būdama manī, manī nonīkst, lūk — turas elpa, briedīs, briest, jau briest, sabiezē, izplešas manī gaiss, dzīvāka, arvien dziļāka top elpa, bezgalīga top elpa, kā domu skrējiens milzīga, pasaulīga elpa gāžas man cauri, aizgūstu lielo, pasaulīgo kopelpu . . . nemels, nemels, ar paša elpu gana, paša vien elpa aug, ar paša elpu vien skriešu;

ievelk Ilmārs dziļi gaisu, pieceļas, izsviež akmeni un lūko, uz kuru pusi mājup skrējiens;

Ilmārs skrien, vēl kāds akmens kabatā, skrien, plikajām pēdām dipot, sasists skrien un domā smagi — vai kādam ir sitis bez goda, bez taisnības, vai gana labs pret ļaudīm dzīvē bijis, vai ne-nolād kāds, naidā klusuciešot, viņu, vai nav kas iznīcis viņa dēļ pasaulē?

skudru minu, nevarēju nomīt, aiz ziņkāres minu — vai var skudru nomīt? minu vienreiz, ieminu zemē, lien atkal ārā; skudru dedzīgā azartā minu, vēlreiz minu, paberzu ar papēdi, ieberzu zemē; atkal, atkal izlien! saspiesta atkal iztaisnojas, atgūst sevi, tek tālāk, minu vēlreiz — nominu, dumi priecīgs biju — var skudru nomīt;

par trako Jēkabu reiz smēju, par trako, nelaimīgo Jēkabu; visi raustīja un smēja, es tad ar, muļķis, bravūrīgi mutīgs; rēcu kā tāds dzīvnieks par nelaimīgo Jēkabu, kas aizrautīgā jūsmā gribēja mums iestāstīt, ka drīz būs parlamenta galva kādā valstī kaut kur Eiropā; lai tātad nu jau tagad runājot ar viņu uzmanīgāk, lai nesmejot tik necienīgi, varbūt, ka viņš mums katram, visam mūsu novadam ko labu izdarot, tik lielā krēslā būdams; mēs tik rēcam, cits vēl ielej Jēkabam, lai šis tik muld, lai ir ko pasmiet; es pirmais rēcējs, šķiet, biju riebīgs, piesārtis, no smiekliem asarainām acīm, smēķu dvingā nosvīdis, kad smēju par nelaimīgo, trako Jēkabu, kas pasauli redz iebuktētu, sašķiebtu;

vēl — lielo brāli esmu nerrojis; līdz dienai, brīdim, kad nokrita viņš pirmoreiz ar savu kaiti sētsvidū stīvs, sakniebtiem zobiem, kad, satupies pār viņu, izbailēs pēc mātes saucu — mans lielais, stiprais brālis stīvs guļ, pēkšņi nevarīgs; viņš arī streļķos ietu, ja nekristu tā, ļaudis biedēdams; Ilmārs skrien;

un esmu, Die's pas', šāvis, ilgi nedomādams, dzīvu šāvis, uz dzīvu mierīgs mērķējis un priecājies, kad krīt kāds, sāpēs seju sašķobījis; bet taisnas lietas labā šāvu, un nāca tie tik naida pilnām acīm virsū, tik bezbailīgi nāca virsū, kā priekšlaicīgi piedodami man, ka šauju, bet dzīvu esmu šāvis, dzīvu . . . Ilmārs skrien;

kāds miests; pasts, pastkarte, vārdi šķībās rindās, burti lieli, apaļi, veļ cits citu uz priekšu; Katrīn:

Katrīn! Vai tu ar atnāksi, kad pārskriešu mājā? Es pārskriešu mājā. Atnāc gan. Gribu vēl paspēt ar tevi mierīgi divatā kādu brīdi padzīvot. Apskatīsim to puķudobi, ko, dulls palicis, tev sastādīju. Māšele smēja kā traka, kad es pa puķudobi rakos. Jocīgi jau bija. Māte arī pasmīnēja, bet ne ļauni. Māte nemaz nemāk ļauni smīnēt.

Vai tu noej kādreiz pie manas mātes? Viņa labu par tevi domā.

Gribēšu tev daudz ko kārtīgi pateikt, lai tad tu kārtīgi mani atceries. Nekā jau vairs nebūs priecīga, bet atnāc. Gri- -&lt;» bēšu, lai tu paturi man roku uz pieres. Tu nemaz nezini, cik mierīgs palieku, kad tu paturi man plaukstu uz pieres, pakauša.

Redzi — gribu . . ., gribēšu . . ., — bet pats tev nekā neesmu paspējis dot, tik vien, kā šķību, nīkulīgu puķudobi.

Atnāc tai brīdī, kad pārskriešu. Neko daudz neposies. Es pārskriešu apdrupis un necils.

Ilmārs, 1936.

lauki, Piņega, sādžas, Valdaja, Veru, birzis, Dno, vagas, Ilmārs; Ilmārs skrien, akmeņi kabatā — nav smagi, nemaz nav smagi akmeņi, nieka lieta aizskriet līdz mājai; vēl nesviedīšu akmeni prom, vēl spēka gana, viegli ir akmeņi, tukši viduči akmeņiem; smagi man ies, kad izsviedīšu akmeņus — raus mani uz visām debess pusēm kā skaliņu; no turienes nāk vējš, no tēvzemes, no tēva mājām; tepat jau ir tēva mājas, tepat aiz trejdeviņiem kalniem, ja reiz Kurzemes dūmeņu smaržas, Pētertorņa zvanu dunu atnes vējš; tā gan laime — no turienes, no māju puses skrien vējš; nemaz man nesāp, nav sveša manī — lode arī mana miesa, lūk — lode ieaug, mīksta kļūst, asinsvadi izdīgst cauri lodei, riņķo asinis lodē, lode — arī mana miesa; vai mūžīgi man tā būs jāskrien? paskrien pretī, tēvzeme, neviena nav, kas pretī paskrien, paskrien pretī, tēva sēta, paskrien, brāl, pretī;

stāt! es teicu — stāt, cilvēk! stāvi, šaušu! kareivis plecīgs, bargs no skata, priecīgs kontru nošaut, draudīgi pavērš pret Ilmāru šautenes stobru, — dokuments, kur tev dokuments? no kurienes skrien? uz kurieni? no kā bēdz, tumsiņā aizsedzies? aizdomīgs tev veidols; biedri Augstākstāvošais, te viens bez dokumenta, vai pie sienas? tiks izpildīts! Nu, cilvēk, stājies tur . . . varbūt tev ir dokuments? nu, kad nav, neņem ļaunā, īstenais kontra tu esi, ne tev dokumenta, nekā;

paceļ zaldāts stobru, mērķē Ilmāram taisni pierē, četri, trīs, divi; viens . . . ē, cilvēk, kas tev tur melns pierē . . . dies pasarg, tā taču . . . nobāl zaldāts, nolaiž stobru . . . ē, cilvēk, tā taču . . . mūc prom, tūliņ mūc prom, vai es nešķīstenis pēdējais, ka reiz šautu šaušu .. . ē, pagaidi, es izšaušu gaisā, un tu pēc tam briesmīgi novaidies; izšauj zaldāts gaisā, bet Ilmārs klusē, tik lūkojas zemē; zaldāts brīdi pagaida, izšauj atkal gaisā, un pats briesmīgi novaidas; ak vai, cik dabiski zaldāts vaid, nu nemaz nevar rimties vaidēt, nu bēdz taču prom, zaldāts vaidēdams nočukst; mūc prom, nešķīsteni; vai beigts, prasāt, biedri Augstākstāvošais, beigts ir, vai iemest turpat, kur pārējos?

Ilmārs skrien, Ilmārs nebēg, tēvzemē nomirt, tēvzemē; skrien un iedomā acis pacelt debesīs, kur saule par laimi tobrīd spīd, un sapriecājas strēlnieks, man arī saule tiek, ne kaut kam vispār saule spīd, ne pasaulei vispār, bet katram

atsevišķi, par katru dzīvību, kas dīgst no zemes ārā, saule tūdaļ atsevišķi piedomā, nevar būt, ka saule staro siltumu sev riņķī, nezinot, kam un kāpēc; vai es akls vai ar likstu esmu bijis, ka neredzēju sauli esam debesīs? un, kad saule paspīd, cik gan spožāka, zaļāka top zāle, lapa; kāpēc es nemanīju, ka lapa ir tik zaļa, kāpēc es nemanīju, ka zemīte ir tik spodra, kā es neredzēju, ka ir tāda pasaule uz pasaules; žilbstu — vēl dzīvības manī gana, žilbstu;

un tas putns, — Ilmārs redz tumšu punktu zem mākoņiem slīdam, — kā ir ar putnu, vai var putns lidojot nomirt? patiesi, vai var putns, augstu gaisā lidojot, tā pēkšņi nomirt, un kā tad — vai putns krīt zemē, ja debesīs nomirst, varbūt paliek sastindzis mūžīgi virs zemes slīdot? vai ir kāds redzējis putnu lidojumā nomirstam?

nē, nevar gan putns lidojumā nomirt.

Ilmārs skrien, acis debesīs; ieskrien upē, izsviež pēdējos akmeņus, lai nevelk dzelmē, un slīd pa straumi, vidū upei uz muguras ūdenī atgūlis; kūp noskrietā miesa, ūdens remdē noplēstās pēdas; milzīgas egles, dzīvnieku iemītas takas, kam sākums krastā, briedis, kam simetriski ragi kā stādījumi muižas parkā; Ilmārs slīd un slīd, šķiļas pumpuri krastos, iztinas lapas, paspīd savā zaļumā un top atkal dzeltenas, birst atkal zemē nedzīvas, glīti krāsainas, Ilmārs slīd, līdz jūt ūdeni stingstam; trausla ledus kārtiņa tiecas pārklāt ūdeni, un strēlnieks iras krastā;

ak, kāds smagums atkal uzgulst, pametot nesošo straumi,

nav ar vairs akmeņu, ko aizsviest, sāpe uzviļņo pierē, arvien karstāka gruzd; maz spēka vairs miesā, vienīgi vēl mazajā pirkstiņā Ilmāram spēka drusku; vēl ir man spēks, vēl pietiks līdz mājām noskriet; lūk — ieplūst spēks no pirkstiņa plaukstā, lūk — kust plauksta; kāpj spēks, plecā jau spēks, lūk — paceļu roku, varu pacelt roku; lūk — ieplūst krūtīs, lejup, lejup, gurnos jau spēks, ceļgalos spēciņš, kust jau kājas, pēdu īkšķi kust; varu, varu piecelties, jāceļas, jāskrien, ceļos, ceļos, skrienu; cik Ilmāram spēka mazajā pirkstiņā, tik izplūst miesā, izplūst blāvs kā spoža krāsas lāse ūdensglāzē;

Ilmārs skrien, kāds lēkšo pretim, noskrambāts, noplucis paskrien garām strēlniekam, ir vārdu nepārmijis; Ilmārs skrien, tepat jau tēvzemi jauzdams;

mākoņi, redz, jau tādi kā virs tēva sētas, apaļi un biezi, vēl neizplūduši, saule, redz, jau citādāk spīd, atturīgi, tīri, vai piedomā saule par manu tēvzemi? redz, akas vinda iečīkstējās — vai tik ne manā mājā, suņuks ierējās — vai tik ne mans suņuks, mājā, mājā — kas tur tā stiepti sauc — mājā, mājā — vai tik ne māte, tā tik māte savējos sev klāt sauc — mājā, mājā — gari, stiepti, itin kā dusmīgi, kā žēlabaini; visus mūs tā māte pie sevis sauca — goses, māšeli, kas pa mežu mūždien dzīvojās, suņuku, mani, kad kavējos pie dīķa un negāju pusdienas ēst, tēvu, ilgi un gari māte sauca, plaukstas pie mutes salikusi, mā-ā-ājā, mā-ā-ājā — sauca tēvu, kad tas bija kur aizklīdis lustīgs un noskuvies, mājā, mājā — brālim, arī brālim māte tā čukstēja ausī, kad tas jau kuro reizi nokrita ar savu kaiti, jāskrien, jāskrien tik, vēl jau varu, tepat ir mājas, tik vien vairs līdz mājām, tik daudz jau noskriets, nedrīkst vairs taču pakrist; nemaz man nesāp, jo tuvāk mājai, jo mazāk sāp, lai ir tā lode, lai ir tērauds man pierē, es pats

topu tērauds, izplatās manī lode, piere, lūk, top tērauda piere, tērauda galva, pleci top tērauda, viss esmu tērauda, tērauda manī tērauda lode, es pats esmu lode, kā lode es skrienu mājās, nekas mani vairs nevar apturēt;

un uzlēkšo Ilmārs kalnā un uzgavilē, savilgst strēlniekam sausas karavīra asaras acīs; jā, beidzot! priecīgi mīdīdamies, lūkojas Ilmārs — tālumā migliņā

Pētertornis, turpat Doma gailis, Zaķu-salas televīzijas tornis un vēl tālāk tēva sēta, tēva mājas skurstenis kūp, tūliņ pazīst Ilmārs — tā, tik taisni debesīs vienīgi mājās skurstenis kūp;

un raujas Ilmārs priecīgs lejā, vēl gana ko skriet; saplūc skrienot zāļu tējas pļavās, lai žūst mājā pie krāsns, vēl seju strautā noskalo, vēl mežos mundieri nopucē ar sūnu mitru, tīru, vēl matus pieglauž, lai tad kārtīgs mājā pārskrien, vēl podziņu blūzei aizpogā, un nokrīt bez dzīvības.

Uz robežas nokrīt Ilmārs, tam acis iegrimst sūnā puspievērtas, puselpu ievilcis, pusizelpojis.

Pusrumpis tēvzemē, pusrumpis pasaulē.

Pussaglabāts, pusapglabāts, puspieminēts varbūt viņš būs, varbūt pusnepieminēts.

JĀNIS ČAVARS

Tā iznācis, ka Jānis Čavars mums vairāk pazīstams kā Viļa Lāča sarakstes partneris — kopotu rakstu divdesmit piektā sējumā (1980. gadā 45 000 eksemplāros!) ievietotas četras viņam adresētas vēstules (1936—1939), kurās stāstīts par V. Lāča daiļradi un dzīvi. 1937. gada 1. jūnijā izteikts kāds jautājums un mudinājums: «Kāpēc Jūs nedrukājat savas dzejas kādā laikrakstā vai citādi? «Karantīnas» laiks, ka rādās, ir cauri un liela daļa no vecās «Domu» (t. i., žurnāla «Domas» līdzstrādnieku — I. B.) u. c. brālībās ir jau atguvusi varda tiesības. Protams, diez cik vilinoši tas nevar būt, jo . . bet nav labi, ja ļauj sevi pārāk aizmirst.»

V. Valeiņa «Latviešu lirikas vēsturē» (1976) J. Cavara vārds ievīts vienā aptverē, I. Kiršentāles sastādītajā 1940./41. gada dzejas izlase «Pāri slieksnim» (1980) ievietots viens dzejolis («Darba tautai»), bet «Latviešu dzejas antoloģijā» viņš nav pieminets.

Piedāvāju lasītājiem vairākus dzejoļus no 1932. gadā izdotās grāmatas «Tērauda ziedi», kas tika konfiscēti un par kuriem autoram piesprieda trīs menešus cietumsoda.

J. Čavars dzimis 1906. gadā Jaunlaicenes pagastā. No 1916. līdz 1921. gadam dzīvoja Krievijā. Bijis strādnieks laukos un Rīga. 1941. gada viņš otrreiz evakuejās uz Krieviju, nokļuva jau pazīstamajā Vologdas pusē, Oparinā. No 1942. gada dzīvoja Kazahijā. 1982. gada rakstītaja autobiogrāfijā Čavars saka: «Kara laikā sacerētās dzejas (divas klades) no manis neatkarīgu apstakļu deļ aizgaja boja. Šo savu vislielāko zaudējumu it nemaz nespēju atjaunot.» Pēc kara gandrīz sešus gadus Čavars strādāja par tulkotāju Latvijas PSR Ministru Padomes Lietu pārvaldē. No 1956. gada līdz mūža beigām kopa ar ģimeni dzīvoja Alma—Atā.

Jāņa Čavara dzejoļi un atdzejas publicēti padomju izdevumos un grāmatās, un tie visi nav vēl apzināti, apkopoti un izzināti. Katra ziņa šaja mantojuma glabājas arī vērtīgi graudi, kas spēj uzdīgt mūsdienu lasītāja garīgajā tīrumā. Mūsu apziņā saglabājama tāpat cieņa pret nelaimīga dzejnieka likteni (bojā gāja arī pirms Lielā Tēvijas kara izdošanai sagatavotais dzejoļkrājums; jau piecdesmitajos gados viņš kļuva vājredzīgs).

ILGONIS BĒRSONS. KATEDRALĒ

I

Kad klusā pusnaktī vēl tornī dobji zvana,

Stingst sarmā kokzari kā miroņnervu tīkls.

Slīgst ceļos meitene pie svētā draudzes gana.

Kam acis kvēlošas kā krāsnīs šķidrais stikls.

Daudz maldos ieslēgta, tā nespēj pacelt galvu Un brīvi izsaukties: «Lai māņu šķidrauts krīt!» —

Kad, svecēm izdziestot, melns stāvs tai sola balvu:

«Ja šonakt ziedosies, — dievs grēkus piedos rīt.»

Pēc pusnakts nomalē, kad, ielās spuldzēm dziestot. Čīkst durvis naudīgi un skrandās caurvējš sīc, —

Tēvs — kurpnieks, pabeidzis jau pēd'jo pāri liestot. Tver skatus nojautā: «Meit, kāpēc balss tev trīc!»

Zūd sarma dienvidū, bettornīatkal zvana,

Un lāses kokzaros kā biljardbumbas skrien.

Vēl augstās kolonnas stingst vecā laika tvanā . ..

Pār galvām atsegtām kāds melnas rokas slien . . .

BRĀĻU KAPOS

Šaiklusā pusnaktī vēl klīstu brāļu kapos.

Kā pele klētsklonā man salā soļi čīkst.

Varbūt, ka nākošgad, kad jaunie koki lapos,

Es klusi raudzīšos kā puķes rasas tvīkst…

Jūs, biedri, smiltājā neviens vairs nespēj traucēt. Jums sāpes izciestas, bet mums vēl daudz ko ciest; Un cīņās iegūtais vēl sājš kā rācen’s plaucēts.

Kā augon’s saspaidīts un laikā nepārgriezts.

Ja tēli sniegbaltie, kas krita brīves cīņās.

Kā frontes ugunīs man domās pretim trauks.

Tad, kapos skatoties, es kliegšu: Noraut zvīņas šai vecai pasaulei! — Uz drupām jauna plauks.

Dzejnieks

rok dzīves smiltis,

smeļ laikmeta ūdeņus straujos

un pārfiltrē sārņus,

lai atveldzi

pasniegtu tiem, kas grib saprast šo haosā šķindošo laiku.

Dzejnieks — kā cukura galvu grib saskaldīt netaisnes Everestu, pārkliegt

aero dūkoņu sfērā,

skaļāk par okeāntvaikoņa sirēnu

uzkliegt

niagariski šļakstošai kultūrai vecai:

Stop!

Ordeņi jāpārlej spalvās.

Pāri kontinentiem jāliek uzraksts: Valdnieks ir darbs!

Bet

dievam,

kas

paslēpies melnsvārča talārā, izsniegt zīmi:

A'-

JĀNIS ČAVARS

Dienā,

kad skatlogos izdzēstas spuldzes, dzīve

ielām uzmeta tumšāko fonu:

Rekordu gadsimts

bezdarba rekordu rada.

Spulgi mirdzēja niķeļa kaskas.

Zem gumijas nežēlas saplaka stāvi,

jo — tūkstoši prasīja darbu un maizi!

Vara

piedevām rādīja ložberu zobus un ņirdza: ja vēlaties — lodes

par brīvu!

Ja Tev skumjās sirds samirkst kā sūklis,

ej ganīties

pļavās,

kur nava izdedzis miers.

Ej!

Saplūc pagātnes skābenes vītušās, pieber tagadnes cukura saujuun mēģiniapliet ar nākotnes pārtrako trauksmi.

Varbūt,

tad varēsi remdināt jūtību kvēlo un nejaukties savam puskailam prātam un citiem — pa kājām.

Ed skābenes —

mērc sirdi ziepju putās,

varbūt tad dzīve

nebūs puķupods bez stāda

un neatvietos

sapņu pelnu trauku.

TRAMVAJS

Gribētos iziet ielās, kur troksnis asfaltā izskan un putekļos grimst.

Pilsētu satvert kā kļūdainu loksni,

Saplēst visu, kas bezjēgā grimst.

Gribētos sauli kā vārītu kāli izraut no apvārkšņa katla un sniegt visiem, kas dzīvi sajūt kā sāli iebērtu rētās — un bezmērķa cieš.

. .. Mēnesim nolauzt turciskos ragus, uzkārt pie jostas — būs duncim labs spals. Laikmeta izlaides sadzīves nagus Aplauzt jums visiem, kā ziedus lauž sals.

Gribētos iziet ielās, kur troksnis Asfaltā izskan un putekļos grimst.

Rakstīt pār pēdējo papīra loksni:

Pilsēta, atmosties!

Rītā,

kad miglā kā āboli lakatā ietītas spuldzes, iet tramvajs.

Pieved fabrikām mašīnas dzīvās, aizrauj līkstošos stāvus uz ostu un sievas traipainiem kurvjiem un mutēm platām kā samiem uz centrāltirgu.

īsi pirms 9 —

ierēdnis,

apkaklē ierāvies,

diloņa baciļiem barojot plaušas,

apelpo rūtis,

pārvēršot gaistošā matstiklā, un izkāpj, pirms apstājas trams.

Dienā,

kad beigušas gulēt pat cūkas, salona saultveicē kaķītis balina ķepiņas rozā, gadās, ka pilsonis, žēl kam pat lata ormanim nīkstošam, iesēstas tramā un

ņurd:

«Ak, kāds te caurvējš!»

ANDRIS KOLBERGS.  NEKAS NAV NOTICIS

ROMĀNS

(1. turpinājums)

Varbūt vēlreiz ar Imaldu runāt par dzīvok|a maiņu? Pat ja samaina pret divistabu un viņi paliek dzīvot kopā, piemaksā nāktu krietns žūksnis, bet, ja samaina uz divām istabām komunālā … Tā būtu izeja! Tā jau būtu reāla izeja. Nē, viņa nepiekritīs. Ja viņa ir ko ieņēmusi galvā, tad neviens un neko tur grozīt nespēs! Pat ja dakteris Osītis ieteiks tā rīkoties, viņa nepiekritīs. Stāvēs klusēdama kā tāds stabs! Velns zina, kas tas ir! Protests? Zobošanās? Spīts? Ne sišana pret to līdz, ne glāstīšana. Stāv, asaras acīs, bet klusē un klusē. Galvu var skrūvēt nost, ari tad klusēs!

Saule tā svilina, ka te, no kalna, līdzenums izskatās dūmakains un gaiss it kā vibrē… Sakaltuši zāles kušķi starp varenām,

zemestrīcē sabrukušām akmens kolonnām___ Gaisā kodīgi

garāmbraucēju sacelti ce|a putekļi… Pamukalē dzidro avotu balti nokaļķotās kaskādes. Kā ledus, kā lāstekas … Romas imperatora veseļošanās vieta___ Marmora sols imperatora ložā

amfiteātri, kas vienlaikus var uzņemt divdesmit tūkstošus skatītāju un komedianta čukstus pateikts vārds ir skaidri dzirdams augšā līdz pēdējai rindai… Aleksis lec pa seno romiešu dižmaņu sarkofāgu vākiem___Ceļmalā apstājas kārtējais tūristu autobuss. Viss hromēts, lakots un saules starus aizturošos tumšos stiklos. Divstāvīgs. Ar tualetēm, bāru un gaisa kondicionēšanas iekārtām. Birst ārā šortaina publika. Plāni džemperīši, kaili sieviešu pleci, košas lūpu krāsas akcenti.

No slēptuves drupu paēnā parādās vīrietis un divas sievietes. Viņi ir ģērbušies kā trūcīgi zemnieki un varbūt ne tikai tēlo, bet arī ir trūcīgi zemnieki no kāda apkārtnes ciema. Viņi steidzas. Viņiem jāpaspēj, kamēr gids nav sapulcinājis savas avis vienkopus un, rādīdams uz pils drupām, nesāk stāstīt, kas te valdījis, kas iekarojis, kam cirsti kakli.

Sievietes piedāvā gaisīgus lakatiņus. Krāsas harmonē un pievelk. Sākas kaulēšanās. Kā pieņemts. Vīrietis attin lupatu un slepus parāda nedaudz apdauzītu, tomēr vēl samērā glītu sprogaina puišeļa marmora galvu, kas atlūzusi kādai senai skulptūrai. Viņš droši vien stāsta, ka to nejauši atradis savā sakņu dārzā, ka ar vislielāko prieku parādīs vietu, kur tā tika atrasta, ka tā viņam mīļāka par māti, bet nabadzība un augstie nodokļi tomēr spiež pārdot.

Šortaiņi padod marmora galviņu cits citam, dzīvi sarunājas savā valodā un tad kā pēc komandas draudzīgā korī sāk smieties.

Turks saprot bez vārdiem, izrauj galviņu smējējiem no rokām un, pa ceļam tīstīdams atpakaļ lupatā, atgriežas savā ēnainajā slēptuvē gaidīt nākamo autobusu. Tie te augām dienām drāžas no vienas drupu kaudzes uz otru drupu kaudzi un vēl tālāk uz trešo.

Vīrs domā, ka starp «atrasto» antīko mantu pārdevējiem jāpanāk vienošanās. Cik pircēju netiek velti zaudēts! Kāpēc pie katras tūristu pulcēšanās vietas jāpiedāvā tādas pašas galviņas un jāatkārto tādas pašas leģendas? Kāpēc ar galviņām nevar tirgoties viens, ar marmora šķembām no imperatora zārka otrs, ar vara lējumiem, kas «zagti» arheoloģiskajos izrakumos, — trešais un ar Maķedonijas tetradrahmām, ko tējnīcas pagalmā kaļ Zafers-agli no Bursas, — ceturtais?

Sievietes tirgojās, it kā nekas nebūtu noticis.

Aleksis piegāja pūlītim tuvāk, atvilka vaļā savas plecu somas rāvējslēdzēju un pavēra plašāk somas malas, lai pircējiem būtu vieglāk ieskatīties.

_ «Pretsviedru līdzeklis RAI-Sport… Franču uzaču tuša un lūpu zīmuļi… Pretsviedru līdzeklis RAI-Sport …»

«Para y°k!» korī paziņoja šortaiņi un demonstratīvi devās projām pie sava gida un drupām.

Ko viņi tur muld? Tie taču ir amerikāņi, viņiem naudas ir diezgan! Perciet pretsviedru līdzekli RAI-Sport'.

Imaldas istabā sāka zvanīt modinātājs, ielejas gaiss vēlreiz no karstuma novibrēja un rībēdams sagāzās tas, kas bija palicis no senās Pergamas.

Tiklīdz tu, cilvēks, beidzot iemiedz, kāds tevi rauj stāvus gaisā!

Melnās žurkas (Mus Rattus) ķermeņa garums ir 16 cm, astes — 19 cm, tātad kopējais garums ir 35 cm; ķermeņa virspuse ir tumši brūni melnā krāsā, apakšpuse — drusku gaišākā, pelēki melnā krāsā. Melni pelēkās spalvas pie pamata uzrāda za|ganu metāla spīdumu. Kājas ir pelēki brūnas, no sāniem drusku gaišākas. Uz samērā garās astes ir 260—270 zvīņu gredzenu. Balti bastardi nav visai reti.

Kad šī suga parādījās Eiropā pirmo reizi, noteikti nav zināms. Albertus Magnus ir pirmais zoologs, kurš min šo žurku Viduseiropas dzīvnieku valstī, tātad tā jau 12. gadu simtenī bij pie mums sastopama. Gesners raksturo viņu kā dzīvnieku, kurš «dažam vairāk pazīstams nekā mīļš»; Otenas (Autun) bīskaps 15. gadu simteņa sākumā izsaka par viņu baznīcas lāstus; Sondershauzenā viņas dēļ ieved grēku nožēlošanas un lūgšanas dienu. Ir iespējams, ka viņa ir cēlusies Persijā, kur viņa tagad sastopama neticamos daudzumos.

Līdz pagājušā gadu simteņa otrajai pusei viņa Eiropā valdīja viena pati, no šī laika pelēkā žurka sāka viņas apgabalu apstrīdēt. No sākuma kādu laiku abas dzīvoja kopā; pelēkā žurka tomēr ātri ņēma pārsvaru, un melnā žurka pazuda tādā mērā, kādā pelēkā savairojās. Tomēr arī vēl tagad melnā žurka ir izplatīta pa visu zemeslodi, tomēr reti sastopama slēgtās masās, bet gandrīz viscaur vientuli. Arī viņa sekoja cilvēkam visu zemes joslu klimatos un ceļoja ar viņu pa sauszemi un jūru apkārt visai zemeslodei. Bez šaubām, viņa Amerikā, Austrālijā un Āfrikā agrāk nebija sastopama; bet kuģi viņu izvadāja pa visām ostām, un no šejienes tā ceļoja dziļāk un dziļāk zemes iekšienē. Tagad viņa sastopama arī Āzijas dienvidu daļā, pat Persijā un Indijā, Āfrikā galvenā kārtā Ēģiptē un berberu zemē, kā arī Labās Cerības ragā, visā Amerikā un Austrālijā, turklāt ne tikai eiropiešu kolonijās, bet pat uz Klusā okeāna salām.

Durvis aizvērās, elektromagnēts ar īpašu klakšķi aizgrūda priekšā bultu. Meitene pēkšņi jutās kā iekritusi slazdā.

— Dodiet pases! — caur logu indīgi zili nokrāsotajā sienā atskanēja rīkojums. Šaurajā, tumšajā telpā bija vēl sešas vai septiņas apmeklētājas, taču visas krietni vecākas par Imaldu.

Sievietes sāka meklēt somiņās dokumentus.

Jefreitors piecēlās kājās, palodze sniedzās viņam līdz ceļiem. Saņemot pasi no Imaldas, puisis sazvērnieciski piemiedza ar aci. Viņa nesaprata, kāpēc, jefreitors arī to nezināja. Varbūt tāpēc, ka viņš diendienā te redzēja tikai vecīgas sejas.

Kad dokumenti bija atdoti un pārskatīti, jefreitors nospieda slēdzi un automātiski atvērās nākamās durvis — patiesībā pamatīgas restes lielās virās.

— Ejiet tālāk! Taisni uz priekšu! Uz priek-šu-ū!

Pūlītis nonāca mazā slēgtā pagalmiņā, lielākā daļa sieviešu zināja ceļu, viņas veikli aizsteidzās ap stūri, lai tiktu citām priekšā un varētu ieņemt labākās vietas.

Apmeklētāju istabā sagaidīja korpulenta sieviete ar virsnieka uzplečiem. Viņa sāka iepazīstināt ar noteikumiem, kas apmeklētājiem obligāti ievērojami, bet dažas no sievietēm iesaucās: «Protams! Saprotam! Vai mēs pirmoreiz!»

Imalda pārlaida skatienu telpai. Bieza stikla siena to gareniski sadalīja divās da|ās. Sienai no abām pusēm piekļāvās vienāds skaits kabīņu bez durvīm. Apmēram tik lielas kā telefona būdas uz ielu stūriem. Katrā pusē pa krēslam, lai varētu apsēsties, un vidū koka panelis ar ska|runi un mikrofonu.

— Ja kāds pļāpās, ko nevajag pļāpāt, es pārtraukšu, — teica uzraudze ar virsnieka uzplečiem. Viņas kabīne atradās stikla sienas galā, laikam viņa varēja ne tikai vērot, bet ari dzirdēt sarunas. Otra uzraudze visu tikšanās laiku nostaigāja turp un atpakaļ gar sienu apmeklētājiem aiz muguras.

— Bet ko tad nedrīkst? — kāda sieva jautāja. Un kā taisnodamās skatījās apkārt uz pārējām. — Ja stingri nav noteikts, pavisam nejauši var izmuldēties.

— Runājiet, ko gribat, tikai nerunājiet par tiesām, advokātiem vai, kas notiesāts, vai, kas nav notiesāts… Un nedomājiet, ka jūs nu esat tās gudrās un varēsiet izpļāpāties caur puķēm, bet es neko nesapratīšu. Nebaidieties, sapratīšu!

Sievietes izklīda pa kabīnēm, Imalda apsēdās vienā no vidējām.

Nostaigājusi gar kabīņu rindu un apskatījusies, vai visas apmeklētājas iekārtojušās, otra uzraudze aizgāja caurspīdīgās sienas pretējā pusē un atvēra durvis, aiz kurām jau gaidīja ieslodzīto pūlītis.

Pirmais ieskrēja jauns zeņķis un metās uz telpas galu, tad nāca vecāks vīrs, droši vien sen jau pensionārs, kam pārējie mēģināja tikt garām, skarieniem meklēdami savas tuvinieces, lai ieņemtu kabīnes viņām pretī.

Tēvs laikam Imaldu uzreiz nepazina, viņi nebija redzējušies gandrīz četrus gadus. Viņš paskatījās uz meitu, novērsās, pagāja pāris soļus tālāk, tad kā apdomājies paskatījās vēlreiz un metās atpakaļ.

— Meitiņ! Meitiņ! — Tēvs kabīnē palika stāvam atbalstījies ar plaukstām pret vidussienu, un Imalda piecēlās; viņu sejas saskartos, ja starp tām nebūtu stikla. Tēva acīs bija asaras, viņš bija ļoti novecojis, pilnīgi sirmiem matiem, toreiz vienīgi deniņi sāka sudraboties, grumbas, kas bija tikai acu kaktiņos, aizstiepušās tālāk, tagad izvagoja seju kā dziļas rētas, darīdamas to drebelīgi vecīgu. Imalda atskārta, ka pirmos vārdus uztvērusi pēc lūpu kustībām — tēvs runāja, bet viņa nedzirdēja skaņas. Viņi aptvēra, kādēļ, un abi vienlaicīgi sāka sēsties, vēl arvien pieliekušies tik tuvu pie vidussienas stikla, ka brīžiem tam pieskārās.

Mikrofons bija iebūvēts augstu, skaļruņi sānā, tiem uzmanību pievērst nevajadzēja.

— Tēt!

— Meitiņ!

— Kā tu, Imaldiņ, jūties? Kā tev ar veselību?

— Viss kārtībā, tēt!

— Saudzē sevi! Mums te sēž viens psihiatrs, es ar viņu par tevi runāju. Viņš teica, lai tu nekādā ziņā nepārtrauc lietot medikamentus. Tavu dakteri Osīti viņš personīgi pazīst un uzskata par labu speciālistu.

— Kā tev pašam, tēt?

— Ko nu par mani! Trešā daļa aiz muguras — tikpat kā sunim pāri, vēl aste paliek. Pēc otrās trešdaļas mani var izvirzīt uz pirmstermiņa atbrīvošanu un nosūtīt uz tautsaimniecības celtnēm kā brīvlaisto. Par laimi, pirmā mācību iestāde, kuru es pabeidzu, bija celtniecības tehnikums. To nu es tagad visiem priekšniekiem rīvēju degunā, lai īstajā brīdī atceras. Būvnie-ki ir vajadzīgi, republikā celtniecības plāni nepildās, tikko būs divas trešdaļas, es izlidošu no šejienes kā korķis. Bet tur jau ir pilnīga brīvība, daudzi pēc soda izciešanas tur paliekot dzīvot un strādāt. Varēsi braukt pie manis ciemos.

— Es gribu, lai tu atgrieztos mājās.

— Tas nu tik ātri nebūs, bet visādā ziņā atgriezīšos. Strādāt es protu — to zina un novērtē …

Imalda uztvēra tēva balsī to pašu nedaudz samāksloto toni, kāds viņam parasti bija, runājot pa telefonu. Gan tad, kad viņš sacīja: «Paldies, ka piezvanījāt… Tiks izdarīts …», gan, kad viņš teica: «Jāpadomā, varbūt varam palīdzēt, bet tā nav telefona saruna …»

— Ko tu, tēt, strādā?

— Sākumā es biju galdniecībā pie zāģiem. Tur ir visādi zāģi — lentes, apaļie, svārsta. Koka frēzes arī. Un reismuss. Tā ir tāda mašīna, ar kuru apēvelē dēļus no abām pusēm. Vasarā atbrīvojās vieta žāvētavā, un administrācija mani nosūtīja tur. Ļoti labs amats — praktiski es neko pats nedaru. Man ir padoti krāvēji, viņi saštāpelē zaļos dēļus uz vagonetēm un iestumj žāvēšanas kamerās. Es tikai uzmanu, lai tiktu ievērots temperatūrasrežīms.

Kabīnēs pa kreisi strīdējās — sieviete ātri runāja vienā laidā, vīrietis laiku pa laikam vienīgi aplaizīja lūpas.

Kabīnē pa labi bija jauneklis un pavisam veca, salīkusi večiņa. Jauneklis izteikti bezkaunīgi, ne uz mirkli neatraudamies, skatījās uz Imaldu un īsi, izklaidīgi atbildēja uz mātes jautājumiem.

Imalda piepeši atskārta, ka viņa ar tēvu jau ir tālu no stikla un sēž tikpat mierīgi, atgāzušies pret krēsla atzveltnēm kā pārējie.

— Tu varbūt neticēsi, — tēvs mēģināja izskatīties jautrs, — bet es sāku nodarboties ar sportu — spēlēju galda tenisu nodaļas komandas sastāvā. Vai ziema, vai vasara — rītos skrienam pagalmā vingrot. Mums te ir samērā laba bibliotēka.

Sākotnējais kontakts bija zudis; Imalda jau gandrīz vēlējās, lai satikšanās laiks būtu beidzies. Meitene ar slimīgu jutību uztvēra, cik samākslots ir tēva tonis. Tēvs viņai melo, varbūt vispār viņa te ir lieka, nevēlama? Tēvs, kāpēc tu man melo? Ko sliktu es tev esmu nodarījusi? Imalda nezināja, ko grib no viņa dzirdēt, kādu grib viņu redzēt, bet juta, ka nespēs vairs teikt viņam «tēti», kā bija uzrunājusi vienmēr, bet aizvietos šo mīļo vārdu ar «tēvs».

— Mums ir iekšējās kārtības sargāšanas brigāde — es esmu štāba priekšnieka vietnieks, priekšnieks ir bijušais prokurors Arons Rozings — mēs labi sastrādājam. Turklāt vēl ir sabiedriskais darbs — esmu nodaļas padomes loceklis un kvalitātes komisijas priekšsēdētājs. — Pašapzinīgā lielība pacēlās starp viņiem kā otra siena, bet tēvs to nemanīja. Vai arī nespēja pagriezties sāņus, kā nav iespējams pagriezties, braucot ar slēpēm no ļoti stāva kalna, kaut arī priekšā redzi šķērsli, kas būs par iemeslu kritienam. — Audzinām, iesakām darba pirmrindnieka nozīmes saņemšanai. Pienākumu, tā sakot, daudz, un tie ir svarīgi.

«Bet mammas vairs nav!» Imalda tikko noturējās neiekliegusies. «Mammas vairs nav! Patiesībā mēs neviens tikpat kā vairs neesam. Ne es, ne tu, ne Aleksis!» .

— Es daudz ko šajā laikā esmu pārdomājis un sapratis. Un ļoti vēlētos, lai arī tu, meitiņ, pacenstos mani saprast. Visas pretlikumības, ko es tiku darījis, faktiski notika mātes, tevis un Alekša dēļ. V'arbūt skan cietsirdīgi, bet tā ir taisnība. Es gribēju nodrošināt jūsu nākotni. Domāju, ka tā ir katra normāla tēva vēlēšanās. Nākotni vienmēr mēs redzam mazliet neskaidru, miglā tītu un tāpēc mēģinām nodrošināties pret nejaušībām — katrs savu iespēju robežās. Es gluži vienkārši savas iespējas pārvērtēju.

«Neticami, bet man nav, par ko īpaši taisnoties. Mēs visi tur, augšā, bijām vienādi un cits citu piemeklējām pēc savas līdzības. Pa stāviem, protams, pa stāviem! Es darīju tikai to, ko nākamajā stāvā vēlējās, ko man pavēlēja atklāti vai aplinkus. Kā nu kuro reizi prasīja rituāls. Gluži vienkārši nelaimējās, man galva bija vairāk ārā no ūdens, kad, citiem par biedinājumu, tika pavēlēts kādu upurēt. Bet kas šodien ir mainījies? Jaunie dikti demokratizējoties? Prāta jums nav! Kā jūs domājat tikt galā ar darbu? Gan es vēl ieraudzīšu, ka jūs, lielos demokra-tizētājus, nodemokratizēs zemē pašus! Bet valsts? Kas tad notiks ar valsti? Vai par to jūs esat padomājuši?»

— Ja man nebūtu ģimenes, es negādātu automašīnu, nebūvētu vasarnīcu. Starp citu, vai tu nezini, kas tagad tajā dzīvo?

Imalda papurināja galvu, tēva runa it kā apdullināja, šausminoties viņa centās izsekot tēva domu gaitai un saprast, cik daudz viņš pats teiktajam tic.

— Būtībā tam, protams, nav nekādas nozīmes. Jā, ja es būtu bijis viens… Man nekā netrūka! Man bija dienesta automašīna ar šoferi — brauc, kur un kad gribi. Kāpēc man vēl vajadzētu savējo? Bija laba alga — viens cilvēks to pat nespētu notērēt, tu zini, ka es neatzīstu pārmērības. Galu galā …

«Mironis. Es esmu mironis. To es redzēju tavas mātes acīs, kad tiesas priekšsēdētājs lasīja spriedumu. Bet tas nesākās tikai tad, es jau agrāk Aldas skatienā biju manījis kaut ko līdzīgu, tikai nesapratu, ko tas nozīmē. Pat līdzjūtību tur neredzēja, kas pieklājas pie nelaiķa kapa, tikai fakta konstatāciju — mironis. Un pat uz augšāmcelšanos pastardienā nav ko cerēt. Man maz pietrūka … Sasodīti maz … Vēl nedaudz augstāk, un līdz manīm vairs nespētu aizsniegties!»

— Lai arī kur es braucu, visur sagaidīja un pavadīja ar mielasta galdiem. Vairāk gan vietējie paši sava prieka pēc, jo es taču tikpat kā nedzēru. Lai gan uz mazdzērājiem mūsu ministra vietnieks otrā dienā, paģiras lāpot, ārkārtīgi dusmojās: «Japadomā, vai maz tādam mudakam var uzticēt vadīt kolektīvu!» Un kabinetos bija dažādi seifi bez dokumentiem, bet nebija neviena seifa bez konjaka pudelēm. Vasarnīcu? Katrā laikā Jūrmalā iedotu pāris istabu, ja es būtu prasījis… Visu, ko esmu darījis, es esmu darījis ģimenes labā!

«Nav taisnība, tēvs. Bet, ja tā ir taisnība, tad visbriesmīgākā taisnība, kāda var būt. Mēs bijām paēduši un bijām apģērbti. Ja mēs ar Aleksi kaut ko tiešām ļoti vēlējāmies, tad vienīgi, lai tu būtu kopā ar mums. Sevišķi Aleksim tevis trūka, es jau vairāk turējos kopā ar mammu. Tu droši vien neatceries, cik jauki bija, kad mēs reiz tāpat vien izbraucām pasēdēt pie Gaujas. Es redzēju, kā mamma pret tevi atmaigst. Tev pašam arī ļoti patika, tu solījies, ka mēs brauksim katru svētdienu, bet jau nākamajā svētdienā solījumu biji aizmirsis. Mēs ar Aleksi tev neuzkrītoši atgādinājām, tu atmeti ar roku un zvērēji, ka drīz mēs noteikti aizbrauksim, bet ari tad tev nebija laika. Patiesībā tu ar mums sen vairs kopā nedzīvoji, tikai tavs ķermenis ieradās mājās paēst un izgulēties. Ja tavā vietā būtu ieradies kāds ciemiņš, tas mūs varbūt vairāk pamanītu.»

— Un, ja atklāti, tad man sev nav daudz, ko pārmest. Es zinu, ka daži ir pagrābuši vairāk un vēl arvien dzīvo brīvībā, jo bija slīpētāki un drošākos amatos, tāpēc tika cauri ar rājieniem vai stingrajiem rājieniem ar ierakstu. Dažu pārbīdīja zemāk, bet viņš drīz atkal iznira kā pludiņš. Tikai kaut kur citur, kā ziņo avīzes. Neviens īsti nezināja, ko drīkst atļauties un ko nedrīkst. Zuda robeža starp «atļauts» un «aizliegts», bet ar aizliegto allaž varēja vairāk panākt, darbs labāk virzījās uz priekšu. Tici vai ne, bet es biju ļoti pārsteigts, kad ieradās pēc manis.

«Iepriekšējā vadība mūs virzīja uz personiskajiem kontaktiem. Mēs — konjaku un somu pirtis, mums — minerālmēslus un rezerves daļas. Neviens necieta — izdevumi par konjaku uzņēmumiem atmaksājās. Ne jau es viens tā darīju, daudzi tā darīja, un tas tika uzskatīts par labu darbu. Es arī būtu ticis cauri ar rājienu, ja negadītos pirmais ceļā, kad jaunā vadība sāka slaucīt. Tu saproti? Kā man lika, tā es strādāju! Un būtu strādājis arī pa jaunam, kā tagad mēdz teikt, ja vien mani laikā orientētu.»

«Nē, tēvs, mēs tavā nelaimē neesam vainīgi. Ne es, ne Aleksis, ne mamma. Bet tavas nelaimes upuri gan mēs esam. Varbūt, uzveļot vainu citiem, tev pašam kļūst vieglāk?»

— Vai tu mani klausies?

— Jā, tēvs, jā!

«Man arī bijis diezgan laika pārdomāt. Es arī esmu centusies saprast, kāpēc mūsu ģimene pajuka, it kā istabā būtu iesviesta bumba, kas visu sasper gabalu gabalos. Vai mēs daudz guvām no tām dārgajām gleznām, kas mums karājās pie sienas? Muzejā var apskatīt vairāk un labākas. Vai viesistabas stūrī bija vajadzīgas klavieres, ja neviens no mums neprata un negribēja mācīties spēlēt? Mūs ar šīm lietām nekas nesaistīja, vienīgi varbūt tev, skatoties uz tām, tika patīkama apziņa, ka esi varējis atļauties pārsolīt citus gribētājus. Tavs amats alka izpausties mantās un visatļautībā, jo mantas taviem draugiem un tev pašam bija vienīgā reālā vērtība, lai gan es dzirdēju, cik jauki jūs runājāt par garīgajām bagātībām. Kam visvairāk mantu, tas domāja, ka ir gudrākais. Jūs nevarējāt cits citam rādīt krājkases grāmatiņas, tāpēc pirkāt sievām dārgās rotas un tērpus. Runājot vienu un darot otru, jums godīgums bija kļuvis abstrakts, izsmejams jēdziens. Kaut kas tāds, kas jūs traucē, neļauj apliecināt sevi.»

— Zini, man ir ideja …

— Jā, tēvs.

— Tūlīt, tūlīt… Izdomāsim, kā būtu labāk …

«Un jūs rausāt, rausāt un rausāt, un šī raušana pati nekad nebeigtos. Jo tā bija kļuvusi par jūsu dzīvi, noslēgtu apli ar saviem likumiem un noteiktu darbojošos personu skaitu, kā lugā. Jūs teicāties aizstāvam savu autoritāti, lai gan patiesībā ar zobiem un nagiem izmisīgi cīnījāties par varu, kas draudēja izslīdēt — kam bija lielāka vara, tam tika lielāka nauda. Mēs, pārējie ģimenes locekļi, bijām ārpus tavas dzīves apļa. Māte apjauta kraha tuvumu, es arvien biežāk un biežāk redzēju viņu saraudātām acīm.»

— Tev jāuzraksta apžēlošanas lūgums Augstākās Padomes Prezidijam.

— Man? — Imalda nesaprata.

— Uzraksti, ka esi viena, invalīde bez apgādnieka. Nevajag kautrēties sabiezināt krāsas! — Tēvs it kā sarosījās, kļuva dzīvāks. — Kā man uzreiz tas neienāca prātā! Paņem no daktera Osīša izziņu, ka esi pirmoreiz ārstējusies no tāda līdz tādam laikam un atkārtoti no tāda līdz tādam datumam, — lai taisa izrakstus no slimības vēstures, tas izskatīsies pārliecinošāk. Un pabeidz ar lūgumu mani kā vienīgo iespējamo apgādnieku atbrīvot vai vismaz samazināt sodu. Tam numuram jāiet cauri!

— Tēv, bet es taču esmu vesela, izārstējusies!

_— Tam nav nekādas nozīmes, tevi neviens uz veselības pārbaudi nesūtīs. Viņi pieprasīs no šejienes manu raksturojumu, varu garantēt, ka tas būs izcili labs: rāda priekšzīmi darbā un sabiedriskajā dzīvē, disciplīnas pārkāpumu nav. Es jau tev laikam teicu, ka esmu nodaļas padomes loceklis, kvalitātes komisijas priekšsēdētājs un iekšējās kārtības sargāšanas štāba priekšnieka vietnieks. Tam numuram jāiet cauri, ja arī neapžēlos pa tīro, tad vismaz palaidīs uz tautsaimniecības celtnēm.

— Tev, es tiešām esmu izārstēta!

— Tam nav nekādas nozīmes. To nav iespējams pārbaudīt! Darīsim tā — lūgumu uzrakstīšu pats — bijušais prokurors Arons Rozings man uzrakstīs —, tu tikai pārraksti un nosūti, kam nākas.

— Labi, tēvs, — Imalda izmocīja.

«Viņam par mani nav daļas, es viņam neesmu vajadzīga, viņam pilnīgi pietiktu ar manu slimību. Nē, nav taisnība! Nav taisnība! Kādas muļķības!

Viņā dzīvo divi dažādi cilvēki. Viens ir tas labais, kuram es esmu mīļa meita, kurš kopā ar ģimeni saulrietā gāja uz jūru peldēties un apšļakstīja mūs ar ūdeni, kad mēs, līdz ceļgaliem iebriduši, apstājāmies uz otrā sēkļa un negribējām tālāk brist, un svētdienu rītos gatavoja brokastis, lai mēs ilgāk varētu pavāļāties gultās. Otrs ir stingi kokains, ko telefons pārvērš bezjūtīgā monstrā ar ledainu balsi, kurā vienmēr vibrē tikko jaušamas draudu notis. Bez telefona to grūti iedomāties — pa telefonu tiek panākts, veikts, izšķirts, organizēts, darīts zināms, palīdzēts un izlīdzēts. Kad bija telefons — ģimene it kā pazuda tēva skatienam, kad bija ģimene — telefons pieplacis nogaidīja kā lūsis pirms lēciena uz upuri.»

— Tēv, kāpēc ar mammu notika… tā?

— Nezinu. Augstākā tiesa tautas tiesas spriedumu bija apstiprinājusi, cerību uz tūlītēju apžēlošanu nebija …

Tēvs runāja, lūpas kustējās, taču Imalda neko vairs nedzirdēja.

Uzraudze kundziski brīdināja:

— Es pārtraukšu jūsu satikšanos!

Tēvs piecēlās un pagrieza galvu uz kabīnes pusi, kurā sēdēja uzraudze, un laikam prasīja, kāpēc, jo viņa augstprātīgi atbildēja:

— Man jums paskaidrojumi nav jāsniedz!

Tēvs vainīgi noplātīja rokas un steidzās viņai paklanīties — esiet augstsirdīga, piedodiet.

— Redzi nu, kā iznāca… Vai tu strādā?

— «Oreandā».

— Ko?

— Virtuvē.

— Tā ir laba vieta, pie tās vajag turēties! Tā ir ļoti laba vieta!

— Darbs jau nekāds smalkais nav. Es sāku pagājušajā nedēļā.

— Vai viņi bija izsludinājuši avīzē?

— Nē.

— Es jau domāju, — tēvs atviegloti nopūtās. — Tur var tikt vienīgi ar ieteikumu. Tā ir liela veiksme, agrāk «Oreandā» bija ļoti labs, draudzīgs kolektīvs. Mēs tur rīkojām banketus.

Bet Imalda nevareja atraut skatienu no uzšuves uz tēva vateņa krušu kreisajā pusē. Uz tās ar lodīšu pildspalvu bija uzrakstīts «Melnavs I. A., dzim. 1942. g.». Tēvs bija gandrīz vienā vecumā ar mati, bet T A S cilvēks, kam uz labās rokas pirkstiem bija tetovējums «1932», par viņu tieši desmit gadus vecāks.

Kas man nak prātā. Nav bijis tāda cilvēka! Nav bijis!

Tevs runaja vel kaut ko, stāstīja atkal par apžēlošanas lugumu, bet Imalda nespeja sekot domas izklāstam.

Tieši desmit gadus vecāks!

Nav bijis! Nav bijis! Nav bijis!

Viņa uz mirkli it kā izslēdzās no apkārtnes, bet, kad tajā atgriezās, satikšanās laiks bija beidzies, ieslodzītie cēlās kājās, pogaja ciet vateņus un mauca uz kaili apcirptajām galvām plīša ausaines. Viņus no telpas pirmos izveda ārā.

Tēvs pamāja Imaldai.

Imalda pameta viņam ar galvu.

Viņš pagrieza muguru un neatskatījies izgāja pa durvīm.

Braucot tramvajā, Imalda atcerējās, ka tēvs ne vārdu nebija pajautajis par Aleksi. Bet tad iedomājās, ka arī Aleksis neko nelūdza pateikt tēvam, lai gan zināja par viņas nodomu doties uz satikšanos. Kāpēc?

«1932» un «1942». «1932» un «1942». «1932» un «1942».

Nav bijis! Nē, nav bijis!

Gaitenī uz pakaramā bija svešs mētelis ar mākslīgas kažok-adas apkakli, gala istabā Imalda dzirdēja Aleksi ar kādu sarunājāmies. Pieklājības dēļ viņa iegāja sasveicināties.

Aleksis diskutēja ar pamaza auguma vīrieti, plāniem matiem un zaķa ģīmi, kuru tādā vērta divi lieli priekšzobi — tos mazliet varēja redzet pat tad, kad mute bija aizvērta.

Uz bufetes bija nolikta divstobru bise un dažas patronas misiņa čaulītēs.

Atņēmis Imaldas sveicienu, vīrelis rausās kājās un, satvēris bisi, vairakas reizes pēc kārtas veikli piemeta pie pleca.

— Labi krīt! — viņš atzinīgi sacīja. — Mācēja taisīt!

Imalda atgriezās virtuvē gatavot pusdienas, bet durvis uz

gaiteni palika vaļā, un viņa dzirdēja sarunas turpinājumu.

— Cik jūs īsti gribat?

— Nezinu. Man pirmo reizi kaut kas tāds nāk priekšā.

— Cik jūs pats samaksājāt?

_— Kāda tam nozīme, tā manta jau tāpēc nekļūst ne vērtīgāka, ne mazvērtīgāka.

— Uz medībām ar tādu nevar iet.

— Kāpēc?

— Katram savs laiks. Agrāk brauca ar raspuskām un diližansiem, tagad brauc ar autobusiem. Gaiļu bisēm laiks ir pagājis, tās šodien jau ir arhaisms. — Tad balsī ieskanējās atzinība, apbrīns. — Rožu damaska stobri! Franču aizslēgs.

— Redzat nu! — Aleksis cerīgi iesaucās.

— Damascētie stobri der tikai dūmu pulverim. To sen neviens nelieto. Pēc šāviena pats sēdi smirdīgā mākonī un gaidi, kamēr izklīst.

— Tātad jūs šī bise neinteresē.

— Es to labprāt piekārtu pie sienas. Meistars Gustavs Ulbrihts skaitās viens no labākajiem damascēto stobru speciālistiem Eiropā Hofbuchsenmacher Dresden … Ieroču izgatavotājs Saksijas galmam.

— Kāda ir jūsu cena?

— Piecdesmit___Augstākais, sešdesmit…

— Ne prātā nenāk!

— Kā vēlaties! .

Aleksis ar bisi rokā pavadīja zaķģīmi līdz pakaramajam un izlaida pa durvīm.

— Paskaties, kādi gravējumi! Katrs savādāks! Un viņš to grib pievākt par sešdesmit rubļiem, knauzeris!

Visas metāla daļas bisei bija apgravētas — mazākās ar ozollapu vītnēm un ornamentiem, lielākās veidoja glezniņas ar briežiem, lapsām, medņiem, irbēm un citu meža radību, ko iekāro mednieki.

— Tēvs apjautājās par tevi. Kur tu strādā, vai netaisies

preceties, — Imalda nedroši mānījās, baidīdamās, ka brālis melus pamanīs, taču viņai tie šķita nepieciešami.

— Tā? — Aleksis neticīgi novilka, paņēma no pakaramā atslēgu zilajā lentītē un devās atpakaļ uz istabu.

Pēc laiciņa viņš aizgāja pa gaiteni garām virtuves durvīm ar bisi nosmulētā, apdilušā makstī.

Nočīkstēja ārdurvis. Brālis aiznesa ieroci uz pagrabu.

Starp tēvu un Aleksi laikam bija nostājies kaut kas smags, kam ne viens, ne otrs nevarēja tikt pāri. Pat necentās.

Viņa uzrakstīs apžēlošanas lūgumu. Rīt pat uzrakstīs. Un dabūs no daktera Osīša atbilstošas izziņas, ko pievienot.

Viņa kaunējās, ka domās bija uzdrošinājusies pārmest egoismu tēvam, kurš smaka ieslodzījumā. Kaut arī viņš netieši vainoja savus ģimenes locekļus paša nelaimē, taču droši vien tā tikai runāja, nevis domāja. Lai mazāk šaustītu pašpārmetumi.

Tā nav tēva nelaime vien, tā ir mūsu kopēja nelaime.

Cik tas būtu labi, ja tēvu atbrīvotu! Mēs varētu atkal visi dzīvot kopā.

Aleksis atgriezās un pakāra atpakaļ zilajā lentītē iesieto atslēgu. Tā ilgi šūpojās kā pulksteņa svārsts un šūpodamās dažas reizes atsitās pret otru — sarkanajā saitē.

Imalda bija gatavojusies uz citādu satikšanos ar tēvu. Viņa jutās vīlusies. Vai nu ieslodzījums tēvu pārveidojis, vai arī viņš bija palicis tāds, kāds bijis, tikai Imalda, bērna dienu acīm skatoties, viņu redzējusi citādu. Viņa savā iztēlē redzēja to, kuru bija apskāvusi un mīlējusi bērnībā — visdrošāko, visstiprāko, visgudrāko. Bet izrādījās, ka viņš jau sen bijis ģimenes kokam atlūzis zars. Varbūt jau toreiz, bērnībā? Imalda, protams, arī turpmāk ies pie viņa, taču vairs nesteigsies kā uz spārniem. Viņa, protams, uzrakstīs apžēlošanas lūgumu, taču vienlīdz labi viņa to uzrakstītu arī sveša cilvēka dēļ, ja tā varētu tam palīdzēt Varbūt tēvs kļuvis tālāks tāpēc, ka nav vairs mātes? Aleksim ar tevu ir konflikts. Viens par otru pat nepajautā, vai tas vēl dzīvs vai jau miris. Kāpēc?

Imalda salēja šķīvjos zupu. Viņa bija lasījusi, ka stiprās ģimenēs bieži vāra zupas, tāpēc brālis tagad tās dabūja ēst katru otro dienu. Par laimi, viņam garšoja.

Abi apsēdās pretī pie galda, viņa piebīdīja brālim maizes šķīvi. Aleksis paņēma klaipu, nogrieza divas šķēles un jautājoši paskatījās, kā prasīdams, vai pietiks. Maizes griešana pie galda arī ir sens rituāls — tas jāveic ģimenes galvam.

— Kāpēc ar mammu tā notika?

Jautājums paspruka it kā pašai pret savu gribu. Laikam tāpēc, ka satikšanās ar tēvu bija izsitusi Imaldu no līdzsvara. Mātes nāves pieminēšana bija aizliegtais temats, kam aiz pietātes nedrīkstēja pieskarties. Tā vēl bija vaļēja brūce. Un arī Imaldas slimības dēļ.

Aleksis paraustīja plecus un neatbildēja.

— Es vairs neesmu maziņa …

Aleksis vērtējoši paskatījās uz viņas augumu un noklakšķi-naja meli. «Tik tiešām!» Tad, mirkli šaubījies, viņš strauji piecēlās un izgāja no virtuves. Apjukusī Imalda palika sēžam ar karoti rokā.

Gala istabā tika bīdītas vecās bufetes atvilktnes. Tās skaudri čīkstēja.

Aleksis atgriezās ar plānu, plakanu kasti. Vāka vietā tai bija arābu rakstā apdrukāts celofāns, kam cauri spīdēja spoži baltas mežģīnes.

— Lūdzu! — Aleksis ar uzspēlētu jautrību noskūpstīja māsu uz vaiga. — Sievietes elegance sākas ar apakšveļu, kā saka parīzieši!

— Paldies, bet___— Imalda bija aizkustināta.

— Es nezinu. Es tiešām nezinu!

Aleksis toreiz bija tālu projām. Nolicis plauktā tikko saņemto jūrskolas diplomu, aizbrauca uz Sibīrijas vidieni, savervējies strādāt augstsprieguma elektrolīniju montāžas darbos. Tūlīt pēc tēva aresta. Brīnums, ka diplomu nolika plauktā, tikpat labi viņš to varēja izmest atkritumu kastē vai iegrūst plītī, jo kuģošana viņam tika liegta. Ja nu vienīgi ar buksierīšiem tepat pa līci un baļķu plostiem līdz Ventspilij. Kaut kādi priekšraksti tēva notiesāšanas dēļ neļāva viņam izsniegt vīzu valsts robežu šķērsošanai. Viņš sūdzējās, mēģināja priekšrakstu taisnīgumu apstrīdēt, bet priekšraksts, kā parasti, bija stiprāks par cilvēku. Aleksim nedeva pat cerības. Tūlīt pēc tam viņš aizbrauca. Imalda nakamo reizi brāli ieraudzīja tikai tad, kad jau bija slimnīcā un sāka atveseļoties.

— Es varu arī nejautāt, bet netieku no tā vaļā, tas man visu laiku nedod mieru … Visu laiku … Katru brīdi. Kamēr kaut ko daru — aizmirstos, bet tad atkal…

— Izmeklētājs man teica, ka viņai veikalā bijis iztrūkums.

— Nē … Nevar būt…

— Izmeklētājs tā teica, bet es arī domāju, ka tā nav taisnība. Pārāk liela summa.

— Cik?

— Pieci tūkstoši.

— Tāda nauda! — Imalda iesaucās. — Nekādā ziņā… Es taču atceros, cik taupīgi mamma centās saimniekot… Mēs ne rubli lieki neizdevām …

— Izmeklētājam bija revīzijas akts, bet to bija rakstījuši paši tresta darbinieki. Tiklīdz ar mammu t a s notika, viņi paši noteikti metās laupīt — grāba un rāva, ko nagi nes.

— Par pieciem tūkstošiem preces ar vienu autiņu nevar aizvest.

— Aizvest un aiznest neko nevar. To taisa citādi. Ar fiktīvām pavadzīmēm caur noliktavām. Ļoti izdevīgs gadījums, un neviena cietušā, noteikti beigās norakstīja zaudējumos uz tresta rēķina. No mums nebija, ko ņemt, mājā viss jau bija aprakstīts un aizvests sakarā ar tēvu. Divi kaut kādi tipi gan atnāca apskatīties, bet, ieraudzījuši mūsu mīļās grabažiņas, atmeta ar roku. Vēl man teica, ka mamma pēdējā laikā esot sākusi… dzert.

— Jā___—»Imalda pamāja ar galvu, norausdama ar pirkstiem no acu kaktiņiem asaras. — Jā. Bet nerunāsim vairs par to. Nekad nerunāsim.

— Aizej pielaiko, varbūt tās mežģīnes nemaz tev nepiestāv.

— Liels paldies___Liels, liels paldies! Es vēlāk … tagad

nē … Tagad es nevaru …

Pelēkā žurka (Mus decumanus) ir ievērojami lielāks dzīvnieks, un, proti, ieskaitot 18 cm garo asti, tās ķermeņa garums ir 42 cm; krāsa ķermeņa virspusē un apakšpusē ir dažāda. Ķermeņa virspuse un aste ir brūngani pelēkas, apakšpuse — krasi norobežoti pelēki balta, muguras viduslīnija parasti drusku tumšāka par ķermeņa sāniem, kuri vairāk atsit dzeltenīgi pelēkā krāsā. Spalvas ir galotnē brūni pelēkas, pie pamata gaišākas, pa lielākai da|ai bāli pelēkas. Astei ir gandrīz 210 zvīņu gredzenu. Ir sastopamas arī baltas žurkas ar sarkanām acīm.

Ar lielu varbūtību var pieņemt, ka pelēkās žurkas pirmdzimtene ir bijusi Vidusāzija un sevišķi Indija vai Persija. Ļoti iespējams, ka jau Elians (Aelian) būs par viņu domājis, kad tas stāsta, ka «Kaspijas pele» zināmā laikā bez gala lielā daudzumā ieceļojot, bez bailēm peldot pāri upēm, turklāt ar muti ieķeroties priekšējā pe|u tēviņa astē. «Ja viņas nonāk tīrumā,» viņš saka, «tad nograuž pie stumbra labību un kāpj kokos pēc aug|iem, tomēr tās bieži iznīcina plēsēju putni, nolaizdamies no mākoņiem, un lielais daudzums vietējo lapsu. Šīs peles lielumā nepaliek iepakaļ ichneimonam; viņas ir mežonīgas un niknas, un viņām ir tik stipri zobi, ka tās varētu sagrauzt pat dzelzi, līdzīgi Kanautanes pelēm pie Bābeles, kuru maigās ādas ved uz Persiju un te izlieto apģērbu iekšdrēbei.» Tikai Pallass noteikti apraksta pelēko žurku kā Eiropas dzīvnieku un ziņo, ka 1727. gada rudenī pēc kādas zemestrīces tā lielā daudzumā iebrukusi Eiropā no Kaspijas zemes un rumāņu stepēm. Liels daudzums viņu pie Astrahaņas pārpeldēja pār V'olgu un ātri izplatījās uz rietumiem. Gandrīz tanī pašā laikā, 1732. gadā, to kuģos aizveda no Indijas uz Angliju, un nu no šejienes tā sāka savu pasaules ce|ojumu. Austrumprūsijā viņa parādījās 1750. gadā, Parīzē — jau 1753. gadā, un 1780. gadā viņa Vācijā bij viscaur bieži sastopama; Dānijā viņu pazīst tikai apmēram kādus 70 gadus, un Šveicē viņa sastopama no 1809. gada. 1775. gadā pelēko žurku aizveda uz Ziemeļameriku, un te tā īsā laikā izplatījās apbrīnojami plašā apgabalā, tomēr 1825. gadā viņa nebij aizspiedusies tālāk kā līdz Kingstonai Augškanādā, un vēl pirms nedaudziem gadiem viņa nebij sasniegusi augšējo Misūri upes galu. Kad viņa parādījās Spānijā, Maroko, Alžīrā, Tunisā, Ēģiptē, Labās Cerības ragā un citās Āfrikas da|ās, nevar skaidri noteikt; tiktāl tomēr ir noteikti zināms, ka tā mūsu dienās ir izplatījusies pa visām okeānu da|ām un sastopama pat uz kailākām un vientuļākām salām. Būdama lielāka un stiprāka par melno žurku, tā visur ieņem tās vietas, kur melnā žurka agrāk mierīgi dzīvoja viena pati, un vairojas tādā pat mērā kā melnā žurka iet skaitā atpakaļ. Teicami novērotāji apgalvo, ka tā vēl tagad ceļojot šur un tur veseliem bariem no vienas vietas uz otru. «Mans svainis,» raksta man Dr. Helms, «reiz agrā rudens rītā sastapa šādu ceļojošu žurku baru, kuru tas vērtēja esam vairākus tūkstošus galvu lielu.»

Tieši septiņpadsmitos trīsdesmit gaiteņa galā starp viesmīļu skapīšiem parādījās Leopolds, plivinādams kā spārniņus savas mīkstās rokas. Viņš joza teciņus, pa ceļam aizcirzdams ciet pusvirus atstātas skapīšu durvis, un pusčukstus, bet pietiekami skaļi, lai visi dzirdētu, sauca:

— Nāk! Nāk!

Lai gan tas precīzi tajā pašā laikā atkārtojās katru dienu, šķita, ka atskanējis trauksmes zvans ugunsdzēsēju depo: kaut kas tika ķerts un slēpts skapīšos, sakārtots apģērbs, pārlaists ar mitru lupatu putekļiem, ja tie vēl bija kur manāmi, bet Imaldas priekšniece Ļuda — izplūdis sievišķis ar nešpetnu muti un spilgti krāsotām lūpām — nogrūda pagaldē vēl nemazgātos traukus.

Savā īpatnējā gaitā aizskrējis līdz zāles portjerām, Leopolds cirtās riņķī un metās atpakaļ, lai no jauna atgrieztos, iedams aiz direktora Romana Rausas.

Un vienmēr it kā sagadījās, ka tieši tajā brīdī visi viesmīļi atradās iepretī virtuves letei un arī šefpavārs bija pienācis atrādīties.

Diezgan līdzenās ierindas pašā galā stāvēja Hugo. Mazu, pilnīgi sirmu galvu, neliela, bet iznesīga auguma — kā deju skolotājs, kas apļa vidū tūlīt demonstrēs lambetvoka, bumsadēzī vai čarlstona soļus. Viņš bija no vecā kaluma, jau divdesmitajos gados, puika būdams, skraidījis ar vārītu vēžu bļodām starp alus pagraba galdiņiem. Hugo mīlēja savu profesiju un centās turēt augstu tās prestižu: viesi nekad neredzēja viņu saīgušu, viņš vienmēr bija gatavs pakalpot, nekad neieteica ēdienus un uzkodas, par kuru kvalitāti pats kaut nedaudz šaubījās. Tas kaitināja šefpavāru, un viņš reiz pavisam nopietni draudēja uzgāzt uz sirmās galvas bļodu ar galertu, kuru nācās ceturto reizi pārvārīt un liet formās no jauna.

Ieraudzījis direktoru nākam, Hugo ieņēma izejas pozīciju: krūtis izrieztas, rokas nostieptas gar sāniem, elkoņi mazliet uz āru, sejā neviltota cieņa. Hugo dziļi paklanās. Viņš no laika gala ir mācīts atdot dievam, kas dievam pienākas, un ķeizaram, kas ķeizaram pienākas.

Direktors Rausa sveicina Hugo, atņem labdienas, kas skan visapkārt.

Šoreiz viņš apstājas pie Vovkas.

— Sūdzas, ka jūs esat nepieklājīgs!

Vovka sāk vaikstīties, uzskatāmi demonstrēdams savu patieso pārsteigumu. Viņa mīmika ir izteiksmīga — tā vienlaikus pauž atvainošanos un pārliecību, ka viesi viņu nelaimīgā kārtā pārpratuši un nekas līdzīgs nemūžam vairs neatgadīsies.

Neteicis vairs ne vārda, direktors virzās tālāk. Viņš ir apmēram četrdesmit piecus gadus vecs, vidēja auguma, labi pašūtā, korektā uzvalkā, ar bieziem, tumšiem, viļņainiem matiem.

Uz galdiņa pie kases automāta kādam aizmirsies dvielis.

Rausa apstājas un skatās uz to.

Izlec Leopolds, kas stāvējis viņam aiz muguras, paķer dvieli un iestūķē sava violetā smokinga sānkabatā, kura uzpampst kā furunkuls. Leopolds raida viesmīļiem tik zvērojošu skatienu, ka tas spētu pārvērst pelnos ne vien plašus meža masīvus, bet arī pavisam kailas klintis.

Imaldas un Ļudas darbavieta atrodas virtuves letes galā pirms portjerām. Trauku mazgājamā mašīna ir liela, skapim līdzīga ietaise. Viesmīļi pienes Imaldai netīros šķīvjus un bļodas, viņa ierauš no tiem pārpalikušo atkritumu urnā, lielumu noskalo remdenā cementa vannā un pēc tam liek traukus uz mazgājamās mašīnas režģiem, kas tos izvizina cauri spēcīgām garspalvainām sukām, verdoša ūdens strūklām un žāvētāja ventilatoriem. Iekārta laikam ir domāta mazākam trauku daudzumam, jo visbiežāk Ļuda skapja otrā pusē saņem tikai apžuvušus šķīvjus, tāpēc vispirms tos rūpīgi pārslauka ar dvieli un tad liek plauktā — salātu bļodas pie salātu bļodām, kafijas tasītes pie kafijas tasītēm un šampanieša pokālus pie šampanieša pokāliem. Abām kājās ir gumijas zābaki, priekšā lielas gumijas skoteles, un Imaldai rokās arī gumijas cimdi.

Vovka vēl vaikstījās direktoram, kad pienāca šefpavārs Stākle, pārmetoši paskatījās uz Imaldu un pabāza zem letes bļodiņu ar olīvām. Varbūt sejā īpaša pārmetuma nebija, jo šim garajam, kaulainajam vecim vienmēr tajā bija grūtsirdīga un sāpju mākta izteiksme.

«Olīvas projām nemet, bet savāc priekš manis bļodiņā,» viņš bija Imaldai pavēlējis otrās darbadienas beigās. Uz meitenes jautājumu, kur šefpavārs liek vārītās olīvas, Ļuda atbildēja:

«Vai tu tiešām esi muļķīte vai par tādu izliecies?»

Parasti direktors savā apgaitā pie trauku mazgātājām neapstājās un ari šoreiz būtu pagājis garām, sveicinot ar vieglu galvas mājienu, ja Ļuda viņu neuzrunātu.

— Roman Romanič, vai drīkstu jautāt? — Ļuda vērsās pie viņa pa armijas modei.

— Lūdzu, lūdzu …

— Roman Romanovič, ko lai es saku māsai?

— Jūs taču redzat, ka strādniece ir pieņemta. — Rausa paskatījās uz Imaldu.

— Jā, bet mana māsa savā darbavietā jau iesniegusi atlūgumu.

— Es atceros, ka bija runa par jūsu māsu, taču konkrēts lēmums netika pieņemts un viņai nebija nekāda iemesla iesniegt atlūgumu. Konsultējušies mēs izšķīrāmies turpmāk uzaicināt darbā jaunus cilvēkus, kam būtu augšanas perspektīvas. Jūsu māsai drīz jāiet pensijā, vai ne?

— Viņa ir stipra, viņa varētu turēt cauri vēl kaut desmit gadus, viņa …

— Jautājums ir atrisināts, mums nav nozīmes pie tā atgriezties.

Rausa uzmundrinoši uzsmaidīja Imaldai, kas neatģida neko pateikt, un kopā ar Leopoldu izgāja viesu zālē.

Kad direktors pie bāra pārskatīja dzērienu sortimentu, ieradās dežurējošais elektriķis un demonstrēja, ka deg visas spuldzes un prožektori, mikrofoni un skaļruņi darbojas — kārtībā — viņš nenoguris skaitīja līdz četri un atpaka|, kamēr Leopolds Rausu izvadīja pa zāles durvīm un pats atgriezās pie virtuves letes, lai komandētu tikko inspicēto viesmīļu karaspēku — bija jāsteidz pa kaklu pa galvu servēt galdus, jo pēc nepilnas stundas ieradīsies pirmie viesi.

Ļuda, nikni šņākdama, berza šķīvjus un krāva kaudzēs, ka šķindēja vien.

— Dikti jau mēs ilgojāmies pēc vēl viena tāda indes ķop-ša, — kāds viesmīlis teica otram, attiecinādams to uz Ļudas māsu.

Tā bija uguns pakulās. Turklāt Ļuda kļūdījās, nezin kāpēc iedomādamās, ka runātājs ir bijis Hugo.

— Bet tu, vecais pirdien, mazāk pļurkšķi! Tu esi tāds pats bandīts kā tie citi! Godīgais atradies, žaunas līdz galam vaļā!

— Es___— Hugo gribēja iebilst, bet viņam tas neizdevās,

jo Ļuda bija no cilvēkiem, kas strīdoties bļauj savu tekstu, pretiniekā pat pa ausu galam neklausīdamās.

— Būtu labāk paskatījies, kas tev pašam mājās notiek! Meita palaistuve, sieva tizla un dzērāja___ .

Hugo aizspieda ausis un izskrēja viesu zālē, visi manījās prom.

Kā saukts, uzradās Leopolds un, lūpai drebot, uzkliedza:

— Strādāt! Muti ciet!

— Bet tu, pederast nelaimīgais… — Un pēkšņi Ļuda apklusa. Dusmu izvirdums noslāpa kā ar ūdens spaini aplieta sveces liesma. Ļuda nogrima trauku beršanā un, šķiet, neko citu kā savus šķīvjus un bļodas vairs neredzēja.

Taču, kad darbs atsākās parastajā, veicīgajā ritmā un incidents šķita aizmirsts, Ļuda sarūgtināta teica Imaldai:

— Viņi mani neieredz, jo es runāju taisnību acīs. Bet es tā esmu audzināta — vienmēr taisnību un vienmēr tikai acīs!

Pret Imaldu Ļuda izturējās draudzīgi, ar tādu kā mātišķu aizbildniecību, iedeva baltu virsvalku, ko bija rezervei glabājusi savā skapītī, ierādīja darbu un pat uzdāvināja gumijas cimdus, kas trauku mazgātājām pēc priekšrakstiem nemaz nepienācās — tos vajadzēja pirkt katrai pašai. Imalda bija vienīgais cilvēks, ar kuru viņa vēl varēja aprunāties, citi no viņas, cik iespējams, vairījās, jo Ļuda katru jau bija paspējusi apriet.

— Nešķīsts sievišķis, — Hugo rūgti teica, protams, Ļudai nedzirdot. — Un ar to pašu muti maizīti ēd!

Oficianti, kas jebkuru viesi mācēja nostādīt neērtā situācijā, ja viņiem tas šķita nepieciešams, pret Ļudu bija bezspēcīgi. Pret viņas taktiku izbļaut pilnā balsī mazliet patiesību kopā ar visnetīrākajām baumām neko nevarēja iesākt, vienīgā iespēja bija glābties bēgot.

Trešās vai ceturtās darba dienas vakarā Ļuda, kad viņas abas pie skapīšiem pārģērbās, iedeva Imaldai desmit rubļus. Visa summa bija saburzītās vienrubļa naudaszīmēs. Kad meitene apjukusi stāvēja, turēdama tos rokā, Ļuda viņai žūksnīti izrāva un, skatīdamās, vai naudu nav pamanījušas virtuves strādnieces, iegrūda to Imaldas neilona jaķeles kabatā.

— Tās ir skaudīgas maitas!

— Par ko … tā nauda?

— Mēs tak pārstrādājam darba apjomu! Lai maksā, par velti es strādāt netaisos! Man Jurka saka tā: «Kad būs komunisms un visi strādās par velti, arī tu strādāsi par velti, bet tagad lai maksā!» Vai tev veikalā kaut ko par brīvu dod? Mēs, paldies dievam, savu algu godīgi nopelnām! Ja mums kāds grib pārmest, lai labāk vispirms paskatās uz sevi. Vai tu kāda bagātniece?

Imalda papurināja galvu.

— Es jau redzu, ka tu pāršūtās drēbēs vien staigā! Bet nekas — gan tiksi uz zara! Viena galva, viena bēda, un knie-bēji vēl kino izmaksā, bet man ģimene jāvelk, un tomēr iztiekam, nesūdzamies! — Ļudas «vilkšanu» gan varēja- apšaubīt, bērnu viņai nebija, bet krietni jaunākais civilvīrs Jura, kā zinātāji stāstīja, bija teicams amatnieks un pats labi pelnīja.

— Vakar pat… Nopirku palagus un spilvendrānas — deviņpadsmit rubļi kā pakaļā!

Soļojot mājup, Imalda daudz nelauzīja galvu par negaidīto piemaksu, jo pārāk priecājās par to. Aleksis pēdējās dienas saimniecībai naudu netika devis, laikam bija tukšā, un Imalda priecājās par iespēju uzņemties daļu kopējo izdevumu.

Varbūt viņām abām ar Ļudu piemaksā par virsstundām? Viņas ierodas divas stundas pirms viesmīļiem, bet divas stundas agrāk gan iet arī projām — līdzko tiek slēgta virtuve. Varbūt skaitās, ka viņas strādā līdz pašām beigām? Lai nu kā — zagta šī nauda nebija, arī strādāt nebija viegli: cauru dienu uz kājām, un rokas mirkst ūdenī.

Kad ierodas darbā Leopolds, to nezināja neviens. Lai cik agri kāds atnāktu, lai kad, nejauši garāmejot, uzkāptu līdz virtuvei — konditorejas cehs strādā augu diennakti —, Leopolds tur jau bija priekšā un kaut kur pusteciņus steidzās, runāja pa telefonu vai dzenāja telpu uzkopējas, kas ar nevīžīgu darbu mēģināja demonstrēt, ka ir radītas kam cēlākam:

«Lai neviens matiņš, neviens puteklītis! Es personiski pārbaudīšu!»

Taču Leopolda cītības dēļ izlaidās dežurējošie viesmīļi, kam vajadzēja ierasties vienā laikā ar trauku mazgātājām un pēdējiem aiziet: viņi zināja, ka Leopolds visu būs nokārtojis, un ieradās tikai pirms četriem, lai aiznestu pusdienu paplāti uz direktora kabinetu. Protams, tā negadījās, kad dežurēja Hugo vai Maigonis — bāls, ļoti pieklājīgs jauns vīrietis, kam bieži slimoja bērni, ik pēc pusstundas viņš zvanīja uz māju un prasīja sievai, vai temperatūra kritusies, vai nevajag aizskriet uz aptieku pēc kādām zālēm un vai nav piemirsts pieteikt uz rītdienu ārsta vizīti.

Direktora pusdienošana bija ar spiegu filmu elementiem: vispirms nošķindināja zvanu šefpavāra telefons, un Stākle klusēdams noklausījās gaidāmās operācijas instrukciju. Pec tam viņš pašrocīgi izķeksēja no katla labākos gabalus vai izgrieza no cepeša vidus sulīgākās šķēles, pats izvēlējās piemērotus salātus un citas piedevas, priekšēdienus un desertu, bet Leopolds no sava skapīša dziļumiem izvilka konjaka, melna balzama vai laba vīna pudeli — kas nu pie kura ēdiena bija pasniedzams — un saturu ielēja kafijkannā, «lai nemālējas acīs», — glāzītes direktoram bija skapī pašam.

Šefpavāra Stākles darbošanās ap katliem šādās reizēs atgādināja buršanos — apskatījis no visām pusēm vienu gabaliņu, viņš to ielika atpakaļ mērcē vai cepešpannas taukos un ņēma citu, un atkal ilgi skatījās, jo dažiem ēdieniem derēja tikai liesums, citiem — kārtām cauraudzis, bet vēl citiem bija jābūt klāt ribiņai.

Direktors nekad nepusdienoja viens, zvans faktiski vēstīja, vai pusdienotāji būs divi, trīs vai pat četri. Šaubīties par to, ka Stākle uz šķīvjiem uzliks vislabāko, nebija pamata, iebildumi varēja celties tikai tad, ja kāds no direktora viesiem necieta zivis, putnu gaļu vai veselības dēļ nedrīkstēja ēst vircotus ēdienus — arī tas pa telefonu tika pateikts.

Šefpavārs ap «specpasūtījumu» darbojās ar neviltotu mīlestību, ja vien būtu iespējams, viņš tādas porcijas pasniegtu jebkuram ierindas klientam, jo ēdienu gatavošana viņam pirmkārt bija māksla, savas personības izpausmes veids. Šefpavāram šajā jomā neapšaubāmi bija talants, sēdēdams pie galda un rakstīdams krecelīgā, nedrošā rokrakstā kalkulācijas, atskaites vai citus papīrus, kā Stākle izteicās, viņš pēkšņi varēja nokomandēt: «Pielieciet četras ēdamkarotes cukura un tējkaroti ābolu etiķa!» — jo viņa domas lidinājās ap katliem, viņš spēja izjust ēdiena garšu un izdarīt nepieciešamās korekcijas jau tad, kad tikai bija zināms lietojamo produktu daudzums un pirmapstrādes tehnoloģija.

Lasot jaunas receptes, viņš tās patiesībā izgaršoja.

Ja Stākli ievēlētu par prezidentu, viņš tajā pašā brīdī atceltu ēdienu valsts standartus, pēc kuriem kotletes ir spiesti cept no vienādas masas un apvārtīt vienādā rīvmaizē Rīgā, Maskavā, Vladivostokā un citur.

«Brīnums, ka matus arī neliek visiem vienādi apgriezt!» viņš īgņojās, saņēmis no sabiedriskās ēdināšanas uzņēmuma kārtējos norādījumus.

Standartēdienu gatavošana viņam bija kaut kas pazemojošs, viņš tiem pirkstu nelika klāt, tie Stāķiem neeksistētu, ja vien nevajadzētu kaut kā glābt un izlīdzināt padoto pie|autās kļūdas. Labi pagatavot ēdienu viņam bija tas pats, kas māksliniekam labi uzgleznot ainavu vai rakstniekam labi uzrakstīt stāstu. Pret tiem, kuri virtuvē strādāja, tikai lai nopelnītu, viņš izturējās ar slikti slēptu nicināšanu un ļoti priecājās, ja «Oreandas» sūdzību un ierosinājumu grāmatā atrada virtuves kolektīvam veltītus atsaucīgus vārdus vai arī tādus pavēstīja kāds no viesmīļiem. Tad vecais atkusa līdz asarām!

«Tu pasaki, lai viņi saldajā pasūta zemeņu sniegu vai rupjmaizes kārtojumu! Tu noteikti pasaki, es pats uzlikšu!»

Reiz, kad šefpavārs bija atvaļinājumā un ar mazbērniem vārtījās Saulkrastu pludmales smiltīs, nezin no kurienes tika atvesti fazānu gaiļi. Tā kā standartreceptūru sastādītājiem par tādu putnu eksistenci nekas nav zināms, šefpavāra aizvietotājs zvanīja Stāķiem, lai apspriestos, kā rīkoties, un pateica, ka licis gaiļus noplūkt un tas jau tiekot darīts. Par atbildi viņš izdzirdēja izmisīgu bļāvienu: «Pārtraukt!» Stundu vēlāk Stākle atdrāzās ar taksometru, pēc ilgas un pamatīgas skatīšanās noteica, ka putni plūcami piektajā dienā un līdz tam jāpakar vēsā vietā. «Nekādā ledusskapī! Ledusskapī tikai galvas un garās astes spalvas pušķošanai!»

Uz cepšanu šefpavārs ieradās pats, dekorētie fazāni izskatījās un garšoja brīnišķīgi, taču «Oreandai» sagādāja vienīgi nepatikšanas, jo viesi, brango maltīti atceroties, pieprasīja fazānus vēl. Tāpēc sabiedriskās ēdināšanas uzņēmumā, kur baidījās no sūdzībām, jo bija jāķēpājas ar to pārbaudīšanu un jāraksta strīdmaņiem gludenas atbildes, nolēma turpmāk no saldētavas nekādus retus produktus neņemt — tie bojājot kopiespaidu.

Todien direktora pasūtījums bija mazliet dīvains. Pat Ļu-dai, kas parasti zinoši komentēja šefpavāra rosīšanos ap katliem un cepešpannām, nebija ko teikt — uz paplātes tika uzlikta vienīgi kafijas kannā, divas tasītes un šķīvis ar dažām sviestmaizēm.

Leopolds neizpratnē paraustīja plecus un aizgāja meklēt dežurantu Vovku, kurš vēl nebija manīts.

— Nudien nevaru izdomāt, kas pie Roman Romaniča varētu būt atnācis, — Ļuda nopūtās. Tas skanēja žēlāk par televīzijas sporta komentētāja Jura Robežnieka vaidu, kad «Daugavas» futbolistiem nelaimējās un viņi otro reizi palaida iespēju tikt Augstākajā līgā.

«Atkal nabaga Stāklītem atvērto durvju diena,» parasti viņas tonis bija agresīvs, kā jau taisnības cīnītājai pieklājas. «Tie tev ne kapeiku nemaksās, lai šefiņš rauj, kur grib. Kad pusdienot nāk pats Šmics ar draugiem — mūsu šindermucas lielais vai galvenā grāmatvede, tie parasti solās nākamajā dienā naudu ar kādu atsūtīt. Ne nu sūta, nekā, bet vismaz solīdāk izklausās, turpretī tās sīkās rijas — tehnoloģes, kadru daļas inspektrises un noliktavu uzskaitvedes — piestumjas līdz acīm un ne paldies nepasaka. Viss jāsedz Stāklītem pašam! Es esmu dzirdējusi, ka viņš sūdzas — aptekoties dūša. Bet izejas nav, tā ir iegājies, jāciešas, zobus sakodušam. Tās švilpes katrā laikā var uzlaist kādu draudzeni no tirdzniecības inspekcijas, pažarniekiem vai prusaku indēšanas kantora — neatceros, kā to tur sauc —, gan jau atradīs, par ko sastādīt aktu vai citādi ievārīt mēslus! Tagad vēl nekas, bet, ja kādai ir jubileja vai atbrauc kolēģi no citas pilsētas, tad jādod galds zālē. Un tā, lai lūst! Tad Leopolds un Roman Romaničs arī spļaudās, taču viss ir jānokārto Stāķiem — ņem, kur gribi, nevienu tas neinteresē, bet lai būtu un lai būtu glauni! It kā te no gaisa kristu! Cik dzeramajos vien iziet, ir jau tādi, kas ietriec ribās veselu pudeli un vēl nepietiek! Un par ko? Būtībā par neko! Tik vien jau viņi tur, uzņēmumā, var kā mazliet piemiegt aci vai laicīgi pabrīdināt.

Leopolds atgriezās errīgs, Vovka vēl arvien nebija ieradies, bet zāles pārzinis pats paplāti negribējis nest. Neklājas. Jā, ja uzradās kāds izcilais no Maskavas vai pašmāju visaugstākajiem plauktiem un sēdēja pie galdiņa pretī orķestrim, tad gan viņš demonstreja, ko prot, — pirms servēšanas iznesa no virtuves paradīt ceptās pīles un karpas un sarkanvīna pudeļu kakliņiem aplocīja salvetes. Leopolds zināja daudzas, varbūt pat visas viesmīļa profesijas fineses.

— Paklausies, Imalda, — zāles pārzinim iešāvās prātā atrisinājums. — Nomet širci un uznes direktoram kafiju. Veicīgi — viena kāja šite, otra tur!

Un pats aizskrēja, atslēgu saišķi žvadzinādams.

Direktora kabinets atradās pusstāvā, tā bija gaiša, neliela telpa ar rakstāmgaldu un apaļu galdu starp dziļiem atpūtas krēsliem.

Imalda pieklauvēja un saņēma atļauju ieiet.

Kabineta vidū visā zelttresotā mundiera godībā un baltajos smalkādas cimdos, bet ar cepuri rokā, stāvēja modrais ārdurvju uzraugs Konstantīns Kurdašs un vainīgi skatījās grīdā. Kā vienmēr, viņa sejā bija tāla smaida atblāzma, kas pirmajā brīdī maldināja, taču pēc tam katram tapa skaidrs cēlonis — slikti ielikta zobu protēze. Nepareizā sakodiena dēļ virslūpa nedaudz rāvās uz augšu un atsedza pelēkbaltu, vienādu plastmasas zobu rindu — paša viņam vairs nebija neviena.

— Nolieciet tur, — direktors Rausa ar skatienu norādīja Imaldai uz rakstāmgaldu. — Paldies! — Un tūlīt pievērsās Kurdašam, bargā balsī jautādams: — Vai tev nekas mums nav sakāms?

— Es viņam ļoti, ļoti atvainojos, — Konstantīns smagi pārvēla vārdus pār lūpām.

— Ejiet, savu lēmumu es jums paziņošu!

— Pateicos! — Kurdašs pagriezās pret durvīm un uzlika galvā cepuri ar zeltīto apmali.

Vai nu sejas rakursa dēļ, vai tāpēc, ka tieši tā no loga uz vīru krita gaisma, vai kāda cita nenoformulējama iemesla dēļ Imaldai pēkšņi šķita, ka viņa šo vīru jau redzējusi agrāk, jau sen. Pirmajā mirklī viņa par to bija pilnīgi pārliecināta. Viņa ne tikai redzējusi šo vīru, viņai ar to bijušas kādas darīšanas.

— Imalda, ielejiet mums, lūdzu, kafiju …

Liedama viņa pieturēja karstās kafijas kannas vāciņu, aiznesa un nolika tasītes uz apaļā galda, pasniedza cukurtrauku, maizīšu šķīvi un salvetes, bet darīja to gluži automātiski.

Kur viņa Kurdašu redzējusi? Noteikti ir redzējusi, un noteikti, ka tas viņai ir svarīgi. Ārkārtīgi svarīgi.

— Paskatieties, lūk, sarkani pleķi uz kakla! — dusmīgi runāja atpūtas krēslā dziļi iegrimis vīrs ar apaļu, kailu roņagalvu. Uz Imaldu pat nepaskatīdamies, viņš bakstīja sev ar rādītājpirkstu pie izstieptā kakla. — Par to sēdina iekšā, tādu cilvēku tak nevar turēt pie durvīm!

— Es jūs lūdzu … Esiet šoreiz augstsirdīgs___Es jums pastāstīšu, kādēļ…

— Par tādām lietām dod gadus!

Rausa pameta Imaldai ar aci, lai viņa iet.

Meitene paņēma tukšo paplāti un izgāja kāpnēs.

Pagāja garām durvīm uz viesu zāli un nokāpa pusstāvu zemāk.

Konstantīns stāvēja savā postenī pie ārdurvīm, rokas sakrustojis uz krūtīm, it kā apķerdams salstošus plecus.

Tagad Imaldai likās pazīstama viņa poza, bet seja šķita pavisam sveša.

Nē, iedomas… Un kāda gan nozīme, ja viņa to kādreiz jau redzējusi! Tomēr netika vaļā no sajūtas, ka nozīme būtu, ja izrādītos, ka ir redzējusi.

Imalda stāvēja un skatījās uz Kurdašu, bet Rausa pa to laiku mēģināja glābt viņa ādu.

— Šim cilvēkam ir ļoti sarežģīts liktenis, — Rausa stāstīja, liedams apa|galvainajam apmeklētājam otru tasi kafijas un mudinādams nogaršot maizītes.

— Ja katrs, kam sarežģīts liktenis, drīkstēs ķerties pie rīkles un žņaugt, tad … Tad … Man ir apbalvojumi, es esmu divu redkolēģiju loceklis!

— Jā, jūs teicāt… Un tāpēc man ir sevišķi nepatīkami.

— Kā tad!

— Jūs man stāstījāt par pašu notikumu, bet es līdz galam nespēju iedziļināties.

— Tas jau nav cilvēks. Tas ir zvērs. Gestapo!

— Varbūt viņš jūs sajauca ar kādu citu?

— Sajaucis! Es pie durvīm stāvēju viens pats. Pieklauvēju. Viņš pienāca, noskatīja mani no galvas līdz kājām un, neko neteicis, nozuda. Es pagaidīju un pieklauvēju vēlreiz. Viņš vēlreiz pienāca pie durvīm un no otras puses pabungoja pa plāksnīti «Brīvu vietu nav».

Kurdašs jau bija pagriezies uz iešanu, ģērbtuvē viņam dzisa tēja ar citronu, bet plikgalvainais sāka rībināt pa durvīm ar dūrēm. Parasti tā rīkojās tikai puiķeļi vai iebraukušie mandarīnu spekulanti. Pret tiem Konstantīnam bija īpašs cīņas paņēmiens — viņš pavēra durvis tieši tik daudz, lai rībinātājam rastos gribēšana spraukties tālāk, un, kad galva tam jau bija otrpus sliekšņa, Kurdašs ar saviem stiprajiem, kaulainajiem pirkstiem satvēra viņa degunu kā plakanknaiblēs — asaras šķīda uz visām pusēm, acis izspiedās, un šķita, ka tās tūlīt izlēks no dobumiem —, mazliet pavazāja pa priekštelpu un atmuguriski izgrūda ārā uz ietves, par lielu smieklu drauģeļiem un citiem apkārtstāvošajiem. Viņam par to gandrīz vienmēr solīja pa zobiem, viņš gaidīja, ka reiz tomēr uzbrukums tiks sarīkots, un tāpēc nēsāja kreisajā mēteļa sānkabatā vecmodīgu bronzas centrālapkures radiatora ventiļa rokturi, ko varēja izmantot kā kasteti. Viņš pat iztēlojās uzbrukumu, kā visus atstās stenošus guļam, jo kreisās rokas sitieni vēl bija pietiekami asi — dažreiz, labā garastāvoklī būdams, viņš rītos pasita ēnu boksu —, un kājas arī vēl bija stipras. Nevarēs jau, atkāpjoties ar precīziem taisnajiem, viegli manevrēt kā agrāk ringā, bet — lai panāk priekšā! Viņš bija nevaldāms, cietsirdīgs kauslis, nežēlības dēļ viņam starp bokseriem tika iedota palama Miesnieks, jo daudzreiz no malas izskatījās, ka viņš pretinieku tīšām negulda uz dēļiem, bet sit kā gaļas gabalu sava prieka pēc. Taču, kad Kurdašs pats tika dauzīts, šis cīpslu un muskuļu klucis pat neiepīkstējās.

Apaļgalvis aiz durvīm pēc apģērba izskatījās visai solīds, tādu aiz deguna grābt neklājās, Konstantīns pavēra durvis un, siekalām uz visām pusēm lidojot, iebļāva viņam sejā:

«Vācies mājā, žūpa!»

Šajā brīdī notika kaut kas nedzirdēts un nepieredzēts. Tīšām vai netīšām, bet apaļgalvis viņam iespēra ar kāju.

Sagrābis aiz kakla, Kurdašs ierāva viņu priekštelpā un sāka murcīt, daudz neklausīdamies viņa «es esmu tas, un es esmu šitas».

«Es nezinu kas tu esi, bet es zinu, ka tu būsi kotlete!» Konstantīns kliedza, un tikai garderobista, Leopolda un Mai-goņa iejaukšanās piespieda viņu palaist upuri vaļā.

— Es tiešām brīnos, — Romāns Rausa nopūtās. — Parasti viņš ir ļoti izturēts un pieklājīgs. Būs jāsūta uz sanatoriju ārstēt nervus.

— Uz cietumu tādu vajag sūtīt! Ja es lietu laistu tiesā, viņš dabūtu … Viņš sēdētu kā likts!…

Maizītes bija trauslas, apaļgalvim drupatas bira uz biksēm.

— Es viņu negribu attaisnot un, protams, sodīšu, taču … Darbs pie restorāna durvīm padara nervozu un nesavaldīgu. Šis ir labākais Rīgas restorāns, un tāpēc loģiski šķiet, ka te vajadzētu pulcēties arī inteliģentākajai publikai. Maldi! Te vienkārši sanāk cilvēki ar naudu. Lai cik paradoksāli tas izklausītos, tā arī sociālisma apstākļos viņiem atver visas durvis. Cenas «Oreandā» ir tik augstas, ka es ar savu algu te varētu atvest sievu labi ja pa diviem gadiem reizi. Šī nav vieta cilvēkiem, kas godīgi strādā! Jūs pats esat izglītots un pieredzējis, un zināt, kas atļaujas plaši tērēties: pašmāju un sabraukušie tirdzinieki, kukuļņēmēji, zagļi un ielasmeitas jeb, kā tagad saka, — vieglas uzvedības sievietes. Šis kontingents «Oreandā» sastāda divas trešdaļas, nevienam tas nav noslēpums, un tomēr neviens neliekas ne zinis. Es vairākkārt esmu lūdzis miliciju — palīdziet! — velti. Mūsu likumi ir pārāk humāni. Un ar šādu brutālu, pašapmierinātu un brīžiem pat klaji nekaunīgu publiku diendienā ir jāstrādā nabaga Kurdašam. Es viņu neapskaužu! Vai jums uzvārds Kurdašs neko neizsaka? Konstantīns Kurdašs.

— Ne-e …

— Jūs gan esat krietni jaunāks, varat arī neatcerēties, jo sportistu slava sadeg ātri kā meteorīts, un pat pelni pāri nepaliek.

— Es biju rajona čempions loka šaušanā un labi skrēju četrsimtmetru distanci ar barjerām.

— Tas bija Jāņa Lancera un Imanta Enkūža laiks, Tu-miņš nāca jau krietni vēlāk. Kurdašs gan līdz viņu līmenim nekad netika, lai gan turpat, turpat jau bija, un šķita, ka vajadzīgs vel tikai mazs solītis. Nezinu, kāpēc, bet viņam bieži pāri darīja tiesneši. Skaidri redzams, ka viņš cīņu ir vinnējis, bet, kad tiek savāktas lapiņas: divi pret trīs. Kaut raudi!

— Vēl bija tāds Rovičs un Viktorovs.

_— Redzat, cik jums laba atmiņa! Bet viņi arī bija mazliet vēlāk. Pienāca laiks, Kurdašam vajadzēja aiziet no sporta. Profesijas nav! Sāka kaut kur strādāt par krāvēju, lai vairāk var nopelnīt, bet sieva aizbēga pie cita, jo būt par norietējušas zvaigznes lauleni nav nekāds gods.

— Vajadzēja mācīties. Kā es, piemēram! Man jau bija trīsdesmit divi gadi, kad pabeidzu institūtu.

— Ja būtu ļoti gribējis, kādu amatu vēl paspētu apgūt, amatam jau ar septiņām klasēm pietiek. Laikam trūka uzņēmības. Varbūt atsaucās dabūtie sitieni, veselībai tie garām nepaiet — kā zirga spērieni, turklāt tūkstošiem reižu —, viņam bieži sāp galva.

— Nu, tagad pie durvīm viņš kāš labi! Lai neraud! Viens iedod rubli, otrs iedod rubli… Cik tā pa vakaru salasās!

— Nedomāju, ka daudz, lai gan dažs droši vien kaut ko iedod arī. Rubļus ne — kapeikas. Es nezinu, kā viņu sodīt, bet, ja jūs uzstājat, es, protams___Varbūt palūgsim vēl kafiju?

— Paldies, paldies___Pietiek!

— Viņš dziji un patiesi pārdzīvo notikušo, es redzēju pēc izturēšanās…

— Lai nu tā būtu!

— Tā ir!

— Bet kaut kādu sodu jūs viņam tomēr izdomājiet, paš-plūsmei atstāt nedrīkst.

— Bez šaubām! Katrā ziņā es viņu sodīšu. Varbūt lai viņš uznāk jums vēlreiz atvainoties?

— Nē, nē… Tālāk kārtojiet jūs pats! Tā nedrīkst ar apmeklētājiem apieties. Kā apsēsts, kā dulls!

Bet Imalda, kad vēlāk atlika brīvs brītiņš, noskrēja lejā pa kāpnēm un skatījās, kā Konstantīns Kurdašs, pastaigādamies turp un atpakaļ pa vestibilu, ignorē cerīgo pūlīti ārpusē pie «Oreandas» durvīm. Vienu brīdi viņai šķita, ka durvju sargu noteikti ir agrāk redzējusi, otru brīdi bija gatava apgalvot pretējo.

— Ko tu uz mani blenz? Kas es tev … Kāds mērkaķis? — Kurdašs pēkšņi uzkliedza.

— Nē, es … — Imalda sarāvās.

— Vai Leopolds lika kaut ko pateikt?

— Nē, es tāpat…

— Ko tāpat? Kabinetā tu uz mani blenzi, tagad atkal… Ko tev no manis vajag?

— Atvainojiet… — no kauna piesarkusi, Imalda nomurmināja un devās projām.

Kāpēc viņa atskatījās? Jau tad, kad bija uzkāpusi līdz zāles priekštelpai un Kurdašam, lai meiteni ieraudzītu, vajadzētu skatīties gandrīz stāvus gaisā.

Vestibilā bija karsts, pārkurināts. Konstantīns, noņēmis formas cepuri, ar lielu kabatlakatu noslaucīja sviedrus no pusplikā pakauša. Tad viņš atpogāja virskrekla augšējo podziņu un noslaucīja sviedrus no kakla un sejas. Pret savu ārieni viņš vienmēr izturējās rūpīgi — allaž bija gludi skūts un iepomā-dēts, allaž izgludinātās biksēs un nospodrinātām kurpēm kājās.

Aleksis uzcēlās ļoti agri, ārā bija pilnīgi tumšs.

Imalda dzirdēja, kā, viņam mazgājoties, vannas istabā šļāc ūdens no dušas. Tiekot komandēts uz Kaļiņingradu, lidmašīnas biļete jau esot kabatā.

Viņš centās izturēties pēc iespējas klusi, zagās ar ceļasomu uz pirkstgaliem, lai nepamodinātu māsu. Imaldai šī uzmanība darīja prieku, negribēdama brāli apbēdināt, viņa izlikās cieši aizmigusi.

Izlikās, līdz aizmiga atkal.

Ap desmitiem, kad saule bija lielā gabalā, gaitenī ietarkšķē-jās telefons, un Imalda basām kājām, naktskreklam plīvojot skrēja nocelt klausuli, pirms zvanītājs nav nolicis savējo. Pīkstieni nebija dzirdami, laikam tika zvanīts no automāta, bet kādas kļūmes vai defekta dēļ nesavienojās. Arī vairākkārtējs atgādinājums runāt nelīdzēja.

Viņa nolika klausuli, brīdi pagaidīja, bet zvans no jauna neatskanēja. Droši vien tuvumā nebija cita automāta.

Būtu tā kā jāģērbjas, bet — slinkums.

Ūdens tējkannā vēl bija silts, tomēr Imalda aizdedzināja gāzes plīti. Lai uzvārās.

Iebēra tējkannā šķipsnu kumelīšu un tējkaroti cukura.

Aleksis pēdējā nedēļā pa komandējumiem vien dzīvoja — brauca uz Tallinu, lidoja uz Ļeņingradu, Ventspili un pat Odesu. «Darba daudz, bet naudu neredz,» kā viņš pats izteicās.

— Vai tu nevari aizdot cēneri? — viņš vakarrīt prasīja.

— Man nav, es visu izpirku.

— Ko tu tik brangu iegādājies? Rādi šurp! Ļauj papriecēt acis!

— Divus pārus zeķu. Mamma arī vienmēr pirka pa diviem pāriem — ja vienai zeķei noirst valdziņš, otra nav jāmet projām.

— Re ko, mūsu ģimenītē kāds tomēr ir pratis ietaupīt ne tikai darbā, bet arī mājās! — Aleksis naidīgi iesmējās. — Žēl, es savlaicīgi to nepamanīju! — Ieraugot, kā apmācas māsas seja, viņš mainīja toni. — Un viss?

— Vēl es nopirku biezpienu un krējumu. Cauri… Palika kādi divarpus vai trīs rubļi.

— Ahā! Man tā bilde skaidra!

— Kas tev ir skaidrs?

— Ka tu esi nopirkusi biezpienu un krējumu.

— Par dzīvokli nav maksāts. Piektdien būs avanss, bet es gribētu atlikt kurpēm.

— Dzīvokļa jautājumos tu nejaucies, dzīvoklis lai paliek manā ziņā! — Aleksis kļuva dusmīgs. — Pasaki, kādu lielumu vajag, braukājot man varbūt patrāpās.

— Četrdesmit ceturtais, trešais augums.

— Kurpēm?

Abi sāka smieties, un kļuva vieglāk ap sirdi. Viņi tomēr bija divi, viņi nebija pa vienam.

Imalda uzlēja kumelītēm verdošo ūdeni un atstāja, lai ievelkas.

Uzsmērēja sviestmaizi. Apēda.

Norija divas tabletes no pirmajām zālēm, otrajām zālēm un trešajām zālēm.

«Izejam finiša taisnē,» dakteris Osītis bija pavēstījis. «Sāksim samazināt medikamentu devas. Kā esi iedzīvojusies?»

«Normāli.»

«Ja kāds saka — normāli, tad viņam iet vismaz labi. Man par tevi ir patiess prieks!»

Paskatījās laukā pa logu. Laiks bija jauks, tomēr nekur staigāt negribējās. Mazliet pat uznāca skumjas, ka nav nevienas draudzenes, neviena drauga.

Imalda nocēla no antresola vecāsmātes šujmašīnu, kas bija griežama ar roku, sadabūja mātes šokolādes krāsas svārkus — pirms pāris dienām viņa tos bija izmazgājusi —, ielēja glāzē jau pietiekami atdzisušo tēju, izdzēra un, apsēdusies pie loga, sāka ārdīt vaļā vīles. Māte no šūšanas pati nejēdza neko, vienīgi mācēja izvēlēties žurnālos modeļus. Labi, ka vecmāmiņa Imaldai vēl pavisam mazai bija iemācījusi ielikt šujmašīnā kuģīti, ievērt adatā diegu un dzīt vīles. Tagad tas lieti noderēja. ,

Imaldai nekad nebija paticis but bara, un, ja viņai dažreiz bija gadījies būt pat tā centrā, tur jāvaino sabiedriskie pienākumi, kas viņai tika uzkrauti.

Daudz biežāk bija brīži, kad viņa vislabāk jutās viena. Tādās reizēs viņa tūlīt pēc stundām ar visu smago skolassomu aizbrauca uz zooloģisko dārzu un nostāvēja pie trušu būdām — tur parasti citi apmeklētāji nedrūzmējās —, vai uz Brīvdabas muzeju, kur varēja izstaigāties pa ezermalu, pieklājīgi koptajām sētām, vai nolīst un sēdēt tumšā dūmistabas kaktā un klausīties, kā džinkst drēgnais klusums. Līdz kāds nāca, iztraucēja un viņai vajadzēja iet projām. Par šīm gaitām Imalda nevienam nestāstīja, jo saprata, ka tās neatbilst vispārpieņemtajām normām, kas bērniem paredz tikai pulciņus, vienības, komandas, klases un citu kņadu. Pat centās laboties. Reizēm sev nozvērējās, ka vairs nekad tā nedarīs, bet pagāja nedēļa vai menesis, un viņai atkal bija jābrauc, kāds noturīgs spēks vilka turp, pat aizrādījumi par kavējumiem baletstudijā nekļuva par šķērsli. Bet, ja gadījās tādi apstākļi, ka tomēr nevarēja aizbraukt, kļuva grūtsirdīga un nomākta, pilsētas trokšņi viņu it ka fiziski spieda un grūstīja.

Pārējā laikā viņas turējās kopā kādas četras vai piecas meitenes, kam no skolas bija jāiet mājup uz vienu pusi. Viņām visām bija pa trīspadsmit, meiteņu vidū vēl nevarēja pastāvēt «draudzība līdz kapa malai», viņas kopā saturēja tikai dzīvesvietu ģeogrāfiskais stāvoklis, un meitenes to it kā netieši apjauta. Lai gan kopā pirka dāvanas un svinēja jubilejas, kopa gāja slidot, deva cita citai lasīt grāmatas un dažreiz arī kopā skatījās televīzijas raidījumus — «Dzīvnieku pasauli» vai «Ceļotāju klubu», jo Melnavu «SANYO» bija ar sevišķi lielu ekrānu un tīrām krāsām.

Divas draudzenes atkrita tūlīt pēc tēva aresta. Viņu tēvi arī bija atbildīgi darbinieki, un tie uzskatīja par svētu pienākumu pēc iespējas izolēties no t ā Melnava. Pietiek jau ar negodu, ka viņu meitas mācās tajā pašā skolā, kur t ā Melnava atvase. Ja uz tuvāko skolu nebūtu jābrauc vairākas pieturas ar trolejbusu, viņi savus bērnus sūtītu tur, tagad vajadzēja aprobežoties ar stingri piekodinātu: «Lai nevienu vārdu ar viņu! Ja Imalda ko prasa vai saka, pagriezieties un ejiet projām!»

Meitenes neprotestēja, jo patiesa sirdsdraudzība viņas ar Imaldu nesaistīja, Imalda drīz aptvēra, ka no viņas vairās, un arī spītīgi pagrieza muguru.

Par šo priekšnieku meitu izturēšanos šausminājās abas atlikušās draudzenes: «Kā tā var! Tas nav godīgi! Imalda nav vainīga, ka tā noticis ar viņas tēvu!»

Tā bija bērnišķīgi tīra taisnības izjūta, pret kuru sadrūp pieaugušo smalki aprēķinātie argumenti. Klasē līdzīgi domāja vairākums, tādēļ visi bija milzīgi pārsteigti, kad pēc pusgada Imalda vairs neieņēma nekādus amatus un sabiedrisko darbu slodze arī viņu vairs nenomāca. Un izrādījās, ka paši viņi tā nobalsojuši. Neattapdami, ka balsošanu šoreiz, tāpat kā agrāk, vadījusi prasmīgā klases audzinātājas roka. Tad viņai Imaldas kandidatūra šķita ļoti vēlama, tagad stāvoklis bija krasi mainījies, un Imaldai neatradās vieta pat starp zāles dekorētājām Jaungada karnevālam.

Kad meitene pirmoreiz atgriezās no psihiatriskās slimnīcas, Aleksis drošības dēļ izņēma no vecās skolas viņas dokumentus un iesniedza citā, tomēr tas neko daudz nespēja glābt, tepat apkārt vien bijušie skolasbiedri dzīvoja, nekaunīgākie rādīja ar pirkstiem: «Re, tur nāk dullā! Uzmanies, ka tā idiotene nesakož — būs jāiet potēties pret trakumsērgu!» Godīgākie, to vidū arī abas atlikušās draudzenes, Imaldu ieraugot, pārgāja uz ielas otru pusi, bet, ja izvairīties neizdevās, izrādīja nevaļu. Viņām jau nāca piecpadsmit, viņu augums un apģērbs jau bija kļuvis dāmīgs, viņas apmeklēja diskotēkas un kautrējās kādam teikt, ka agrāk draudzējušās ar prātā jukušu. Kur nu vēl to kaunu, ja ieraudzītu kopā! Meiteņu vecāki un viņas pašas bija cieši pārliecinātas, ka psihiskas slimības nav ārstējamas. Un jutās kā pravietes, kad izdzirdēja, ka bijusī klasesbiedrene atkal aizvesta uz slimnīcu.

Meklējot pēc sludinājumiem darbu, Imalda garāmejot iegriezās pārtikas veikalā nopirkt pienu un ieraudzīja pie blakus letes stāvam rindā vienu no draudzenēm kopā ar kādu puisi. Šoreiz draudzene Imaldu patiešām neredzēja, jo bija pārāk iegrimusi sarunā ar savu kavalieri. Drebošu sirdi gaidīdama, kad beidzot viņa pacels acis un paskatīsies apkārt, Imalda nevarēja izšķirties, vai sveicināt pirmajai vai gaidīt, kamēr viņu pasveicina. Tad pēkšņi atskārta, ka būs vienīgi jauks izpušķojums draudzenes aizraujošajam stāstam: «Vai redzi to čaleni? Neskaties tik uzkrītoši viņai virsū! Tā divas reizes jau bijusi trakomājā. Mēs mācījāmies vienā klasē un mazliet bijām pazīstamas.»

Imalda apsviedās un, izgājusi uz ielas, steidzās projām, daudz nedomājot, uz kuru pusi bēg.

Nākamajā dienā viņa ieraudzīja draudzeni vēlreiz. Šķērsojot krustojumu, Imalda bija apstājusies, lai palaistu garām trolejbusu, kas uzmanīgi griezās ārā no šķērsielas — tur vadu savienojumu vietā varēja nolēkt kontaktstieņi. Draudzene brauca trolejbusā, galvā viņai bija krāsainā studentu cepurīte, viņa stāvēja starp citām tādām pašām cepurītēm, un Imaldai varbūt tikai šķita, ka visas cepurotās galvas kā pēc komandas pagriežas un skatās uz viņu.

Stundu vēlāk Imalda starp gājējiem ieraudzīja puisi no ba-letstudijas un iebēga tuvākajās parādes durvīs.

Gandrīz katru reizi, kad meitene izgāja no mājām, viņa ieraudzīja kādu agrāk redzētu cilvēku, jo saspringti skatījās pretimnācējos, lai paspētu izvairīties no sastapšanās. Un tomēr viņa saskrējās krūtīs gan ar bijušajiem tēva darbabiedriem, gan paralēlklases puišiem, gan tuvu mātes paziņu — tā pavadīja Imaldu ar žēlojošu skatienu, kādus mēdz veltīt noklīdušiem, slimiem suņiem, kas izvārguši vazājas no pagalma uz pagalmu, sen zaudējuši cerību atrast īsto māju un saimniekus. Droši vien vairums Imaldu nepazina, divi gadi ir liels posms pusaudzes mūžā, taču meitene to nezināja un iztulkoja kā nevēlēšanos redzēt. Ja uz ielas nekas neatgadījās, tad pretējās kāpņu laukumiņa durvīs muguru apsvilināja vecenes skatiens caur «actiņu», ko pavadīja papildbultu aizkrišanas klakšķi — vecā par savu drošību bija modra augu dienu un augu nakti.

Kad Imalda atgriezās dzīvoklī, galva bija smaga un džinkstēja. Viņa iedzēra zāles, tās nomierināja, bet darīja miegainu. Imalda sāka izvairīties no liekas staigāšanas, ielas viņu biedēja, viņa gāja tikai uz darbu un atpaka), bet pārējo laiku pavadīja, nolīdusi savā miteklī, kā meža zvēri nolien alās.

Ar šķērēm ārdīt bija grūti, Imalda gāja sameklēt starp brāļa skūšanās rīkiem žileti. Viņa vēl nebija to atradusi, kad pie ārdurvīm atskanēja zvans.

Imalda atvēra.

Otrpus sliekšņa stāvēja jauna sieviete un skatījās Imaldā dziļi iegrimušām, tumšām acīm. Viņas seja bija glīta, bet pārāk bāla. Gandrīz melnie mati bija apcirpti garā «ezītī», šaurie gurni piestāvēja vingrajam augumam ar mazajām krūtīm.

— Labdien, — viņa lauzītā latviešu valodā teica.

— Labdien, — Imalda apjukusi atņēma.

— Es jums zvanīju, bet tad iedomājos, ka labāk atnākt pašai… Mums jāizrunājas. Es labāk teikšu krieviski, latviski man grūti… Kāpēc jūs mani neieredzat? Tāpēc, ka es esmu krieviete?

Imalda nezināja, ko atbildēt, nezināja, kā rīkoties.

— Te, uz kāpnēm, ir neērti runāt, — sieviete sacīja, gaidot, ka Imalda aicinās tālāk dzīvoklī. — Mani sauc Taņa.

— Imalda.

— Es zinu. To es ļoti labi zinu!

Imalda ievēroja, ka sievietes sejas āda ir mazliet apvītusi, acīmredzot agrāk viņa bija lietojusi pārāk daudz sliktas kosmētikas vai smēķējusi. Nekā labāka Imalda pārsteigumā nevarēja izdomāt kā pētīt šo seju.

Sieviete bija saspringta un kareivīga.

Neieeļļoto eņģu dēļ atveroties skaudri iečīkstējās pretējā dzīvokļa iekšējās durvis, uz mirkli «actiņā» iesitās gaisma, tad pazuda — vecene vēroja.

— Ienāciet, lūdzu!

— Mēs varam izrunāties tepat, — Taņa teica, apstājusies gaitenī pie virtuves durvīm. — Mans tēvs ir krievs, bet māte ukrainiete … Katram var būt tikai tā tautība, kāda viņam ir — vecākus mēs izvēlēties nespējam. Nav dots! Jūs esat lepna par to, ka esat latviete, es jūs saprotu. Es esmu lepna par to, ka esmu krieviete. Jebkura tautība ir cienāma. Tikai tas, kurš savu tautību noliedz, ir nelietis un kļūst citiem par kāju pameslu!

«Man rādās halucinācijas,» Imaldai izskrēja caur smadzenēm.

— Kā jūs tā varējāt pateikt! — sieviete sāka klusi raudāt. Kareivīguma lādiņš bija beidzies, pāri palikusi tikai nelaimju kaudzīte. — Kā jūs to varējāt! Jūs nemaz neapjaušat, cik ļoti viņš jūs mīl! Aleksis nespēj izdarīt neko, kas ir pret jūsu gribu, viņš vienīgi prot to neizrādīt!

Aleksis! Vismaz kaut kāda skaidrība, lai gan pilnīgi nomierināties nav pamata. Ko viņa tādu Aleksim būtu pateikusi? Neko. Pavisam noteikti — neko! Aleksis šai Taņai ir melojis.

— Iesim istabā … Kafijas nav, bet es varu uzliet kumelīšu tēju …

— Paldies … Nomierināšos … Es nomierināšos___—

Taņa ar pirkstu galiem koķeti slaucīja asaras no acu kaktiņiem.

— Tūlīt pāries… Tikai nesakiet viņam, ka esmu te bijusi,

— viņš to man nepiedos!

Taņai bija pilni divdesmit septiņi gadi, viņa bija ļoti piemīlīga un glīta, bet ne skaistule. Pēc Čehijas, Ungārijas un ziemeļiem Taņas tēvs bija atsūtīts uz Rīgu nodienēt pēdējos gadus. Demobilizējoties viņam bija majora pakāpe, taču, atšķirībā no dažiem citiem bijušajiem kolēģiem, viņš vairs nekāds kalnu gāzējs nejutās, tāpēc ļāvās rāmajam, tīkami iemidzinošajam pensionāra dzīves plūdumam starp pasaules literatūras klasiķu sērijas grāmatām, veciem, tuviem draugiem un atteicās pat no sabiedriskajiem amatiem dzīvokļu ekspluatācijas rajonā, kur pieņemts izvirzīt bijušos virsniekus, kas privātajā dzīvē ir neprašas. Pārcēlusies uz Rīgu, māte iekārtojās pie rakstu darbiem lielas rūpnīcas grāmatvedībā. Viņa bija saticīga un čakla sieviete, kas dzīvoja ģimenei un savam kantorim — pēdējā laikā vairāk kantorim, jo uzskatīja, ka meita ir pietiekami veca un pietiekami izglītota, lai pati zinātu, kā labāk iekārtot savu dzīvi. Viņa dažreiz pabalstīja Taņu ar nelielām naudas summām apģērbu un apavu pirkšanai, labprāt būtu devusi vairāk, taču ģimenei nekādu iekrājumu nebija — lai cik liela pensija, tā tomēr ir tikai pensija un kopā ar kantoristes algu nav piemērots materiālais pamats ne privātmājas būvēšanai, ne pieaugušas meitas apģērbšanai pēc modes.

Taņa strādāja par tehniķi-rasētāju nīkstošā konstruktoru birojā, kur no vadītājiem vienā laidā dzirdēja: «Jāsarauj!» — un tāpēc darbinieki bija kļuvuši apātiski: kāda jēga šodien saraut, ja rīt atkal prasīs, lai sarauj, un arī parīt bez saraušanas neiztiks. Labs tas laiciņš, kas noslinkots!

Taņas patstāvīgās dzīves sākums bija jauks — pati strādā, pati pelna. Ballīšu laiks — toreiz diskotēku vēl nebija — šķita bērnišķīga pagātne, viņa ar draudzenēm laika īsināšanai sāka apmeklēt kafejnīcas, orientēdamās uz aizvien populārākām, kam vajadzēja kļūt par tādu kā atklājumu, līdz nonāca «AUegro», «Putnu dārzā» un «Rostokā». Augstāk kotējās tikai «Septīto debesu» komplekss ar «Oreandu», «Skapi» un «Bedri» — Rīgas andelmaņu un padauzu Meku, kur pirmās reizes viņa ieradās bijīgi kā musulmaņu svētceļnieki pie Kaabas melnā akmens.

Kafejnīcās bija daudz jaunu puišu. Moderna morāle un superfirmu apģērbs noderēja par labāko vizītkarti. Draudzenes ātri cita pēc citas apprecējās, un bija likumsakarīgi, ka viņas vairs kafejnīcās nerādījās, un tikpat likumsakarīgi bija, ka atlikušās tur palika un bezcerīgi gaidīja savu rindu.

Taņai jau bija divdesmit pieci, kad viņa saprata — no šīs pieturas vilcieni tālāk neved. Atklāsme nāca pamazām, redzot, kā smukajiem puišiem apveļas vaigi un vēderiņi, kā viņu augumi līdz vīļu plīšanai iespīlējas džinsu biksēs un jakās un valodā uzrodas impotentu veču cinisms. Visu viņi apņirdza, un viss viņiem bija slikts, — tā viņi centās apliecināt savu gudrību un pāri stāvēšanu ļaužu masām. Gandrīz neviens no viņiem nekur nestrādāja, vismaz alga nevienam nebija galvenais līdzekļu ieguves pamats. Pie galdiņiem mūžīgais temats bija veiksmīgas un neveiksmīgas mahinācijas, pieprasījuma un cenu maiņas un nepieciešamība iepazīties ar vajadzīgiem cilvēkiem. Viens tirgojās ar videomagnetofonu ierakstiem, otrs pelnījās mazliet godīgāk — lentes pārrakstīdams, trešais piedāvāja automobiļu riepas, un, tā kā viņš to darīja gadiem, varēja domāt, ka viņam pilsētas nomalē pieder neliela autoriepu rūpnīca. Vēl citi slamstījās pie antikvariāta un čeku veikaliem, uzpirkdami ārējās tirdzniecības čekus, lai pēc tam ar peļņu tos pārvērstu deficītās mantās — radioaparatūrā un sieviešu trikotāžas izstrādājumos viņi orientējās labāk nekā studēti prečziņi. Izskatījās, ka milicija šiem neko nevar padarīt, lai gan viņi darbojās bezkaunīgi un gluži atklāti un čeku otrā pusē bija rakstīts «pirkšana un pārdošana kategoriski aizliegta».

(Turpinājums sekos)

ZENTA ĶIMENE VIKTORS HARA

Runāt par Viktoru Haru šķietami viegli un reizē grūti. Grūti tamdēļ, ka gribētos iztikt bez patosa, bet tas tikpat kā nav iespējams. Grūti tamdēļ, ka jāpiemin Čīles revolūcija, bet vārds «revolūcija» daudziem ir tikai abstrakcija no mācību grāmatas.

Mēs par Viktoru Haru uzzinājām pēc viņa traģiskas bojāejās Santjago stadiona pec fašistiska apvērsuma Čīle 1973. gada. Parādījās plates ar viņa dziesmu ierakstiem. Bet tūkstošiem čīliešu taču viņu mīlēja sen pirms tam un dzīvu!

Viktors Hara piedzima 1938. gadā nelielā pilsētiņā Čiljanā. Vecāki vēlējās, lai dēls kļūtu par solīdu cilvēku — grāmatvedi vai mācītāju. Taču garīgajā seminārā, kurā viņš iestājās, Viktoru saistīja vienīgi mūzika, un tikai uz kori viņš nebija jāaicina divreiz. No semināra nācās aiziet, sekoja dienests armijā. 1963. gadā Viktors pabeidza Čīles Nacionālās universitātes teātra fakultāti un noorganizēja Tautas teātri, kas drīz kļuva plaši pazīstams. Divas svarīgas tikšanās noteica viņa turpmāko ceļu: dižā čīliešu folkloriste Violeta Parra iedvesmoja Viktoru pašu radīt dziesmas, bet Margota Loijola (arī folkloriste) iesaistīja viņu folkloras ansamblī «Kunkumen».

Interese par folkloru 60. gadu Čīlē bija ari interese par politiku, tā bija cīņa pret valsts amerikanizēšanos, cīņa par savas nācijas kultūru un arī valsts suverenitāti. Politiskās kampaņas Čīlē 60. gados un 70. gadu sākumā nevar iedomāties bez Viktora Haras dziesmām «Puertomonte», «Zemkopja lūgšana», «Es dodos uz Kočabambu». Tomēr šīs un citas melodijas nav tikai vienpatņa izpausmes, tās lieliski iekļaujas folkloristiskā «jaunās dziesmas» kustības kopainā.

Čīles «jaunā dziesma» … Kas nodrošināja tai popularitāti dzimtenē un pēc tam visā pasaulē? Nacionālais, ik čīlietim pieņemamais muzikālais pamats? Dziesmu satura aktualitāte? Ielūkosimies Viktora Haras dziesmu tekstos, un mums kļūs skaidrs trešais komponents, kas ir daudz nozīmīgāks, bez tā nacionālais muzikālais pamats būtu kļuvis tikai par eksotiku, bet satura aktualitāte — tikai par avīžu frāzēm un lozungiem. Te redzams kristāltīrs un patiess cilvēks, pārliecināts un spējīgs pārliecināt citus, te sajūtams viņa nesavtīgums, skaidras politiskas simpātijas un antipātijas, ticība taisnīgumam. Galu galā — te ir dzeja, kas ir lielisku, ģitāras apskaņotu dziesmu pamats.

CANTO LIBRE

El verso es una paloma que busca donde anidar.

Estalla y abre sus alaa para volar y volar.

Mi canto es un canto libre que se quiere regalar a quien le estreche su mano, a quien quiera disparar.

Mi canto es una cadena sincomienzo ni final y en cada eslabon se encuentra el canto de los demas.

Sigamos cantando juntos a toda la humanidad que el canto es una paloma que vuela para encontrar, estalla y abre sus alas para volar volar.

Mi canto eg life, canto libre.

Tāpat, tā kā visi citi, bērns mācījies sviedrus liet, pat dzirdējis nav par skolu, pat nezin, kā rotaļās iet.

Mani izrāva laukā no gultas rītā agrā un skarbā, lai līdz pat tēva plecam es izaugtu sūrā darbā.

Apsviedīgs būdams no dabas, varu kļūt kalējs vai jūrnieks, varu kļūt apmetējs, galdnieks, atslēdznieks vai arī mūrnieks; ai, būtu gaužām labi vēl sevi izglītot, jo katrai lietai un vietai cilvēks var dzīvību dot.

Es iedodu garšu vīnam, es būvēju augstu māju, es ceļam segumu klāju, no kvēpiem fabriku tīru; es nolaižos zemes dzīlēs, es uzveicu klinšu ragus, es lidoju pretī zvaigznēm un biezoknī dzenu vagu.

Es saprotu katru vārdu, ko kungs un saimnieks man kliedz; par to, ka es paceļu balsi, mūždien mani zemē triec, bet ceļos es augšā ik reizi, jo sniedz man rokas un sauc, jo es vairs neesmu vientuļš, jo mūsu ir ļoti daudz.

CILVĒKS VAR DZĪVĪBU DOT

VIKTORS HARA

KAS NOGALINĀJIS KARMENSITU!

Savā vislabākā kleitā, rūpīgi izgludinātā, gaužas asaras lejot, iet viņa bēdīgā prātā.

Atskan no visām pusēm suņu un mašīnu gaudas, parks guļ, tumsā grimis, un pilsēta nemost no snaudas.

Tik tikko piecpadsmit gadu, bet dzīve jau novītusi, to nospiedis nama pavards un skola to nomākusi; radio parādes ritmos sirsniņa sitas ribās.

Žilbina viņai acis šodienas slavenības.

Un dzedrie andelmaņi avīžu sapņus pārdod; tie pieņemas miesās un turībā no tā, ko tie jaunatnei vārdo, melš savu pasaku lētu — dod laimi, mīlu un prieku, pudelē iespundētu.

Tik tikko piecpadsmit gadu, bet dzīve jau novītusi.

Ai, Karmensita iet bojā, — deniņos roze asinīs lās;

tā iet, jo ar pēdējo sapni tai nolikta tikšanās.

Bet nabaga meitene nezin, ka viņa ir sazāļota, ka visa tā sapņu valstība nemūžam tai netiks dota, — ar marihuānu, ar baseiniem, ar aviobiļeti riekšā uz «Branniff I nternacional», kur līksme jau gaida priekšā.

Ir viņas valstība šeit, kur netīras ieliņas lokās, šeit, šajā Pitas kvartālā, kur šaurā un zemā namā pie pavarda piekūst rokas.

Kamēr viņa iet bojā, citi kļūst bagāti ļoti.

Avīzes ziņo: cēloņi paliek nenoskaidroti.

Ai, Karmensita iet bojā, — deniņos roze asinīs lās;

tā iet, jo ar pēdējo sapni tai nolikta tikšanās.

ARĀJA LŪGŠANA

Pamosties

un palūkojies uz kalniem, no kuriem nāk lejup vējš un saule, un ūdens.

Tu, kas upju ritumu vadi,

tu, kas sēj savas dvēseles lidojumu,

pamosties

un palūkojies uz rokām, domātām radīt, lai brāli tās apņem, un iesim kopā, caur asinīm savienoti. Atpestī mūs no tā, kas mūs nomācis nabadzībā.

Lai nāk tavas tiesas un līdzības valstība. Uzdves kā vējš aizā augušam ziedam. Ardē kā uguns manas šautenes stobru. Tavs prāts lai visbeidzot notiek šeit pat virs zemes.

Dod mums spēku un drosmi cīņai. Uzdves kā vējš aizā augušam ziedam. Ardē kā uguns manas šautenes stobru.

Pamosties

un palūkojies uz rokām, domātām radīt, lai brāli tās apņem, un iesim kopā, caur asinīm savienoti, šodien un mūsu miršanas stundā.

Amen.

BRĪVA DZIESMA

Mana dzeja ir balodis gaisā, kas meklē, kur apmesties, kas pacelsies, papletīs spārnus un atkal skries un skries.

Mana dziesma ir brīva dziesma, kas sevi ir gatava dot tikai tam, kas tai pasniedz roku, tam, kas mērķī trāpīt prot.

Mana dziesma ir gara ķēde, ne tai sākums jaušams, ne gals, satek kopā ikvienā tās posmā visu pārējo ļaužu balss.

Un ar visu cilvēci kopā mūsu gājiens dziedādams ies. Lai dziesma ir balodis gaisā, kas atlaižas satikties; kas pacelsies, papletīs spārnus un atkal skries un skries.

LĀPSTA

Kad man rokā iedos lāpstu, tā vairs mani neatstās, tā man rokā, ja reiz dota, kamēr zeme būs apūdeņota pamazām, pamazām.

Un kad man reiz braši zēni arkla balstus rokās iedos, es to dzīšu visā spēkā, tā, lai zeme vaid un brēkā pamazām, pamazām.

Nes tos līdzi savos ceļos tā, kā likteni tu nes, ja tu darbu godā turi, tie tev vienmēr maizi dos. Nes tos līdzi savos ceļos.

Gadu gadiem jūgā liekti, mani kauli nevelk vairs.

Visu, ko es iemantoju, to man atņem, aiznes projām pamazām, pamazām.

Nolādētā tumšā dzīve, kurā es mūžam klaiņot dzīts; bet es redzu: cauri naktij sāk jau parādīties rīts pamazām, pamazām.

Ceļā nopakaļ nāk smaga tava liktens dzītā vaga.

Un to prieku sēklu sēt, to tev nespēs iznīdēt, — tajā priekā sēklu sēt, tur ir tava dvēsele.

NO SPĀŅU VALODĀS ATDZEJOJIS

Mana dziesma ir brīva dziesma.

KNUTS SKUJENIEKS : ARVĪDS GRIGULIS - 81:36 ANDRIS JANSONS

Nepārprotiet. Šie skaitļi nenozīme basketbola mača rezultātu. Dzejnieks un dramaturgs, literatūrvēsturnieks, Tautas rakstnieks, profesors ARVĪDS GRIGULIS ir dzimis 1906., tātad skaitlis «81» atbilst viņa nodzīvoto gadu skaitam. Jautājumus rakstniekam uzdeva Andris Jansons, kurš šo dzīvi skatījis par četrdesmit pieciem gadiem mazāk. «81:36» — šī attiecība simbolizē divu visai tālu paaudžu tikšanos, mēģinājumu uzzināt un salīdzināt pieredzi.

ARVĪDS GRIGULIS AR DĒLU. 60. GADI

A. J.: — Kā zināms no jūsu biogrāfijas, Rīgā ieradāties 1925. gadā pēc Limbažu vidusskolas beigšanas. Tātad tas varētu būt bijis rudenī.

A. G.: — Jā. Tas bija rudenī.

A. J.: — Vai jūs varētu raksturot atmosfēru, kāda valdīja sabiedrībā un inteliģencē tajā laikā?

A. G.: — Atmosfēra? Inteliģencē pirmais nacionālais skurbulis jau bija pāri, un tā sāka konkrētāk pievērsties kultūras jautājumiem. Pirmais posms pēc Latvijas valsts nodibināšanas jau ir saistīts ar tādu «urrā patriotismu», «urrā nacionālismu» — sak, mums ir valsts, un nu viss kas būs. Bet pēc 25. gada jau bija redzams, ka nekas uzreiz neradīsies. Lasiet Sudrabkalna dzejo|u grāmatā! Viņš uzdod jautājumu: «Kur tu esi, mana Latvija?»

Bet grāmatniecībā valdīja diezgan liela rosība. Rosība tajā ziņā, ka 20. gados ienāk pilnīgi jauni rakstnieki. Vispirms jau (tas gan bija drusku agrāk) Ziemeļnieks, Jānis Grots, bet tad, 20. gadu otrajā pusē, vesela plejāde rakstnieku ar demokrātiskām tendencēm. Bija tāds žurnāls «Trauksme», kuru organizēja Plaudis. Tajā darbojās Plaudis, Lukss, es tur biju, Ķikuts, Čaks…

A. J.: — Kas šai grupai bija raksturīgs idejiskā ziņā?

A. G.: — Ideja bija diezgan neskaidra. Jūs jau varat paskatīties «Trauksmes» programmrakstā — tas ir diezgan haotisks. Bet bija dedzība, rakstības aktivitāte … sanākšanas bija, kurās katram jālasa savi dzejoļi — vismaz divi vai trīs.

A. J.: — Un kur jūs pulcējāties?

A. G.: — Pulcējāmies kur nu kuro reizi — Strādnieku teātrī, pie Ķikuta mājās, kādreiz restorānā — bija tāda blakusistaba, kur varēja sanākt kopā. Tur pulcējās vairākas grupas. Kas bija īpatnējs — notika rakstnieku vakari, kuros vairums grupu kooptējās savā starpā. Pie Tautas augstskolas bija vēl žurnālītis «Signāls». Tajā darbojās Branks, Talcis, arī Jūlijs Vanags tur sāka savas gaitas. Bija «Zaļā vārna», kurā uzstājās Čaks, Aigars, Raisters, Rabacs. Tā teikt — pilsoniskā grupa.

A. J.: — Jūs sevi neuzskatījāt par pilsonisku grupu?

A. G.: — Mūs uzskatīja par kreisajiem. Mēs bijām tā noskaņoti, kaut arī cieši saistīti ar meņševikiem, ar «Sociāldemokrāta» literāro pielikumu, kuru vadīja Grots. Tāpat arī Strādnieku teātris, kas idejiski bija diezgan revolucionārs, bet juridiski pakļauts meņševiku partijai. Žurnāla «Domas» redaktori šā vai tā bija saistīti ar meņševikiem, kaut arī literāro daļu tur vadīja A. Upīts, un viņam bija privilēģijas publicēt, ko vien viņš grib.

A. J.: — Jūs teicāt, ka grupas «Trauksme» platforma bija diezgan neskaidra. Kāds tam iemesls?

A. G.: — Nebija idejiskas mērķtiecības. Gribējām kaut kādu demokrātiju, uzskatījām, ka vajag būt aktīviem …

A. J.: — Demokrātija bez nosaukuma? Nekonkrēta aktivitāte?

A. G.: — Buržuāziskās Latvijas laikā kaut kāds priekšstats par demokrātijas jēdzienu mums bija gan. Varat palasīt manas tā laika dzejas — visi demokrātijas principi ir iekšā. Ne velti 34. gadā, kad sākās fašistiskais režīms, politpārvalde mani apcietināja.

A. J.: — Bet aktivitāte?

A. G.: — Toreiz daudzas organizācijas rīkoja rakstnieku vakarus, tie bija cieņā, un arī diezgan izdevīgi. Lai arī lētas, tomēr kaut kādas biļetes pārdeva, bet rakstniekiem jau nevienu kapeiku nemaksāja.

A. J.: — Cilvēku nāca daudz?

A. G.: — Cilvēki?… Neteiksim daudz, bet tukšas zāles nekad nebija.

A. J.: — Kā jūs domājat, kāpēc viņi nāca — lai saskartos ar mākslu, vai viņus pievilināja tas, ka eksistē vairākas rakstnieku grupas un to starpā notiek idejiska cīņa?

A. G.: — Nē, nekādas cīņas jau būtībā nebija. Mums nebija naidīgas attiecības ne ar «Zaļo vārnu», ne «Signālu», ne «Jauno liru». Rakstnieku vakari mums bieži bija kopēji, atšķīrās vienīgi dzejoļu noskaņa — vieniem vairāk ar sabiedrisku tendenci, citiem par mīlestību un dažādām subjektīvām lietām. Vienīgi ar komunistiem un kreisajiem studentiem attiecības bija vēsākas, jo viņi mūs uzskatīja par sociāldemokrātiem, bet sociāldemokrāts to gadu komunistu acīs bija sociālnodevējs.

A. J.: — Kāds bija jūsu ceļš uz šo raibo rakstnieku kompāniju?

A. G.: — Atbraucis uz Rīgu, tūlīt iestājos strādāt pasta — katru dienu astoņas stundas. Es skrēju pa bibliotēkām, pa teātriem kā dulls, kamēr atradu, kur apmesties — tādu kā oāzi Strādnieku teātrī. Man jau nebija nekādas politiskās pārliecības; es izsūtīju savus dzejoļus visām redakcijām, cik vien tādu Rīgā bija, tikai neviens nenodrukāja, izņemot «Latvijas Kareivi», kur publicēja divus dzejolīšus. Atceros — aiznesu savus darbus uz ilustrēto žurnālu «Nedēļa». Tur strādāja Skalbes sieva. Domāju — solīda dāma. V'iņa paņēma: «Jā, izlasīšu, izlasīšu. Atnāciet pēc divām nedēļām.» Viņa ilgi runājās ar mani par rakstīšanu. Aizgāju pēc divām nedēļām: «Vai, es vēl neesmu izlasījusi. Atnāciet vēl pēc divām nedēļām.» Es aizeju, viņa tomēr bija izlasījusi un teica: «Vai! Jūsu dzejoļi ir rakstīti brīvā pantā. Mēs tādus dzejoļus nedrukājam. Mums vajag ar atskaņām un noteiktā ritmā.» Es gan biju rakstījis arī klasiskā pantā, bet jau Limbažu vidusskolas pēdējās klasēs mani ietekmēja Kurcija brīvais pants, un tajā tad galvenokārt dzejoju. Tā īsti ar sirdi un dvēseli ar klasisko dzejas strofu es aizrāvos tikai Lielā Tēvijas kara laikā.

A. J.: — Tātad — toreiz dzejā bija noteikti formāli ierobežojumi?

A. G.: — Dažādi ierobežojumi. Jaunos nekur nelaida. Mēs taču paši izdevām grāmatiņas, rakstījām vekseļus. Trīs manas grāmatiņas līdz 1934. gadam; kad manas grāmatas aizliedza, iznāca par manu naudu. Mēs visi tā darījām. Buržuāziskajā Latvijā pastāvēja tādi paši noteikumi kā cariskajā Krievijā pēc 1905. gada, kad atcēla iepriekšējo cenzūru. Izdevniecību varēja nodibināt, ja tu samaksāji piecus latus — dibini un izdod ko gribi. Ja tu sāki daudz pelnīt, tev uzlika ienākumu nodokli. Bija arī mazas spiestuvītes. Mani gan drukāja «Kultūras Balss» spiestuve, bet citi — Lukss, Plaudis, Čaks — drukājās arī mazajās spiestuvēs, izrakstot vekseļus.

A. J.: — Tātad — jūs atradāt iespējas pārvarēt ekonomiskās grūtības.

A. G.: — Tās varēja pārvarēt ar enerģiju. Ko tad mēs saņēmām! Kā pasta māceklis es pelnīju 50 latus, vēlāk 70 latus mēnesī. Par dzīvokli jāmaksā 16 lati. Kas tad tur paliek!? Vienīgi ar enerģiju un nemitīgu darbošanos varēja cerēt uz panākumiem. Kā, piemēram, — Čaks. Čaks bija visur. Viņš bija «oatnējs, un viņam piemita neaprakstāma īpašība pievilkt sev cilvēkus. Visur, kur kaut ko dibināja, Čaks bija klāt. Notika pirmais kinoscenāriju konkurss, no kura gan nekas prātīgs neiznāca, — Čaks sekretārs. Rūdolfs Egle organizēja tādu kā studiju — Čaks sekretārs. Ģenerāļi Gopers un Azāns sāka izdot almanahu «Latviešu strēlnieks», J. Grīns Čaku iekārto par valodas konsultantu. Strādājot pie šī almanaha Latviešu veco strēlnieku vēsturisko dokumentu arhīvā, dzima Čaka ideja par «Mūžības skartajiem». V. Eihvalds «Avotā» runā par nez kādu ironiju. Mēs ar Plaudi bijām tur — Latviešu biedrības baltajā zālē. Nekādas ironijas. Teica patriotiskas runas, slavēja Čaku, slavēja vecos strēlniekus, priecājās, ka pienācis laiks, kad par viņiem var atklāti runāt.

A. J. (komentārs): Buržuāziskās Latvijas laikā latviešu strēlnieku varoņdarbi tika apzināti noklusēti. Tie strēlnieki, kuri atgriezās no Padomju Krievijas, bija praktiski izslēgti no sabiedriskās dzīves. Pirmā plašākā grāmata par strēlniekiem latviešu valodā (J. Ķīselis «Cīņā par dzimteni») iznāca tikai 1936. gadā, un arī tajā apskatītas strēlnieku cīņas 1918.—1919. gadā, sarkano strēlnieku vēsturei nepieskaroties. Salīdzinājumam — dzejojums «Strēlnieku atgriešanās» publicēts 1930. gadā.

A. G.: — Čaks bija iecerējis uzrakstīt vēl otru grāmatu par latviešu strēlniekiem, un sakarus ar arhīvu viņš nesarāva arī tad, kad 1939. gadā aizgāja uz «Atpūtu», kuru viņš veidoja kopā ar A. Eglīti un J. Plaudi.

A. J.: — Jūs pieminējāt Anšlavu Eglīti. Reiz, kad es kādam darbam gribēju izmantot šī rakstnieka vielu, saņēmu atteikumu. Iemesls — Anšlavs Eglītis esot dekadents.

A. G.: — Anšlavs? Nekad! Viņa tēvs — Viktors Eglītis — jā. Anšlavam neviena satura līnija, neviena rindiņa nav dekadentiska.

A. J.: — Lasot viņa noveli «Profesora Eipura orķestris», es secināju, ka Anšlavs Eglītis pret dekadentiem bijis noskaņots ironiski. Taču šis arguments manu sarunu biedru nepārliecināja. Var būt, ka abu rakstnieku uzvārdu vienādība daudziem mūsu inteliģences pārstāvjiem izsaukusi tamlīdzīgus maldus. Lai tos novērstu, lūdzu, pastāstiet par Anšlavu Eglīti mazliet tuvāk.

A. G.: — Viņš bija ļoti smalks, snobisks, satiekoties uzreiz varēja pateikt, ka tas ir inteliģents cilvēks. Es ar viņu iepazinos pēc 1939. gada, kad viņš sāka strādāt «Atpūtā». Redakcijā atradās liels galds, pie kura sēdēja trīs galvenie «Atpūtas» veidotāji — Eglītis, Plaudis un Čaks. Jaunais Benjamiņš gribēja, lai tur nepārtraukti atrastos cilvēki un lai istaba būtu piepīpēta zila. Ja telpā valdīja miers, tad Benjamiņš iznāca ārā un teica: «Kas tad te! Baznīcu jūs te gribat ierīkot, vai?» Viņam patika, ka vārās, laikam bija ārzemēs lielajās redakcijās redzējis, kā tur cilvēki iet un nāk, nepārtraukti zvana telefoni… Anšlavs pat vislielākajā burzmā turējās savrup, nekad neielaidās nekādās sīkās p|āpās, runāja tikai par lietu. Kā dzīvē, tā rakstniecībā viņš bija konkrēts, tīrs reālists ar satīrisku ievirzi.

A. J.: — Tad kāpēc mēs esam viņu tik pamatīgi aizmirsuši?

A. G.: — Anšlava tēvu Viktoru Eglīti arestēja, jo viņš bija parakstījis deklarāciju Hitleram. Cietumā viņš saslima un nomira. Tāds liktenis piemeklēja divus rakstniekus — V'. Eglīti un A. Ersu. Kad vācieši gāja prom, Anšlavs aizlaidās uz Ameriku. Viņš domāja, ka tēvu nogalinājuši boļševiki. Amerikā Eglītis sāka rakstīt romānu pēc romāna — lielākoties pret-padomju. Tāpēc arī nepublicējam, lai gan viņam ir darbi, kurus būtu vērts izdot. Trīs Latvijā sarakstītas grāmatas, piemēram, noveles, romāns «Līgavu mednieki» un pāris Amerikā sarakstītu grāmatu, kuras nav vērstas pret mūsu iekārtu. Bet kāpēc gan padomju varai jāmaksā nauda cilvēkam, kurš nepārtraukti to nogāna?

A. J.: — Loģiski. Tomēr kas iznāk dārgāk — samaksāt naudu mūsu ienaidniekam vai izsvītrot no mūsu jau tā niecīgās rakstniecības vēstures labus sacerējumus? No jūsu stāstījuma jāsecina, ka A. Eglīša nostāja pret padomju varu ir traģiskas kļūdas rezultāts, vēstures kārtējais nelāgais joks. Šodien mēs esam tik saprātīgi, ka spējam to ņemt vērā.

A. G.: — Bet kā ir ar Andrievu Niedru? Varētu izdot «Līduma dūmos» — tas ir interesants darbs, bet vēl taču ir dzīvi tie, kuru ģimenes locekļiem Bermonta iebrukuma laikā A. Niedra parakstīja nāves spriedumus. Ir zināma tā māja, kurā viņš tos parakstīja. Tāpēc šodien A. Niedras darbus nekādi nevar izdot.

A. J.: — Anšlavam Eglītim šādi grēki gan nepiemīt. Es saprotu — jūs gribat teikt, ka vārdiņš «šodien» pats par sevi neatceļ vakardienas ētiskās un morālās problēmas. Tiesa, mums un nākošajām paaudzēm nāksies būt tik zinošām un iejūtīgām, lai katrā konkrētā gadījumā atrastu vienīgo taisnīgo un cilvēcisko risinājumu.

Varbūt vēsture varētu dot padomus, ko darīt, lai mūsdienu pārkārtošanās entuziasms nepārvērstos ātri noplokošos «priekos». Kur ir izeja no šķietami neizbēgamā «uzplūdu — atplūdu» cikla?

A. G.: — To es neņemos spriest.

A. J.: — Kāpēc ne?

A. G.: — Es neredzu izeju. Varbūt tā radīsies tad, kad vienreiz vajadzēs sākt plānot, kad nedrīkstēs neko darīt tikai, kā iedomājas, kad vajadzēs izskaitļot. Mums vajag domātājus, kas spēj organizēt — ar progresīvu ģēniju ražošanā.

A. J.: — Man šķiet, ka speciālisti un domātāji mums ir, drīzāk trūkst darītāju.

A. G.: — Nez vai ir. Es lasu avīzes! Cik ir tautsaimnieku, ekonomistu, kuri atbalstītu CK ģenerālsekretāra un partijas uzņemto līniju ar konkrētiem padomiem un ierosinājumiem. Es saskatu kritiku par bijušiem un esošiem trūkumiem, nevīžām un blēžiem. Es jums pastāstīšu epizodi no Lielā Tēvijas kara laikiem. Ja nemaldos, tas bija Rokosovskis, kuram bija uzdots izstrādāt plānu uzbrukumam Baltkrievijā. Viņš piedāvāja izdarīt triecienu divos virzienos. Staļins izsauca viņu pie sevis un teica, ka tas nederot, ka ģenerālštābā radies cits plāns — ieņemt Baltkrieviju vienā triecienā. «Jūs pieņemat šo plānu?» jautāja Staļins. «Es to nepieņemu,» skanējusi Rokosovska atbilde.Rokosovskis izsūtīts apdomāties, un pēc pusstundas atkārtots tas pats jautājums un saņemta tāda pati noliedzoša atbilde. Vēl pusstunda pārdomām. Arī tad Rokosovska pārliecība palikusi nemainīga. «Ja tik daudz jūs esat domājis,» teicis Staļins, «un tomēr palicis pie sava, tad, lūdzu, palieciet pie sava plāna arī turpmāk un realizejiet to. Bet jūs arī nesat visu atbildību.» Kur mūsu valsts un partijas vadītājiem šodien ir tādi Rokosovski? Vasiļevski? Žukovi? Es neesmu dzirdējis viņu balsis, un par to man ir vislielākās bažas. Partija nedrīkst būt vāja nekad.

A. J.: — Kā jūs to domājat?

A. G.: — ?!

A. J.: — Ka partijas pozīcija ir vājināta?

A^ G.: — Ir samazinājusies partijas kontrole katrā konkrētā jautājumā. Visa šī «brīvība», «demokrātija». Es nezinu, kā īsti tas ir ekonomikā, neesmu speciālists. Rodas sajūta, ka mēs domājam tikai par ekonomiku, bet ideoloģiskajā frontē pašreiz tiek darīts mazāk kā jebkad.

A. J.: — Jaunākajos partijas lēmumos ir uzsvērta nepieciešamība atraisīt masu aktivitāti, dotas tiesības izlemt svarīgus jautājumus uz vietām, nostiprināt padomju demokrātiju.

A. G.: — Arī demokrātija var būt dažāda. Demokrātija nav laidars, kurā katrs var uzlocīt bikses līdz ceļiem un bradāt, kā patīk. Vai tā ir demokrātija — rakstīt uz sienām lozungus, kurus paši nesaprot? Ko šie 14—15 gadus vecie puišeļi zina par fašismu, par kāškrustu?

A. J.: — Man šķiet, viņiem tas ir tikai simbols, nekas vairāk.

A. G.: — Bet kāds cits taču šo simbolu izjūt. Maskavā viņi pat nekautrējas saukt «Sieg hail!». Viņi nekautrējas izrakt veco strelnieku kapus un sašaut strēlnieku galvaskausus. Ja sāktos karš, vai es kā vecs frontinieks varētu mierīgu sirdi gulties ierakumos, ja man aiz muguras nāk šie pienapuikas, saukdami «Sieg hail!». Es un viņi taču būtu vienā armijā. Mūsu Padomju Armijas spēks Tēvijas kara laikā bija vienotībā.

A. J.: — Es nedomāju, ka tā būtu viņu ideoloģija. Man liekas, ka tas ir absurds, stihisks protests pret visu bezjēdzīgo, kas mūsu dzīvē sakrājies pēdējos desmit gados.

A. G.: — Ar bezjēdzību arī nav tik vienkārši. Bez šaubām, kļūdas ir bijušas un būs vienmēr, un katrreiz jaunie uzskata, ka iepriekšējie darījuši bezjēdzības, un sola darīt kaut ko citu. Tāpēc nav jāiztaisās par fašistiem, vai jāsit vienam otru nost. Pa dienu viņš sēž vidusskolā un mācās ģeometriju, bet vakarā iet uz ielām sist otru nost.

A. J.: — Viņos ir neapmierinātība, pat naids. Jautājums — kā tas rodas, un kā to novērst?

A. G.: — Naids? Tas var būt. Tam naidam var būt zināms pamats, bet tā risinājums nav pareizs. Vai ar nosišanu var ko līdzēt? Vai tā ir tā forma, ar kuru var kaut ko sasniegt?

A. J.: — Diemžēl 15—16 gadu vecumā vēl nedomā ne par naida cēloņiem, ne par ceļiem tā novēršanai.

A. G.: — Tad viņiem ir jāpakļaujas cilvēkiem, kuri ir atraduši kaut kādu risinājumu.

A. J.: — Vajadzētu iet pie viņiem un izskaidrot, kas ir kas. Tā, lai viņi saprot.

A. G.: — Tas nenotiek. Kaut ko trafareti pamuld. Kāds dosafietis aiziet uz skolu ķeksīšu dēļ. Tad jau būtu labāk, ja viņš nemaz tur neietu.

A. J.: — Vai būtu jāsaprot, ka jūs gribat brīdināt mūs no bīstamu tendenču rašanās sabiedrībā, ja pašreizējā demokrātija turpmāk būs «bezzobaina»?

A. G.: — Demokrātiju nevajag jaukt ar patvaļību. Tagad visu attaisno ar «sliktajiem večiem» — re, tāpēc mēs tādi esam izauguši! Vai mazums piemēru, ka sliktiem vecākiem izaug labi bērni? Ļauni ļaudis vienmēr var atrast iespēju, uz kā rēķina izaugt, tāpat kā sliņķis vienmēr sameklēs iemeslu, lai nestrādātu.

A. J.: — Mani visvairāk uztrauc tas, ka šī atrastā iespēja attaisnot ļaunprātību, slinkumu, vienaldzību negatīvi iespaido tautu. Ko varētu darīt, lai izrautu no sastinguma, no slīgšanas pašapmierinātībā un mietpilsonībā tautas garu?

A. G.: — Nezinu. Nevajadzēja nolaist tik tālu. Dažs saka — viss vecais ir sabendēts, viss vecais esot nejauks, no visa vecā jātiek ārā! Bet — kur? Uz kurieni? No vecā nāk visa kultūra, visas saknes. No tukša gaisa nevar zemes ripu uztaisīt.

A. J.: — Kā jūs domājat, ko varētu darīt konkrēti, lai šīs saknes atdzīvinātu?

A. G.: — Es domāju, ka partijai jādod lielāka vara. Partijai ir jāvada, to Ļeņins mācīja. Un sargājiet partiju kā acuraugu. Ja partijas nebūs, tad nebūs vairs valsts un nebūs padomju varas. Partiju nedrīkst degradēt nekādos apstākļos. Bet šodien zināmā mērā mēs esam atņēmuši partijai tās tiesības, samazinājuši tās lomu. Un tas nevar neatsaukties, tas ir redzams. Ja vēl vairāk, vēl tālāk — līdz zināmai robežai, un tad būs daudz cietēju, kā vienmēr šādās reizēs. Vienmēr, kad rodas kāds mezgls, tas tiek cirsts un vienmēr cieš CILVĒKI. Bieži vien nevar pateikt, vai viņi ir vainīgi vai nevainīgi, bet viņi cieš — un tas ir vissliktākais. Tauta nedrīkst ciest, ja mēs paši nemākam taisīt savu politiku. Galvenais ir tauta, tautas spēks, tautas izturība, un to vajag attīstīt, to vajag kultivēt, nevis samalt.

A. J.: — Visas ciešanas gan nav vienādas. Es saprotu tās, par kurām jūs runājat. Bet jaunais vienmēr rodas caur ciešanām.

A. G.: — Vairāk vai mazāk — jā, bez šaubām. Bet tas jau nekas vēl nav. Tam mēs varam tikt pāri. Teiksim — aiztriecām pensijā cilvēkus, kuri vēl varētu strādāt desmit gadus, un samazinājām smadzeņu un amata prasmes rezervi, kas mums bija. Bet viņu vietā nāk jauni. Jaunie tā kā tā uzvarētu. Vecie ir cietēji, viņi vaimanā, bet savu maizes gabalu jau viņi dabūs.

A. J.: — Cilvēks gan nedzīvo tikai maizes dēļ. Bez vajadzības sajūtas dzīvei nav jēgas. Kāda nozīme runāt četrām sienām? Vismaz — lai citi uzzin tavas domas un kaut vai strīdas pretī, arī tas jau nozīmē vajadzību.

A. G.: — Vecu vecie grieķi teica, ka strīdos dzimst patiesība. Bet mums jau tādu strīdu nav.

A. J.: — Kāpēc to nav?

A. G.: — Tāpēc, ka nav attīstīts intelektuālais prāts, domāšana.

A. J.: — Varbūt ir gudri cilvēki, bet viņi sēž un klusē?

A. G.: — Tad būs kāds iemesls, kāpēc viņi klusē.

A. J.: — Man ir iespaids, ka mums ir liela intelektuāla grupa, kura vēl neko nav teikusi. Varbūt viņi tagad sāk runāt, bet kļūdās pirmajos vārdos, vai arī ir pārāk bikli.

A. G.: — Grūti pateikt. Laikmets ir pārāk lielu pretišķību pilns. Nevar zināt, kas tuvākajā laikā atraisīsies un kas ne.

A. J.: — Paredzēt, protams, to nevar. Vai jūs attaisnojat šos klusētājus?

A. G.: — Kā kuru reizi.

A. J.: — Kāda augstsirdība no jūsu puses. Es neesmu noskaņots tikpat toleranti. Lieta tāda, ka vairums šo klusētāju ir mani vienaudži — cilvēki vecumā no 30 līdz 40 gadiem. Ar jūsu atļauju es izmantošu mūsu sarunu, lai pateiktu dažus vārdus viņiem.

A. J. (vēršoties pie savas paaudzes lasītājiem): Es griežos pie jums ne jau tāpēc, lai jūs nosodītu. Ja es gribētu to darīt, tad man būtu jāsāk pašam ar sevi. Mums visiem ir arī kāds attaisnojums — mēs godīgi esam darījuši savu darbu. Bet domas par to esam paturējuši pie sevjs. Es gribu atgādināt tikpat jums, kā pats sev, ka PUSE MŪŽA JAU IR NODZĪVOTA. Vēlāk mēs nez vai kādam būsim vajadzīgi. Tieši šobrīd, šodien, rīt, parīt sabiedrībai var noderēt mūsu spējas un spriedumi, vērtējumi un priekšlikumi, bet, kamēr mēs tos noklusēsim, vai arī par tiem kaktos klusītiņām sačukstēsimies, neviens neko nezinās, un labuma nebūs nekāda. Vairāk par visu sabiedrībai ir vajadzīga mūsu vīrišķība un pārliecības spēks. Es domāju — ja man gadītos būt Rokosovska vietā — kurā reizē es piekāptos? Pirmajā reizē droši vien mēs visi teiktu: «Nē, es palieku pie sava!» Bet cik no mums, godīgi roku uz sirds liekot, to pateiktu otrajā un trešajā reizē?

A. G.: — Es gribētu piebilst — tas nerodas pats no sevis. Tam ir jāizaug dzīvē no daudz un dažādiem momentiem. Roko-sovskim tas izauga karā. Uzreiz tas nebūs. Tāpēc jums nekas neiznāk.

A. J.: — Mums bija maz iespēju to izaudzēt. Reizēm mes gluži vienkārši neesam varējuši neko pateikt. Mēs nevarējām iemaksāt piecus rubļus un nodibināt izdevniecību, lai publicētu savus dzejoļu krājumus, stāstus, zinātniskos darbus, filozofiskus traktātus, jaunu māju un pilsētu projektus, jaunu darbgaldu un mašīnu rasējumus, izgudrojumus cerībā, ka atradīsies kads, kam tie būs noderīgi.

A. G.: — Es domāju, ka tas izkristalizēsies pats no sevis. Partija un valsts satur sevī milzīgus spēkus, un tiem kaut kur ir jāsakoncentrējas. Patlaban ir krustceles. Un krustceļi vienmēr ir zem jautājuma zīmes, krustceles ir svārstību moments.

A. J.: — Kamēr mēs svārstāmies, nekas netiek darīts.

A. G.: — Tas nevar būt. Svārstība pati kaut ko darīs — svērs uz vienu vai otru pusi. Svārstība nebūs kā svari ar vienāda smaguma atsvariem.

A. J.: — Varbūt mums trūkst grūdiena, stimula? Sakiet, ko jūs gribējāt 1925. gada rudenī, kad ar vidusskolā sarakstītajiem dzejoļiem kabatā ieradāties Rīgā?

A. G.: — O! Es gribēju tikt pie slavas. Atceros — kad 1927. gadā es izdevu savu pirmo grāmatu «Reportiera piezīmes» un biju nodevis ap trīssimts eksemplāru komisijas veikalos, gāju pa ielu un domāju — re, visi uz mani skatās, es esmu jauns dzejnieks, nu jau es esmu slavens. Naudas man nebija, nevarēju pusdienas paēst, pat ne studentu virtuvē, kur bļodiņa zupas maksāja 20 santīmus. Gāju uz komisijas veikaliem saņemt naudu, kas iekasēta par pārdotajām grāmatām. Daudz neko necerēju, jo veikali ņēma 25 procentus no grāmatu vērtības sev par pūlēm. Pa trim bodēm bija pārdoti tikai 15 eksemplāri. Te tev nu bija slava!

A. J.: — Tas ir pirmajā momentā. Lielākajai daļai pirmā doma ir — gribu būt slavens. Tad tas pāriet…

A. G.: — Rakstniekam, radošam cilvēkam vispār ir vajadzīga auditorija. Bet auditoriju var iegūt ar to, ka tavu darbu ievero. Tā, vulgāri sakot, arī būtu slava. Katram māksliniekam tas ir vajadzīgs, citādi viņš ir futrālī iekšā.

A. J.: — Pieņemsim — futrāli salauzām. Ko tālāk? Ko teikt iegūtajai auditorijai?

A. G.: — To, kas tev ir iekšā. Atrodi pats sevi. Paskatiet Ziedoni, paskatiet Čaku. Viņu pirmie dzejoļi neko nepasaka. Kad Ziedonis atnāca uz konsultāciju, viņam teicu: «Klausieties, vai tiešām jūs nevarat nodarboties ar kaut ko citu? Te taču skaidri redzams, ka nekas neiznāks.» Un cik ilgi vajadzēja — apmēram divus gadus, līdz viņš atrada savu dzeju. Ar Čaku ir tas pats. Jāatrod pašam sevi, savu skatu uz parādībām, uz dzīvi — jāatrod šo dzirkstelīti un ar darbu, ar milzīgu darbu tā jāizkopj par ugunsgrēku.

A. J.: — Un ko jūs gribat tagad, savas dzīves astoņdesmit pirmajā vasarā?

A. G.: — Es briesmīgi strādāju. Četras dienas nedeļa pa astoņām stundām dienā es strādāju pie latviešu žurnālistikas vēstures līdz 1920. gadam. Man ir visi materiāli, jo es desmit gadus lasīju lekcijas žurnālistikas vēsturē. Bet arī tas nav viss, kas vajadzīgs. Vajadzētu rakstīt tālāk, vismaz līdz 1940. gadam, bet es to nevaru aptvert. Man būtu ļoti žēl pazaudēt šo darbu, jo bez manis neviens to nedarīs. Varbūt pēc gadiem desmit kāds centīgs jauneklis ķersies atkal klāt.

A. J. (vēršoties pie savas paaudzes lasītājiem): Luk, arī šeit ir vajadzīgs viens drosmīgais, kurš darīs tālāk.

81:36

Varbūt tie, kuri pirmajā brīdī šos skaitļus uztvēra kā basketbola mača rezultātu, tomēr neko nav sajaukuši. Tagad arī man sāk šķist, ka paaudzes savā starpā spēlē basketbolu, vienīgi bumbas vietā ir pieredze, domas un cilvēkiem darāmie darbi. Reālajā dzīvē diemžēl šo maču parasti zaudē tieL kuri vairak sametuši, jo viņiem nāksies agrāk atstāt laukumu. īsto rezultātu mēs neuzzināsim pat tad, kad aiz apmales izrādīsimies mes. To zinās tie, kuri dzīvos vēl pēc mums. Viņi saskaitīs katra laikmeta paveikto, izdomāto, iecerēto, izsapņoto. Kurš uzvarēs? Mēs?

Rīga, 1987. gada 12. maijs.

Закон о принятии Латвийской Советской Социалистической

Республики в Союз Советских Социалистических Республик.

Заслушав заявление Полномочной Комиссия Сейма Латвии, Верховный Совет Г-кт Советекшх Социалистических Республик постановляет:

1, Удовлетворить просьбу Сейма Латвии и принять Латвийскую Советскую Со~ пиали-таче^кую Республику в Союз Советских Социалистических Республик в качестве ра-рлкитравйой Союзной Советской Социалистической Республики.

2 Провести в соответствия со ст.ст. 3-1 и 35 Конституции (Основного Закона) ОТР губоры депутатов в Верховный Совет СССР от Союзной Латвийской Советской С пи -тичеекой Республики.

Н. Поручить Президиуму 1&gt;рховиого Совета СССР назначить д&lt;&gt;нь выборов.

Председатель Президиума Верховного Совета СССР М. КАЛИНИН.

Секретарь Президиума Верховного Совета СССР А, ГОРКИН.

Москва, Кремль. 5 августа 1940 г.

ALEKSANDRS ČAKS.CĪŅĀ IET IR BRĪVU VĪRU GRIBA

. . Un pāri purviem,

Kuru vairās pat krupji un čūskas Un virs kuriem viens mākoņu kurvī Bij iedzinis mēness ripu,

Pilnu asiņu melnu un tūska.

Jūs līdāt,

Līdāt pāri Viegli un kāri

Kā smaržas, kā elpa un druskas,

Ko kukaiņu muguras pārnes.

Gulēja noliekta sūna,

Pilna spīduma zilga un glūņa.

Bet jūs,

Jūs līdāt pāri tās stariem,

Garām bērziņiem kropliem un zariem,

Garām kā asarim spurainim ašķim.

Kas dzēla seju un rokas līdzīgi kašķim,

Jūs līdāt tai naktī Divās slepenās grupās —

Sevi ierakstīt slavas un mūžības aktī.

Smadzenes klāja tumsa strupā Un tina acis pērnajās lapās.

Kā mitrā un atvērtā kapā Jūsu muguras debesīs grima,

Bet jūs tikai līdāt Bez rimas,

Jo jūsu ienaids un sīkstums

Pārvērta vizošā grīdā

Purvu dūņaino rāvu un mīkstumu.

Un kad jūs bijāt klātu Vācu zemajiem žogiem,

Tālumi vērās starp mākoņiem dīvainiem logiem. Priekštilta redutē viss bija klusu.

Tikai uz tērauda ērkšķiem rāvainais kusums Dzisa.

Un turpat lejā kā laiva šūpojās. Misa,

Lāsmojot zili ar savu kūpošo ādu.

Pārkostā stiepule leca vieglāk par blusu Un sprogojās, sanot kā tāsis.

Elpai grūs toties, sūrstēja nāsis.

Katra lieta dūrās acīs par adatu asāk.

Līdz pēkšņi

Mākoņus pārdūra vācu raķetes mirdzošā asaka Un ložberu rejas.

J.

Dūņās šļakstot kā zābaki ieklupa sejas, Aprāvās šķēru kodiens.

Un pāri galvām Aizsīca tērauda odi Un ieurbās tāluma alvā Blāvā;

Jūsu ķermeņi pazuda purvainā rāvā.

Pulksteņu vietā pulss skaldīja laiku. Bet tikai brīdi,

Tad, vācu raķetes sarīdīti,

Plosot pēdējās tērauda dzijas,

Ar granātu sviedējiem priekšā Jūs veselām tērauda riekšavām Triecāties redutē iekšā.

Granātas sprāga, kokus, irdni un cilvēkus rija. Sagrautās zemnīcas kūpēja līdzīgi tikko pāršķeltām

dzīvnieku iekšām. Pārsteigtais ienaidnieks grūstoties atpakaļ liecās. Minūtēs piecās Tīra bij redute visa,

Un jums pie kājām kā mīlīga kuce gulēja Misa.

. . un kad jūs kritīsit, dzīvie,

Un jūsu durkļi spodrie Nezibēs asiņu rietā,

Vairs tikai baterijas Rūca, drebinot debesu sijas.

Un Misas viņējā krastā

Kūpēja zemnīcu šķembas, irdne un lāsti sprādziena

mastā.

Bet jūs jau ar gūstekņiem atpakaļ līdāt Purvu sniegotiem ūdeņiem pāri Kā straujas un rijīgas līdakas,

Un mēness lēja uz jūsu mugurām savu zilgano pienu vāri.

(«Kauja pie Plakaniem, kauja pie Veisiem».)

Mēs mirušie celsimies otrreiz Un stāsimies jūsu vietā.

Tikko noskan šie vārdi,

Zemzemes uguns skarti,

No Juglas

Cauri miglai biezai kā muklājs,

Kur zemgalieši

Vācu gvardiem un jēģeriem blakus guļ cieši, Debesīs iedzeļas sārti:

Neesiet kurli un vāri.

Nelaidiet Daugavai pāri Pat svešzemes biti un spāri.

Un tu, čal,

Kad būs laiks, stājies rindā un kapā,

Un vai nu uzvari, vai nāc pie mums kapā.

Un tad no Kazaņas, Stiža, Kromiem un Orlas, Orlas un Perekopa,

Pāri mežiem un upju radzēm,

Pāri mēnesim mākoņu vadzī.

Kā bulta no milzu stopa,

Kā akmens, kam Volga par lingu.

Pilna asiņu sūru un dvingu,

Dzeļ bezgalu tāda runa:

Čal,

Piemini svešumā raktos,

Kaut pāri mums staigā traktors,

Sējot dzidros kā asaras kviešus,

Mēs tomēr ar aizsaules acīm Redzam dzimtenes iežus.

Kaut kaulos mums ieaug augi.

Bet mūsu dvēseles stiebrgalos klausās. Kā ar skarām san Vidzemē auzas Un virtuvē dūdo trauki.

Čal,

Piemini svešumā raktos Un kādreiz elpu uz mūsu pusi sūti.

Kad klāsies tev grūti,

Zini,

Lai tālums kā ledus cik glums:

Mēs būsim ar jums.

Es kalngalā stāvu un smaidu.

Sirds pienāk un saka:

Ko man ar tik lielu Nāvi darīt!

Tu pasauli pāraugt vari.

Un debesis mirdz kā mūžībai uzlieta laka.

(«Asinsbalss».)

. . Satraukts pulkvedis. Līp mati pierei. Lūpas sausas, trakas svelmes skartas. Grūti kāpj tas. Dvēsele vēl šaubās Trīc kā putns, kā smilga vējos celta.

Ko tam sacīt savai kara draudzei,

Saviem kvēliem zemgaliešu vīriem,

Kādus vārdus vēl pirijis kaujas bilst tiem! Varbūt puse rīt jau nebūs dzīva.

Tikai viņu dvēseles kā pūkas Maldīsies virs purva sūrā gaisa.

• •

Garo elpas, garo drēbēs miesas.

Nāve paslēpusies durkļu galos.

Zābaki ar trānu sauli pilda.

Un nekad vēl pulkvedis nav jutis Savu garu tādās dzelmēs grimstam.

Kāpj viņš lēnām. Jūt, kāds milzīgs pretspēks Spiež uz leju viņa druknos plecus.

Jūt viņš: visa ilgā vergu tumsa Viņam vienam tagad virsū gulstas.

Tikai acis, kara draudzes acis.

Ceļ tam spēkus augšup, gaismai pretim.

It kā katrā viņa solī slēptos

Kaut kas dārgs un elpai valgmi sniedzošs.

Un tad stāv viņš kancelē virs visiem,

It kā mūžam likts jau tur no gala.

Pierē plaisa. Lūpās visi mūži.

Abās rokās divas karstas dūres.

Zobens likts pie altāra kā krusts tam.

Stāv viņš, celts virs savas draudzes galvām. Karogs kūpošs šūts no viņu elpas,

Visas tautas sabiezētās ilgas.

Siržu naids un sāpes kopā liktās.

Stāv kā rēgs tas. Miesa sviedriem klājas.

Savām acīm trīcošām un karstām Redz viņš velvju izrobotos logos Latvju zemi kūpam sev pie kājām,

Mākoņus no pieres skūpstām sviedrus.

Un viņš jūt, kāds dīvains, smeldzošs siltums Tā kā kaisla, sārta rožu smarža Velvēm cauri neredzami elpo.

Plūst uz viņu, plūst un kāpj caur audiem Karstiem viļņiem, reibinošu tvanu.

Plūst no dūkstīm, akmeņiem un putniem,

Zvēru elpām, lopu valgiem purniem;

Plūst no miesām, kas jau sen zem zemes,

Un no tām, kas tikai te vēl dzīvos —

Atņem viņam visu seno vārgmi.

Dvēsele kļūst atkal karsta sēkla.

Asinis kā lielas, mulsas saules

Kāpj līdz mēlei, grib tur kļūt par vārdiem.

Dzēli veras viņā kara draudze,

Veras gaidot spurdzam no tā lūpām Tādus vārdus, kas kā sārtas dzirkstis, Ugunsgrēki, lieli, versmi vēji Aizraut spēj un pacelt visus spēkus Augšup, pretim kauju tumšām briesmām.

Tautas negalam un asins postam.

Spējais karstums, kas pār sirdi nācis,

Pasit galvu sāņus uz to vietu,

Kur virs altāra blāv svētā glezna.

Un tad jūt viņš — stars kāds sadzeļ domas.

Pāršķeļ šaubas, īgnumu un sāpes.

Iemet stāvu bezgalības šūpās.

Mirdzošs gaišums apņem viņu visu,

Paceļ rokas pāri saules kausam,

Iedobj kājas līdz pat zemes serdei.

Tagad zin ko teikt viņš kara draudzei.

Asinis uz mēles top par vārdiem,

Stājas rindās, ceļas lielos pulkos.

— Zemgalieši, lūkojiet šo gleznu,

Svēto gleznu velvju iedobumā —

Rāda viņš ar savu strupo pirkstu.

Balss kā bazūne skan biezos mūros.

— Kristus tur virs ūdeņiem kā smiltīm Iet un negrimst, tāpēc ka viņš tic sev.

Savam garam, darbam, ko viņš dara.

Ticiet jūs, un arī nenogrimsit,

Neatslīksit nebūtībā otrreiz.

Kur jau bijāt simtiem, simtiem gadu.

Savam spēkam, zemgalieši, ticiet.

Savam naidam, savai izturībai,

Savām tiesībām un slēptai laimei.

Akmenis, uz kā jūs stāvat — jūsu,

Katra puķe, ko jūs redzat — jūsu,

Koki, zāle, visa zeme — jūsu.

Debess augšā, telpa apkārt — jūsu,

Tā kā acis, plecs un cietā plauksta,

Sūrsme, ko jūs savās sirdīs jūtat.

Tikai ticiet, zemgaliešu vīri,

Tad ir nāve nebūs vairs par grūtu.

No zemzemes jūsu tauta ceļas,

Tumsa lobās nost no viņas plakstiem.

Pirksti attirpst, ceļos rodas siltums,

Un uz lūpām elpa aug kā brīns.

Irdnes druskas matos kļūst par gaismu.

Krūtis izdzer pasauli kā olu.

Delnas, kur uz mūžiem bija gūlies Visu darbu sarecējis smagums,

Tagad ceļas līdzi putniem saulē.

No zemzemes jūsu tauta ceļas.

Bet bez asinīm tai neuzcelties,

Jūsu asinīm un jūsu kvēles:

Tas ir zieds, kas viņas sirdi glabās,

Stiprums lielais, kas to kopā turēs Vienmēr, mūžos. Zemgaliešu vīri,

Rītu kauja. Atkal. Bet jūs zināt:

Cīņā iet ir brīvu vīru daļa.

Cīņā mirt ir brīvu vīru daļa,

Lai pēc tam kā dzīva, liela elpa Augšup celtu visu savu tautu. —

(«Sprediķis Piņķu baznīcā».)

.

NORMUNDS NAUMANIS. MĀKSLA— MŪŽĪGĀ GARA REVOLUCIONĀRE. ESEJA AR CITĀTIEM

Atkal pienācis domu savākšanas, akumulēšanas laiks. Desmitgades krātu asu novērojumu koncentrēšanās brīdis. Sevis kopšanas laiks. Darbs. Sevis kopšanas darbs, — tā Imants Ziedonis teic. Šķiet, skaļu saukļu un lozungu sērga pamazām no-lūp no namu fasādēm. Bet no dvēselēm! No mūsu apziņas, no gara! Jautājums, kura atbildējums vairāk izjūtas godīgumam piederīgs. BERTOLTS BREHTS savā lugā «Galilejs» iesaucās: «Nelaimīga tā zeme, kurai nepieciešami varoņi.» Mēs šobrīd tiešām piesaucam varoņus — ceļam tos ārā no pašu pa- un pieputējušās vēsturiskās atmiņas, mēģinām restaurēt kultūras procesa sašķaidītās drumslas, zīmēt tās kopā. Vienot. Radīt pārliecību, visupirms sevī, ka kultūra ir tautas dzīvības procesa daļa. Daļa dzīves — tātad neizsvītrojama, neaizlipināma, viennozīmīgi ritoša uz mūžību. Arī dzīve nepakļaujas cenzūrai, ne varmācīgai, ne — jo vairāk — labprātīgai. Tā gara aktivizācija, kas patlaban notiek, kam teju teju jānotiek, tā ir loģiska, — pietiek nodarboties ar vēsturiskiem eksperimentiem, ar eksperimentiem, kuru objekts un upuris taču bijis sociālisms. Diemžēl.

Tātad — nelaimīga tā zeme, kurai nepieciešami varoņi. Tātad — kurai to tagad nav, bet — vajag. Daba nemīl tukšumu, — varoņu vietas tika aizpildītas. Visiem labi zināms, ar ko. Atlika nosaukt vārdā, lai tie kā melni ezeri gāztos virsū it visur, kur cilvēki darīja darbu pēc iekšēja, no tēvu tēviem mantotā likuma — godīgi, īsti. Un — cauri bij! Ar aptuvenu likumu, ar nedemokrātisku administrēšanu, ar baiļu bacili ievainotā dzīve, arī kultūras dzīve tomēr neatlaidīgi gāja uz šodienu. Starp citu, kā vienmēr, pat vistumšākajā naktī.

Viens no svarīgākajiem mākslas uzdevumiem patlaban šķiet kopainas, «apaļās», pilnīgās ainavas apzināšanās darbs, labajos vārdos nosaukšanas darbs. Bez kauna zīmju izkāršanas.

bez pozitīvajām un negatīvajām etiķetēm. Dabiskas, vispusē-jas pasaules apgūšana caur dabisku un dažādu mākslu un kultūru. Mums tomēr nāksies sameklēt un atdzīvināt zemde-gās snaudošos vārdus, dzīves, likteņus, kuru latviešiem, tāpat kā citām pasaules tautām, nekad nav trūcis. Tagad būtisks ir draudzības laiks. Sasveicināšanās un ticības laiks — cauri gadsimtiem un iekārtām, — ar sarunu. Ar mācīšanos runāt savā, brīvā valodā.

Te ir dažu sarunu domās pieraksti. Par mākslas dvēseles sūtību.

«Līdz tam brīdim, kamēr absolūti visiem nebūs skaidrs, ka rakstnieka pamata darbs (īpaši — laba rakstnieka, jo bez laba rakstnieka nevar būt labas literatūras, jaunatnei nav no kā mācīties), ka rakstnieka pamatdarbs ir — viņa daiļrade. Bet viss pārējais ir otršķirīgs un papildinājums. Bez šīs sapratnes nevar radīt labu literatūru.» Tā 1953. gadā rakstīja ALEKSANDRS FADEJEVS, «Jaunās gvardes» autors. ^

Lietuviešu dzejnieks JUSTĪNS MARCINKĒVIČS: «No tālās bērnības atceros rudzu pļaujas talkas un to slavu, kas tika labākajam pļāvējam — viņš pirmais gāja rudzu druvā un tika godāts pie galda. Dzirdēju, kā sievietes runāja, ka tādam nopakaļ iet un grābt esot tīrais prieks: rokas nebadot gari rugāji, bet līdzeni noguldīto, nesajaukto vālu vieglāk sagrābt kūlos. Kaut jel kādreiz tā sacītu par mani! — es toreiz sapņoju.

Darbs bija cilvēka lepnums, viņa nasta un viņa prieks. Starp citu, darbs toreiz par darbu arī tika saukts, nevis par pienākumu kā tagad. Cilvēkam allaž tīkamāk darīt darbu nekā pildīt pienākumu. (. .) Radošs darbs — tas irtā ds jautājums par dzīvi, kuru sevī izdzirdējis cilvēks kļūst domīgs uz visu mūžu.»

Ko liekam vietā šodien, kādu darba prieku! Es vienmēr esmu

Lāzars Ļisickis. Plakāts, 1920.

Ļubova Popova. Auduma mets, 20. gadi,

Dāvids Sterenbergs. Strādnieks ar āmuru. Panno skice, 1918.

Marks Sagals. «Karš pilīm, miers budam…… Panno skice, 1918—1919.

domājis — kādēļ mūsu pavisam vēl nesenie radinieki, mūsu vecvectēvi, darbā ejot, vilka baltu kreklu, baltu tikuma zīmi. Kāds man atbildēja arī šādi — darba drēbes takš neies krāsot, pārāk daudz ķēpāšanās. PĀRĀK DAUDZ DARBA!

Bet. «Atgrieziet dzīvē varonību. Atgrieziet kustībai jēgu, nevis rekorda sasniegšanas jēgu.» Tā 1970. gadā domā izcilais kultūras cilvēks, krievu literatūrzinātnes klasiķis VIKTORS ŠKLOVSKIS. Arī tas taču — par darbu.

Tāpat kultūrā — jāsāk no jauna mācīties ceļa loģika. Ceļa skaistums = sapņa skaistums. Kurts Fridrihsons kādā izstādē pārsteidza mani (vai tikai!) ar savu zīmējumu kopas paradoksālo nosaukumu — vienkārši «Jauni darbi». Ceļš. Jauni — darbi, starp vecajiem un vēl tikai piedzimstošajiem. «Visur ir būts,» mākslinieks teica. Tāda ir domas kustības neierobežojamā, nepielūdzamā plašuma trajektorija. Ceļa burvība.

LEONS BRIEDIS, dzejnieks: «Mākslās mērķis — fa nav vis īstenības kopēšana, «bet gan nebijušas saskares iegūšana ar to» (Jāns Kaplinskis), un tieši šis «nebijums» ir tas vienīgi reālais spēks mākslā, kas visīstāk un vispatiesāk spēj padziļināt un paplašināt, un pat «revolucionarizēt» mūsu mentalitāti. Šo nebijumu es nekādā ziņā nesaistu nedz ar «nebijušu» saturu, nedz arī «nebijušu» formu — īpašiem, izteikti oriģināliem un savdabīgiem izteiksmes līdzekļiem un pasaules uztveri. Uz spēles likts pavisam kas cits. Ik mākslinieks tajā vai citā veidā tiecas izcelt dienas gaismā to dzīves īstenības daļiņu, to savu «realitāti», kas pieder tikai viņam. Turklāt šī viņa (vienīgi viņa!) realitāte māksliniekam iepriekš nav dota. Viņš to nevar patapināt nedz no iepriekšējiem mākslas darbiem (pat ja tie būtu šedevri), nedz arī noskatīt tajā pasaulē, kas ik dienas paveras mūsu acu priekšā. Šo realitāti mākslinieks rada līdz ar sevi pašu un caur to, ko viņš rada. Tālab tad, kad liktenīgs un laimīgs mirklis šai «jaunai, nebijušai realitātei» liks kādreiz piepeši iemirdzēties mūsu acu priekšā, tā vienlaikus būs gan bezgala vienkārša un dabiska, gan arī neparasti ārkārtēja, vienreizēja un izcila. Un, jo tā būs īstāka un patiesāka, jo šķitīs mums.tik nepieciešama, ka mēs pat nepamanīsim un noliegsim jebkādu tās autora oriģinalitāti. Vai, kā teicis H. L. Borhess: «Šekspīrs ir līdzīgs visiem citiem cilvēkiem, izņemot vienīgi to, ka viņš ir līdzīgs visiem citiem cilvēkiem.»»

Varvara Stepanova. Sporta tērpu projekti. 1923. gads. Reprod. no žurnālā «Ļef» № 2, 1923.

Konstantīns Meduņeckis. Telpiska konstrukcija. 1920. Tērauds, alumīnijs, misiņš, skārds. Augstums — 45 cm. Jēlas Universitātes Mākslas galerija. Hūheivena.

Kop sevi! — vēlreiz atgādina Imants Ziedonis. Šī prasība, šī nepieciešamība jau ieguvusi valstisku nozīmību, tātad — attiecināma uz katru cilvēku. «Pārkārtošanās katram jāsāk no sevis.» Protams, arī mākslā ir pietiekami daudz to, kuriem jāpārkārtojas slavaskārei un iztapšanai pretējā virzienā — sevis paša virzienā. Taču — pārkārtoties, pārbūvēties, pārtapt mākslā, tātad — sirdsapziņā ir daudz grūtāk un mokošāk (un neērtāk arī!) nekā ekonomikā. Tāpēc mākslinieka aicinājums — kop sevi! — tik tiešām ir politiskas dabas.

«Māksla šajā laikā ?!

Vai tā vispār ir iespējama, vai iespējams ar to nodarboties? Vai tā nav neprātība, ja ņem vērā izsalkušos, apspiestos, cietušos, rakstīt un lasīt nepratēju miljonus?

Ir iespējams.

Taču tikai tad, kad māksla — aktīva līdzdalībniece. Kad māksla ir vispārējo pozitīvo uzdevumu veikšanas pūļu sastāvdaļa. Kad māksla ir ierocis cīniņam pret pazemojumiem, apspiešanu, vispārējo graušanas māniju.

Tādēļ mana mākslas estētika var būt vienīgi pretošanās estētika. Kā nosaucu arī savu pēdējo romānu.» Sie vārdi rakstīti ne tik sen — 1976. gadā, tie pieder rietumvācu rakstniekam un dramaturgam avangardistam PĒTERAM VAISAM.

«Domājot aiz katras parādības atklājas to cēloņi, redzējums — slēpj sevī brīvību. Mīklā, kuru mēs saucam par pasauli, zinātne atklāj tās vienību, bet māksla — daudzveidību. Pasauli redzēt un domāt par to šodien šķiet nošķirami jēdzieni. Tomēr šo konfliktu var atrisināt — pārciešot, pārdzīvojot to. Tikai tā tam var tikt pāri. Māksla, rakstniecība ir pārbaudījums, kā viss mūsu dzīvē. Ja mēs to sapratīsim, atskārtīsim viņas jēgu,» pauž FRIDRIHS DĪRENMATS 1956. gadā.

Bez savstarpējām pretrunām. Saruna: Vaiss — Dīrenmats!

Bet Novaliss kultūras mērķi definē kā sava «es» apzināšanos. Kop sevi! — vai nav tas pats!

Tad kas gan ir garīga kustība! Ceļš uz sevi! Aktīvā medi-

tācija! Rēriha mūžam zilie kalni! Heses prāta tumšie kambari! Individuāla goda pašizcīņa! Visur ir būts . . .

PĒTERIS MARTINSONS, keramiķis: «Lai notiktu revolūcija, ir jābūt sociālai utopijai, pārliecībai, sapnim, idejas lielumam un skaidrībai. Aizrautībai un izturībai.

Idejas pārņemtam, apmātam.

Virzošais spēks — vai tikai niknums? Jaunības kategorisms, iepriekšējā noliegšana, bieži vien iznīcināšana. Kā vārdāī

Idejas, liela mērķa apmātības, pārņemtības vārdā. Vai lielāko tiesu «ko likt vietā» nav pazudis?»

Atbild ALEKSANDRS BLOKS, dzejnieks, 1918. gadā: «. . Salaužot, mēs tomēr esam vecās pasaules vergi: tradīciju graušana — arī tā ir tradīcija . . .»

Turpina PĒTERIS MARTINSONS: «Jebkurš ierobežojums (nosacīts vai reāls) nomāc un bremzē attīstību. Belziens ne tikai sāpina, ne tikai traucē un apgrūtina, bet pat nobeidz gan radāmo, gan radītāju.

Par kādu revolūciju var runāt, ja mēs pat neko kārtīgu vairs .eyntam izdarīt. «Kā nekā», «Эх, сойдет!». Ne kvalitatīvi uzmūrēt ķieģeļu sienu, ne uztīt papīra turziņu, par «lūdzu» un «paldies» nemaz nerunājot.

Zālāju nomīdīt, piespļaudīt kāpņu telpas, ietves, vilcienus un visu pārklāt «mātes» vārdiem.

Nevarēšanu, nevērību, neprotesionālismu aizstāt ar Eksperimentu. Tas izplatīts pat profesionālu aprindās.

Ne jau lai pārsteigtu skatītāju.

Avantūrisms avangardisma vietā.

Vispārējā nosliece, arī kurss uz materiāliem labumiem nebūt nesekmē garīgumu. Diemžēl arī māksliniekos. Arī nevērīgā būvniecība un visos platuma grādos vienmuļā arhitektūra nerosina, nemudina iespējamam mākslas sprādzienam.

Pašmāju pašapmierinātības dīķis, svešzemju lupatu bums neko citu arī nesaņems kā, labākajā gadījumā, vienu otru tikpat nevērīgu, avantūristisku izlēcienu mākslā. Domu un meistarību par katru cenu noupurējot — ievērībai, arī lētai, pretendējot uz lielo un tīro mākslu.

fsteni radošs cilvēks ir kreiss vienmēr. Pat viskreisākā sabiedrībā, iekārtā.

Neprasu māksliniekam visatļautību. Radītājam piemīt augsti attīstīts godprātīgums un tikums. Radīšanas brīvība nenozīmē visatļautību. Patiess talants to nemaz nevar atļauties — sev!Visatļautība diemžēl paliek nesaprašām, ierobežotājiem un postītājiem, iznīcinātājiem.» 1987. gads.

Jautājums — kurā pusē nostāties. Tik vien.

«Revolūcija mākslā nav iespējama. Revolūcija sabiedrības dzīvē — tā ir vecas, traucējošas iekārtas laušana. Ja mākslā — tā būtu iepriekšējās mākslas laušana. Bet mākslā jau neko nelauž. Drīzāk — paņem vienu detaļu no iepriekšējās mākslas un pasludina par galveno.

Debess ir zila. Zils laukums — abstraktā glezniecība. Var faktūru pasludināt par galveno. Bet jau Rembrants faktūru lietoja. Vai impresionisms bija kaut kas pavisam «jauns»? Bija jauns skatījums, paņēmiens. Tās pašas krāsas, tikai citādi lietotas. Fovisms glezniecībā — tīrās krāsas. Bet tepiķi jau tūkstoš gadus ir tik krāsaini, ka acīs griežas. Tonālā glezniecība1 Un arī to mēs jau sen zinām.

Revolūcija mākslā neiespējama tāpēc, ka mākslā neko neatmet. Es arī nezinu stilu, kas mākslā būtu stājies otra vietā. Tie tikai viens otru papildina. Ja kaut kas sākumā arī bijis tāds, kas sit pa pieri, tad vēlāk tik un tā viss redzams muzejā. Kliedza jau — nost ar impresionismu! — bet tagad Monē — zelta rāmjos. Arī mūsu Padegs taču ar katru gadu kļūst tikai labāks. Vai Purvītis ir aizbīdīts prom, vai viņš «izspiedis» Federu? Nekas nav pazudis. Viss ir tikai izcīnījis savu un sev pienākošos vietu.»

Šīs gleznotāja BORISA BĒRZIŅA atziņas attiecināmas uz kultūru kopumā, veselumā. Mūsu visu — gan bijušo, gan esošo — domas, tāpat kā darbi, atgriežas pie mums. Tās gluži vienkārši ir. Svarīgi — kādas tās ir. īpaši tagad. Un vienmēr .. .

Ilustrācijās redzam pirmo Oktobra revolūcijas gadu mākslas pionieru darbus. Viss turpinās. Mums tagad dota iespēja salīdzināt savas attieksmes un principu pulksteņus.

TATJANA FASTA ZAUDĒTO LAIKU MEKLĒJOT

«Cilvēks iet uz kino tikties ar laiku, vai nu zaudēto, palaisto garām, vai arī līdz šim vispār neatrasto, tāpēc ka kinematogrāfs kā neviena cita māksla paplašina, bagātina un koncentrē cilvēka faktisko pieredzi, turklāt — nevis vienkārši bagātina, bet padara to ilgāku, ievērojami ilgāku … Te arī slēpjas kino īstais spēks.» Šie Andreja Tar-kovska vārdi, kas izskanēja kādā no lekcijām Augstākajos režisoru kursos, manuprāt, vislabāk piedien to pārmaiņu skaidrošanai, kas patlaban norisinās mūsu kinematogrāfā. Ilgajos stagnācijas gados kino zaudējis laika izjūtu, kino to pazaudējis — kā zaudē balsi . . .

XV Starptautiskais Maskavas kinofestivāls pārrāvis ekrāna mēmumu, cenšoties atdot kino zaudēto laika izjūtu, bet skatītājam — priekšstatu par kino kā mākslu. Kā izteikušies filmu veidotāji, tas kļuvis par parradīšanas festivālu, atspoguļojot revolucionāro pārmaiņu norisi valstī. Pārkārtošanās noņēmusi administrējošās vadības slogu radošajiem spēkiem, un demokrātija ideālā kļūs par kinematogrāfistu darbības programmu. Trīs mēnešus pēc partijas XXVII kongresa 5. PSRS Kinematogrāfistu savienības kongress to apliecināja ar kardinālu savienības valdes maiņu. Jaunā sastāva pirmais plēnums nojauca tā saucamo «plauktu» — visu radošo personību «dzīvo kapsētu» — un atsauca no aizmirstības desmitiem talantīgu filmu un to veidotāju vārdu. Otrais Kinematogrāfistu savienības plēnums piedāvāja jaunu kinematogrāfa modeli, nodrošinot radošas personības un studiju patstāvību. Neseno Kinematogrāfijas institūta abiturientu arhīvi veidoja «jaunā» (alternatīvā, riskantā,—tagad tam dažādi apzīmējumi) kino filmotēku. Radās cerība … Tā spārnoja arī XV Maskavas festivāla organizatorus. Viņi nebaidījās riskēt, mēģinādami atgūt mūsu kinematogrāfa «bezlaika» situācijā zaudēto kinoforuma prestižu.

Un tāpēc — jauns princips konkursa programmas izveidē — nevis pēc pieteikumiem, bet gan pēc filmu kvalitātes. 80. gadu cilvēka dvēseles dzīve atainota Formana, Kopolas, Fellīni, Videberga skatījumā. No sacītā — autoritatīvais viesu sastāvs, kurš veido pasaules kinematogrāfa eliti. Beidzot festivālā bija brīva ieeja, neatkarīgi no mākslinieka politiskajiem uzskatiem. Galvenais kritērijs — radošie sasniegumi. Amerikāņu delegāciju vien veidoja nebijis dalībnieku skaits — 130, kuru vidū tādi slaveni aktieri kā Roberts de Niro, Feja Danaveja, režisori Milošs Formans, Vorens Bītijs, Stenlijs Krēmers . . .

Vēlēšanos celt festivāla autoritāti diktēja arī nepieciešamība rast objektīvu spriedumu par pašu iespējām. Tā informatīvajā programmā parādījās «jaunā» padomju kino liela, retrospektīva panorāma. Beidzot padomju skatītājs atguva vienu no mūsu kino virsotnēm — Andreja Tarkovska daiļradi. Tarkovska retrospektīvās skates (viņa Rietumos radītās filmas «Nostalģija» un «Upuris» ir iepirktas) atklāšanā pazīstamais poļu aktieris Daniels Olbrihskis ironiski piebilda: «Nu, lūk, tagad viņš ir arī vēl jūsējais.» Skumji to dzirdēt, bet prieks, ka, nebaidoties kauna, mūsu kinematogrāfs ar grūtībām, tomēr atgūst mākslas patiesos kritērijus.

XV Maskavas festivālā laiks atdzīvojās arī skatītāju balsīs, kuras tas pirmoreiz vēlējās dzirdēt. Līdz šim neaizsniedzams, mirgojošs zvaigžņu slavā, tas deva skatītājiem iespēju vērtēt sevi (pirmoreiz starptautiskā festivālā darbojās Vissavienības skatītāju žūrija), strīdēties ar sevi (risinājās diskusijas profesionālajos un amatierklubos), iekļūt festivāla kuluāros (profesionālais kinematogrāfistu klubs, kurš tajās dienās darbojās Centrālajā kinonamā, aicināja pie sevis rokmū-ziķus un teātra studijas, māksliniekus — avangardistus) . . .

Kāds tad izskatījās mūsu forums no malas? Lūk, daži ārzemju viesu viedokļi.

Marčello Mastrojani, aktieris (Itālija): — Esmu daudz dzirdējis par pārmaiņām jūsu valstī, kuras skārušas arī kinematogrāfu. Tas ir brīnišķīgi. Paplašināsies mūsu kinematogrāfu kontakti. Man personīgi tas paver jaunas iespējas sadarbībai ar jums, tai skaitā ar režisoru Ņikitu Mihalkovu. Pateicos festivālam par iespēju satikties ar draugiem.

Ježijs Hofmans, režisors (Polija): — Aizraušanos ar pārmaiņām kino uzskatu par priekšlaicīgu. To pierādīja arī festivāls, kura programma varēja būt daudzveidīgāka.

Nastasija Kinska, aktrise (Itālija): — Es kaut kur lasīju: karo ne tāpēc, ka nemīlam cits citu, bet gan tāpēc, ka nepazīstam cits citu. Tādi pasākumi kā šis kinofestivāls dod iespēju — paieties soli pretī. Sapņoju par iespēju filmēties pie padomju režisora, kaut vai nelielā lomiņā, bet krievu valodā. Gribu mācīties krievu valodu.

Milošs Formans, kinorežisors (ASV): — Interese par jūsu kino augusi vairākkārt. Sākas jauns savstarpējo attiecību posms, kad ir visas iespējas nomainīt «ienaidnieka stereotipu» pret «drauga un kaimiņa stereotipu». Maskavas kinofestivāls — ievērojams notikums. Kļūdījās tie, kuri neatbrauca.

Dorota Stalinska, aktrise (PTR): — Radikāli mainījies tikai tas, ka festivāla apkārtnē mazāk milicijas.

Federiko Fellīni, režisors (Itālija):—Priecājos, ka mana filma ieguva balvu jūsu valstij tik patīkamā laikā. Esmu pārliecināts, ka jums veiksies. Novēlu to!

XV STARPTAUTISKAIS

ASKAVAS KINOFESTIVĀLS

1. Milošs Formans (ASV), režisors

2. Cabriels Carsija Markess (Kolumbija), rakstnieks

3. Karlo Lidzani jItālija), režisors

4. Džuljeta Mazīna (Itālija), aktrise

5. Federiko Fellīni (Itālija), režisors

6. Žerārs Depardjē (Francija), aktieris

SERGEJA IVANOVA FOTO

,

PĒTERIS BANKOVSKIS KAD IESKANESIES DVĒSELE?

Oktobra revolūcijas 70. gadskārtas gadā bezgala daudz pasākumu saimnieciskajā un kultūras dzīvē veltīti lielā notikuma atcerei, arī mākslas izstādes. Šovasar Rīgā sarīkotā ekspozīcija «Padomju zeme» nebija izņēmums. Tradicionāli šādas izstādes, no kurām komplektē attiecīgās Vissavienības skates, izraisa iebildumus — par būtisku sabiedriski politisku notikumu virspusēju, nereti melīgu traktējumu, par zināmas mākslinieku daļas klaju iztapšanu «oficiālajam pasūtītājam», kuru naivi identificē ar partiju, valdību, pamatšķiru utt. Bez šaubām, šis pasūtītājs, piemēram, Kultūras ministrija, cer saņemt labus darbus. Bet izstāžu rezultātā mākslas muzeju krātuves pildās ar līgumdarbiem — lielizmēra gleznām, smagām skulptūrām, grafikas lapu blāķiem, kas maz ko nākotnes pētniekiem varēs pastāstīt par kvalitatīvi īstenotiem patiesas mākslinieciskas dvēseles meklējumiem, atradumiem un sakāvēm attiecīgā laikposmā, toties daiļrunīgi atklās tikai mākslas un iekšpolitikas konjunktūriskās sakarības. Padomju mākslas vēsturē ir zināmi «slaveni» mākslinieki, kas, zibenīgi pārkārtojoties, spējuši atainot gan J. V. Staļina jaunību liriskā kalnu peizā-iā, gan Ņ. S. Hruščova tikšanos ar strādniekiem kādā rūpnīcā, gan — L. I. Brež-ņevu cīņas priekšpulkā Novorosijskas placdarmā. Tamlīdzīgu meistaru dzīvais piemērs (labā situētība, pagodinājumi, ārzemju komandējumu iespējas), bez šaubām, nevarēja neatstāt iespaidu arī «uz vietām». Visās savienotajās republikās ir izveidojies mākslinieku — divkošu klans, kuri risina «oficiālo» programmu lielos līgumdarbos (šos darbus patiesi mākslas mīļotāji izstādēs pat nepamana) un tai pat laikā saskaņā ar attiecīgās glezniecības skolas principiem glezno patiesi augstvērtīgus, bieži vien kamerstila audeklus (arī kaļ akmeni, gravē utt.). Lieki piebilst, ka šāda divkosība vietējā mākslas dzīvē rada skaudību, nenovīdību, zemiskas intrigas, kas tiek maskētas aiz cīņas par mākslas patiesu idejiskumu, pret kosmopolītismu, abstrakcionismu u. c. Un, pateicoties «cīņas» rosībai, tiek dezorientēti arī skatītāji — sākot ar strādnieku un beidzot ar oficiālā apmeklējumā izstādē ieradušos valstsvīru.

Bet Oktobra septiņdesmitgadi svinam laikā, kad partija aktīvi iestājas par visas sabiedriskās dzīves demokratizāciju, par atklātumu jebkurā jautājumā. Jāteic, ka atklātumu mākslas dzīvē pirmkārt izmanto tieši visa jaunā noliedzēji, reflektējošas, uzpūsti pozitīvas nemākslas piekritēji. Tas gan vairāk attiecas uz «ap-mākslas» ļaudīm. Bet paši mākslinieki! Varētu gaidīt, ka plašie sociālekonomiskie un gara dzīves pārkārtojumi, kas aizsākušies mūsu zemē, kaut kā atspoguļosies arī mākslā, īpaši jau izstādē, kam jāapliecina mākslinieku aktīvā iesaistīšanās grandiozajā sociālisma «reabilitēša-nas», atveseļošanas darbā. Tomēr Rīgas izstādē šādu vēsmu tikpat kā nemanīja. Bija, protams, lieliski darbi, daudzi no tiem pazīstami jau no agrākām izstādēm, bija pa jaunatklāsmei daža autora personisko veiksmju pūrā. Bet kopums šķita garlaicīgs un pagļēvs.

Mazā rakstiņā nav iespējams un vajadzības kavēties pie atsevišķiem autoriem un viņu snieguma, tāpēc vēl dažas vispārējas piezīmes. Izstādē netrūka latviešu sarkano strēlnieku cīņām veltītu darbu, bet vairums no tiem sirga ar aptuvenību. Mēs esam redzējuši jau daudz tādu «strēlnieku vispār» — trauksme, ugunīgas blāzmas, dziesmas vibrē-jums kaujas gaisotnē utt. Sabiedrība pilnīgi pamatoti prasa konkrētību — vēl ir tik daudz noklusēta, sagrozīta strēlnieku sūtības un likteņu interpretācijā. Protams, glezniecībai vai citām tēlotājmākslām nav jānodarbojas ar faktu skaidrošanu, tam kalpo vēstures zinātne un literatūra. Bet tādā gadījumā, ja autoram nav pašam sava, oriģināla un dziļi izjusta emocionālā skatījuma, vispārzināmu attieksmju ekspluatēšana kaut kā vairs nesaistās ar mākslas vārdu.

Tas pats attiecas arī uz t. s. darba tēmas risinājumu. Latviešu mākslā te ir labi paraugi, kur dienišķo rūpestu smagums pacelts cildena simbola, eksistencei svarīga rituāla augstumā. Tāpēc (televīzijas un video laikmetā) mēģinājumi portretēt arāju, slaucēju vai reņģu sievu darba vietā (plānu pildot! īstenojot Pārtikas programmu!) parasti beidzas ar negribēti naivu lubu bildīti, un Akadēmijā apgūtā, bagātā gleznieciskā kultūra šai bildītei spēj piešķirt vien acumirklīgi apžilbinošu mākslas ilūzijas mirdzumu.

Mākslas uzmanības centrā aizvien atradies cilvēks — mākslas radītājs, objekts un adresāts. Šķiet, mūsu laiks ir visai pateicīgs cilvēka virstēmas risinājumam. Kad ik uz soļa pretstatās jaunās vēlmes un vecā, stagnantā inerce, kad aktualizējas prasība pēc individualitātes, kad beidzot pa īstam apjaušam katra pilsoņa inteliģentuma, kulturālības nozīmi un šo īpašību baigo deficītu visos sociālajos slāņos. Kad ar demokrātijas karogu atklātībā parādās gan avantū-ristiskas, gan brīnišķīgas, gan traģiski novēlotas vai pat melnsimtnieciski tumšas iniciatīvas, tā visa centrā ir cilvēks. Jāatgriežas pie klasiskā formulējuma, kas skan tik zināmi — cilvēks ir visu lietu mērs. Mākslas centrā (vienalga, kā to atrisina formāli!) jābūt mākslinieka (tātad — radošas individualitātes!) gara dzīves brīžiem līksmajiem, brīžiem traģiskajiem meklējumiem. Bet šāgada jubilejas izstādē šādu meklējumu bija pamaz. Joprojām toni noteica vēlme «labi izskatīties priekšniecības acīs». Šī novecojusī un mākslai bīstamā koncepcija nav saistāma ar sociālisma idejām, drīzāk tā sabalsojas ar patērētājsabiedrības apšaubāmo morāli, kur lietas (arī pagodinājumi, izkalpošanās) ir visu cilvēku

.

ANDREJS KURCIJS. aktīva maksla. (FRAGMENTI NO GRĀMATAS 1920. g.)

Tagadnes mākslas lauks ir it ka traktoriem uzvandīts un uzplēsts: notikušas dziļas pārvērtības, kas prasa pēc teorētiska nokārtojuma un skaidrības. Pēdējā gadu desmita sabangojums visaugstāk paceļ to ekspresīvo vilni mākslā, kas ekstātiski dzīvo jau Van Goga eksotiskā zaļzieda pašportrejā, kuru tagad katru dienu var aplūkot šajā ziņā laimīgie minhenieši. Tā ir lieliska, mākslinieku ātri sadedzinoša sajūsma, kas kosmisko īstenību saskalda divās, kvalitatīvi nevienādās daļās: ekstātiski garīgā un rupji materiālā. Savā dziņā pēc organizētas vienības mākslas darbā mākslinieks tiek vivisecēts vai vivise-cējas pats. Māksliniekam-ekstātiķim draud Van Goga traģiskais gals, jo vēl nav pienācis laiks īstas sintētiskas mākslas sasniegumam.

So parādību tagad apzīmē kā ekspresionisma krīzi, runā par ekspresionisma galu. Un tiešām, ekspresionisms, kā to novērojam tagadnes dzejā un mākslā, liekas, bez izejas. Atsacījies no Van Goga titāniskā sintētiskās mākslas meklējuma ekstāzē, ekspresionisms vieglāki un graciozāki gribētu gan pacelties kā tīrs formālisms. Tomēr psiholoģisma varā organiskas formu vienības nesasniedz.

Tāpēc Van Goga ģeniālās pūles un ekspre-sionistu bieži pašaizliedzīgā ekstāze nav nepārtraukts «uzvaras ceļš», bet ir tikai revolucionārā laikmeta simptoms mākslā, nepieciešama un kultūrvēsturiska palīgmetode.

Jaunā mākslas sintēze iet caur ekspresionismu. Kaut gan ekspresionisms vairāk liek vadīties no sava darba ritma, kā pats to vada un pārvalda, tomēr tas uzskatāms kā daiļra-dīšanas gribas rūdīšanas process. Arī tā tik svarīgā formālistiskās mākslas strāva, ko glezniecībā uzsāka Sezans, nepaiet gluži garām ekspresionisma vilnim.

Līdzīga attīstības gaita, kā tēlojošās mākslās un teātrī, novērojama literatūrā. 19-tā gadsimteņa beigās reālisma un naturālisma dekadence liecina, ka mākslas organisms ir nopietni saslimis. Vēstures aspektā šī slimība tomēr galu galā atvieglina ceļu jauniem for-miskiem meklējumiem. Formālās mākslas strāva drīz antiteiski nostājās pretī senajam naturālismam. Kā katra antitēze šī strāva ir vienpusīga un neorganizēta, vairāk tik laikmeta simptoms — ne dzīva māksla.

Simbolisma sintēzes mēģinājumi neveiksmīgi beidzas teorētiskos transcendenti spekulatīvos traktējumos. Simbolisma patosam pietrūkst emocionāla dibinājuma. Aktīvas mākslas vietā — historicisms un arheoloģija.

Arī latvju literatūra savā līdzšinējā attīstībā pārdzīvo kā pārlieku sižetību, tā formālismu, kas pēdējā laikā bija dominējošs.

Pēc impresionistiskā jūtu sasmalcinājuma, pēc Čaikovska, Masnē, Debisi, pēc Skrjabina vangogiski ekspresīviem mēģinājumiem arī mūzikā sākas meklējumu posms. Ērika Sārti vārds jau diezgan pazīstams. Un Prokofjeva mūzika, varbūt, ir jau formālisms, kas sevi pārvar un ieiet jaunos, vēl nepārredzamos plašumos.

Mēs redzējām, ka mākslas attīstības dialektika vada no naturālisma un sižetības uz formālismu un bezsižeta mākslu. Kāds ir šīs attīstības nākamais posms? Tāds ir jautājums, kas tagadnes mākslas aplūkotāju interesē pirmā kārtā. Vai esam kļuvuši stabila formālisma, abstrakciju valstībā, kurai saredzēt galu nemaz nav iespējams? Vai virzāmies atkal uz priekšu? Un ja tā —tad kurp? Vai sagaidāma formālisma antitēze, vai cits kāds jauns veidojums, jauna sintēze?

Formālismam, kā redzam, tagadnes mākslā dialektiski seko jauns mākslas virziens. Šo tagadnes mākslu nosaucu par — aktīvo mākslu, aktīvismu. Bet kas ir aktīvā māksla, kas aktīvisms? Kāda ir šīs mākslas galvenās īpatnības un atšķirības no citiem mākslas virzieniem uzrādošā definīcija?

īss definējums būtu parastais neskaidrības ceļš. Bet pa šo šablonisko un parasti garīgo enerģiju ietaupošo ceļu es šoreiz iet negribu. Aktīvisms ir vēl augoša māksla, grūti vēl pārskatāms. Ko te palīdzētu parastā nodefinēšana? Tā nozīmētu loģikas trafareta un pretencioza siloģisma čaulu. Bet mēs aplūkojam dzīvu mākslas organismu, griežamies pirmā kārtā pie māksliniekiem. Tāpēc nedzīvs siloģisms nav mums vajadzīgs. Bet tagadnes definīcijas pa lielākai daļai ir tāds nedzīvs siloģisms, kam ar lietu īstenību sakaru maz. Un nevis loģikas trūkums ir šādas parādības iemesls! Mūsu vārdi un jēdzieni, ja tie nav tīri formālas dabas, tagadnes kultūras katastrofā ir mainījuši savu saturu. Tāpēc mūsu definīcijas pārvēršas par fiktīvām shēmām. Tās ir it kā naudas zīmes, kas sen jau zaudējušas savu reālo vērtību. Mēs izlasām vārdu — parasto parakstu — un noticam. Tā mūsu iedomātā zināšana pārvēršas par nožēlojamu fikciju, definīcijas — par fikciju tīklu vientiesīga lasītāja valdzināšanai.

Tāpēc aktīvisma aplūkošanā es gribu iet pa citu, pēc manām domām, pareizāku ceļu. Gribu visā vienkāršībā un konkrētībā apskatīt dažus nozīmīgākos jautājumus tajā mākslas virzienā, kuru mēs konstatējam kā de facto pastāvošu un nosaucām par aktīvismu. Tā būs, liekas, tā labākā definīcija mākslai, kas no nesenā haosa virzās uz aptverošu sintēzi, iekaro pasauli garīgi no jauna.

Bet kādai jābūt mākslas atziņas izpētes metodei? Cik dažāda arī nebūtu māksla dažādos kultūras attīstības laikmetos, vienmēr tās uzdevums un mērķis ir: saviem īpatnējiem, pirmā kārtā estētiskiem līdzekļiem aizraut, ieviļņot, likt pārdzīvot. Lieli mākslas darbi ir apbrīnojami formas konstruējumi. Forma ir tā, kas tos padara, tā sakot, nemirstīgus.

Sižeta nozīme dzīves dialektikā nobāl un ar laiku izgaist, bet formiskais paliek dzīvs un aktīvs. Mikelandželo darbos, saka Ozan-fans, mēs neatrodam dievus un Engra audeklos — skaistas sievietes, bet īpatnējus jaunu formu sasniegumus, lielisku cilvēka gara ierosmes kāpinājumu. Tā ir dižena gara dzīves formula.

Viss tas mūs pamudina atsacīties no galējiem slēdzieniem un pieturēties pie zinātniski iespējamā. Savā turpmākā aktīvās mākslas apskatā tāpēc es lietošu telpas, laika un asociatīvo principus, nemaz negribēdams apgalvot, ka tie ir tie vienīgie iespējamie mākslas atziņas tiešā izpētē. Pārlieka un nedzīvi racionālistiska simplikācija nekur nav tik bīstama, kā aktīvā mākslā.

Aktīvisms mākslā vada no pasīva impresionisma uz aptverošu atziņu, kuras psiholoģiskos dziļumos plūst sabiedriskās gribas strāvojums. Tāpēc aktīvā māksla, vienalga, vai potencionāli pozitīva vai negatīva, pesimistiska vai optimistiska, vienmēr ir īsta. Sī īstenība konkrēti sakņojas mākslinieka sabiedriski vienotā individualitātē. Aktīvisms tāpēc nav tīrs formālisms, bet māksla ar dzīvu laikmetīgu saturu. Voluntārais un sociāli psiholoģiskais ir viņa pamatā. Tā ir māksliskā griba, uztverta ne individuāli psiholoģiski, bet kā mākslas dziļākais objektīvais fenomens. Atziņas kultūras aspektā aktīvās mākslas dibinājums tāpēc ne notāļ nav vēl aptverams.

Tomēr aktīvisms nav misticisms, bet formāli dibinās uz māksliskas atziņas un domāšanas psiholoģijas zinātniskiem faktiem: iekšējas likumības atziņu un pārskatāmību. Laiks atmest arī mākslas teorijā psiholoģijā novecojušas shēmasl Daudz zināt — nenozīmē saprast, uztvert iekšējo nepieciešamību.

Caurmēra reālisms, dabas un sociālās dzīves pieredzes, ir saraustīts un nemodina iekšējās nepieciešamības izpratni, bet drīzāk gan nodibina dzīvē un mākslā konvenciju varu. Mēs zināmā mērā esam dresēti dzīvnieki. Naturālisma un reālisma ģēniji — Tolstojs, pat Flobērs, paceļoties pāri fragmen-tārismam, dzīves un dabas stūrīšu tēlošanai, minēto domu tikai pastiprina.

Impresionisms — arī rakstniecībā — mēģina atsvabināties no konvencijas un sabiedriski reakcionāras dresūras, uzticas tikai māksliskas radīšanas procesam. Vēsturiski tas ir solis uz priekšu, bet solis šis nav tomēr izšķirošs: Impresionisms pārprot subjekta nozīmi atziņas procesā, mākslā un zinātnē.Izkusdams individuālās atziņas procesos, impresionisms it kā atsakās no jaunām mākslas problēmām, ieguvis jaunus atziņas faktus, aprimst, pārskatāmības nesasniedzis.

Saprotama pretreakcija — formālisms un intelektuālisms literatūrā: dinamiskais futūrisms, veidiski nenoteiktais ekspresionisms, vēlāk — modernais klasicisms; glezniecībā un tēlniecībā — kubisms savā pārejā no abstrakcijas konkrētībā. Aktīvisms bēg no arheoloģijas un pakaļdarinājuma. Tāpēc lai nemēģina aktīvismu atdarināt. Tas neizdosies: aktīvisms, kā jau aizrādīju, ir sociālas gribas nests, nav māksliskas darbības jūksme, nav pat skola, bet jauna pasaules iekšējās nepieciešamības izpratne, jauns mākslas kultūras laikmets.

Sintētiskais aktīvisms rāda tagadnes mākslas problēmu atrisinājuma iespējamību. Te meklējams aktīvisma sabiedriski ētiskais attaisnojums: īstenības dinamisks izveidojums, viscilvēcības ideja, nācijas — tautas idejas vēsturisks paplašinājums.

Ir tikai vienots un laikmetīgs aktīvisms. Dažādi «ismi» (purismi, kubismi, ekspresio-nismi un 1.1.) dažādās mākslas dzīves nozarēs ir tikai metodoloģiski paņēmieni. Tomēr kopēja gultne tiem ir laikmeta kultūras apziņā un būtībā, kas modina uz mākslinieku sekmīgu sadarbību. Aktīvisms šai sadarbībai dod formāli teorētisko pamatojumu, uzrāda mākslai kopējos koordinālos principus.

Aktīvisms ir no kara un revolūcijas rezultē-jošs mākslas laikmets tajā ziņā, ka citādi nav domājama tā spējā un dziļā vērtību pārbaudīšana, kas iesākās gan pirms kara, bet kuru spilgti novērojam tikai pēdējos gados. Sis laikmets rada jaunu cilvēku. Skepticisms, kri-ticisms, oriģinalitātes pārspīlējumi ir etapi ceļā uz jaunām mākslas vērtībām, uz jaunu aktīvu mākslu. Notiek tuvošanās mākslas

1.

1. Ogista Blanki pieminekļa atklāšana. Petrograda, 1919. Tēlnieks Teodors Zaļkalns.

2. Džuzepes Garibaldi pieminekļa atklāšana. Petrograda, 1919. Tēlnieks Kārlis Zāle.

3. Sigismunds Vidbergs. No cikla «Pilsēta». Tuša, spalva. 1919.

4. Viens rublis. Autors Konrāds Ubāns, 1919.

pirmvielai, novēršanās no visa ārējā, pārejošā, akcidentālā un nodošanās tikai būtībai.

Glezniecībā — un ne tikai glezniecībā — jau no viņas pirmsākumiem mēs novērojam reālās un abstraktās tendences cīņu. Taisne vai veids, kas atgādina mums kādu reālu priekšmetu, bet kuram nav no reāla priekšmeta neatkarīgas vērtības, atkāpjas un dod vietu taisnei vai veidam ar ģeometrisku nozīmi, bet bez reālu priekšmetu apzīmējuma. Starp šīm divām tendencēm glezniecībā un tēlniecībā, starp abstrakti konstruktīvo un glez-nieciski reālo, tagadnes kubisms meklē nosvērto, tagadnes laikmeta atziņai pieskaņoto koordinatīvo līniju.

Kā renesanse un citi lielie mākslas laikmeti, tā arī tagadnes aktīvā māksla nav meklējama tikai kādas teritoriāli etnogrāfiskas vienības robežās. Kubisms — kā aktīvisms šādā šaurākā nozīmē — kā attīstības spējīga mākslas disciplīna saista ap sevi māksliniekus no dažādām tautām un zemēm un dod tiem iespējamību attīstīt savu īpatnību. Šī disciplīna, kubisma īpatnējā metode, dod drošību, drošība atbrīvo: brīvam būt — nozīmē paredzēt vairāk kā vienu iespējamību. Starptautiskā sadarbībā tagadnes aktīvie mākslinieki cīnās pret vienmuļīgo eksistenci, kura mūs atkal apdraud. Aktīvās tēlojošās mākslas iespaids ir liels un jūtams arī citās mākslas nozarēs, sevišķi literatūrā.

Pēc ekspresionisma filozofiskās spekulācijas arī literatūrā manāma tendence pēc formas skaidrības, īstenības aktīvi laikmetīgas aptvertnes un izteiksmes. Saprotams, šī aktīvisma modernā klasika nav tā saucamā jaunklasicisma arheoloģija vai nespēcīga atgriešanās pie pārdzīvotā naturālisma, nav reakcija mākslā.

Aktīvisms nedzenas pēc veltīga fikcionā-lisma, nevajadzīgām un nederīgām filozofiskām palīghipotēzēm.

Mēs varam skatīties kā gribam uz jaunākiem filozofijas virzieniem, pozitīvismu, em-piriokriticismu, imanento ideālismu, dialektisko materiālismu, fikcionālismu, kā to attīsta Feiningers, viena lieta ir skaidra — atjaunot īstenības dualistisko plaisu Kantā, īstenības atribūtiem, lai atļauts man tā izsacīties, liekot gaisā karāties, atraujot īstenību no priekšstatības un padarot zinātniski sintētisku, kaut arī tikai sabiedriski subjektīvu, darbību neiespējamu — tādu gļēvulību aktīvisma vārdā no mums neviens nevar prasīt.

Aktīvists mākslā nav vis filozofisks spekulants, epifenomenālas un metaestētiskas lietu būtības meklētājs, bet cilvēks ar stingru un noteiktu māksliski arhitektonisko formu uztveri un izpratni, kuras dibinājums bioloģiski sabiedrisks. Aktīvists orientējas uz tagadnes dzīves dziļākām strāvām. Aktīvisms ir jauna no vecās pasaules izjūtas svabadu mākslinieku īstenības skatīšana — koncepcija. Saprotams, māksliskā koncepcija ne šablonisko klasifikatoru sagumzīta, bet tajā nozīmē, kādu tai piešķīra jau Šopenhauers: māksliskā koncepcija kā mākslinieka pirmreizējs vienības sasniegums mākslas darbā.

Aktīvisms izceļ formālā un intelektuālā momenta svarīgumu. Ne pasīvi impresionistiski, bet aktīvi ekspresīvi (ne ekspresionistiski!) izteicas mākslas būtība.

Ja senāk daiļradīšanā mākslinieks piegrieza lielāku vērību tā saucamai ārpasaulei, ja mākslas darbā atdarināja dabu, atspoguļoja to sava temperamenta prizmā, tad tagad tas, liekas, citādi. Mākslinieks tagad vairs nevēlas pasīvi atdarināt, piegriežas pats sev, tēlo savu temperamentu, ja drīkstu tā sacīt, ar ārpasaules formu un tēlu bagātības palīdzību, izlietojot šīs formas un tēlus kompozicionāli vienmēr konstruktīviem nolūkiem.

Bez tam aktīvisms noteikti grib uzsvērt māksliskās atziņas organizējošo nozīmi un nolūku, apvienot tagadnes haotisko un nogurdinošo dažādību garīgā koncentrācijā, māksliski patiesā un īstā.

Socioloģiskā vērtējumā radošs mākslinieks ir kā Mater dolorosa: sirds viņam caururbta cilvēces traģikas šķēpiem. Ta dzimst jaunas, individuāli noskaņotas māksliskās atziņas. Bet individuālā mākslas darbā izteicas kaut kas lielāks un nozīmīgāks par to, kas patīk A. un kas nepatīk B. Mikelandželo ir pati renesanse. Subjektīvi individuālais moments mākslā neizgaist, bet objektivizējas laikmeta stilā, tiek laikmetīgi ierobežots. Ierobežojumā mākslinieka traģēdija. Šajā ziņa arī aktīvisms ir traģisks. Aktīvā komēdija ir traģikomēdija, un aktīvisma groteskā ir dziļa nopietnība.

Ja subjektīvi emocionālais moments no mākslas nav izslēdzams, tad arī jautājums par romantismu tagadnes aktīvā mākslā prasa pēc sava noskaidrojuma. Tie, kuri apkaro ik katru romantismu aktīvisma vārdā, man liekas, nostājas līdzīgā, tikai diametrāli pretējā stāvoklī, kā savā laikā Nīče pret Sokrātu un sokrātiņiem. Nīčes nicinošā sokrātisma kā racionālisma kritika negrib ievērot, ka

Sokrāts ir viena no senatnes pilnvērtīgākām personībām un nojauc to racionālismu, kas toreiz Atēnās bij pārvērties par tukšas sho-lastikas kultivēšanu. Nīče neievēro, ka Sokrāts — intelektuālists viņam tuvāks ne tikai mākslas, resp. traģēdijas izpratnē, bet vispār savā spēcīgi aktīvā personā, tuvāks, kā dažs labs viņa romantiskais draugs.

Arī tagadnes romantisma apkarotāji bieži vien neredz, ka romantisma vietā tie apkaro tikai pseidoromantiku, īpatnēja mākslas novirziena vietā — gļēvu atteikšanos no mākslas kultūras.

Aktīvisms ir tagadnes īpatnēji laikmetīga formu valoda. Aktīvā māksla, kā redzējām, norobežojas kā no impresionisma un naturālisma, tā arī no supremātisma un mehanizācijas. Uzsver mākslas darba imanento likumību, bet kā mākslas sintēze uzskata tā saucamo tīro formālismu kā analītisku antitēzi pret nesenā pagātnē vareno sižetību. Aktīvisms tāpēc nevar atzīt estētismu kā māksliski

formiskas sintēzes mēģinājumu. Kas ir estētisma mūžīgie un negrozīgie skaistuma likumi? Senatnes, pirmā kārtā sengrieķu un renesanses reālās mākslas abstrakcijas. Tiklīdz māksla piegriežas reālai atziņai, noskaidrojas estētisma pasīvi kontemplatīvais gars. Tāpēc aktīvisms pēc savas dziļākās būtības ir tikpat svešs konvencionālam estētismam, kā impresionismam vai akadēmijas šablonismam. Runāt par mākslu priekš mākslas, L'art pour L'art, būtu tagad vēl nepareizāk, kā jebkad. Māksla priekš mākslas patiesībā ir māksla priekš mākslinieka — galējs individuālisms, pretstats aktīvisma sabiedriskumam. Ja tagadnes aktīvo mākslu, kā tā izteicas glezniecībā, tēlniecībā un pārējās mākslas nozarēs, no vienas puses un sabiedrību viņas visumā no otras puses šķir vēl grūti nolīdzināma plaisa, tad tas nozīmē, ka sabiedrība un mākslinieki mākslas darbus un mākslu dažādi novērtē. Publika vēl pa vecam kā gadus 50 atpakaļ mākslas darbā meklē tai parasto sižetību, mākslinieki — mākslai imanento formisko likumību laikmetīgā arhitektonikā.

1. Mihails Čeremnihs, Viktors Deni. «Biedrs Ļeņins iztīra zemi no riebekļiem». Plakāts, 1920.

2. Skats Trešajā OBMOHU izstādē, 1921. g. maijs. Reprodukcija no žurnāla «Vešč», 1922., nr. 1/2. OBMOHU — Jauno mākslinieku (kr.) (obščestvo molodih hudožņikov).

3. Aleksandrs Rodčenko. V. Majakovska poēmas «Par to» izdevuma vāks. Fotomontāža, 1923.

4. Sarkanās flotes jūrnieku svētku kolonna. Petrograda, 1919.

5. V. Tatļina lidojošā objekta «Ļetatļins» makets, izstādīts A. Puškina mākslas muzejā, 1932.

6. Andrejs Gončarovs. Vecenes galva. Gravīra, 1922.

7. Vladimirs Tatļins pirms revolūcijas.

Tagadnes mākslā valda starptautiska tendence uz noskaidrību un arhitektonisku vienību. Tomēr atsevišķas tautas vienmēr vēl pastāv kā fakti. Tāpēc loģiski meklēt «nacionālo elementu» arī aktīvā mākslā.

Mūsu modernā dzeja sakņojas tautas dzejā, un mēs zināmā mērā te varam runāt par nepārtrauktu tradīciju. Tēlojošās mākslās mēs turpretī esam daudz nepastāvīgāki. Mūsu glezniecība un tēlniecība, piem., savus izteiksmes līdzekļus pilnībā pārņēmušas no citām tautām. Tāpēc mums savas īpatnējās un apzinātās zieda un lineārās arhitektonikas tradīcijas vēl jānoskaidro. Tas nenozīmē mūsu tagadnes glezniecību, tēlniecību vai grafiku noārdīt, lai atgrieztos pie «pirmelementiem» nacionālā garā, bet mūsu hipotētiskās vai intuitīvās īpatnības apzinīgu kāpinājumu māksliskiem līdzekļiem. Tā savu uzdevumu sapratuši mūsu labākie mākslinieki.

Mūsu nolūks nav te vērtēt latvju mākslu vispār, atzīmēt viņas vēsturē visus cienīgākos darbus un autorus. Bet ja aizgājušo impre-sionistisko laikmetu mūsu mākslā vispilnīgāk izteic Rainis, Poruks un Skalbe un glezniecībā — Purvīts, tad tagadnes aktīvā māksla visbiežāk min citus vārdus: glezniecībā Mat-veju, Jāzepu Grosvaldu, Jēkabu Kazāku, Struņķi, Ubānu, tēlniecībā — Zaļkalnu, K. Zālīti (K. Zāli) un celtniecībā, kuras mums tikpat kā nav, arhitektu Stālbergu. Visi šie un citi mūsu aktīvie mākslinieki, kaut gan nevienādām tieksmēm, nerimstošā darbā un meklējumos grib nostādīt savas nacionālās mākslas atziņas kā līdzvērtīgas un nepieciešamas Eiropas, jā, visas cilvēces mākslas kultūras attīstībā.

Materiālu sagatavoja INDULIS LEINERTS

PĒTERIS KORSAKS .FOTOGRĀFIJAS ETNOPSIHOLOGISKIE ASPEKTI'. (MĀRTIŅŠ BUCLERS UN LATVIEŠU FOTOETNOGRĀFIJA)

Jaunlatviešu kustība 19. gs. 60. gados veica neiedomājami lielu audzināšanas darbu latviešu tautā, Baltijas vācu muižniecības apspiestās zemnieku (bauru) kārtas pašapziņas veidošanā un sevis kā nācijas apzināšanā. Tas patiešām bija atmodas laikmets visdažādākajās dzīves jomās.

VALKAS APRIŅĶIS. KARTUPEĻU MIZOŠANA AUMEISTARU «OZOLIŅOS» 20. OADI. P. 5MITA FOTO.

«Savu atmodas laikmetu mēs reiz pārdzīvojām arī fotogrāfija. Protams, ka tas nostājās sakarībā arī ar mūsu tautas vispārējo saimniecisko attīstības momentu, bet nebūt nava mehāniski saistāms kā saimniecisks apstāklis, jo lidzīgus saimnieciskus atplaukuma periodus pārdzīvojušas arī mūsu kaimiņu tautas, kuras tomēr staigā savu īpatnēju kultūras attīstības gaitu.

Tikai kāds dziļi psiholoģisks cēlonis izveidoja mūsu fotogrāfijas atmodas laikmetu, saskaņā ar iekšējo tieksmi uz darbības rosību, dziļuma patiku un tēlošanas dziņu. Ikviens šī laikmeta iesācējs ar sajūsmu pastāsta savus pirmos panākumus bildes veidošanā. Saimnieciskais moments nāca tikai pēc tam, kad nodarbošanās ar fotogrāfiju izrādījās arī ekonomiski izdevīga. Tad aiz aprēķina viens otrs meta pie malas ēveli vai īlenu un ķērās pie fotogrāfijas kā ienesīgāka veikala. Ja vispār mūsu tautā nebūtu psiholoģiskā pamata daiļsajūtai, tad fotogrāfiju tāpat nebūtu izveidojušas arī šīs ekonomiskās izredzes. No tīri psiholoģiska pirmsākuma izauga arī saimnieciskās prasības. Sākot ar fotogrāfiju nodarboties 1894. gadā, sekas ir tās, ka 1897. gadā iekārtoja fotodarbnīcu Siguldā, bet 1902. gadā fotopiederumu tirgotavu Rīgā, lai sagādātu iespēju ne tikai apgādāties ar vajadzīgiem piederumiem latviešu veikalā, bet galvenā kārtā, lai būtu latviešu topošai fotogrāfijai savs centra punkts, kur dalīties un papildināties savās zināšanās par šo tik brīnišķo bildes veidošanas māku. Uz šī pamata tad rodas pirmā mācību grāmata (1904. g.) latviešu valodā «Fotogrāfija», Latviešu fotogrāfiskā biedrība (1906. g.), izstādes, kursi, ekskursijas un pirmā literatūra «Stari» (1906. g.). Protams, ka viss tas bija tikai rezultāts no fotogrāfiskās tieksmes atmodas visā Latvijā, kā rezultāts no tās sajūsmas, kura izpaudās tik daudzos individos visās Latvijas malās. Šī sajūsma vēl dzīvi kvēlo visos šī laikmeta veterānos, kaut arī dzīve šo dzirksti pārklājusi ar ikdienas putekļiem, ikdienas sīkām rūpēm un nemierīgā laikmeta pārmaiņu smagumu. Katram atmodas laikmetam ir savas īpatnības. Katrs atmodas laikmets ir iezīmīgs ar sajūsmu, ar aizraušanos, ar dziļu kopības apziņu …» Tā pirms 57 gadiem rakstīja latviešu fotomākslas pamatlicējs Mārtiņš Buclers.

Mārtiņš Buclers — zemnieka dēls no gleznainā Augšzemes novada — ienāca fotogrāfijā laikā, kad tika vāktas latviešu tautas dziesmas, ari pats piedalījās šajā darbā, iesūtīdams 355 tautas dziesmas Kf'. Baronam. Tas bija laiks, kad Rīgā 1896. gadā atklāja X Viskrievijas arheoloģijas kongresu, kas pulcināja zinātniekus no visas Krievijas un arī ārvalstīm.

Pirmajai latviešu etnogrāfiskajai izstādei bija milzu nozīme, jo tās daudzās ekspozīcijas nodaļas, kurās izmantoja arī fotogrāfiju, parādīja tautas garīgo un materiālo kultūru tās vēsturiskajā attīstībā. Divus gadus pirms izstādes tika rīkotas ekspedīcijas uz visattālākajiem novadiem, lai vāktu materiālus ekspozīcijai. Plašs fotografēšanas darbs tautas dzīves veida, parašu, ēku, darbarīku un darba paņēmienu fiksēšanai savā vidē utt. tika veikts pirmo reizi, un to darīja galvenokārt skolotāji.

SIENA PĻAUŠANA. P. SMITA FOTO. VIDZEME 1914120 GADI.

Te ir jāpiemin, ka arī Mārtiņš Buclers, kurš vēlāk īpaši pievērsās un mobilizēja uz kopīgu darbu arī citus fotoamatierus un fotogrāfus fotoetnogrāfijai, pēc profesijas bija skolotājs. 1912. gadā uzsākot izdot žurnālu «Stari» — praktiskās mākslas fotogrāfijas veicināšanai — , M. Buclers rakstīja:

«No 1910. g. visā plašā Krievijā nava neviena vienīga neatkarīga fotogrāfiska arodnieciska žurnāla. Daudzos, niecīgos tirgotāju izdevumus («Фотографические новости», «Фотографический листок», «Любитель — Кодакист», «Профессионал фотограф») nevar te pieskaitīt, jo viņu interesēs nestāv nekas vairāk, kā pabarot savus lasītājus ar pāris receptēm un jaunparādībām rūpniecībā. Visu mūsu plašās tēvijas fotogrāfisko darbinieku pasauli ir pārņēmis burvīgs sastingums, |oti bēdīga vienaldzība . . .»

Ar pirmo rakstu «Kamēr vēl laiks» jau pieminētajā žurnālā izdevējs aicina fotogrāfus uz kopdarbību — glābt no pazušanas visu aizejošo no tautas dzīves, jo arī tagadnei pāri iet vēstures gaita, arī tagadne ir «posms vēsturē …». Daudz kas etnogrāfiski vērtīgs fotoaparātam jau ir pazudis, bet tas, kas vēl palicis, neatlaidīgi dokumentējams!

Un pirmajā žurnāla numurā tiek sniegta pamatīgi izstrādāta, varētu pat teikt, zinātniski nopamatota programma, kā pareizi jādokumentē senas ēkas, darbarīki, darbs, cilvēku tipi utt. Uzskatei tika publicēti vairāki fotogrāfa Mārtiņa Sama uzņēmumi. Zvejniecība gar Latvijas jūrmalu. Un līdz pat pirmajam pasaules karam, kamēr vien žurnāls iznāca, tika drukāti etnogrāfiska rakstura fotouzņēmumi, kuros attēloti dažādi darba paņēmieni, kas pazuduši no mūsu dzīves un «dzīvo» vairs tikai šajās reprodukcijās un fotoattēlos. Piemēram, — malšana ar rokas dzirnavām, linu sukāšana, akmeņu skaldīšana, koka karošu taisīšana utt. Un ne tikai. Kā zināms, 1914. g. 8. augustā notika saules aptumšošanās, par ko žurnāls «Stari» ne tikai informēja savus lasītājus — fotogrāfus, bet sniedza zinātnisku rakstu, kā sagatavoties saules aptumsuma fotografēšanai. Ka paredzētais darbs jau iepriekš jāplāno un šo darbu nevar veikt viens fotogrāfs, iegūstot kādu piemiņas uzņēmumu, bet gan kolektīvi darbu koordinējot — kas, kad, kurā laika sprīdī jāuzņem, lai iegūtu pēc iespējas pilnīgāku šī notikuma atainojumu fotoplatēs. Tādējādi strādājot pēc sistēmas «mēs ar tiem (domāti fotouzņēmumi) varam pakalpot ari zinātnei un varbūt lielākā mērā, nekā tas izliekas». Tā rakstīja Mārtiņš Buclers. Ja piebildīšu, ka žurnāls publicēja ari jostu rakstu ornamentus ar attiecīgu aprakstu, nākas secināt, ka izdevumam bija ne tikai mākslas un fotoetnogrāfijas, bet arī zinātnisks raksturs. Abos izdošanas periodos (1906.—1908. un 1912.—1914.) žurnālam «Stari» bijusi galvenā loma kā fotomākslas un fotoetnogrāfijas pamatlicējam latviešu pirmspadomju periodā, laikā, kad veidojās un attīstījās nacionālās fotogrāfijas skola — estētiski teorētiskā un kritiskā doma. Mārtiņš Buclers un fotogrāfs, publicists Mārtiņš Sams bija tie, kas veica lielu propagandas darbu, lai psiholoģiski radītu augsni un nostiprinātu sabiedrībā domu, īpaši vēršoties pie fotogrāfiem, par tautas dzīves vispusēju un pilnīgu fotodoku-mentēšanu un šo dzīves liecinieku saglabāšanas nozīmību.

1925. gadā M. Buclers rakstīja: «Bet dzīvē vēl ir laba tiesa etnogrāfisku priekšmetu, darba rīku un parašu, kuri diltin izdilst un ir nekavējoši uzturami vismaz fotodokumentos. Pārmainās darba rīki un darba veidi, izzūd vecas parašas un padara mūs nereti gluži par tik daudz nabagākus, par cik mēs domājam bagātāki k|uvuši . . .»

Savās publikācijās viņš pievēršas arī portreta nozīmei kā etnogrāfiski vērtīgam dokumentam. Tā ir jāpadziļina, jo «mūsu laika visērtākajam un ātrākajam tēlošanas līdzeklim nav jāizvirst seklumā, bet jātop padziļinātam ne tikai tehnikas, bet arī mākslas un etnogrāfiska dokumenta nozīmē». Autors izsaka pārmetumus fotogrāfiem priekšgājējiem, kuru izbalējušās fotogrāfijas glabājas ģimenes albumos bez izteiksmes, bez vērtības. Cita lieta un nozīme būtu šīm bildēm, ja to otrā pusē būtu uzdrukāts aizrādījums, banālā zīmējuma vietā uzrakstīts attēlotās personas vārds, dzīvesvieta, uzņemšanas diena, gads, tā uzņēmumam piešķirot nopietna dokumenta nozīmi (šo rādītāju uzrakstīšanu atstājot fotogrāfiju īpašnieku ziņā). Tas «pacels pašas publikas acīs bilžu kā paliekamu dokumentu vērtību un nozīmi un liecinās par sava darba nozīmes saprātību . . . Arī ģimenē jāieņem tā nopietnā vieta, kāda tai pienākas. [..] Cilvēks ir vēstures darinātājs, un katram cilvēkam pašam jācenšas pamest saviem pēcnācējiem savu priekšteču un sava paša attīstības vēsturi, ar kuru tas saistīts ar nesaraujamām saitēm. Tas vedīs pie savas dzīves dziļākas saprašanas, savas dzīves vietas un dzimtenes cienīšanas un mīlēšanas . . .»

Bet kā tas ir šodien? Gribas jautāt sev un lasītājiem. Vai pierakstām vismaz gadu, kad izdarīts uzņēmums? Būs tāpat, kā jau daudzkārt ir noticis. No pieredzes zinu — 12 gadus Latvijas fotovēsturi pētot: te es nevienu nepazīstu, kur tas ir noticis, arī nav zināms; kur tādu foto likt, krāsnī vai atkritumu konteinerā?

Un mirklis no tautas vēstures ir zudis uz neatgriešanos.

Kad 1921. gadā M. Buclers vēl atradās Maskavā (kopš evakuācijas 1916. gadā), publicists un etnogrāfijas entuziasts Mārtiņš Sams žurnālā «Fotogrāfijas Mēnešraksts» rakstīja: «Par etno-

JUMTA JUMŠANA. P. SMITA FOTO.

SVIESTA TAISĪSANA. P. SMITA FOTO. 1913. G. NO ŽURNĀLA «STARI» ETNOGRĀFISKĀ PIELIKUMA.

PĒTERA KORSAKA FOTOREPRODUKCIJAS NO PERSONISKA ARHĪVA

grāfisko, vēsturisko materiālu un attēlojumu vākšanu ar fotogra fiskā aparāta palīdzību nav divu domu. Dzīve un viņas saturs nemitīgi mainās. [. .] Bez tam ir nācis klāt viens visai svarīgs faktors tautas dzīvē un darbā — karš (domāts pirmais pasaules karš). Pēc dažiem gadiem, kad nopostītie rajoni būs atdzīvojušies, salīdzinot viņos jaunuzceltās būves un ēkas ar nopostītajām, — hus skaidri redzama starpība starp abiem uzbūves veidiem un materiālu. [..] Kara pēdas vēl nav izzudušas. Mazākais trešā daļa no Latvijas ēkām karā noslaucītas no zemes virsas, ir pagasti, kuros nopostīto ēku ir vairāk par 80 procentiem. Atgriezušies no bēgļu gaitām, iedzīves vietā sastopam priekšā drupu kaudzes un, stājoties pie dzīves atjaunošanas, spiesti mitināties uz ātru roku saceltās būvēs, pussagruvušās ēkās, bluķu mājās un ierakumos.»

Latviešu etnogrāfiskā biedrība tika izsludinājusi fotokonkursu «Karš un dzīve uz drupām». 1921. gada 20. novembrī atklājot pēckara izstādi, tajā skatāmas 400 fotogrāfijas, kurās ir nopostīto pagastu ainas un dzīve tranšejās. Izstādījuši fotogrāfi M. Sams, M. Lapiņš, J. Rieksts, E. Gaiķis, I. Kalcenaus u. c. Kā patiesi neatkārtojami fotodokumenti un apsūdzība imperiālistiskajam karam tie nav zaudējuši savu nozīmi laika ritumā.

1

I

LASA SVĒR5ANA. 1913. O. CARNIKAVĀ. M. SAMA FOTO. NO ŽURNĀLA «STARI» ETNOGRĀFISKĀ PIELIKUMA.

Turpinot savu rakstu «Par etnogrāfisko fotogrāfiju», Mārtiņš Sams saka: «Blakus tam stāv parastais etnogrāfiskās fotogrāfijas uzdevums: attēlot visu tipiskāko un vērtīgāko no tautas dzīves un darba. [..] Zemes reformas likums izsauc un rada attiecību un stāvokļa pārveidošanos galvenokārt muižās. Te rodas jauni saimnieki un noteicēji — no tautas. Tas ir viens no Latvijas etnogrāfiskās fotogrāfijas sociālvēsturiskajiem posmiem. Arī te redzami motīvi un momenti etnogrāfiskajai fotogrāfijai, piem., no muižu sadalīšanas un samērīšanas darbiem,» nobeidz autors.

Pie Latviešu fotogrāfiskās biedrības nodibinātā etnogrāfiskā sekcija, kuru vada Mārtiņš Sams, ar Kultūras fonda piešķirto 100 000 rubļu pabalstu, veica sistemātisku Latvijas etnogrāfiski interesantāko novadu un parādību fotofiksāciju. Iegūtos fotoattēlus publicēja žurnālos, kā arī nodeva Etnogrāfiskajam muzejam un Kultūras fondam.

Etnogrāfiskās fotogrāfijas entuziastu mērķis bija izveidot uzņēmumu sērijas, kas aptvertu visu Latviju. Vai šādu darbu varētu uzskatīt par izdevušos? Kā turpinātāji 1910. gadā aizsāktajam fotogrāfijas darbam 20. gados bija nodibinātās pieminekļu valdes darbinieki, kas dokumentēja dzīves veidu laukos. Šobrīd 40 000 fotoplatēs iemūžinātie mūsu tautas dzīves neatkārtojamie momenti (Jurģi, ūtrupe, ubagi pie baznīcas un daudzi citi) ir milzīga bagātība, tā glabājas Latvijas PSR Vēstures muzejā un tiek izmantota visdažādākajās publikācijās. Lielā daļā šodienas Latvijas muzeju strādā profesionāļi (vismaz centrālajos), bet arī lauku muzejos ir savi fotogrāfi, un, dodoties ekspedīcijās pie lauku iedzīvotājiem, arī zinātnisko līdzstrādnieku bruņojumā ir fotokamera. Un tikai neliela daļa no Latvijas fotoamatieriem, kas cenšas izaugt par fotomāksliniekiem, dokumentē pārvērtības laukos un pilsētās, visai maz šos dokumentus rādot izstādēs. Ļoti žēl. Jo visi tiecas uz lielo mākslu un viss tiek pakārtots šim mērķim. Taču der atcerēties, ka par īsti lielu mākslinieku izaug tikai retais, tādēļ jau fotoinakslas izstādes ir tik vienveidīgas.

Liekot pie sirds neatstāt novārtā tautas dzīves dokumentēšanu, vēlreiz citēšu Mārtiņa Sama teikto jau 1913. gadā: «Laiks rit nemitoši, līdz ar viņu pārveidojas mūsu dzīve un viņas formas kā šīs dzīves atspoguļojums, kurš izteicas mūsu tautas parašās, viņas kolektīvā psiholoģijā. Šī psiholoģija ir katrai tautai īpatnēja, un, saskaņā ar dzīves pārveidošanos, veidojas arī viņa. Ja mums būtu iespēja fiksēt mūsu tautas dzīves pārveidošanās momentus, kā arī mūsu dzimtenes dzīvi viņas dažādās formās vispār, — tad varētu taisīt slēdzienus par savas tautas individuālo jeb, kas tas pats, — kolektīvo psiholoģiju.»

Vēlreiz — fotogrāfijas aizsācējs Mārtiņš Buclers savā grāmatiņa 1925. gadā «Vadonis fotoetnogrāfijā»: «. . Man šķiet, laiks arī «neaicinātam» un «neieceltam» pasniegt šos īsos aizrādījumus mūsu fotodarbiniekiem . . . Mans personiskais uzskats ir tas, ka fotogrāfija var būt ļoti svarīgs līdzeklis etnogrāfisko dokumentu krāšanā, un viņu pamest vispusīgi neizmantotu mūsu apstākļos ir ne tikai nevīžība, bet arī nopietns noziegums. |. .] Īpatnība ir katras tautas bagātība, un nevar tas mūs bagātākus darīt, kas atņem mums mūsu īpatnību! Tamdēļ ar steigu ir dokumentējama katra īpatnība, ja tā arī nav atdzīvināma, lai tā uzglabājas mūsu tautas īpatnību krājumā.»

Izmantotā literatūra: žurnāli «Stari», 1906., 1912., 1913., 1914. g.

«Fotogrāfijas Mēnešraksts», 1921. g.

«Fotolaboratorijas Ziņojumi», 1930. g.

M. Buclers «Vadonis fotoetnogrāfijā», 1925. g.

Latvijas fotomāksla: Vēsture un mūsdienas, 1985. g.

REVOLUCIJU TURPINĀT!

INTERVIJA AR LKP CK SEKRETĀRU ANATOLIJU GORBUNOVU

— Kā jūs īsumā raksturotu šo laiku, kurā mēs patreiz dzīvojam — septiņdesmit gadus pēc Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas?

— Laiks ir ļoti interesants. Grūts. To varētu saukt par lielo pārvērtību laiku. Noris sarežģīti, neviendabīgi, dažbrīd pat pretrunīgi procesi visās mūsu sabiedrības materiālās un garīgās dzīves sfērās. Būtiski jaunas iezīmes vairāk vai mazāk skaidri (atkarībā no līmeņa) jaušamas valsts politiskās, ekonomiskās un ideoloģiskās vadības, partijas un tautas domāšanā, praktiskajā darbībā. Atdzimst Padomju valsts pamatos liktās ļeņiniskās dzīves normas, vadības stils. Vēl šo laiku es uztveru kā marksistiski-ļeņiniskās sociālistiskās revolūcijas ideālu atgūšanas ērkšķaino ceļu. Taču šodiena jau neieies vēsturē ar to, ka atsakāmies no daudziem novecojušiem, sevi neattaisnojušiem vai pašu subjektīvo ambīciju un viltus optimisma devalvētiem principiem un kopatbildības darbībā. Tas nav nekas jauns, — cilvēki vakardienā vienmēr kaut ko nolieguši,

Vēsturei patreizējais laiks kļūs nozīmīgs ar to, cik katrs mēs personiski būsim iniciatīvā un darbībā. Citiem vārdiem sakot, cik dzīvotspējīgas idejas, principus izvirzīsim un cik enerģiski, godprātīgi, precīzi tos realizēsim.

Padomju Savienības Komunistiskās partijas Centrālā Komiteja skaidri noformulējusi pārkārtošanās idejisko platformu, konstruktīvi un konsekventi to īsteno. Laiks ir atklātuma, demokratizācijas un saimnieciskā aprēķina — būtiskāko pārkārtošanās principu realizācijas laiks.

Saka — laiks ir revolucionārs, lai gan ārēji it kā nekas par to neliecina, un mūsu no skolas grāmatām apgūtie priekšstati par revolūciju ir pilnīgi savādāki. Kur un kā tad īsti izpaužas šī laika revo-lucionaritāte?

Saka gan. Taču, piekritīsiet, tas nav teorētiskās domas noformulēts zinātnisks termins, bet gan cilvēku pašu, tā teikt, emocionāls jaunievedums šodienas sabiedrisko procesu apzīmēšanai — ikdienišķās apziņas līmenī. Tāpēc šeit nevaram likt vienlīdzības zīmi ar sabiedriskajās zinātnēs jau esošajiem, pavisam citu vēsturisko situāciju raksturojošiem terminiem — «revolūcija», «revolucionārs laiks». Plašāku diskusiju šajā jautājumā varbūt atstāsim zinātnieku ziņā.

Es, piemēram, laika revolucionaritāti acīmredzot, līdzīgi kā daudzi citi, izjūtu visā jaunajā, kas pretrunu cīņā ienāk mūsu reālajā dzīvē. Tas piesaista uzmanību, pozitīvi stimulē tautu, izraisa sabiedriskās domas simpātijas. Te tas emocionālais uzslāņojums, bet pašu būtību es redzu darbībā — pieejā problēmai, tās praktiskajā risinājumā.

Vai to negāciju pamatā, par kurām tika runāts PSKP XXVII kongresā, vēlāk šī gada janvāra un jūnija plēnumos, nav tieši tas, ka drīz pēc Oktobra revolūcijas līdz ar pirmajiem vērienīgajiem sasniegumiem pamazām tika arī zaudēts patiess revolucionārisms? Cīņas sparu nomainīja sajūsma par nākotnē gaidāmo, vēlāk sajūsma pārvērtās oficiālā, kaut arī it bieži nepamatotā, optimismā, kurš savukārt, vēl pēc laika, sabiedrībā radīja neoficiālu, tomēr itin pamatotu skepsi, neticību vārdiem un pat pesimismu.

Jūsu jautājumā jau ietverta kodolīga atbilde uz to. Pēc būtības esmu vienisprātis ar jums! Patiess revolucionārisms prasa nemitīgu radošu, talantīgu, patstāvīgu un arī drošsirdīgu darbošanos, rīcību. Atcerieties, Ļeņins ne reizi v'ien brīdināja, ka galvenais nav revolūcijas uzvara, bet gan revolūcijas turpinājums. Daudziem, kam toreiz vajadzēja turpināt, nācās realizēt šo vēsturisko misiju, tam nepietika nedz talanta, nedz garīgā un fiziskā spēka. Iluzorās noskaņas un mānīgais optimisms guva virsroku. Valsts savā attīstībā sāka iet pa vieglākās pretestības ceļu.

Kad patiesi talantīgi, Ļeņina idejām uzticīgi komunisti to saprata un piedāvāja revolucionārus līdzekļus revolūcijas turpinājumam, trīsdesmitajos gados tie atbalstu vairs nesastapa . . . Daudzi talantīgi vadītāji tika zemiski novākti no ceļa. Zaudētāji uz ilgāku laiku kļuvām visi. Staļina personības kults tika nosodīts PSKP XX kongresā. Taču tikai 1987. gadā partijai izdevās radīt reālu augsni patiesi revolucionārai rīcībai.

Vēstures mācībai piemīt ārkārtīgi iedarbīgs patriotiskās, tikumiskās audzināšanas spēks. Bet, — tikai patiesai, objektīvai, dziļai vēsturisko notikumu mācībai.

Kas attiecas uz 1937.—1939. gada traģēdijām, tad, runājot par literatūru, piemēram, A. Ribakova romāns «Ar-bata bērni» ir tikai šīs problēmas mākslinieciskās izpētes pieteikums. Bet ciktāl te pilnīgi atklāta vēsturiskā patiesība par šo laiku? Vēsturei ir vajadzīga pilna patiesība, ko var sniegt vienīgi dzija un pamatīga faktoloģiskā materiāla analīze. Bet tas jau vairāk gan zinātnieku uzdevums. Mākslas patiesības un tās spēka vārdā uzskatu, ka svētīga būtu rakstnieku un vēstures pētnieku ciešāka sadarbība. Ir milzīgi jāsāk strādāt pie šī laikposma izgaismošanas.

Kuri un kāpēc ir visgrūtāk pārvaramie šķēršļi pārkārtošanās darbā?

Tas, ka vēl ne visi ir sapratuši — citas līdzvērtīgas alternatīvas mums nav. Pie šī darba jāķeras ikvienam un nekavējoties. Daudzi pagaidām tikai jūsmīgi aplaudē idejām, negribot vai nespējot saprast, ka divreiz lielāku darbu nekā agrāk prasa jauno ideju realizācijas prakse. Pamatīgi, pēc būtības ir jāizanalizē vecais un enerģiski jādarbojas. Patiesi jaunais taču neradīsies tikai noliegumā, bet gan drosmīgā un saspringtā darbā.

Jāsalauž domāšanas un darbības stereotipi. To var izdarīt vispirms talantīgi un jauni kadri, jo tieši jaunie ir brīvi no stereotipu sloga. Taču tas nenozīmē, ka es noliedzu vai noniecinu vecākās paaudzes vadītāju pieredzi. Bez tās neiztikt!

Mēs skandinām — demokrātija, demokrātija, it biezi ietverdami šajā jēdzienā pilnīgi jaunu saturu, un tajā pašā laikā nereti tomēr to neizprazdami. Demokrātija. . . Vai tas nozīmē, ka visi stūrēs vienu kuģi, vai arī stūrēs viens, bet pārējie no malas kritizēs, vai arī vēl kāds trešais, ceturtais, piektais variants. Ko nozīmē demokrātija šodien, mūsu zemē? Kā jūs to raksturotu?

Demokrātijas pasludināšana vēl nenozīmē, ka tā jau realizēta, tas ir pareizi! Demokrātijas pamatā ir vairākuma gribas princips. Stimuls tās realizēšanai un uzturēšanai ir dažādu viedokļu, divu vai pat vairāku līdzvērtīgu alternatīvu līdzāspastāvēšana un to koleģiāla apspriešana. Demokrātijai jārosina cilvēka radošā aktivitāte. Tāda, manuprāt, ir demokrātijas būtība.

Runājot jūsu vārdiem, es saku tā: kuģi jāstūrē vienam, bet tā kursu jānosprauž kolektīvi, demokrātiski, tāpat arī novirzes no kursa jāanalizē atklāti, kolektīvi, koleģiāli, nevis «jākritizē no malas». Ja visu darīs viens — rupjas kļūdas ir neizbēgamas, kā jau tas bijis ari mūsu valsts vēsturē. Patreiz demokrātijas izpausmes formu dažādība ir pietiekama. Tikai dažviet pietrūkst talanta un ieinteresētības tās realizēt. Varbūt cilvēki neredz saistību ar galarezultātu?

Demokrātija un atklātība. Pat cilvēkus, kuri aktīvi atbalsta pārkārtošanos, dzird bažījamies, kā tad īsti būs ar to atklātību — vai tā nepieciešama, vai mēs spēsim, kādas gaidāmas sekas? Vai atklātībai ir (būs, var būt) robežas?

Atklātība ir nepieciešama! Tikai tā mēs varēsim precīzi noformulēt problēmas un nodrošināt sabiedrības līdzdalību šo problēmu izpētē, kā arī atrisināšanā. Mūsu prese pašreiz ir interesanta tieši ar problēmu uzstādījumu, to dziļumu.

Atklātības robežas, manuprāt, nosaka ētiska rakstura apsvērumi. Tie atkarīgi no cilvēka personības lieluma, inteliģences, kompetences un tā tālāk. Atklātības robežas nosaka, protams, arī politiska rakstura apsvērumi. Kā jau katrā valstī!

Gan par pagātni, gan par šodienu runājot, man tā vien uz mēles trinas vārdi — cīņa, cīnīties, cīnāmies. Bet tad nāk prātā, ka tā jau mēs cīnāmies gadu desmitus. Nevis dzīvojam, nevis strādājam, bet cīnāmies, vienīgi rezultāts izpaliek, un arī pats vārds pārvērties tukšā skaņā. Vai septiņdesmit gadus pēc revolūcijas ir attaisnojama šāda ciņa? Un kā vārdam atgriezt tā dzi(o jēgu?

Sociālisma jauncelsmes darbs mūsu zemē, kā zināms, prasīja no cilvēkiem milzum daudz fiziskā un garīgā spēka, tajos apstākļos tā patiešām bija cīņa par sociālisma pastāvēšanu. Taču vēlāk, tikuši pie rocības, aizpļāpājāmies tiktāl, ka devalvējām šī vārda jēgu.

Cīņa ir cīņa, un darbs ir darbs. Godīgu, saspringtu darbu nesauksim par cīņu. Jo, redziet, kur cīņa, tur uzvaras un zaudējumi. Un tad cīņas vārda arī zaudējumus var norakstīt. Ta tas bija arī ar mums. Kā atgriezt vārda dziļo jēgu? Lietot to tikai pēc būtības. Vislielākā uzvara tiekot izcīnīta sevī — tā taču saka! Par šo cilvēka iekšējo, dvēseles attīstību runājot, pieļauju, ka tā varētu arī teikt — cīņa. Pašreizējos sabiedriskajos procesos jaušama šī vārda dziļākās būtības līdzdalība. Revolucionārus pārkārtojumus bez cīņas neveikt. Jo arī šobrīd, tāpat kā ikvienā cīņā, mums būs vajadzīga drosme, atbildība un ticība.

Jūsu viedoklis par to, ko nozīmē pārkārtošanās kultūras darbā — gan vispārējās līnijās, gan konkrēti attiecībā uz radošajām savienībām, kultūras iestādēm, preses izdevumiem un kultūras pasākumiem.

Jautājums pārāk plašs. Manā uztvere parkartošanas kultu-ras darbā vairāk saistīta ar tā saturu nekā formu. Formai ir pakārtota nozīme emocionālākas satura uztveres nodrošināšanā. Tai katrā ziņā jābūt mūsdienīgai.

Vēl svarīgs faktors ir cilvēku līdzdalība kultūras darbā. Daudzos rajonos, cik man zināms, ir panākta acīmredzama atsaucība, taču masveidības līdzdalībā tomēr vēl nav.

Pārkārtošanās kritērijs kultūras darba sfērā, manuprāt, ir nevis atsevišķu pasākumu spožums vai blīvums, bet gan darbošanās galarezultāts — kultūrvides radīšana, cilvēku garīguma līmenis katrā konkrētā vietā: pilsētā, ciemā, darba kolektīvā. Svarīgi, lai cilvēks izjustu darbošanās prieku un līdzatbildību par kultūras dzīvi savā mikrovidē.

Uzskatu, ka tik specifiskā cilvēka darbības jomā kā mākslinieciskā jaunrade pārkārtošanās būtību varētu izteikt literatūras vai mākslas darba mākslinieciskās, estētiskās vērtības kritērijs. Šeit būtiski ir tas, cik labvēlīga, principiāla un prasīga atmosfēra daiļdarba mākslinieciskās kvalitātes izvērtēšanā valda radošajā savienībā, literatūras un mākslas kritika. Svarīga rakstnieka vai mākslinieka spēja dziļi tvert un analizēt šodienas sabiedriskās dzīves procesus, personiski piedalīties tajos vispirms caur publicistiku. Saprotu, ka lielāku daiļdarbu tapšanai ir vajadzīgs laiks.

Par galveno trūkumu presē uzskatu mūsu nespēju vienā un tajā pašā jautājumā lasītājam piedāvāt dažādus viedokļus. Iznāk, il kā mēs klausītos un dzirdētu tikai ar vienu ausi! Šo vienu viedokli tad arī propagandējam. Tomēr domājam,ka redaktoriem un žurnālistiem ar dzirdi viss kārtībā. Drīzāk gan laikam vaina meklējama viņu politiskajā asredzl-gumā, personiskajā iniciatīvā, drosmē un talantā dziļi pamatot un, ja vajag, arī aizstāvēt šo citu viedokli.

Formējot apziņu, rosinot aktivitāti šodien, manuprāt, vislielākās grūtības nākas pārvarēt, sastopoties ar nenoskaidrotiem, agrāk apietiem jautājumiem mūsu ekonomikā, sabiedrības dzīvē, kultūrā, filozofija. Šķiet, pārāk ilgi esam mīņājušies vispārzināmu (dažbrīd ari apšaubāmu) patiesību vai citātu līmenī. Kā visātrāk un efektīvāk pārvarēt šos šķēršļus?

Pēc iespējas ātrāk, vismaz ideju līmenī ir jāformulē, jāiezīmē tukšās vai arī aplami traktētās vietas visās mūsu sabiedriskās dzīves sfērās. Ir jāizvērš atklāta domu un teorētisko atziņu radoša sacensība. Jāizslēdz jebkuras monopoltiesības teorētiskajās sabiedriskajās zinātnēs. Katrai šodienas kontekstā izzināmai problēmai vai problēmu grupai ir nepieciešams jauns domubiedru kolektīvs. Ir jāredz un jābalsta cilvēki ar iniciatīvu, kā tautā saka, ar gaišu galvu, tādi, kuri grib un var strādāt mūsdienīgi.

Starpnacionālās attiecības — vēl viens jautājums, kas arī krietnu laiku netika risināts pēc būtības, noreducējot tautu draudzību lidz skaistu runu un tostu līmenim. Bet ko nozīmē risināt šo jautājumu pēc būtības?

Vispirms apjaust, izprast problēmu pēc būtības. Mums diemžēl nav zinātnisku pētījumu. Šajā jautājumā mēs visi lielākoties dzīvojam ikdienišķās apziņas līmenī, spriežam katrs pēc saviem personiskajiem vērojumiem, izjūtām un pārdzīvojumiem sadzīvē. Šo to mums priekšā pasaka statistika. Vērtīgas atziņas rodamas vēstulēs, ko saņem laikrakstu redakcijas, arī mēs partijas Centrālajā Komitejā.

Satraukumu galvenokārt izteic latviešu tautības cilvēki, un tas arī ir saprotams. Runa ir par mazas tautas, turklāt vēl ar ļoti zemu dzimstību, par šīs tautas valodas, kultūras, tradīciju saglabāšanu.

Otra aktualitāte vēstulēs ir starpnacionālo attiecību kultūra sadzīvē, darba kolektīvos.

Neatkārtojot jau presē lasīto, tikai pateikšu, ka valodu jautājumā mēs konsekventi realizēsim LKP CK starpnacionālo attiecību komisijas nostādni. Dzimtā valoda arī turpmāk tiks attīstīta kā tautas kultūras pamatvērtība. Tāpat jaunā pakāpē būs jāpaceļ divvalodība kā nacionālo attiecību tālākās attīstības pamats. Lai to realizētu, jāapzinās fakts: krievu valodas zināšanas mums šim nolūkam ir pietiekamas, latviešu valodu zina tikai viena ceturtā daļa cittautiešu. Tāpēc turpmāk liela uzmanība tiks veltīta latviešu valodas mācīšanai bērnudārzos, skolās, radio, televīzijā, klubu pulciņos, tāpat pašmācības ceļā.

Tāpat jāapzinās, ka krievu valoda ir vajadzīga ne tikai divvalodības principa realizēšanai republikā. Šo valodu funkcijas ir dažādas. Ja cittautību cilvēkiem latviešu valoda ir vajadzīga, lai labāk adaptētos republikas apstākļos, lai izprastu mūsu kultūru, tradīcijas, lai aktīvi varētu piedalīties garīgās dzīves procesos, tā bagātinot sevi un veicinot labvēlīga psiholoģiskā klimata veidošanos, tad krievu valoda — tā ir republikas iziešana pasaulē un pasaules ienākšana republikā. Protams, es nebūt nenoniecinu angļu vai citu valodu lomu.

Tagad jau zināma sāpīga pieredze liecina, ka nav, nemaz nevar būt jautājumi, kurus nevarētu atklāti apspriest, ja no sirds apzinās mērķi — notiekošajam jākalpo tālākas cieņas un draudzības veidošanai. Turklāt šī jautājuma risināšanā emocijas ir slikts padomdevējs. Vajadzīgs takts, cieņpilna attieksme pret otru tautu, savu pašcieņu nezaudējot. Un praktiska rīcība problēmas risinājumā.

Jauniešiem, kas šodien sāk savu patstāvīgo ceļu, it kā nemaz nevajadzētu pārkārtoties. Tomēr spriedumi par jaunatni ir pretrunīgi. Kā jūs vērtējat jauno paaudzi, komjaunatni?

Kur nu pārkārtoties! Viņiem atliek vienīgi apliecināt savu vērtību sabiedrības atjaunotnes procesu veicināšanā. Un to var izdarīt tikai ar darbu. Manuprāt, arī jūsu redakcijas kolektīvs pārstāv šādu jauniešu paaudzi. Uzskatu, ka jūs ar šo atbildīgo darbu veiksmīgi tiekat galā. Ar interesi gaidu katru nākamo žurnāla numuru.

Pretrunīgums spriedumos parasti sākas tad, kad tiek runāts par pusaudžiem — 12—16-gadīgajiem. Pretrunās dzimstot patiesība. Arī tā ir mūsu jaunatne, mūsu bērni. Katrā ziņā gribas, lai jaunie būtu gudrāki, cēlāki, drosmīgāki par mums. Vajadzētu atcerēties vienu — ja cilvēks bērnībā, jaunībā neapgūst prasmi strādāt, tad tas ir uz ilgu laiku, ja pat ne visu mūžu. Saka — tas ir slinks. Un pēcāk grūti šo īpašību izskaust. Pat neiespējami. Izaug nelaimīgs cilvēks. Pārējie uz viņu skatās ar nožēlu. Domāju, ka tieši uz to, lai neļautu šai īpašībai iesakņoties, vajadzētu būt virzītiem visiem mūsu centieniem audzināšanas darbā.

Mums nav pētījumu vispusīgam un dziļam jaunatnes raksturojumam. Izejot no personīgajiem vērojumiem, es jaunatni vērtēju visnotaļ pozitīvi.

Komjaunatne agrāk — tā ir mūsu jaunība, un, kā jau jaunībā, skaistu brīžu, emociju bijis daudz. Strādājām taču arī no sirds. Prātā palikušas studentu celtnieku vienības.

Par komjaunatni šodien? Reiz par to interesējoties, saņēmu negaidīti interesantu atbildi: «Ja jau jūs par mums tik maz zināt, tad paši vien esam vainīgi!» Tā jau nu gluži nav. Manuprāt, komjaunatne šodien sevi piesaka arvien manāmāk.

Jūsu domas par notikumiem, kas pēdējā laikā pamatoti satraukuši sabiedrību — Mākslas dienu noslēgums Vecrīgā, Jaunatnes preses svētku noslēgums Mežaparkā, 14. jūnijs pie Brīvības pieminekļa. Vai demokrātijas apstākļos mums ar šādiem un līdzīgiem atgadījumiem nenāksies sastapties vēl ne reizi vien?

Atļausiet man jautāt pretī — kāds šiem notikumiem sakars ar demokratizāciju? Nekāda!

Preses svētkos dienā mums visiem, arī man bija izdevība redzēt mūsu jaunatni vienkopus. Ari tās garīgo satvaru nojaust.

Noslēguma koncerts vakarā pulcēja milzīgas masas. Apbrīnoju komjaunatnes Centrālās Komitejas un režisora Valda Lū-riņa uzņēmību un prasmi organizēt noslēguma koncertu Mežaparka Lielajā estrādē. Vairāk nekā trīs stundas nebija garlaicīgi nedz jaunam, nedz vecam.

Vēl es «apbrīnoju», šoreiz pēdiņās, ansambļa «Jumprava» solistu slimīgo tieksmi pēc aplausiem vai, pareizāk būtu teikt, pēc primitīvas sajūsmas par katru cenu. Lai to panāktu, protams, nevajag nedz lielu talantu, nedz daudz prāta. Tas ir visvienkāršākais, visvieglākais ceļš. Uzskatu — mūsu republikas vadošo ansambļu, tajā skaitā arī «Jumpravas», muzicēšanas mākslinieciskais līmenis ir samērā augsts. Ar to varam lepoties. Bet vai «Jumpravai» būtu jāorientējas uz to jaunatnes daļu, kuras domāšana un intereses nesniedzas augstāk par zemapziņas instinktiem? Turklāt — cenšoties tai izdabāt . . . Arī manā acu priekšā lūza ne tikai soli, bet pavisam stipras un nesatrunējušas atzveltnes. Un notika tas ne jau sajūsmīgi stāvot kājās un emocijās šūpojoties mūzikas taktī. Savā reizē tas ir pat simpātiski. Taču šoreiz šī pusaudžu lēkāšana uz soliem un atzveltnēm manā uztverē bija vienkārši huligāniska ālēšanās. Es nerunāšu par tādu «sīkumu», ka tas ļoti traucēja pārējiem skatītājiem.

Par Mākslas dienu noslēgumu. Karnevāliski elementi rada karnevālisku noskaņu. Tas tā varētu būt. Normālā situācijā noskaņa vēl vairāk izceltu mākslinieku sāpi par mūsu sabiedrības problēmām un negācijām. Pat tad, ja tās tiktu izteiktas neierastā, mums kādam varbūt pat nepieņemamā mākslinieciskā formā.

Taču atkal kāda daļa jauniešu primitīvi un brutāli realizēja savu karnevālisko prieku, kam ari šoreiz neatrodu cita vārda, kā ālēšanās. Protams, jāaudzina, bet vispirms nav jābūt vienaldzīgiem pašiem katrā konkrētā brīdī. Klātesošo vienaldzība tādās reizēs nosvītro visu. Un otrādi — pietiek tikai pāris cilvēkiem atklāti aizrādīt, celt iebildumus pret tādu vai līdzīgu ālēšanos, lai situācija mainītos.

Vēl, izmantojot izdevību, gribu pateikt, ka pusaudžu izdarības Vecrīgā mēs nekādā ziņā nesaistām ar Mākslas dienu tradīciju kā tādu.

14. jūnijā ziedu nolikšana pie Brīvības pieminekļa ir īpašas sarunas tēma. Neiebilstu pret ziedu nolikšanu, atceroties nevainīgos deportācijas upurus, nedz ari pret formu, kādā tā tika izdarīta. Es vienkārši izsaku nožēlu, ka daži bezatbildīgi cilvēki kā ārzemēs, tā mūsu republikā tagad cenšas to pasniegt kā pretpadomju demonstrāciju Latvijā.

Viņi to pamato ar savu personisko pretpadomju noskaņojumu. Bet visskaļāk, bez šaubām, klaigā tie, kuriem pilnīgi svešas mūsu problēmas, vienaldzīgas mūsu sāpes. Viņi ar tām vienīgi spekulē . . .

Kā turpmāk? Mums, protams, nebūs vienalga, kādā formā un veidā cilvēki izteiks savus uzskatus. Es pat nepieļauju domu, ka pie mums varētu būt tāda pati situācija kā ASV, kad pie Baltā nama cilvēks mēnešiem sēdēja bada streikā un valsts administrācija ar to lepojās. Lūk, ASV, redzat, ir īstena brīvība, te protestētāju simtiem, vai tad uz visiem jāreaģē.

Ne tāpēc ir radīta sociālistiska valsts, lai tautai ar savu valdību būtu jārunā demonstrāciju un streiku valodā. Vienmēr centīsimies strikti norobežot darbaļaužu likumīgās prasības un problēmas no pretpadomju elementu izlēcieniem.

Pilnīgi atšķirīgi no jau minētajiem bija 23. augusta notikumi. Kā jūs tos vērtējat?

23. augustā atrados ASV Ņujorkas štatā, kur piedalījos amerikāņu un padomju sabiedrības pārstāvju dialogā Čatokvā, tāpēc par šiem notikumiem varu spriest tikai pēc videoierakstiem. Manuprāt, operators būtisko ir uztvēris. Manu uzmanību saistīja tieši to cilvēku uzvedība un sejas, kuri nolika ziedus, kā arī to, kas stāvēja uz ietves un aplaudēja. Ārzemju radio-balsis taču aicināja protestēt, sērot. Bet šeit aplausi, gaviles, histēriski izsaucieni, smiekli. Vērojot šo cilvēku sejas, kļūst skaidrs viens. Viņi ir gandarīti, ka kāds ir atnācis un noliek ziedus. Kam, par ko? 23. augusts ir PSRS un hitleriskās Vācijas 1939. gada neuzbrukšanas pakta parakstīšanas datums. Kāds tam sakars ar šodienu? Praktiski nekāda. Lai vēsturnieki pēta detaļas, lai strīdas, vērtējot šo līgumu. Skaidrs ir viens — pēc tam bijis tik daudz svarīgu vēsturisku notikumu, kas šo līgumu pārsvītrojuši krustām šķērsām. Bet tieši vēlākie notikumi tad arī neliek mieru šiem cilvēkiem, un Latvijas vēsture viņu uztverē beigusies ar 1940. gadu. Un viņi gatavi aplaudēt katram un jebkurā datumā, lai tikai būtu atbalstīta tieši vai netieši šī doma. Un cilvēki ziņkārības dzīti, garāmgājēji, vienkārši apstājoties un visu vērojot, paši, gribot vai negribot, šo domu arī atbalstīja. Uzvirmoja arī kaislības, bet labi, ka bez nopietniem starpgadījumiem. Kā ārzemju korespondentiem izteicās viens no šī notikuma aktīvākajiem dalībniekiem, «mums nav ko zaudēt». Viņu biogrāfijas tika publicētas republikas presē, un tāpēc tagad ir skaidrs, kas tie par cilvēkiem. Jā, bet mēs gan viņu politisko izlēcienu dēļ negribam zaudēt atklātuma un demokrātijas kursu, un tas šodien ir galvenais. Vēl jo vairāk tāpēc, ka republikā neatrisinātu un diskutējamu problēmu ir daudz. Un šī kursa realizācijā pirmām kārtām ieinteresēta ir jaunatne. Un tieši tādēļ neizpratni un nožēlu izraisa tas fakts, ka 23. augusta notikumos piedalījās arī jauni cilvēki.

Jūs var sastapt tautas svētku reizēs Dundagā, Druvienā un citur. Vai jums tādās reizēs uzdod jautājumus — tā teikt, neoficiāli? Ko parasti vaicā? Kā jūs atbildat?

Šajos pasākumos var brīnišķīgi atpūsties! Un arī emocionāli uzlādēties no tās lieliskās sajūtas vien, ka tu esi daļiņa no tautas, kurai, līdzīgi kā Dziesmu svētki, svēta arī brīvdabas uzvedumu tradīcija. īpašs paldies tradīcijas nerimtīgiem kopējiem Zigfrīdam Kalniņam un visam A. Upīša Akadēmiskā drāmas teātra kolektīvam!

Es nešķiroju man uzdotos jautājumus — kurš oficiāls, kurš neoficiāls. Ja cilvēks man jautā, ar atklātu sirdi izsaka savas domas, es to arī uztveru kā cilvēks, un, ja nepieciešams, rīkojos, kā amatpersonai pieder.

Ko vaicā? Vispirms uzteic tautas svētku organizatorus un viņu, tā teikt, materiālos atbalstītājus! Jautā un lūdz, vai nevarētu ko tādu arī Latgalē, Raiņa vietās vai pie Daugavas. Kā uz to atbildu? Ka vajadzētu! Skaidrā latviešu valodā! Vēl saka, ka prese vajadzētu vairāk runāt par šo svētku sagatavošanas «tehnoloģiju», lai jaunie entuziasti varētu izmantot jau uzkrāto pieredzi.

Šķiet, ka ilgu laiku novārtā bijusi pamesta cilvēku garīga audzina-šana, pilsoniskās pārliecības, sociālās aktivitātes, tikumības un, galvenais, dvēseles kultūras izkopšana. (Pedagogiem pat nācās izmantot galīgi antipedagoģiskus paņēmienus — runāt skaistus vārdus, zinot, ka tie krietni tālu no realitātes. Kaut arī paši pedagogi pie tā bija vismazāk vainīgi.) Ko tagad darīt? Vai tas nav jautājumu jautājums?

Jā, mēs visi bijām sava laika bērni! Tagad tas ir visvienkāršākais un visizdevīgākais skaidrojums, bet vai tā nav tā pati sen iemītā taka uz bezatbildību?

Jau tagad daudz kas mainās. Kaut lēnām, bet mainās sabiedrības lielākās daļas attieksme pret vērtību kritērijiem. Ne velti saka, ka sācies sabiedrības atveseļošanās periods. Tas ir pamats tikumiskajai audzināšanai. Šodien vairs nav jādomā viens un jārunā cits. Protams, dažādi deficīti un ar to saistītās neērtības cilvēkiem dažreiz liek iet nelikumīgus ceļus, rada situācijas, kuras ir tālu no tikumības. Tā mūsu lielā problēma ekonomikā rada ne mazāk lielas problēmas audzināšanā. Taču piekritīsim, ka katrā ciemā un novadā ir daudz gaišu cilvēku, kuru tikumi var kalpot par orientieri skolotājiem audzināšanas darbā.

Dvēseles kultūras izkopšana jāsāk no bērna kājas, ģimenē. Liela loma te ir literatūrai un mākslai. Jāmaina attieksme pret humanitārajām zinātnēm!

Kā jūs pats personīgi izjūtat pārkārtošanos?

Vispirms — šo vārdu es lietoju reti. Uzskatu, ka meklēt un ieviest ko jaunu ir loģiska nepieciešamība. Tad jau drīzāk būtu jārunā par jaunā saturu katrā atsevišķā gadījumā. Pārkārtošanos vispirms izjūtu ideoloģijā. Lai rīkotos, ir vajadzīgas idejas, tikai tad seko darbība.

Kaut arī ir grūti, es personīgi jūtos labi šinī laikā. Aizrauj tas, ka nemitīgi jāmeklē orientieri. Var arī skaidrāk ieraudzīt, ko pats un partijas darbinieks vispār spēj dot atjaunotnei.

Ko jūs teiktu tiem, kas šaubās gan par patreiz notiekošā efektivitāti, gan arī par galarezultātu?

Šaubīties kādu brīdi var un vajag. Bet neaizmirstiet, ka vairāk par jūsu šaubām tieši tagad ir vajadzīga jūsu doma, iniciatīva un darbs! Tikai tad mūsu dzīvē enerģiskāk ienāks jaunais. Kad būs skaidri redzami pirmie rezultāti, kas apliecinās notiekošo procesu efektivitāti, tad jau visi būs gudri. Tāpēc nevajag palaist garām «vēsturisko izdevību» izmēģināt savus spēkus jaunā radīšanā, — gandarījums būs divkārtīgs!

Ir arī tāda «šaubīgo» kategorija, kas šodien saka vienu, rīt pavisam ko citu. No tādiem gan jācenšas norobežoties!

Un ko jūs teiktu tiem, kas ir pret pārkārtošanos, klaji to, protams, nepaužot?

Ar tādiem cilvēkiem grūti sarunāties!

Varbūt šodien arī kaut ko darām ne īsti pareizi, to nākotne rādīs. Bet pārkārtošanās būtību var noliegt tikai tas, kurš nesaprot elementāro sabiedrības attīstības dialektiku, vai tas, kuram pārkārtošanās rezultātā jāzaudē nepelnīti iegūtās personiskās privilēģijas. Pēdējiem es gribētu teikt: šīs nepelnītās privilēģijas reiz būtu jāzaudē tik un tā! Tas ir laika jautājums. Tikai katrs nākamais stagnācijas gads mūsu tautai un valstij nodarītu aizvien lielāku ļaunumu.

Pielāgoties nevajag, arī laikam ne! Es cienu cilvēkus ar stipriem, noturīgiem uzskatiem. Ja tie mainās, tad mainās neatgriezeniski.

Ir skaidrs mērķis. Lielās līnijās arī līdzekļi, kādiem šo mērķi sasniegt, tomēr detaļās, niansēs, paņēmienos, pat ceļa rādītājos vēl ir daudz neskaidrību. Bet tieši šīs detaļas parasti veido darba ikdienu, tāpēc es gribu teikt, ka šis laiks ir pretrunīgs. Vai jūs man piekrītat? Ja piekrītat, tad kā šo pretrunīgumu skaidrot? Kā to pārvarēt, nepieļaujot atkal jaunas kļūdas?

Laiks ir pretrunīgs. Viss jaunais vienmēr sevī nesīs pretrunu. Jaunā sadrūzmējums pie mums īsā laika sprīdī ir milzīgs. Vietām tas sagriezies vērpetēs un radījis veselus putu blāķus. No tā nevajag baidīties! Putas kā jau putas, noplaks un izšķīdīs ūdenī. Galvenais ir straumes spēks. Tā virzību uz priekšu neapturēsi! Uz to orientēsimies, ticēsim šim straumes spēkam!

Bez eksperimentiem neiztiksim. Bet, kur eksperiments, tur arī pastāv iespējas kļūdīties. Pilnīgi to neizslēgt! Lai kļūdu būtu pēc iespējas mazāk, pirms rīkojamies, dziļāk jāanalizē šīsdienas realitātes. Vēl jāapzinās, ka mūsu rīcībā esošie materiālie līdzekļi ir visai ierobežoti. Tāpēc jo efektīvāk jāizmanto esošā materiālā bāze. Kā citādi tiksi pie turības, ja ne taupot un neganti strādājot!

Laikam neizbēgt arī no tā, ka atsevišķi cilvēki savā neprasmē un neizdarībā vainos visus citus, tikai ne paši sevi. Pārejas periods, kā zināms, nesola strauju ekonomisku augšupeju. Tieši otrādi — var būt pat īslaicīgas lejupslīdes. Arī ar to jārēķinās.

Ko jūs novēlētu žurnāla «Avots» lasītājiem revolūcijas gadadienas priekšvakarā?

Lai Jums pietiktu talanta, drosmes un spēka revolūciju turpināt! ______

Jautajumus uzdeva AIVARS KĻĀVIS

Pašreizējo interesi par dažādiem jautājumiem, kas saistīti ar socioloģiju un šīs zinātnes atzariem, izskaidrot nav grūti. Nesen mūsu sarunvalodā iek|uva termins «cilvēka faktors», kurš samērā bikli, taču arvien uzstājīgāk atgādināja, ka cilvēks nav vis skrūvīte lielajā valsts mašinērijā, ka viņš nebūt nerīkojas nek|ūdīgi ieprogrammēti, bet — uz viņu iedarbojas dažādu ārēju faktoru summa, precīzāk — to sintēze. Tāpēc, kaut arī vēsturiskais materiālisms sniedz kopēju priekšstatu par sabiedrības attīstības likumsakarībām, tomēr katram noteiktā dzīves posmā neizbēgami nācies nonākt pie jautājuma: kā tieši es, Jānis Jāņa d. Bērziņš no Lāčplēša ielas, esmu saistīts ar pasauli ap mani? Bet šīs attieksmes ar klasisko filozofijas zinātņu pārzināšanu vien izprast grūti. Jā, lai socioloģija kur socioloģija, tomēr Jānis Jāņa d. Bērziņš pie saviem secinājumiem spiests nonākt tīri empīriskā ceļā. Tas nav neiespējami, taču dinamiskajā dzīvē mūsos un ap mums viegli paķert kādu ārēji it kā pareizu atziņu, bet savas nezināšanas dēļ vienu tās elementu vispārināt, līdz it kā pareizā atziņa pārvēršas līdz nepazīšanai, radot izkropļotu priekšstatu par tādiem svarīgiem jautājumiem, ko vienreizējā un neatkārtojamā dzīve uzdod katram atsevišķi. Kas es esmu? Kas esi tu? Kāda ir degviela «dzīves lokomotīvei»?

/AUX CALITE. KAS UN KĀPĒC ESAT?. (ŽURNALIST1SKAS PĀRDOMĀS PAR SABIEDRISKO DOMU)

Populārzinātniski raksti un grāmatas par šo jomu bijuši kā dzidri pilieni neziņas duļķainajā dīķī. Ja nu vēl atsevišķi statistikas dati sabiedrības rīcībā tomēr nonāk, tad socioloģiskie pētījumi (kuri notiek arvien plašākā apjomā!) orientēti visai šaurām aprindām. Bet mums neatliek nekas cits kā censties saskatīt sevi katram savā — pie sienas piekārtā spogulī.

Iepriekšminētās pārdomas radās ceļā uz izpratni par tādu bieži dzirdētu un šķietami viegli skaidrojamu jēdzienu kā SABIEDRISKA DOMA. Tās reālo eksistenci uz savas ādas (drīzāk — savās smadzenēs) izjutis ikviens. Un tomēr — kas tā tāda ir? Reizēm, klausoties par sabiedriskās domas gaitām, šķiet — tā ir kāda noslēpumaina dāma ar miglā tītu izcelšanos, bet dažādām neprognozējamām kaprīzēm. Te sabiedriskā doma vēršas pret, te kaut ko atbalsta, te iejaucas… Citkārt nonāku otrā galējībā, kad šī pati sabiedriskā doma rādās kā tāds otrs ES, ar kuru pirmais diskutē, piekrīt, apstrīd, bet tomēr ņem vērā šāda nelūgta kaimiņa nepārtraukto klātbūtni.

Visi šie jautājumi, primitīvi un vientiesīgi, tomēr prasa atbildes. Kaut noteikti pastāv uzskats: vai nav vienalga? Uzzināsi — nu un tad? Vai nav dzirdēts par simtkāji, kurš sadomāja izpētīt, kā darbojas viņa sarežģītais pārvietošanās mehānisms? Pašlaik tik daudzas zinātnes tiek uzskatītas par vitāli nepieciešamām mūsdienīga, inteliģenta un izglītota cilvēka kontā — vai tiešām vēl piepulcēt socioloģijas pamatus? Protams, pastāv objektīvas grūtības vienā galvā savietot bezgala daudz atšķirīgas informācijas un to vēl sistematizēt, tomēr domāju —• socioloģijas pamatjēdzienu būtību tomēr vajadzētu apgūt. Neraugoties uz cilvēku savstarpējās atsvešinātības palielināšanos, sabiedrībā k|ūstam arvien ciešāk saistīti dažādām saiknēm, tāpēc šīs saskarsmes objektīvo likumsakarību zināšana nāktu par labu gan ikvienam atsevišķi, gan visiem kopā.

Nespēju pretendēt uz populārzinātnisku skaidrojumu par sabiedriskās domas būtību, varu piedāvāt tikai žurnālistiskas pārdomas par šo jautājumu, izmantojot sociologu mutisku un rakstisku konsultāciju un palūkojoties uz dažām dzīves parādībām caur šo jauniegūto zināšanu prizmu.

Vispirms — īsa definīcija, kas gan drīzāk uzskatāma par robežstabiem, kuri jēdzienu «sabiedriskā doma» nošķir no citiem.

Sabiedriskā doma ir specifiska sabiedriskās apziņas izpausme, sarežģīts garīgs veidojums, kas izsaka šķiru (sociālo grupu, slāņu) reālo attieksmi pret aktuālām īstenības problēmām, parādībām, faktiem, kuri aizskar viņu vajadzības un prasības, un pauž noteiktu vērtējumu. Sabiedriskās domas veidošanās notiek gan mērķtiecīgi (politisko organizāciju un sociālo institūtu iedarbības rezultātā), gan stihiski (dzīves apstākļu, cilvēku sociālās pieredzes un tradīciju ietekmē).

Biežāk esam runājuši par to sabiedrisko domu, kas tiek mērķtiecīgi virzīta kādu sabiedrībai nepieciešamu uzdevumu realizēšanai. Līdz pārlieku lielā abstrahēšanās no īstenības faktiem panākusi, ka reālā sabiedriskā doma, kas iedarbojas uz konkrētu cilvēku, ir šo abu «no augšas» un «no apakšas» nākušo sarežģītas mijiedarbības rezultāts, kurā dažādos laika posmos var būt stipri dažādas attieksmes abu starpā.

Sabiedriskā doma faktiski darbojas tur, kur stabils viedoklis nav izveidojies, un tas visbiežāk notiek vai nu krasu apstākļu maiņas rezultātā, vai arī kādas problēmas kritiskas saasināšanās situācijā. Ir teiciens: «Katrs kļūst daiļrunīgs, ja viņam uzmin uz varžacīm.» To pārfrāzējot, var teikt — tikko tiek aizskartas cilvēka (kā pie noteiktas šķiras vai sociālās grupas piederoša) vitālās intereses, tūlīt parādās noteikta emocionāla attieksme pret «izkustināto» jomu un centieni esošo stāvokli novērtēt, veidot par to noteiktu spriedumu. Tā rodas viena cilvēka secinājumi, pēc līdzīga mehānisma darbojas arī sabiedriskā doma.

Pašlaik ir ļoti pateicīgs laiks sabiedriskās domas dinamikas un tās izpausmes formu pētīšanai. Piemēram, divi likumi, kas pieņemti ar samērā nelielu laika distanci — par bezstrādes ienākumiem un par individuālo darbu. Bet šajā nelielajā laika sprīdī sabiedrībā notika vētraina viļņošanās — līdz ar to sabiedriskā doma nepārtraukti atradās viegli satveramā un ierosināmā stāvoklī. «Starplikumu» periodā dažādas sociālās grupas reaģēja tā, kā to diktēja aizkustinātais finansiālais pamats zem kājām. Esam pārdzīvojuši siltumnīcu demolēšanu un privātā sektora naidīgu nonicināšanu, tad tikpat aktīvi centušies iestāstīt, ka ikvienam tomēr vajadzētu pielikt savu roku, lai uz priekšu ietu lielais darbs. Visās šajās batālijās par kādu noteiktu sabiedrisko domu runāt nevareja. Ja nu vienīgi par to, kuru no dažādu sociālo grupu strāvojumiem atbalstīja un mērķtiecīgu centās padarīt paši sabiedriskās domas veidotāji — profesionāli. Nostāja grūdienveidīgi mainījās. Taču eksistē tads sabiedrisko domu raksturojošs lielums kā tās izplatība, intensitāte un stabilitāte. Tāpēc pūles savu personīgo viedokli pasludināt par sakra-mentālo: «Tā visi runā» salauž pati dzīve. (Te gan ekskurss citā sfērā — gluži to pašu var teikt par atsevišķu cilvēku vēlēšanos uzstāties nevis sava, bet ne vairāk un ne mazāk kā — visas paaudzes vārdā.)

Šajā sabiedriskās domas bangu periodā atklājās, turklāt ļoti reljefi, ka ārkārtīgi daudzie un pat pretrunīgie viedokļi signalizē par sociālo grupu lielo daudzveidību. Zinām gan dienas, gan nakts laikā to, ka sociālismā pastāv strādnieku šķira, kolhozu zemniecība un inteliģence kā starpslānis. Arī to, ka šīs šķiras nav antagonistiskas. Bet dažādie viedokļi mulsināja kaut vai tāpēc vien, ka vienas šķiras ietvaros tie varēja polarizēties pat gluži pretējos uzskatos.

Piemērs no «starpslāņa» dzīves. Viens vēl un vēlreiz pārskaita jaunā speciālista algu un rēķina, vai tomātu var at|auties ēst ari vecākais bērns, vai naudas pietiks tikai jaunākajam, bet tai pašā laikā grib savus speķus bez atlikuma veltīt iemīļotajam darbam. Taču otrs neuzskata par sevis necienīgu strādāt dārzā pēc valstij godīgi noziedotajām stundām, uzskatot valsts darbu par eksotisku piedevu eksistences nodrošināšanai. Nepaceļoties reibinošos ideālu augstumos, bet arī pārāk cieši

nepieķeroties ikdienas realitātei, jāsecina — vienīgais reālais ceļš, un uz to vedina arī sabiedriskā doma, — būt savstarpēji iecietīgiem dzīves ce|a izvēlē.

Taču gribas piebilst, ka vienkāršais piemērs rādīja ne tikai sabiedriskās domas veidošanās, bet ari veidošanas dinamiku, kā ari to mijiedarbību. Jācer, ka sociologi nebūs palaiduši garām izdevību šo procesu «koncentrātu» pietiekami izpētīt.

Bet precizēsim, kādā apziņas līmenī sabiedriskā doma mīt. Pirmais līmenis, kur tās vēl nav, ir sabiedriskā psiholoģija, kas saistīta ar cilvēka «cilvēciskumu» — viņa izjūtām, tieksmēm, vajadzībām, emocijām. Šī emocionālā attieksme iekrāso pašu sabiedrisko domu, kas pēc būtības ir starpveidojums starp sabiedrisko psiholoģiju un ideoloģiju. Pēdējā jau ir stingri racionalizēta sistēma ar spēkā esošu racionālo nopa-matojumu un loģiski izrietošiem secinājumiem, kur visi emocionālie momenti tiek atmesti. Tā ir vesela politisko, filozofisko, tikumisko, estētisko u. c. uzskatu sistēma, kas balstās uz plašāku, vispārinātāku vēsturisko pieredzi. Bet abi līmeņi — psiholoģiskais un ideoloģiskais — nepārtraukti saskaras: vai nu mijiedarbībā, vai pretnostatījumā, bet nepārtraukti savstarpēji pielāgojoties. Un šajā procesā aktīvi iesaistās sabiedriskā doma, kurā «augša» un «apakša» mijiedarbojas. Šo procesu mēs katrs, apzināmies to vai nē, diezgan spēcīgi izjūtam. Jo ar ideoloģiju saistīti sabiedrības ideāli, mērķi, ticība noteiktām idejām. Bet no mūsu katra attieksmes pret sabiedrības piedāvātajām vērtībām ari veidojas stihiskā sabiedriskā doma. Ja ideoloģija ir sastingusi, ja tā nereaģē uz izmaiņām sabiedriskajā esamībā, bet ar direktīvu palīdzību cenšas noturēties savās pozīcijās, rodas situācija, ko precīzi fiksē filma «Vai viegli būt jaunam?». Viens no filmas veidotāju uzdotajiem jautājumiem, kaut dažādi variēts, nepārprotami skanēja: kādēļ dzīvo cilvēks? Vārdi par ideālu trūkumu sabiedrībā, par savas dzīves mērķa neizpratni un arī gluži reālā darbība — savas dzīvības noniecināšana vai realitātes aizstāšana ar sapņu, ilūziju un halucināciju pasauli ir pats nopietnākais pierādījums procesam, kā sastingušās dogmas stihiski tiek noraidītas, ja tām nav apstiprinājuma realitātē. Bet psiholoģiskajā līmenī nobriedušais protests pārvēršas par graujošu spēku, turklāt vispirms — pret šī protesta paudēju, un tikai caur to — pret sabiedrību.

Arī pati filma radījusi visai īpatnēju stāvokli sabiedrībā — pēkšņi uzplaukusī interese par pusaudžu problēmām (neraugoties uz J. Podnieka nepārtrauktajiem atgādinājumiem, ka filma nav par tīņiem, bet par mums visiem) — tā izskatās pēc cirkus raibās telts, kurā patverties, kamēr nav vēl īsti skaidrs, kādai jāizskatās mājai. Taču šī telts šķiet piepūtusies kā balons un draud atstāt zemi, lai nolaistos atpakaļ (ar visiem tīņiem tajā) tad, kad pieaugušie būs pārauguši, kļūdas izlabotas. Te nu jādalās vainas apziņā ar citiem sabiedriskās domas veidotājiem — profesionāliem, jo palaists garām tas brīdis, lai nopietni runātu par daudzām sasāpējušām sabiedriskām attiecībām, par vakardienu (filmā fiksēts mirklis kā šodienas eksistence) — vai par to runāsim tikai aizparīt, tāpat kā par aizvakardienu spējam runāt tikai šodien? Un tā vietā, izjuzdama vecākās paaudzes nevarīgo taisnošanos, sabiedrības padsmitgadīgā daļa pārņēmusi filmu kā tādu Podnieka apmaksātu indulgenci, lai tās aizsegā uz visām pusēm šaudītu apvainojuma bultas, pašiem paliekot izdevīgajās cietēja pozīcijās. Manuprāt, to nekādi nevar uzskatīt par filmas veidotāju vainu, te drīzāk parādās publicistu, sociologu, filozofu nespēja izmantot sabiedriskās psiholoģijas viļņošanos, lai to analizētu un mērķtiecīgi virzītu, nevis atstātu pašplūsmai, cerot uz filmas brīnumdarītājas spējām. Zinām taču, ka ikviens mākslas darbs pēc tā radīšanas uzsāk no tās veidotāju iegribām neatkarīgu dzīvi.

Te gribu pieminēt vēl vienu spilgtu pieredzi, kāda bijusi Rīgas kinodokumentālistiem sabiedriskās domas ietekmēšanā — I. Selecka, A. Dripes un T. Margēviča «Sieviete, kuru gaida?». (Ne tāpēc, ka citās mākslas un sabiedrisko zinātņu sfērās tādu piemēru trūktu, bet gan, lai salīdzinātu šos divus dokumentālistu mestos «akmeņus» sabiedriskās domas ūdeņos.) Pēc šīs filmas uzņemšanas un kaislībām ap to pagājis laiks, diemžēl pārāk liels, lai varētu tieši nofiksēt filmas radīto iedarbību dažādās sociālajās grupās, jo tā laika gaitā tik ļoti «izšķīdusi», ka grūti novilkt robežu filmas iedarbībai no citiem sabiedriskas domas veidotājiem komponentiem. Taču «Sieviete» pašu radikālāko lūzumu attiecībā pret sievieti radījusi: pēckara apstākļu diktētās, bet vēlāk — jau pārprastās emancipācijas laiks ir garām, par sievietēm traktoristēm prieks saplacis. Tomēr gluži objektīvi izpaužas kāda cita sabiedriskās domas īpašība — racionālo, emocionālo un gribas elementu organisks sakausējums. Kāds no šiem elementiem konkrēta cilvēka spriedumos var ņemt virsroku, kaut nerēķināties ar pārējiem arī nevar. Lielākais vairums sieviešu no sirds pievienojas domai par savu dzīvības dēvējas un sargātājas misiju kā galveno šajā pasaulē. Taču neatrisinātie sociālekonomiskie jautājumi — pirmais objektīvais šķērslis, kas stajas ce|a nodomam veidot kuplu ģimeni. Protams, cik tas nopietns — to katra sieviete lemj pati. Kas vienai pārticība, citai — iztikas minimums. Tomēr sabiedriskās domas veidotāju spēlēšana uz jūtām, «spiešana» uz emocijām var radīt gluži neparedzētus veidojumus reālajā sabiedriskajā domā. Un vēl. Šis sabiedriskās domas zināmais kategorisms var negatīvi ietekmēt vērā ņemamu sabiedrības daļu — gan tās vientu|ās sievietes, kuras pēc objektīvajiem abu dzimumu skaita attiecību radītajiem «paliek pāri», gan tās, kuras dzīvo bezbērnu laulībā. Tāpēc, neraugoties uz visu dramatisko stāvokli demogrāfijas jautājumos Latvijā, mums vajadzētu censties sabiedrisko domu šajā jomā atbrīvot no kate-gorisma pieskaņas, dodot iespēju ko teikt ari taktam un iecietībai.

Taču nevaru neizcelt abu filmu objektīvu kvalitāti (tieši attiecībā uz sabiedriskās domas mērķtiecīgu veidošanu) — tās parādīja, cik liela ir nepieciešamība sabiedriskās domas veidotājiem nopietni izpētīt to socioloģisko pamatu, uz kura vēlāk tiks celta «māja», sajust sabiedrības dzīves vissmalkākās vibrācijas, lai, tās pastiprinot, veidotos jūtama, spēcīga rezonanse. Diemžēl šie darbi ir fons, uz kura izceļas mūsu «ikdienas propagandas» amatierisms un vientiesība sabiedriskās domas veidošanā. Tāpēc vajadzētu nevis ar aizliegšanas metodēm cīnīties pret buržuāziskās propagandas ietekmi, bet kritiski izvērtēt šīs propagandas iedarbības mehānismu, lai to nevis nopulgotu, bet mācītos no pieredzes. Jo propagandas pamatbūtība ir tāda pati. Atšķirīgi tikai mērķi — ko ar šo propagandas praktisko pielietojumu vēlas sasniegt valdošā šķira un darbība, uz kuru aicina sabiedriskā doma. Bet to nosaka sabiedriskā iekārta. Tāpēc prasmei ievērot un iedarboties uz cilvēku «cilvēciskajām» īpašībām, nosliecēm, izjust smalkas psiholoģiskās nianses vajadzētu kļūt par mass media darbinieku profesionalitātes iezīmi, nevis atsevišķu talantu intuitīvi uztaustītu āderi. Ja mums Rietumu priekšā jātaisnojas: «Tie ir fakti, tā nav propaganda», tad tas nozīmē ne tikai buržuāzijas ideologu demagoģiju, cenšoties pasludināt savus mass media brīvus no jebkādas propagandas. Tas diemžēl ir ari efekts, ko radījusi mūsu propagandas neprofesionalitāte, kur dzīves izpratni nereti aizstāj elementāru atziņu dzīšana galvā ar pārliecību, ka ar laiku zaķi var iemācīt pat bungas sist, kur nu vēl cilvēku saprast — «jo labāk strādāsim, jo labāk dzīvosim». Manuprāt, šī nevērība pret cilvēka psiholoģijas īpatnībām radusies, tā īsti neapzinoties, uz ko spējīga mērķtiecīgi veidota, kopta, veselīga sabiedriskā doma. Gribēju kā pozitīvu piemēru piesaukt cīņu ar alkoholismu, bet arī šajā jomā pārāk bieži iznāk dzirdēt «zaķa bungu» rībināšanu.

To, cik pavirši izturamies pret dzīves materiālu, cik neprofesionāli strādājam, rāda raidījuma «Gada notikumi» liktenis. Skatītājs redz tikai aisberga nelielu daļu, raidījuma veidotāji laika gaitā iemantojuši lielu uzticēšanos auditorijas vidū, tāpēc ar katru gadu saņem arvien saturīgākas, daudzveidīgākas vēstules. Pērn ar kāda laba cilvēka īpašumā esoša personālā kompjūtera palīdzību pat tika izdarīts vērā ņemams kopsavilkums par vairāk nekā desmit tūkstošu aptaujas dalībnieku vecumu, sociālo izcelšanos, sakarībām ar izteiktajiem viedokļiem u. c. Protams, nevar runāt par absolūti objektīvu sabiedriskās domas atspoguļojumu, jo, aizpildot anketas, cilvēks pat neapzināti izjūt sociālo gaidu momentu, t. i., viņš jau rēķinās, ko no viņa varētu gaidīt, un tādā veidā nostrādā propagandas atgriezeniskais efekts — TV saņem it kā mass media spoguļattēlu, kuru sabiedriskā doma koriģējusi. Bet tas nemazina saņemto datu nozīmību. Taču raidījuma laiks ierobežots. To piebārstīt ar skaitļiem nav nozīmes — lielā daudzumā tam vairs nebūs efekta. Bet kur galu galā raidījuma veidotāji lai liek apjomīgo bullīti ar kompjūtera aprēķinātajiem datiem? Tā šis dokuments gaida labākus laikus, bet cilvēki, kam šādi dati varētu būt noderīgi darbā, varbūt pat nenojauš par tāda esamību. Jāapbrīno raidījuma veidotāju pacietība un izturība, šo darbu veicot, tiklab kā to cilvēku inertums, kuru spēkos būtu palīdzēt entuziasmam pāriet augstākā kvalitātē. Varbūt tam ir kāda saistība ar vēl joprojām pastāvošo neuzticēšanos sabiedriskās domas pētīšanā. Kam? Sociologiem? (Jā, viņu spēkos ar vieniem un tiem pašiem faktiem esot iespējams pierādīt pat gluži pretējas lietas …) Lasītājiem un skatītājiem? (Ne jau visiem vienādi stabili ideoloģiskie pamati!) Taču šīs bailes atgādina ziedu laiku pārdzīvojušas sievietes nevēlēšanos ielūkoties spogulī. Dortmundas sabiedriskās domas institūta datus par rietumvācu attieksmi pret pārkārtošanos PSRS publicējam, ber par pašmāju sabiedriskās domas stāvokli šajā jautājumā varam tikai minēt. Un tomēr, ja ne tikai runājam, bet tiešām pārkārtojamies, ir taču jāzina, vai zvirbuļa šaušanai netiek izmantots lielgabals, bet tīģeriem — ūdenspistole.

Vēl tikai neliela atkāpe par to, kāpēc gan sabiedriskajai domai būtu pievēršama tāda nozīme, kāpēc tā vispār uz cilvēku iedarbojas (pat, ja viņš to it kā noliedz)? Noteicošā ir katra cilvēka tieksme uz pašnovērtējumu, izvirzot noteiktus kritērijus. Turklāt šī tieksme sakņojas tīri psiholoģiskā plāksnē, jo tikai caur pašnovērtējumu cilvēks spēj apzināties sevi kā personību. Bet «olekts», ar ko sevi mērīt, tiek veidota no visa apkārt esošā materiāla — no sociālās vides vērtīborientācijas, morāles principiem, kopā ņemot — šajā pašvērtējumā atspoguļojas tās šķiras vai sociālās grupas sabiedriskā doma, kurai cilvēks piederīgs. Un tajā pat laikā ikviens arī pats iekļaujas noteiktas sabiedriskās domas veidošanā, atbalstīšanā, laušanā.

Vai šī ietekme ir vērtējama pozitīvi vai negatīvi? Var būt arī tā, ka viena cilvēka taisnība ir pretrunā ar sabiedrisko domu, bet kvantitāte cenšas kvalitāti nospiest. Tas ir tikai viens no indivīda un sabiedrības attiecību modeļiem. Taču sabiedriskā doma pati par sevi nav ne laba, ne slikta. Manuprāt, svarīgi apzināties tās reālo eksistenci, spēt kritiski un patstāvīgi novērtēt, kur un kāpēc kāds spriedums radies un kādās tas ir attiecībās ar īstenību. Dzīvodams sabiedrībā, cilvēks nevar būt brīvs ne no pašas sabiedrības, ne no sabiedriskās domas. Tomēr socioloģijas zinātņu pamatkategoriju izzināšana dod iespēju saglabāt personības patstāvību un individualitāti — mūžīgi nemainīgas vērtības.

Nobeidzot šo materiālu kopu — septiņdesmitie gadi

VALDA MELGALVE/ VERSIJA

Kad «Avota» redakcija man piedāvāja uzrakstīt, «kā bija, kad jums bija divdesmit, kāda bija gaisotne?» — es gan piekritu, bet ilgi svārstījos — «kāda jēga» un «ko tas dos», un «kāda nozīme runāt par to laiku, par kuru katram jau nostabilizējies savs priekšstats? Šo priekšstatu var nedaudz pilnīgot vai grozīt, bet kas no tā mainīsies, kāds labums?» Tā es prātuļoju, līdz beidzot sapratu, ka tieši šī «kāda jēga?» un «nu un tad?» attieksme ir visraksturīgākā manai paaudzei, vismaz tai tagadējo trīsdesmitgadnieku paaudzes daļai, pie kuras domājos piederam. Šo divu frāžu variācijas joprojām ir jebkādu mūsu darbošanos bremzējošs spēks, pat ja darbībai ir kādi rezultāti, pat ja šīs frāzes nekad nesakām skaļi.

Bet kādēļ mēs esam tādi, kādēļ mēs tādi bijām savos astoņpadsmit, deviņpadsmit un divdesmit gados? Protams, atbilde jāmeklē vēl gadus desmit agrāk. Kad mēs vēl dzīvojām vislabākajā no visām pasaulēm — bērnībā, kad mūsu ticības un paļāvības būtu pieticis diviem pieaugušajiem. Un vēl pāri paliktu. (Bija viens gads, kad veikalos nebija baltmaizes, bet skolā katrs bērns saņēma vienu siltu, smaržīgu un mīkstu seškapeiku kukulīti dienā. Cik ļoti smaržīgs un brīnumaini garšīgs tas bija!) Dažus gadus vēlāk kāda meitene (es) nopirka Gvinejas markas ar zivīm un pēc tam izlēma, ka tomēr nekrās markas. Jo pēc divdesmit gadiem būs komunisms. Nu labi, visam jau nevar ticēt, pēc divdesmit pieciem gadiem gan būs komunisms, meitene gudri rēķināja. Naudas tad nebūs, visi tāpat saņems, ko viņiem vajag, bet pastmarku vērtība pieaug tikai ar gadiem. Tātad — nav vērts tagad izdot savu nedēļas laikā ietaupīto rubli (par kuru varētu nopirkt, teiksim, ūdenspistoli) par markām, kas galu galā ir tikai papīrīši un paliks tādi arī pēc divdesmit pieciem gadiem, jo naudas taču nebūs. Vispār, protams, dīvaini to iedomāties, bet vēl pirms divdesmit gadiem televizors arī bija kas neiedomājams. Tā sprieda apdomīgā desmit gadus vecā meitene, kurai viss bija kārtībā ar ticības orgānu (šo terminu ir lietojis kāds kinorežisors, nobažījies par mūsu laiku).

Kad tad īsti šī pasaule, kas bija tāda, kādai tai jābūt, neskatoties uz mājasdarbiem un kontroldarbiem, un tintes traipiem, kad šī labā pasaule kļuva neizprotami ļauna? Droši vien vislielākā vainas daļa jāuzņemas nejaušai laika sakritībai — tā sauktā «kritiskā» pusaudža vecuma pienākšanai tieši tad, kad skolotājiem bija iemesls teikt «apgriez matus!» pavisam citādā tonī un ar citu zemtekstu, nekā tiem pašiem zēniem tika aizrādīts uz nenospodrinātām kurpēm vai netīrām rokām. Mums patika mūsu zēnu garie mati. Tā faktiski bija vienīgā iedomājamā frizūra. Bet pāri pleciem tie nekad neizauga. Kur nu mūsējiem sestklasniekiem! Ja jau pat lielajiem, stiprajiem, gudrajiem un pieaugušajiem vienpadsmitās puišiem nācās tos nogriezt, tad kur nu mūsējiem izcīnīt šo cīņu! Tie lielie, apbrīnotie, patstāvīgie, tie tomēr zaudēja. Viņi, kam bija tiesības pašiem uz saviem uzskatiem kā jebkuram cilvēkam, viņi, kas noteikti mācēja šos uzskatus aizstāvēt un argumentēt un noteikti to arī darīja daudz labāk par mums, viņi, kas taču nedarīja neko ļaunu, tomēr nespēja un atkāpās! (Jā, vai arī klusi pazuda no mūsu skolas mācību gada vidū. Ļoti klusu, ļoti nemanāmi.) Tāda ir dzīve. Tad ko gan varam mēs, mazie brāļi. Neko.

Vēl pēc pāris gadiem meitenei bija jāstājas komjaunatnē. Meitene bija lasījusi daudz cēlu vārdu par lielo atbildību varonīgās vecākās paaudzes priekšā un nākotnes priekšā, par godu un to, ka jābūt cienīgam komjaunieša vārda. Viņa neskaidri ticēja, ka ir tādi cilvēki (bet ne mūsu klasē, ne mūsu skolā), kas tiešām jūt svētas trīsas lielā ideāla uzliktās atbildības priekšā, viņai likās, ka būtu tikai godīgi atzīt, ka pati tāda nav un uzskata savu stāšanos komjaunatnē par meliem, lai cik sīkiem, bet tomēr. Visu to meitene gribēja pateikt savai labajai, gudrajai, saprotošajai un cienītajai klases audzinātājai. Bet meitene mīlēja un saprata savu skolotāju, viņa juta, cik nepatīkamā stāvoklī skolotāja nonāktu pēc šādas atzīšanās; viņa nespēja to pateikt. Galu galā — skolotājai taisnība — labākajiem skolēniem klasē ir pirmajiem jāstājas komjaunatnes rindās, un par ticību netika bilsts ne vārds. Skolotāja pildīja savu pienākumu.

Tad kaut kur dziļi un vēl ilgi līdz galam neapzināta meitenē radās doma, ka ikviens cilvēks pats par sevi ir labs (kā viņu klases audzinātāja), bet cilvēka oficiālie pienākumi reizēm aizbīda viņa personīgās īpašības otrajā plānā. Gandrīz vienmēr. Izeja no tā — pēc iespējas mazāk pienākumu un saistību «oficiālās» lietās, kas ir stiprākas par cilvēku. Kāpēc gan censties kādam pierādīt, ka skolas sarīkojumos var spēlēt Džimija Hendriksa gabalus, ja mājās tevi gaida tavs maģis un tas nekur nepaliks? Tā domāja arī meitenes draugi — mūziķi, kas ballēs spēlēja prasīto, bet mājās — priekš sevis. Viņi neticēja, ka «priekš sevis» varētu kļūt arī «priekš citiem». Arī tagad viņi tam netic.

Tāpat kā toreiz, arī tagad es daudz ko vēl neizprotu. Nu kaut vai to, kāpēc man negribas aprakstīt, kā tieši meitenes draugi izskatījās, runāja un dzīvoja, klausījās mūziku, lasīja «Dao de czin» un kā apzīmēja un aprakstīja savu istabiņu sienas. Kaut kas man liedz to darīt, es vēl nezinu, vai sentimentāls mīļums, kas bīstas pāri malām plūst, vai — tikpat labi tas var būt racionāli izsvērtais «kas to zin, tas zin, bet, kas nezin, tik un tā nesapratīs». Pie tam arvien vairāk es tiecos domāt, ka tam, kā mēs dzīvojām un izskatījāmies, un elpojām toreiz, ir nozīme tikai attiecībā pret to, ko šie gadi no mums ir izveidojuši tagad. Un ja tagad es par savas paaudzes būtību visraksturīgāk izsakošo uzskatu to viņas daļu, kas nekad nav parādījusies TV ekrānā, smaidījusi uz žurnāla vāka vai runājusi pa radio, bet gan klusi pēc dienas darba raksta «priekš sevis», mālē bildes «priekš sevis» vai improvizē a la Džimijs Hendrikss, tad tam ir kāds sakars ar ticību, par ko runāju rakstiņa sākumā.

Protams, es zinu, ka pasaulē ir notikušas un notiks daudz nozīmīgākas lietas par kādas sabiedrības daļas radošā potenciāla nepietiekošu izpaušanos. Bet es nezinu, vai pasaulē iespējama tāda notikumu, nejaušību un mērķtiecīgu strāvojumu virkne, kas liktu radošā cilvēkā atdzimt tai būtiskajai pārliecībai, ka «priekš sevis» var būt arī «priekš citiem». Es gribu ticēt. Ticēt, ka šāda iespēja pastāv. Un būt klāt šai virknē. To es gribu.

1986. gada oktobrī.

MŪSU RADĪŠANAS GADI

Viesturs Alksnītis. piemēram, es esmu ģenerācija, kura nepaguva uz «Kazu» [2] , tāpēc vispirms nokļuvu «Skapī» [3] . «skapis» mums bija ideāls variants. Tur bija dīvāni, uz kuriem varēja sasēsties neierobežots skaits cilvēku. Un visi bija savējie. Laiks jau daudz ko atmiņā nopludina, palikusi izjūta, kaut kāda čaboņa. Tur uzzināju, ka ir tāds Imants Kalniņš, Uldis Leinerts, Maija Tabaka, Andris Grīn-bergs.

Nācu no nomales skolas. Visu laiku centos pielīdzināties un tikai pēc kāda laika atklāju, ka tā ir ilūzija, sapnis. Vispār septiņdesmito gadu sākums — tas bija sprādziens. Parādījās magnetofoni «Aidas». Tas bija tā laika simbols — četrstūraina kaste, maksā simt desmit, un tev ir ārzemju grupas. Tas bija arī laiks, kad likās — ja es to nedarīšu, tad varbūt nekas nenotiks.

Haralds Elceris. es domāju, ka mēs tolaik sarīkojām sev tādus nelielus svētkus, ne nu gluži mūžīgos, bet tā — uz kādiem desmit gadiem. Mēs bijām tikko pasprukuši no skolas, kur mani pārsvarā bija iemācījuši justies kā «potenciālam noziedzniekam» vai «nabaga radiniekam». Uz mani tas atstāja iespaidu diezgan ilgi. Vēl mums bija sasolīts, ka visi ceļi ir vaļā, lai gan, manuprāt, mēs nojautām, kurp tie ved. Mums tika stāstīts, ka tad, kad sev pelnīsim maizīti, tad nu gan drīkstēsim dzīvot, kā pašiem liksies pareizi. Tam gan īsti neticējām. Vēl mūs baidīja ar visādiem «bīte-ļiem» un viņu kaitīgo ietekmi. Domāju, ka viss šis laiks arī izraisīja nepieciešamību pēc svētkiem. Un tos mēs paši sev radījām. Sī svētku sajūta mūsos bija gan tad, kad braucām luģēt [4] , gan- tad, kad spēlējām pašdarbības «teijāteros», dzērām kafiju par 7—11 kapeikām tasītē, gan arī tad, kad dzērām dzirkstošo vīnu, lauzām mēbeles un dauzījāmies.

Viadis Coldbergs. man patīk vārds dauzīšanās, jo tā toreiz tiešām bija dauzīšanās. Un tikai no šodienas raugoties, mēs varam skaidri noformulēt, pamatot daudzu savu izrīcību jēgu, kas toreiz nebija tik apzināta. Bet patstāvības, savu vērtību meklēšanas laiks, arī nepieciešamība pēc kopības sajūtas faktiski bija pamatā visam šim laikam. Tu pieminēji skolu. Bet tas pats bija arī ģimenē. Atceries, tu pirmais laikam ieviesi manieri saukt savus vecākus vārdā, nevis «māmiņ», «tētuk». Mēs gribējām pasvītrot savu neatkarību, savu līdztiesīgu pastāvēšanu pieaugušajiem. Tai pat laikā tas veicināja mūsu atsvešināšanos no ģimenes, kura mums bija sinonīms mietpilsoniskumam. Bet mietpilsonis toreiz bija lamuvārds. Un, es domāju, pamatoti. Tolaik pilnā sparā notika tepiķu un kristālu pirkšana, kas pārauga vispārējā materiālo vērtību prevalēšanā. Bet mēs šīs, mūsuprāt, apšaubāmās vērtības ne vien noraidījām, bet mēģinājām likt pretī savējās. Lai arī reizēm naivas, bet savējās. No dīvāndrēbes šūtām kļošenēm mūsu acīs bija daudz lielāka vērtība. Ja runājam par apģērbu un uzvedības manierēm, tad par mūsu iedibinātu tradīciju var uzskatīt arī tālaika dauzonības izpausmi, kad mēs gājām uz teātri ikdienas drēbēs un starpbrīžos neekshibicionējām pa foajē.

Teātris mums nozīmēja ko citu. Mums bija milzīga nepieciešamība pēc garīguma. Mēs lasījām daudz un haotiski.

H. E. jā, mēs visnotaļ bijām pret «isteb-lišmentu», un tos, kuru apģērbs bija dikti solīds un mati īsi, saucām par pāļiem. Viņi, starp citu, pārsvarā klausījās tikai vietējo un vācu estrādi, vai kaifoja par ārzemju latviešiem.

Egils Pētersons. viesturs te teica, ka viņš ienācis no nomales skolas. Kaut arī es esmu vienmēr bijis rīdzinieks, tikai pēdējos gados saprotu, ka faktiski esmu bijis provinciālis un dzīvojis dziļā provincē. Ka visa mana darbošanās vienmēr notikusi, vadoties nevis pēc tā, kā notiek pasaulē, bet pēc tā, kā ir pieņemts pie mums, tas ir, kā ir «pareizi». Cēlonis tam, pirmkārt, ir informācijas trūkums, otrkārt un galvenokārt, totāls garīgs spiediens jau no mazotnes — bērnudārzā, skolā, utt., kur stingri tika noteikts, kā vajag un kā nevajag. Jebkurš mēģinājums domāt savādāk tika vērtēts kā normu pārkāpums vai pat noziegums. Un tas, protams, atstāj iespaidu. Manuprāt, lai iegūtu atbrīvotību, drosmi, domas neatkarību no štampiem, jāapjauš, ka tu pats ar savām domām, tiecību esi unikāla parādība uz zemes un kosmosā. Pēc manām domām, šāds apjēgšanas mēģinājums notika Liepājā— 1974. gada «Dzintarā», kur mēs piekļuvām vistuvāk paši sev un arī viens otram un sajutām, ka var arī nemelot.

V. G. man 1974. gada «liepājas dzintars» bija būtisks vērtību pārvērtēšanas laiks. Tad, kad mēs tur visi bijām kopā, izrādījās, ka mans iekšējais «es», par kuru vēl tā šaubījos, mūsu katra iekšējā vērtība, salīdzinot ar pārējām, bija jau patstāvīga, stipra, autentiska un baigi spēcīga. Man personīgi ir sajūta, ka šajā «Dzintarā» izpaudās kaut kādas sava laika sablīvētas, konkrētas iezīmes, ar ko tas atšķīrās no pārējiem. Tur tas viss pieņēma hiperbolizētu formu. Vismaz manā personiskajā pieredzē nekas tāds nebija bijis.

E. P. tas tāpēc, ka mūzika toreiz bija kļuvusi par mūsu galveno un gandrīz vienīgo pašizteikšanās veidu. Tā mums bija vissvarīgākā.

V. G. mūzika izteica to, kas bija sakrājies mūsos, mūsu sāpes, idejas, protestu.

E. P. turklāt tā nebija estrādes mūzika, bet roks, kuru bijām izvēlējušies sev paši. Pirmoreiz — paši.

V. G. nevis izvēlējušies, bet izkarojuši. Un tāpēc mūsu protests vērsās pret žūriju, kura diskvalificēja igauņu ansambli «Intar-sija» par ārzemju mūzikas atskaņošanu, kas toreiz bija pretrunā ar festivāla nolikumu. Tāda kārtība droši vien bija ieviesta pēc 1972. gada, kad ansamblis «Ariels» no Čeļa-binskas spēlēja bītlu dziesmas un jaunieši pārāk vētraini izrādīja savu sajūsmu. 5ajā festivālā spēlēja tikai vietējo mūziku.

E. P. tā kā citu mūzikas festivālu jaunatnei nebija (diemžēl tādu nav arī līdz šim), tad «Liepājas Dzintaru» uzskatījām par savu, un ļoti vētraini tika atbalstīts jebkurš ansamblis, kurš spēlēja ritmiskāku mūziku, un it īpaši tie, kuri izmantoja ģitāru ar «fūzi». Toties izsvilpām tos, kuri spēlēja estrādes mūziku un dziedāja dziesmas ar «pareiziem» tekstiem. Ja nemaldos, tad viens ansamblis, kura priekšnesums bija klaji vērsts uz to, lai izpelnītos žūrijas atzinību, vispār bija spiests pārtraukt savu uzstāšanos.

V. G. tas bija arī pašiem savas mūzikas rašanās laiks. Un es domāju, ka tas nāca ne tikai no skatuves, tas nāca arī no mums, no publikas. Viņi spēlēja savu mūziku mums. Mēs izteicāmies cits caur citu. šī sajūta manī saglabājusies kā ļoti svarīga. Starp citu, gandrīz ikviens no mums tolaik mēģināja muzicēt, vismaz sameistarot pats savu ģitāru. Un tāpēc mēs mēģinājām lauzt vecās tradīcijas — noklausīties skaņdarbu līdz galam un tad izteikt savas emocijas. Sirds dzi|umos man tas likās šaubīgi — kā nu tā svilpt priekšnesuma laikā. Taču mums bija svarīgi uzreiz klaji izteikt savu attieksmi. Tas notika ne tikai koncertos, arī teātrī — izrādes laikā. Es atceros, ka mēs braucām uz Valmieru skatīties izrādi «Kamēr saule vēl nenoriet» ar Ilzes Bindes un Andra Bergmaņa dzeju, kur piedalījās arī «Menuets». Tas bija pat spēcīgāk — no skatuves dzirdēt pašiem savu mūziku.

V. A. man «liepājas dzintars» palicis prātā vairāk vizuāli. Kā tādi brīnuma svētki. Maziņas superepizodes, kas pēc tam izaugušas atsevišķi lielās tēmās.

V. G. mūsu bija tik daudz, ka lielākajai daļai pietrūka biļetes, tad bija svarīgi visus kaut ar krāpšanos savilkt iekšā, lai arī svešus un nepazīstamus. Par pēdējām kapeikām bijām sapirkuši bērnu stabulītes un bundžiņas, kuras lietojām tad, kad vajadzēja kādu izsvilpt. Tas, protams, arī bija aizliegts. Tad, kad miliči mums tos gribēja atņemt, mēs padevām viens otram. Valdīja pilnīga vienotība. Un kas man šķiet ļoti simptomātiski, mēs bijām vienoti ne tikai savos tikumos, bet arī netikumos — mēs žagām . . . Mums vienkārši ļoti gribējās ēst. Un ko mēs čiepām? Tikai maizi, pienu vai kefīru. Mēs nekad neņēmām vairāk. Labi noderēja tādi «ēstūži» kā «Komunisma rīts» (tautā dots nosaukums), kur varēja vispirms paēst un tad samaksāt. Viena bulciņa mutē, otra aiz krekla, trešā mutē . . . Bet tie, kuri bija paņēmuši ko lieku, pat dabūja pa kaklu no savējiem.

V. A. manuprāt, tu to vispārini. saproti, tolaik es biju sociāli kuslāks. Es to uztvēru vairāk individuāli. Man tā likās spēle, kuras noteikumi turpinās līdz pat šai dienai. Tur bija viss reizē — teātris, sports, mīlestība, spēle. Grūti pat atrast tik daudz vārdu. Es gan vēl tagad cenšos dzīvot ar šo sajūtu, cenšos kaut kādā veidā nepalikt vecs. Tā būtu nodevība pret to laiku. Jo tas laiks solīja, ka mēs būsim mūžīgi jauni.

V. G. bet mūsu braucieni uz aglonas svētkiem un Valmieras teātri — uz Māras Ķime-les izrādēm! Tur, manuprāt, notika šo te pašu kopības principu turpinājums. Bija tādazi nātnu akadēmijas Tautas kinostudijas filmu par Aglonas baznīcu, kur autori polemiz par to, ka vietējie partijas un padomju orgāni izrāda bezspēcību mūsdienu tradīciju veidošanā. Mēs arī bijām Aglonā, tikai šos svētkus svinējām savuprāt. Mums bija svarīgi iesaistīties jebkuros svētkos. Mēs izturējāmies ar lielu cieņu, atceries, tu taču ņēmi līdzi kameru, lai filmētu.

V. A. toreiz ceļojumos savācās cilvēki, kuri prata tā kā pasaķās — viens labi skriet, otrs labi šaut. Mums bija kāds, kurš prata īpaši labi jokus dzīt.

V. G. toreiz mums bija vajadzība būt patstāvīgiem. Tieši tāpēc, ka mēs visur braucām, visu darījām paši.

H. E. mēs bijām ceļā. kā Džeka Keruaka grāmatas «On the road» varoņi uz Losandže-losu vai Frisko, tā mēs uz Tallinu, Tartu vai Viļņu. Un tā mēs stāvam šosejas malā, bet pa to brauc pilsoņi, grozīdami ar savām sasvīdušajām roķelēm par sūri grūti sapelnīto naudiņu pirkto automobiļu stūrītes, bet mūs nemaz neredz. Gadījās jau arī, ka brauca pa sirds cilvēkam vecajā moskvičā, un tos mēs vēl šodien ar labu vārdu pieminam.

V. G. bet maksāt nedrīkstēja principā. Pat tiem, kuri, likās, bija to pelnījuši. Tas, kurš ņēma naudu, bija mietpilsonis.

V. A. mēs bijām barā, un mums bija labi.

V. G. mēs arī nekad nedomājām, kur paliksim pa nakti. Par mitekli mēs nemēdzām domāt. Te es atkal atceros Liepāju, kur mēs visi dzīvojām kopmītnē. Tur mūs — RPI Studentu teātra dalībniekus — kādus pārdesmit cilvēkus nomitināja fizkultūras zālē. Tas bija pirmajā dienā. Bet beidzamajā tur jau dzīvoja ap divi simti cilvēku. Mēs vedām sev līdzi visus, kuriem nebija, kur palikt. Tobrīd tā bija mūsu komūna. Tā vienkārši bija mūsu eksistēšanas forma. Un es uzskatu, ka tās, ko mēs ieviesām, tomēr ir tradīcijas. Es ar to esmu diezgan lepns. Kad es tagad «Jumpravas» koncertā redzu, kā reaģē jaunieši, atceros tos laikus. Viņiem jau ir šīs tradīcijas — uzvedības principos, attieksmes izpausmēs, eksistēšanā uz ielas.

E. P. kad mēs gājām pa ielu ar saviem garajiem matiem, daudzi nievājoši smīnēja un pat rupji mūs lamāja, pārsvarā iebraucēji. Un oficiālā nostāja bija viņu pusē. Mēs oficiāli tikām noliegti.

H. E. par mums sprieda pēc ārējā izskata. Tas, vismaz manī, izraisīja vēl lielāku vēlēšanos atšķirties, palikt malā. Automātiski daudzi no mums palika malā, arī ieejot sociālajā vidē, sākot strādāt. Jo bija ne viena vien vieta, kur nācās saplēst iesniegumu tāpēc, ka teica: «Nāciet, strādājiet, bet tos matus nogrieziet!»

V. G. tā izpaudās, manuprāt, tieši 1974. gadā iezīmējušās divas līnijas. No vienas puses — mūsu patstāvība, neatkarība, mūsu stipruma sajūta, no otras puses — dažādu resoru un institūtu atskārsme un bailes par to, cik nopietni tas viss ir. Viņi aptvēra savu bezspēcību saglabāt visu, kā bijis, un tad arī sākās dažāda veida represijas. Sākās «slikto» uzskaitīšana. Rīkoja tvarstīšanas, grieza matus. Likvidēja «Liepājas Dzintaru».

V. A. agri vai vēlu jau visi sāk domāt par dienišķo maizi, par savu sociālo stāvokli, karjeru. Nu cik tad ilgi vari būt jaunsl Ar mani jau laikam kaut kas nav kārtībā. Es speciāli daru muļķības, lai saglabātu sevi šajā «infantilajā» laikā.

V. G. man tuva ir tava doma par mūsu «infantilisma» sajūtu, vārda labajā nozīmē. Protams, es domāju, mēs ironizējam — tā ir daudz labāka sajūta. Es personīgi sev paaudzi nedefinēju kā viena vecuma grupas kopību. Paaudzi es «atvasinu» no angļu vārda «generation». Tā ir radīšana, respektīvi, tas posms, kad mēs rodamies, ja vēlaties, garīgās pubertātes laiks, kas sev līdzi nes aktīvas pašizteikšanās formas, pieaugušajiem nepieņemamas, netīkamas protesta akcijas. Tikko šāda paaudze izaug, tā vairs nav paaudze, tie jau ir atsevišķi cilvēki, kuri no šīs ģenerēšanās laika ir kaut ko paņēmuši līdz. Un tādēļ es arī visu laiku gribu būt paaudze. Acīmredzot to diktē vajadzība ģenerēt (vai arī — nedeģenerētl). Bet tas prasa nemitīgi būt apakšā, tuvu pie jaunatnes. Un mūsu Laiks — septiņdesmitie gadi — radīja mūsos šo vajadzību.

Pārdomas apkopoja DACE BALODE

1970. Es stāvu pedagoģiskās padomes sēdē, un man birst asaras. Mana klase nav pasūtījusi periodisko presi paredzētās summas apmēros. Cenšos skaidrot, ka spriest par mūsu zināšanām sociālpolitiskos jautājumos no tā, cik daudz avīžu mēs pasūtām, ir formāli. Neklausās. Varbūt klausās, bet nedzird. Skaidroju vēl. Caur asarām. Daži atmaigst. Saka, ka vajagot tik vien kā izdarīt to, ko no tevis prasa, un lieki nefilozofēt, tad arī nebūšot jāraud. Es atbildu — raudu par to, ka tūlīt jau būšu pieaugusi un man būs jādzīvo starp tādiem kā jūs.

Es neeju uz formāli sarīkotu komjaunatnes sapulci. Pārējie arī. Garderobē mums neizdod mēte|us. Mēs ejam bez mēte|iem. Ir decembris. Tie, kuri dzīvo tuvāk skolai, sadala pārējiem vecāku liekos mēteļus un jakas. Turpmāk virsdrēbes nododam blakus esošās pirts garderobē.

INGŪNA RĪBENA  TĀ MĒS DZĪVOJĀM…

Mani slēdz ārā no skolas, un es sevī pašapzinīgi skaitu —

«Es nereāls esmu un gribu tāds būt —

Manī smalkāk un dzi|āk viss svērts.

Par jums tikai pasmiešos kādreiz, varbūt.

Lai dusmotos — neesat vērts.»

Apkārtējā sabiedrībā nav autoritātes. Gandrīz nav. (Man ir paveicies — man ir. Ticu saviem vecākiem — viņi dzīvo tā, kā runā, un runā to, ko domā; svētdienas rītos gultā lasām O. Vācieti, I. Ziedoni.) Vēlāk, pēc 15 gadiem, J. Peters «Nolemtības» ievadā rakstīs: «Ojāra Vācieša dzeja ir tā, kas sapratusi un sajutusi agrāk nekā mēs un, lielu ideju un mīļa siltuma caurstrāvota, glābj mūs ne tikai tagadnē, bet arī nākotnē. Glābj mūsu bērnus viņu tālajā laikā, kas vēl nāks…» Mani glāba jau toreiz.

Arhitektūrā pēckara periodā darbojāmies uz anarhiska voluntārisma platformas. Un tagad brīnāmies: kā tad tā — kāpēc lietuvieši var, igauņi var …

1975. Sāku studēt. Pasniedzēji ir dažādi.

Ir lielie reformisti, vairāk nojaukuši nekā paši vietā likuši un tagad — jau pusmūžā — pieklusuši (aizmirsuši jaunības kaislības?); ir viduvējības, remdenie — kuriem vienmēr bijis vieglāk izdzīvot savas pārliecības trūkuma dēļ; ir kvēlie savā (kā rakstīja J. Mauliņš) «sakropļotajā pārliecībā»; ir visādi… Tikai maz patiesu autoritāšu, maz šajā noplicinātajā pelēcībā personību, cilvēku — parādību, kam līdzināties, ticēt. Un būtu jau viegli vainu uzvelt vienīgi ģenētiskajam mehānismam. Nav pat pie kā īsti pieturēties, ir jākļūst pašam sev grīdai un griestiem. Ne īsti zinošam, no kurienes tu nāc un uz kurieni ej.

Un ne jau tikai arhitektūrā.

Mana paaudze aug, jūt un domā jau ilgi pirms tam, kad to oficiāli atzīst par kaut ko saprast spējīgu. Varbūt tieši ar mums sākas laiks, kad sabiedrības apziņā sāk paklusām iezagties šaubas, vēl vairāk — neticība eifo-riskās virzības viennozīmīgai pareizībai.

Un ne jau tikai Latvijā. Un ne jau tikai pie mums. G. G. Markess 1970.

— «Mēs esam šeit, lai uzvarētu dabu,» — viņš uzsāka gluži pretēji savai pārliecībai.

— «Mēs nebūsim vairs likteņa pabērni, dieva sērdieņi šajā slāpju un vētru valstībā, nebūsim trimdinieki paši savā zemē. Mēs būsim pavisam citādi, būsim pavēlnieki un noteicēji, diži un laimīgi ļaudis.»

Tās bija senatora aranžētās cirka izrādes formulas. Kamēr viņš runāja, viņa palīgi saujām izmeta gaisā papīra putnus; šie viltus lidoņi atdzīvojās un virmoja pāri dēļu tribīnei, līdz izklīda virs jūras. Tajā pašā laikā citi no teātra rekvizītu furgoniem izvilka kokus ar voiloka lapām un pūlim aiz muguras tos iesprauda tuksneša izkveldētajā augsnē. Pēc tam viņi uzslēja māņu mājas ar ķieģeļu fasādēm un stikla logiem, nosedzot ar tām reālās īstenības nožēlojamos graustus …

— «Tā mēs dzīvosim, seņjoras un seņ-jori!» — senators sauca. — «Paskatieties — tā mēs dzīvosim!»

Ļaužu bars pagriezās uz aizmuguri. Viņpus pilsētas namiem virzījās krāsota papīra Trans-atlantijas tvaikonis, augstāks par visaugstākajiem no nule uzceltajiem māņu namiem. Vienīgi senators pats ievēroja, ka šīs no papes uzrīkotās celtnes, tās daudzkārt pārvadājot, izjaucot un atkal saslejot, ir jau krietni vien papluinītas un izskatās gandrīz tikpat nabadzīgas, apbružātas un nožēlojamas kā pati pilsētiņa.

Un būtībā runa jau nav par to, ka mēs nepiekristu augstāku izslaukumu, kvalitatīvāku un modernāku darbgaldu, labiekārtotu dzīvokļu un sanatoriju, patiesi kvalificētu inže-nierkadru etc. nepieciešamībai, bet gan par to, ka mums vairs nav ticības, brīžiem pat zūd cerība. Abas šīs kategorijas pieder dvēselei. Un tai vajag vēl augstākas ticības — virzības, kopsakaru apjēgsmes. Es zinu, kur atrodas un kā funkcionē aklā zarna, bet kas tas ir — dvēsele?

Ar panēm et circenses (pūlim vajag maizi un cirkus spēles) par maz. Mēs mētājamies.

Sen aiz muguras tas laiks, kad likās, ka zinātniski tehniskā revolūcija būs tik visvarena, ka pati par sevi pakāpeniski atrisinās visas sabiedrības dzīves pretrunas un kolīzijas. Septiņdesmitie gadi. Un tieši šajā sarežģītajā un pretrunīgajā (ideoloģiskajā un politiskajā kontekstā) laikā pavērās augsne, lai uzdīgtu daudzveidīgās «retro» tendences gan mākslā, gan mūzikā, gan modē un pat uzvedības stilā. Beidzot sāk šaubīties par atzītajām vienīgajām viennozīmīgi pareizajām patiesībām, sāk apjaust un novērtēt kultūras un mākslas mantojuma vērtīgumu, sāk izprast civilizācijas attīstības un mākslas vērtību pārmantojamības un pēctecības svarīgumu.

Mēs pārmetam arhitektūrai bezdvēseliskumu, bet arhitekrūra tikai monumentālāk un kliedzošāk par pārējām mākslām atspoguļo to situāciju, kas pastāv sabiedrībā — visu mūsu laika bezdvēseliskumu vai godbijīgu agnosticismu. Un mēs mētājamies nepārdzīvotu, mums svešu klišeju bezkaislīgos atdarinājumos, bēgam restaurācijā — nostalģijā pēc pagātnes, līdz beidzot atkal nonākam pie tā paša — kļūstam paši sev par griestiem un grīdu un labākajā gadījumā atspoguļojam savas personiskās dvēseles pasauli, pielietojot visas pa rokai esošās metaforas. Un noguruši pliki deklarēt svešus lozungus, mēs godīgi varam iet dziļumā, vienīgi pēc iespējas jūtīgāk, precīzāk, dialektiskāk tverot pasauli sevī un, nezinādami vēl kopsaucēju, to tendenciozi nesašaurināt.

70. gadi. Pasaules arhitektūrā ienāk postmodernisms. Ielūkojies historismā, izmēģinājis sevi klajā retrospektīvismā, modinādams un atdzīvinādams vietējās reģionālās īpatnības, meklējot kontekstuālismu.

Daudznozīmīgs un jūtīgs savos telpiskajos izpaudumos.

Trūkst pasaules kopsakarību, virzības apjausmas, informācijas. Kaut ko jau lasām, skatāmies «Международную панораму» un «Вокруг света». Saruna ar Zviedrijas latvieti — jaunu meiteni, viņa apjūk un nesaprot, kā es varu studēt un analizēt arhitektūru, ja neesmu bijusi ne Parīzē, pat ne Romā. Un kā lai es neliekos mucā audzēta un pa spundi vāji, tendenciozi barota? Arī sev. Vai tā vairs nebūtu aksioma, ka simtreiz dzirdētais neatsver paša vienreiz redzēto? īpaši arhitektūrā. Mēs kļūstam pieauguši. Kam prasīt atbildi? Kam žēloties? Drīz atbildi prasīs jau no mums. Mēs saprotam visādas grūtības un iemeslus. 20 gadu vecumā mēs tik ļoti saprotam, ka ne uz ko jau vairs neceram.

Nāks 1980. gads, un mēs kļūsim par diplomētiem arhitektiem. Ar darba laiku no

8.00 līdz 17.00. Ar darba algu caurmērā 130 rubļu mēnesī. Un mūžīgi būs problēma ar celtniecības materiāliem. Un nekad nebūs naudas. Un nebūs darbaspēka. To mēs zinām, par to mēs tagad vēl nedomājam.

*

Ir vismaz 2020. gads. Un es domāju par pagājušā gadsimta septiņdesmitajiem gadiem. Par to, kā bija toreiz… Toreiz, manā jaunībā, tālajos labajos septiņdesmitajos gados … Kad mēs dzērām kafiju par 7 kapeikām un no Pārdaugavas uz skolu braucām ar taksometru par 60 kapeikām. Valkājām kļošenes un banān-svārkus un uz vidusskolas izlaiduma vakaru ieradāmies platformenēs. Laika distance visu ir nostādījusi savās vietās, atmiņa izdzēsusi nebūtisko, un kopsakarības ir labāk saskatāmas.

AIVARS KĻAVIS , ES PATURU ŠO LAIKU

Ziedoņa «Motociklu» nomainīja viņa paša tēze un antitēze. Tiesa, krāces apiet vel arvien nebija laika, un, tapat ka agrāk, līdzīgi mīnai pamalē dega saules bumba, aicinādama izvēlēties kursu taisnu kā lineāls. Tomēr interese par dzeju pamazām sāka atslābt, jo iespējams, ka lasītāji nojauta — lai arī cik skaisti un varbūt pat patiesi, tie diemžēl ir tikai vārdi. Sešdesmitajiem — romantiskas jūsmas, arī trauksmes un pieteikto pārmaiņu gadiem — ļoti loģiski sekoja septiņdesmitie. Pasaule kļuva racionālāka, pretrunīgāka un sarežģītāka. Diemžēl pretrunas vēl diezgan ilgi turpināja risināt ar to pašu sešdesmito gadu romantisko jūsmu. Sākumā brīnījās, ka diezko nevar atrisināt. Pēc tam pārstāja ari brīnīties.

Pamazām saruka attālumi, cilvēki tapa steidzīgāki, aizņemtāki, nevaļīgāki. Izskatījās, ka daudzi īsto dzīvošanu atliek uz vēlāku laiku. Visi kaut kur skrēja. Kur un kāpēc? Vai šai skriešanai bija kāda jēga un mērķis? Katram atsevišķi jau laikam bija gan. bet visiem kopā? Individuālie vektori rāvās katrs uz savu pusi, nesummēdamies kolektīvajā. Līdz ar jēdzieniem stress, komunikācija un materiālā labklājība modē nāca eleniums, seduksens un tazepams. Nervoziem vecākiem dzima vēl nervozāki bērni. Bet īstā mode, pārdzīvojusi mini un k|ošu, kļuva neiedomājami amorfa. Runāja, ka modē esot pilnīgi viss un nekas konkrēti. Patiesībā modi (visplašākajā nozīmē) sāka diktēt nauda un izdevīga pazīšanās. Es tev, tu man — viens no varenākajiem septiņdesmito gadu saukļiem. Lai arī visbiežāk noklusēts, tas aizēnoja daudzus skaļi izrunātus lozungus.

Vērienīgajiem, skaistajiem lozungiem pietrūka seguma reālajā ikdienā, kaut ari bija studentu celtnieku vienību ziedu laiks un grandiozas triecienceltnes nomainīja cita citu. KAMAZs, Orenbur-gas gāzes atradnes, BAMs un Atommašs. No Rīgas stacijas ceļā devās jaunieši ar komjaunatnes ceļazīmēm. Korespondenti viņus fotografēja tieši uz perona. Smaidošus un priecīgi satrauktus. Taisnība, vēlāk, paši ieradušies triecienceltnēs, korespondenti daudzus no šiem jauniešiem vairs tur nesastapa. Toties acis dūrās jau itin labi pazīstama, raupja ikdiena un neatrisināti vai pat šķietami neatrisināmi jautājumi, kas bija apbrīnojami cieši saistīti savā starpā. Tik cieši, ka ne domāt tos izskaust pa vienam un, vēl jo vairāk, vienatnē. Turklāt cilvēki, kuriem šos jautājumus vajadzēja risināt atbilstoši ieņemamajam amatam, visbiežāk izlikās tos nemaz neredzam vai ari līdzīgi korespondentiem secināja, ka viņu spēciņi ir pārāk vāji. Tā godprātīgi darbarūķi velti cerēja uz preses pārstāvjiem, un parasti tika gandarīti ar kārtējām mobilizējoši optimistiskām drukas rindām kādā no periodiskajiem izdevumiem. Bet, kamēr viņi strādāja un turpināja cerēt, Rīgas centrā parādījās veikli zeļļi, kuri taisīj.-i naudu. Firmas džinsu spekulatīvā cena nepilnu desmit gadu laikā pieauga no septiņdesmit pieci līdz divsimt piecdesmit rubļiem. Ta mūsu leksikā līdzās vārdam «deficīts» iesakņojās ari vārds «problēmas». Tās saauga kā mežs, kurā varēja ne tikai apmaldīties, bet ari lauzt kaklu.

Strauji palielinājās šķirto laulību skaits. Mēs mācījāmies vienpadsmitajā, kad skolas gaiteni pie loga stāvēja mazā Inese un raudāja. Todien šķirās viņas vecāki. Bez skandāla un trokšņa, kā jau tas inteliģentiem ļaudīm pieklājas. Vienīgi mēs kā tādi muļķi nezinājām, ko darīt — mierināt viņu, vai ari izlikties neko nemanām. Pēc gadiem četriem šis lāsts ķēra arī mani. Un es redzēju, kā sabrūk daudzi priekšstati, kā stabilas vērtības vienā mirkli zaudē savu stabilitāti, kā zaudēto nevar nedz restaurēt, nedz atjaunot, tāpēc atliek vienīgi meklēt,ko likt vietā. Tā es pamazām sev atklāju šo pasauli, kas, divdesmitgadnieka acīm skatoties, ar visiem trūkumiem šķita gan pietiekami skaista, gan lieliska, gan vienkārša un sarežģīta, kamēr pats sev likos daudz varenāks, nekā biju patiesībā.

Starp citu, liekas — ne tikai individuālie, bet ari kolektīvie priekšstati septiņdesmitajos gados mainījās straujāk, nekā cilvēki spēja pārmaiņām piemēroties. Temps pieauga no gada gadā. Tieši šajā laikā samilza globālas kodj&gt;lkatastrofas draudi, un, ja vēl desmitgades sākumā vai vidū starptautisko attiecību barometrs brīžiem solīja ari saulainu laiku, tad, jo tuvāk astoņdesmitajiem gadiem, jo prognoze kļuva nelabvēlīgāka.

Bēdīgākais, ka gan šo lielo, gan sīko pārmaiņu laikā viena otra būtiska morāles un ētikas norma kļuva tikai par traucēkli, tāpēc pamazām pagaisa no redzesloka. Sevis attaisnošanai radās princips — visi dara tā. Un neviens negribēja būt dumjāks par pārējiem. Domāt vai nedomāt bija katra personīgā problēma. Teikt skaļi vai noklusēt — tāpat. Visā visumā domāšana gan tika pieprasīta, bet diezko netika stimulēta, un darbi arvien vairāk sāka atšķirties no vārdiem.

— Kāpēc jādara tieši tā un ne savādāk? — reizēm vaicāja kāds naivais.

— Dumjš esi, vai? Tāpēc, ka tā vajag, — viņam savukārt atbildēja kāds gudrais.

Bet — kāpēc tā vajag, jau vairs prasīja tikai retais. Un parasti atbildi tā arī nesagaidīja. Tas drīz vien atradināja uzdot netaktiskus jautājumus. Toties mācīja ņemt no dzīves, ko vien var un kamēr var.

Tika svinētas lepnas jubilejas. Gandrīz katrs oficiāls vai pusofi-ciāls pasākums beidzās ar mērenu iedzeršanu. Lietišķus darījumus kārtoja somu pirtīs. Cieņu apliecināja ar konjaka pudeli. Vakaros restorānos, kafejnīcās un ieskrietuvēs dzīve sita augstu vilni. «Tornis», «Rostoka», «Allegro», «Pagrabs», «Skapis». Dažāda ranga un kalibra sabiedriskās ēdināšanas uzņēmumi dīga kā sēnes pēc lietus. Pēcāk jau dzēra vienkārši tāpat — lai tikai dzertu. Daudzi mani skolasbiedri un paziņas tā arī nodzērās, nesagaidījuši astoņdesmit piektā gada jūnija lēmumu. Jauni, spēcīgi, spējīgi, talantīgi puiši. Var jau, protams, katram no viņiem atrast konkrētus subjektīvos un objektīvos iemeslus, puslīdz droši var pat apgalvot, ka paši vien bija vainīgi, tikai kāda tam tagad nozīme. Neviens mums viņus vairs neatdos. Nekad. Un, lūk, šo zēnu man ir visvairāk žēl. Kaut arī bruģēts ar bravūru un pašapziņu, ar likteņa šaustīšanu, ar mietpilsoņa kritiku un naivi svētu ticību, ka tas ir tikai pagaidām, — skumjš un nožēlojams bija (dažam vēl tagad ir) viņu ceļš.

Nevarētu teikt, ka tas neuztrauca sabiedrību. Uztrauca gan. Tikai atkal kaut kā abstrakti, vispārīgi, jo ikviens pirmkārt un galvenokārt bija aizņemts pats ar, sevi. Pieauga algas un tukšāki k]uva veikali. Ko un kur dabūt? Cik tas maksā? Kā tikt pie deficīta? Kā labāk iekārtoties? Iekārtoties tā, lai pats nevienam netraucētu un neviens netraucētu pašam. Sēžot aiz šiem jautājumiem kā aiz barikādēm, daudzi nemaz nemanīja, ka pamazām par lielāko deficītu kļūst pati cilvēcība. Ar visām šīm nebūšanām, bez šaubām, varēja cīnīties un mēģināt tās izskaust. Tikai gadu gaitā apbrīnojami ātri un dziļi tās bija paspējušas iesakņoties, lai arī to, kas uzskatīja par savu pienākumu strādāt vispārības labā, nemaz nebija tik maz. No rakstniekiem cīnījās Ziedonis, cīnījās Hānbergs, cīnījās Mauliņš un Liepiņš. Braši cirta Dripe. Es uz sava koka zirdziņa ar koka zobentiņu rokā arī jāju citiem līdzi. Bet, kamēr ar vienu nelaimi knapi tika galā, divas citas jau itin sprauni auga vietā. Nu, goda vārds, kā ar to pūķi, kuram septiņas galvas. Vienu cērt nost, otra aug vietā. Kamēr tajā cīņa, skaties, arī paša cilvēcība sāk klibot. Jo tepat uz mīļās, grēcīgās zemītes vien visi dzīvojām.

Un tagad jautājums — ko šis laiks man deva? Jā, tieši — ko deva, nevis — ko es zaudēju, jo zaudējumi ir neizbēgami un tie vairāk atkarīgi no manis paša, nevis no laika. Turklāt jebkurš zaudējums ātri pārtop pieredzē, un kā pieredze tas jau ir mans ieguvums, nevis zaudējums.

Tātad, ko šis laiks man deva?

Vispirms spītību un neatlaidību. Pēc tam pārliecību, ka, ja gribi kaut ko panākt, ja gribi kaut ko padarīt, tad nedrīkst, nav nemaz iespējams žēlot, taupīt, saudzēt sevi. Turklāt laika ir tik nežēlīgi maz, ka taisni bail. Vēl pēc tam tapa skaidrs — skrambas ātri sadzīst, puni drīz vien pazūd, paliek vienīgi tas, ko tu esi padarījis. Un tā ir vienīgā mēraukla, ar kuru mūs mērīs. Tiesa, tā cīnoties, nervi dilst. Nodilst ātrāk, nekā gribētos.

Reiz, braucot uz Kuldīgu, Ziedonis teica:

— Ja tas, ko tu dari, nav vajadzīgs tev pašam, tad tas nav vajadzīgs arī nevienam citam.

Viņš toreiz meklēja ce|u, kā vērst pozitīvā enerģijā septiņdesmito gadu egoismu un atsvešināšanos. Viņš paredzēja, nojauta, iespējams, pat zināja, ar ko tas draud sabiedrībai.

Es tagad saku: mans laiks — tas esmu es pats. Un arī šajos vārdos ir kaut kas no to gadu egoisma. Tikai diezin vai tas vairs ir egoisms vārda tiešajā nozīmē, ja liek uzņemties atbildību. Turklāt atbildību nevis kā lieku nastu, bet gan kā reālu nepieciešamību. Jo arī es taču tur piedalījos.

Jā, es reizēm apskaužu savus jaunākos kolēģus. Kad mana pieredze man saka:

— Stop, Aivar, te ir jābūt kādam apkārtceļam, — viņi ir gatavi skriet ar pieri tieši mūrī, būdami cieši pārliecināti, ka lielas idejas un lieli mērķi dara pašu pieri stiprāku par jebkuru mūri.

Un vēl — es nekādi nesaprotu tos, kuri, daudz nedomādami, ir gatavi mest ar akmeni pāgātnei. Zvidzina tikai — neskatīdamies, kur un kam trāpa. Lai gan visbiežāk tā trāpit var vienīgi sev. jau pati šī pozīcija, kad, sevi zīmējot baltāku par baltu, visu vainu noveļ uz laiku, apstākļiem un situāciju, ir dziļi nesimpātiska. Vai maz jāatgādina, ka izsenis ar šādiem vai līdzīgiem argumentiem mēģinājuši attaisnoties dažāda ranga g|ēvuļi, divkoši un nodevēji.

Ko nu es . . . Es maziņš cilvēciņš . . . Mēs visi maziņi . . .

Varbūt, ja garā tādi jūtas. Bet aizbēgt prom no sevis taču nav iespējams. Tāpat kā nav iespējams, citus vainojot, pašam tapt labākam. Tāpēc, par spīti visam, es paturu savu laiku. Paturu ar viņa trūkumiem, pretrunām, grūtībām, sasniegumiem un zaudējumiem. Ar priekiem un bēdām. Ar gudrību un muļķibu. Tāpat kā ar savu laimi un savu nelaimi. Tā ir tik būtiska daļa no manis, ka bez tās es vairs neesmu es pats. un cilas izejas nemaz nav. vienīgi tā, kas vienmēr, vēl vienmēr priekšā. Bet tas gan attiecas, gari arī vairs neattiecas uz septiņdesmitajiem gadiem.

.

KĀRLIS RINGS TĪNIS NAV VECUMS, BET DOMĀŠANAS VEIDS (Sena Tīņu gudrība) 1987.G. 12. AUGUSTS

«ERRARE HUMANUM EST». Es nezinu, kas tieši un kad to rakstījis uz «Pagraba» (Krāmu ielā 4, starp savējiem saukta par Krā-meni) griestiem. Šodien, klīstot pa atstātajām telpām, var tikai minēt, ko domājis nezināmais Tīnis, ar ķieģe|a lausku zīmēdams šo latīņu izteicienu. Vai tas veltīts tiem, kuri devuši at|auju pagrabu pārveidot par jauniešu klubu, vai pašu optimismam un labajām cerībām, vai arī vienkārši tāpat — patiesība — veca kā pasaule, gan jau noderēs arī šodien. Pilnīgi droši ir tikai tas, ka Krāmene izjukusi un atslēga, kas vēl pavasarī bija neatkarības un gaišās rītdienas simbols, karājas uz naglas. Ne nost ņemta, ne pazaudēta … pašu atnesta. Uz LĻKJS Rīgas pilsētas Kirova rajona komiteju. SIC TRANSIT GLORIA MUNDI.

Bet sākšu no sākuma. AB OVO. 1986. gads. Jēdziens «pusaudžu-jauniešu» klubs asociējas ar salauztu novusa galdu un garlaicību dažās namu pārvaldes piešķirtās istabās. Sevi cienošs Tīnis tur degunu nebāzīs. Viņš sēž «Ventā», sēž «Paletē», «Dieva ausī» vai «Malvīnē», bet, ja ir kur braukt, tad brauc uz di-seni. Jau gadiem pierasta un stabila sistēma. Te pēkšņi Kirova rajona komjaunatnes komiteja izsludina talku — «Jaunie — Vecrīgai». Tīrām pagalmus, tīrām pagrabus, pēc darba, protams, gods godam, izprieca — diskotēka Jāņa sētā. Uz pirmo talku atnāca desmiti, uz otro simti, un tā lieta aizgāja. Vismaz visi kopā, vismaz ir ko darīt. Pēc lielā sešdesmito, septiņdesmito, ari astoņdesmito gadu tukšuma ar to kādu brīdi pietika. Laiks tāds, ja būtu piedāvājuši izsmelt Baltijas jūru — arī atrastos entuziasti. Protams, lielu daļu interesē galvenokārt pasākums pēc talkas, taču netrūka arī tādu, kam būtiski apzināties savu spēku, noderīgumu, un ar laiku — tiesības. Tā arī notika. Rajona komjaunatnes komitejā ieradās Artis ar Ati un palūdza (drīzāk pieprasīja. O TEMPORA, O MORES!) telpas jauniešu mūzikas klubam. Tolaik vēl neviens nezināja, kā jāorganizē šāds klubs, kā to vadīt, ko īsti tajā darīt, tomēr pagrabu iedeva. Krāmu 2 — tāda bija pirmā adrese. Iztīrīja, sakopa, uzrīkoja pirmo pasākumu un … tika patriekti. Pagrabam atradās saimnieks — RPI, kuram, kā izrādījās, jau sen esot bijuši tālejoši plāni sava īpašuma izmantošanai. Lai tas paliek uz institūta administrācijas un komjauniešu sirdsapziņas. Klubs pārcēlās uz blakus pagrabu, un sākās Krāmenes ēra, kas ar grūtībām, klibojot un čīkstot, turpinās vēl šobaltdien.

Sākumā bija vienkārši. Pie talkām visi jau pieraduši, un apziņa, ka strādā konkrēti sev, pat neprasa izpriecu pēc darba. Pietiek ar krūzi tējas un apcerīgām pārdomām… kā būs tad, kad būs … Bet te sākās sarežģījumi. Ar to brīdi, kad Krāmene kļuva daudzmaz apdzīvojama. Artis kā viens no idejas autoriem tika ievēlēts par prezidentu. Bija kluba biedru saraksts un pilnvaroto padome. Bija statūti, MULTUM, NON MULTA. Bija jo plaša reklāma radio, TV un dienas presē. Bija pat daži izklaidējoši pasākumi, kas deva klubam zināmu naudas summu (par to vēlāk!). Bija viss, par ko agrāk varēja tikai sapņot, bet nebija skaidrs — ko ar to visu iesākt. Izrādījās, nav vienotas darbības programmas. Izrādījās, ka nav domubiedru un īsta kolektīva. Ko darīt četrās sienās? Galvenie demokrātiskās pašpārvaldes posmi — kopsapulce, padome, prezidents — nefunkcionēja. Demokrātija tika izprasta kā: «negribu — nedaru»; «tu man nepatīc, ej prom», bet pašpārvalde izvērtās par vētrainām sapulcēm, kurās nespēja izšķirt, cikos nākamajā dienā tikties — 18.00 vai 18.30. Daļa biedru izklīda, to vietā radās citi, kopējā darbā neiepazīti. Statūtos paredzētais viesu laiks (līdz pīkst. 20.00) kļuva par tukšu formalitāti, jo nāca un gāja, kad un kas vien gribēja. Arī tālāka labiekārtošana un kārtības uzturēšana nevienam vairs nešķita nepieciešama. Lieka ķēpāšanās. Prezidents Artis, redzot brūkam sapņu pili, kļuva despotisks, necentās saprast pārējos, bet visbiežāk ieslēdzās savā būcenī un sita bungas. Agonija nebija ilga. Komjaunatnes Kirova rajona komitejas pirmais sekretārs Ziedonis Čevers, pēdējais balsts, pēdējais, no kā vēl bija neērti, aizgāja atvaļinājumā, un, lūk, atslēga karājas uz naglas. OMNIUM CONSENSU.

Lai precizētu sabrukuma ainu, citēšu fragmentus no kādas sarunas. Tikos ar trim «pa-grabiešiem»: Ati, vienu no dibinātājiem, Indru un Māri.

Indra: — Pie visa vainīgs prezidents Artis.

Līderim jābūt cilvēkam, kas visur ir klāt, par visu jūtas atbildīgs, spēj objektīvi uzslavēt vai kritizēt. Man liekas, ka Artim galvenais bija atrast vietu, kur pašam justies labi. Viņš teica: «Man vienalga, kas notiek ārpusē, kaut vai bumbas sprāgst…» Pēdējā laikā tas attiecās uz visu, kas notika ārpus viņa būceņa. (Artis šīs sarunas laikā, t. i., augusta sākumā, bija izbraucis ārpus Latvijas, tātad aizstāvēt sevi, savu pozīciju nevarēja. Viņam veltīto kritiku atļaujos atreferēt tikai tāpēc, ka tā bija vienbalsīga — K. R.)

K. R.: — Prezidents klubā ir vēlēts amats. Jūs varējāt viņu izbalsot!

Atis: — Artis ir mans draugs, un man nav morālu tiesību nostāties pret viņu. Kaut gan turpmāk es viņu arī neatbalstīšu.

Indra: — Reiz viņa prombūtnes laikā padome pieņēma dažus lēmumus. Artis atgriezās, pateica: «Visu atceļu» — un tā arī palika.

Māris: — Tā ir pornogrāfija, ne vēlēšanas. Neviens īsti nezina, ko grib, kas pašam vajadzīgs. Bet Arta visiem žēl. Zina, ka tā bija viņa ideja, zina, ka sākumā daudz darījis, ka briesmīgi apvainosies, ja neatzīs viņa tiesības. Nu kā tādu cilvēku apbēdināsi? Tā nu Krāmene kļuva par klubu vienam cilvēkam, kurš uzskata, ka drīkst jebkuram uzbļaut: «Vācies!». Kas nu gāja, kas ne, bet vilku bara gaisotne bija visu pēdējo laiku. Lielākā daļa jēdzīgo cilvēku tāpēc ari aizgāja.

Indra: — Bija jau ari citi konflikti. Ar Arti vai bez viņa, kaut ko rīkot tomēr mēģinājām. Pirmajā brīdī visi «jā», bet, kad vajag tādu sīkumu — zāli uzslaucīt — nav vairs neviena.

Atis: — Bet par amatiem bija cīņa. Prezidenta piemērs par samaitāšanu daudziem. Skaisti taču — būtībā neko īpašu nedarīt, tikai reprezentēties plašā sabiedrībā — prezidents, kā nekā.

Māris: — Par sapulcēm vispār nav ko runāt. Visi sēž, klusē, gaida, kamēr kāds izteiks viņa zilo sapni, bet ja ne — arī labi, nolien kaktā un nedara neko. Vai arī — visi reizē bļauj, viens otrā nemaz neklausīdamies …

Tālāk sarunu pārstāstīt nav vērts. Ar mazām niansēm bēdu stāsts turpinās, un kā hipotēze izskan secinājums: «Paši nezinām, ko gribam!» QUOD ERAT DEMONSTRANDUM.

Uz bridi atstāsim Vecrīgu. Jauniešu klubi — pagrabi ir ari citos Rīgas rajonos. Ed. Vei-denbauma ielā bez grūtībām (palīdzēja mūzika) atrodu «Pakavu». Šeit pagaidām bez īpašiem sarežģījumiem darbojas cits kluba vadības modelis. Protams, ir prezidents, padome un kopsapulce. Tāpat kā Krāmenē, tikai šeit no. sākta gala kluba biedru skaits tiek strikti ierobežots. Jaunos pieņem pēc ilgāka pārbaudes laika un ar aizklātu balsošanu. (N. B. — vērā ņemama pieredze — balsojot ir tikai divi varianti: «Jā» vai «Nē».) Un vēl ir Rihards, 24 gadus vecs. Bijušais virsnieks, tagad «Pilsētprojekta» topogrāfs, brīvprātīgais kārtības sargs, Tīņu pilnvarotais valsts iestādēs un kluba «drošības ventilis».

Tas sākās toreiz, kad pusiekārtoto pagrabu kā aizdomīgu (ka tik kaut kas nenotiek …) jauniešu izklaides vietu grasījās slēgt. «Pakavs» bija mikrorajona brīvprātīgo kārtības sargu vienības «vakara pastaigas» objekts. Tā viss ritēja savu gaitu, līdz kādu reizi patruļa atrada kluba durvis beidzot noslēgtas un aizzīmogotas. Paši pakavieši sēdēja uz Ģertrūdes baznīcas kāpnēm un protestēja pret pastāvošo kārtību. Tovakar Rihards noklusēja, toties atnāca nākamajā dienā un, vienojies ar Tīņiem par kopēju platformu, uzvedības normām, jau pēc pāris dienām ieradās komjaunatnes Proletāriešu rajona komitejā gatavs uzņemties atbildību par kārtību klubā. «Pakavu» atkal atvēra, un līdz šim brīdim viss ir it kā kārtībā. Protams, ja neskaita to, ka dažai kompetentai iestādei nepatīk, ka Rihards ir «bijušais», bet kluba prezidents Edgars vēl nav komjaunietis. TEMPORA MUTAN-TUR, ET NOS MUTAMUR IN ILLIS. Ja nerēķinās ar ziemu, kas teju būs klāt līdz ar aukstumu. Ja nedomā par tiem 15 000 rub|u, kas vajadzīgi telpu kapitālajam remontam (ja ne šodien, tad rīt klāt būs ugunsdzēsības pārvaldes vai sanepidstacijas kontrole). Ja aizmirst to, ka pat telpu būtībā nav (tās tiek izmantotas, balstoties uz mutisku vienošanos, bet ja nu rīt parādās izdevīgs pircējs, teiksim, santehniķu kooperatīvs?). Visus «ja» grūti pat uzskaitīt, tomēr «Pakavā» valda optimistisks noskaņojums. Kamēr komjaunatnei rajonā būs kāda teikšana, klubam nekas nedraud. Tagad to viņi zina, jo paši ir pārliecinājušies. Un tas, šķiet, ir neapstrīdami, jo jau nākamajā rītā pēc vizītes «Pakavā», pulksten 7.00 no rīta, man uz māju piezvanīja (nez kur sadabūjis telefonu?) komjaunatnes Proletāriešu rajona komitejas sekretārs Jurijs Ščetiņins un gauži satraucies interesējās: vai tikai viņu «sāpju bērnam» kāds negrasās nodarīt pāri. Viss būšot vislabākajā kārtībā, ja tikai liekas runas un kaislības netraucēs. Nu ko, paldies! Satiksimies nākampavasar! FINIS CORONAT OPUS.

Atceļā uz Krāmeni vēl jāapmeklē «Caurvējš». Precīzāk, «0,5 Caurvējš». Klubs, radio «Dzirksteles» atbalstīts, ātri auga un pieņēmās spēkā. Taču tikpat ātri sadalījās divās savstarpēji nesamierināmās frakcijās un, ja lietas sauc īstajos vārdos, izšķīda. Nu ir divas grupas — aizgājēji un palicēji. Tas gan nosacīti, jo prom no sākotnējās rezidences Komjaunatnes ielā aizgājuši visi. Es tikos ar abiem pusklubiem, bet pārliecinošus argumentus par labu separātismam tā arī nesaņēmu. Neatšifrējot konkrētus autorus, citēšu tikai dažus no visbiežāk lietotajiem izteikumiem:

«Caurvējš-1» — … Viņi ir nodevēji, viņi rēķinājās tikai ar sevi, viņi spēja tikai komandēt, šķelties gribēja tikai daži, pārējie pakļāvās kaut kādam bara instinktam, tika sakūdīti, viņi neprot strādāt kolektīvā …

«Caurvējš-2» — … nāca kā uz atpūtu, nav kopēju interešu, neprot strādāt grupā, nav patrioti, baidījās izteikt savas domas, tikai pa-slepus jauca gaisu, kamēr bija jau par vēlu, nespēja pakļaut savas intereses kluba interesēm …

UNUM ET IDEM. Tas nevar būt! Ir notikusi muļķīga kļūda, liktenīgs pārpratums. Abu grupu kodols ir saprotoši, darboties griboši un spējīgi cilvēki. Bet ko nu vairs … par vēlu … Kaut gan nepārvaramu pretrunu it kā nav. Abi jaunie «Caurvēji» ir Vecrīgas patrioti un par galveno savā turpmākajā dzīvē uzskata darbu, nevis izpriecas. Abiem pagrabs ir līdzeklis, nevis mērķis. Abi ir par demokrātisku kluba pārvaldes formu (pat bez prezidenta). Abi ir gatavi idejas vārdā ziedot visu. Bet tā bija jau vecajā «Caurvējā»? Gribot negribot jāsecina: kaut kur gadu gaitā zudusi HOMO SAPIENS tik nepieciešamā spēja koleģiāli, cienot vienam otru, meklējot saprātīgu kompromisu, objektīvi izvērtējot situāciju, nedzenoties pēc mirkļa izdevīguma un neuzskatot sevi par pasaules centru, risināt visiem svarīgus (ja vajag — arī mazsvarīgus) jautājumus. Acīmredzot formālo sapulču laiks ir atstājis dvēselēs dziļākas pēdas, nekā šobrīd gribētos. Un ja tā ir jauniešu grupā … Demokrātija, pašpārvalde — pēc tā mēs gadiem gan pa kaktiem esam ilgojušies, gan brēkuši pret debesīm. Šķiet, tagad šis brīdis ir pienācis. Lēnām, bet tomēr mainās mūsu dzīve. Tikai, ja šodien nepratīsim to izmantot, var gadīties, ka jau rīt par derīgāku tiks atzīts cits pārvaldes mehānisms. Un tad … DURA LEX, SED LEX.

Atgriežos Krāmenē. Šodienu viņi sauks par atdzimšanas dienu. Palikušos biedrus kopā pulcinājis Ziedonis Čevers, nevis klubs pats. Pēdējā iespēja, pēdējā cerība saglabāt bijušo aktīvu. Artis vēl ir prom, un kopsapulce nolemj viņu sagaidīt ar jaunu kārtību, jauniem statūtiem un konkrētu darbības programmu. Pieņemt to vai ne, tā ir prezidenta personīga darīšana. Kopsapulce ir augstākais likumdevējs. Turpmāk katrs jaunatnācējs (pēc ilga pārbaudes laika) zinās, ka kļūst par mūzikas kluba biedru, ka iekšējā kārtība ir neapšaubāms likums un aizgājējiem atpakaļceļa vairs nav. Zinās savas tiesības, pienākumus un to, ka šeit viņš vienmēr būs starp savējiem. «Pagrabam» ir jauna atslēga. Vecā vēl joprojām karājas uz naglas LĻKJS Rīgas pilsētas Kirova rajona komitejā. DIXI ET ANIMAM LEV A VI.

Bet tagad dažas problēmas, kuru risināšanai, manuprāt, komjaunatnes un klubu biedru spēku vien būs par maz. Nauda. Izstrādājot pēdējos normatīvos dokumentus par interešu klubiem, tiek paredzēta arī iespēja darboties pilnīga saimnieciskā aprēķina un pašfinansēšanas režīmā. Patreizējā situācijā tas ir absolūti nepieciešami. Kā pierādījums tam — Kino diena Krāmu ielā 4. Pasākums noritēja spīdoši, tīrais ienākums — apmēram 1000 rubļu, bet organizētāji (kas nebija kluba biedri) palika bez darba apmaksas. Nauda, kā likumā paredzēts, tika pārskaitīta Kirova rajona komitejas kontā Valsts bankā, bet no šiem līdzekļiem maksāt honorārus nav iespējams. Rajona komitejai tādu tiesību nav. Protams, nākošo dienu organizēt būs daudz grūtāk. Tātad vajadzīgs savs rēķins. Jā, lūdzu — tikai iepriekš klubs jāapstiprina Izpildu komitejā. Bet tur pirmais jautājums par telpām. Ja klubs tiek apstiprināts un reģistrēts, tam oficiāli jāpiešķir mājvieta un nepieciešama garantija, ka būs kapitālais remonts, bet tas maksā no 15 000 rubļu līdz … Pilnīgi skaidrs, ka bez bagāta «onkuļa» neiztikt, un ne jau katram tāds ir. Bet remonts ir objektīva nepieciešamība. Klubs tiek pielīdzināts iestādei, tātad uz to attiecas visas sanitārās, ugunsdzēsības u. c. normas, kurām pagrabs, dabiski, neatbilst. Tātad — apburts loks. Izpildu komiteja prasa garantiju remontam, bet hipotētiskais kreditors naudu dod tikai jau oficiāli noformētai iestādei — ar rēķinu bankā un apaļo zīmogu.

Nauda paliek nauda, jūs teiksit. Lai komjaunatnes kontā, līdzekļi tomēr pieder klubam. Formāli — pieder. Bet iegādāties par to praktiski neko nevar. Lieta tāda, ka materiāli atbildīgs par nopirkto, piemēram, magnetofonu, kļūst kāds no rajona komitejas sekretāriem. Taču atbildēt citu vietā pat tādos jautājumos neviens īpaši nevēlas un šādā gadījumā vēl jo vairāk, tāpēc vajadzīgā lieta parasti paliek nenopirkta. Nopelnīto naudu labākajā gadījumā var iztērēt tikai kādai ekskursijai. Vai tāda būtu jauniešu kluba jēga? AUT CAESAR, AUT NIHIL. Atliek tikai pieminēt to, ka, arī visas organizatoriskās barjeras pārvarējis, diez vai klubs spēs ilgi pastāvēt. Vajadzīgs algots grāmatvedis un prezidents, kurš ar savu parakstu apstiprina visus juridiskos un finansu dokumentus. Turklāt tāds, kas jau rūdīts dzīves vētrās, ar pieredzi savā darbā. Bet tādu atrast mūsdienu Tīņu vai Post Tīņu vidū šķiet nereāli.

Un beidzot daži izteikumi cienījamam lasītājam, kurš vairs nav Tīnis.

Māris: — Pagrabs ir tā vieta, kur atbrīvoties no kompleksiem. Man vajag pierādīt sevi, kļūt par autoritāti.

Indra: — Šeit mēs tiekam vaļā no skolā iegūtā principa — norakstīs un dabūs jaunu.

Atis: — Kam pieder viss, tam nepieder nekas.

Māris: — Vilis Lācis rakstīja: «Parasti cilvēki gaida izdevīgus apstākļus, stipri viņus izveido paši!»

Druvis: — Pagrabs ir vienīgā vieta, kur vari būt Pats. Sadzīves komforts piespiež uzlikt masku, piespēlēt, pakļauties.

Santa: — Uz šejieni nāk vientuļie, nesaprastie.

Aivars: — Tīnis ir visur klāt, kur Bars. Tīņa psiholoģija — bars, tātad kaut ko darīs. Gribu kaut ko darīt.

Inga: — Ar vecākiem ir tā — viņi vairs nevar dzīvot, kā sanāk, mēs vairs negribam. Pagaidām gan pastāv spēku līdzsvars.

Aivars: — Tie klubi Viņiem vajadzīgi, lai mūs kontrolētu. Un tad? Vismaz beidzot uzzinās, ko mēs domājam, beidzot sadzirdēs. Lai!

Inga: — Man riebjas brīvprātīgi pasākumi ar obligātu ierašanos.

Un noslēgumā Seneka — VOX POPULI — VOX DEI. Un kurš ir teicis, ka Tīnis nav tauta?

Latiņu valodas tekstu tulkojumi atrodami jebkurā svešvārdu vārdnīcā.

Mūsu dzīvē ienākuši daudzi jauni vārdi, kas apzīmē vēlamos darbus. Bet paši darbi… Un mēs pamazām atkal sākam pretnostatīt runāšanu darīšanai. Sak, pietiek runu, gana dzirdētas. Kas nu ir, tas ir — dzirdēts gana, bet vai arī līdzi domāts? Godīgi sakot, ļoti uztrauc vecā attieksme pret jaunajiem vārdiem, kad šie vārdi maskē izpratnes un pozīcijas trūkumu.

ĀBRAMS KĻOCKINS PIEZĪMES PAR JAUNO DOMĀŠANU

Šķiet, kaut kas līdzīgs notiek arī ar vārdiem «jaunā domāšana» — ne tik daudz starptautisko (kaut arī še ir savi sarežģījumi), cik iekšējo lietu sakarā. Galu galā jātiek skaidrībā: ja reiz ir radusies jaunas domāšanas nepieciešamība, tātad ir pastāvējusi un arī šodien vēl pastāv vecā? Kāda ir tās būtība? Kā tā veidojusies? Un kāpēc konkrēti neapmierina? Nevarētu teikt, ka izskaidrojumu nav bijis, iespējams, to ir pat pārāk daudz, un šī pārbagātība sarežģī būtības uztveršanu.

Varētu, protams, izlīdzēties ar citātiem — to netrūkst un tie ir daiļrunīgi. Taču, vai tā nav viena no vecās domāšanas pazīmēm — uzskatīt, ka citāts, ko noslēdz attiecīgs paraksts, ir galīga un negrozāma patiesība, un tāpēc tā nav nedz jāpierāda, nedz jāapdomā, nedz arī jānoskaidro, kādā situācijā un kādā sakarībā izteikta? Vai maz jābrīnās, ka allaž pa tvērienam ir bijis citāts — kādas tēzes pamatošanai un pēcāk — tās apgāšanai.

Ko darīt? Acīmredzot jāmēģina domāt pašiem uii piedāvāt savus prātojumus — saprotams, ne kā patiesību, bet gan kā vielu pārdomām — citiem un tādējādi veicināt pilsoniskās pašapziņas izaugsmi. Esmu pārliecināts — katram visai mūsu sabiedrībai nozīmīgam lēmumam jāizriet ne tikai no attiecīgām kompetentām instancēm, bet arī no ikviena, kas piedalās šī lēmuma īstenošanā. Būtībā tā ir vienīgā drošā ķīla, ka būs reāls īstenojums, nevis apšaubāms «ķeksītis».

1. Ja pavēršam skatu pagātnē…

Viens no būtiskiem trūkumiem, kas mums nācis mantojumā no iepriekšējā laikmeta, ir, ja tā var izteikties, «plakana» domāšana, kurai trūkst dziļuma, laikus vienojošās saiknes apjēgsmes. Mūsu vēsturiskā analīze praktiski neietiecas dziļāk par septiņdesmitajiem gadiem, labākajā gadījumā — piecdesmito gadu vidu. It kā partijas XX kongress būtu ne vien novērtējis to, ko apzīmējam kā «personības kultu», bet arī reizi par visām reizēm anulējis visu, kas sabiedrības dzīvē un sabiedriskajā apziņā ar to saistīts. Turklāt anulēšana pārsteidzoši ātri ieguva visai savdabīgu izpausmi: personības kultu gluži vienkārši izbeidza pieminēt (kā rūgti ironiskā tā laika anekdotē: «Trīsdesmit septītā gada tak nemaz nebija, pēc trīsdesmit sestā uzreiz nāca trīsdesmit astotais …» Bet kāpēc gan ne piecdesmit trešais?).

Mums ir jāsaprot, ka vēsturi nav iespējams atcelt, ka sabiedrisko apziņu šajā aspektā veido ne tikai tas (un dažkārt arī ne tik daudz tas), par ko tiek runāts ska|i, bet arī tas, ko noklusē, neatceras vai pat nezina. Piemēram, domāšana, kas raksturīga sešdesmito gadu nogalei un septiņdesmitajiem gadiem, nebūt nav tajā laikā tapusi. Un tomēr … Gan šī, gan vēl agrāka laika domāšanas stereotipam tipoloģiski bija staļiniska izcelsme. Tūlīt pat uzsveru: tieši tipoloģiski, tieši pēc izcelsmes, un tikai. Nekādā gadījumā runa nav par to, lai vienā piestā sagrūstu visus vēstures posmus un politiķus, jo laikmeti, kurus viņi pārstāv, neapšaubāmi, ir ļoti atšķirīgi. Tomēr ir arī kas kopīgs. Ja runājam par domāšanu, šo kopību varētu apzīmēt kā nevēlēšanos rēķināties ar realitāti. Tiesa kas tiesa — izpausmes bija dažādas. Staļinam neeksistēja šķēršļi, kas viņam traucētu panākt, lai realitāte atbilstu viņa priekšstatam par to. Sešdesmito gadu beigās kļuva skaidrs, ka ilgoto harmoniju daudz vieglāk sasniegt vienkārši izliekoties, ka atbilstība starp realitāti un mūsu priekšstatu par to, ja arī šobrīd vēl nav iestājusies, tad teju teju iestāsies. Astoņdesmito gadu sākumā mūsu domāšana bija jau tiktāl pilnveidojusies, ka realitāte it kā kļuva nevajadzīga vispār, pilnīgi pietika ar priekšstatu un to paudošu vārdu atbilstību. Pavisam vienkārši: vārdam «sociālisms» pievieno vārdu «attīstīts» — un darīts. Trīsdesmitajos gados iebraucām realitātes ignorēšanas dangās un septiņdesmitajos — atkal turpat, vēsture, kā jau tai piedienas, apmeta loku, tikai, kā tādos gadījumos mēdz notikt, traģēdija izvērtās par farsu.

Tāpēc, lūk, esmu cieši pārliecināts, ka viena no sarežģītākajām jaunās domāšanas iezīmēm ir vēlēšanās un spēja nenovērst skatu, patiesībai acīs raugoties.

2. «Labi laiki bija …»?

Kādudien braucu taksī, un šoferis bilda vārdus, kas mani satrieca: «Ko gan visi tos aizgājušos laikus zākā? Ne tas labi

bijis, ne šitas___ Glupības! Labi laiki

bija!»

— Kas tad bija tas labais? — izbrīnīts vaicāju.

— Kā — kas? Agrāk priekšnieki paši dzīvoja un arī mums netraucēja. Bet tagad — ek! — un bezcerīgi atmeta ar roku.

Godīgi sakot, toreiz pat sanervozējos. Bet nu saprotu: šoferim taisnība. Ne jau tāpēc, ka «labi laiki bija», bet gan tāpēc, ka tagad ir citādi, un šis «citādi» skar visus. Iespējams, pirmo reizi pēdējos gadu desmitos kopus lieta skar katru, pat ja viņš to nevēlas. Agrāk neviens par kopīgām lietām izvaicāts netika, un šķita, ka viss, kas notiek, nāk no priekšniecības, mums tur maza daļa. Tur jau tas suns aprakts, ka šāds stāvoklis bija pa prātam ne vien «priekšniekiem», bet arī mums, «nepriekšniekiem». Mums jau arī savs labumiņš atleca: darba laikā nevis strādāt, bet gan savas personiskās lietas kārtot, pašu darbā uzturēšanās faktu uzskatīt par pietiekamu pamatu algas saņemšanai … Vai nu mazums … Un ta nenovērtējamā iespēja atbildību par visām nebūšanām uzvelt priekšniecībai?

Nē, ne jau «augšā» vien bija ieperinājusies bezatbildība. Arī mēs — apakšā — itin labi ar to sadzīvojām. Arī mēs saņēmām dividendes no priekšnieku bezatbildības. Tāpēc jau pārbūve tik grūti nāk. Prasības taču jāizvirza sev. Neba tas viegli?! Domājām, ka demokrātija ir tad, kad katrs melš, ko grib. Izrādījās,

ka demokrātija ir tad, kad katrs pūlas, lai izstrādātu kopīgu lēmumu, un uzņemas atbildību par to. Skaidrs, ka «labi laiki bija». Ja ne labi, tad vienkāršāki un vieglāki — kā likts.

Patiesību sakot, mietpilsoņu opozīcija pārkārtošanās kursam mani uztrauc vairāk nekā birokrātu opozīcija. Jo tā mitinās mūsos pašos, kas visumā salutējam pārbūvei. Tieši šai faktā birokrāts rod cerību, ka no pārkārtošanās nekas neiznāks un atkal griezīsies vecais laiskais rats pierastajā azotē.

Pirms vairākiem gadiem iznāca būt klāt divu kinorežisoru sarunā. Viens sūkstījās, ka kropļo viņa filmu, liek pārtaisīt pēc ģīmja un līdzības. Otrs drūmi klausījās un pašās beigās pajautāja: «Un tu pārtaisīji?» Izdzirdis atbildi, kas skanēja apmēram tā: «Un ko citu man atlika darīt?» — viņš rezumēja: «Un kam tagad sūdzies?». Šim cilvēkam bija tiesības tā jautāt, jo visu savu režisora mūžu viņš bija aizstāvējis savu viedokli, un, kā jau bija iegājies, maksāja par to ar dīkstāves gadiem, filmām «plauktos» utt. Bet lentes galu galā tomēr iznāca uz ekrāniem un k|uva par starptautiska mēroga notikumiem.

Tie, kas pieprasīja šķērēt mīļā miera pēc, protams, bija vainīgi. To neviens neapstrīd. Viņu rīcību, neapšaubāmi, izskaidro, taču diezin vai attaisno mūsu piekāpība, kam par cēloni bija vai nu bailes, vai arī vēlēšanās mierīgi veģetēt.

Vērojot kinobatālijas ar «vecajiem», dažbrīd tā vien šķiet, ka daļu «jauno» virza ne tik daudz ideja, cik vecumvecā skaudība, vēlēšanās pašiem savā reizē tikt pie «krējuma poda». Un viņi var nākt pie teikšanas — ja viss beigsies ar mehānisku darbību, proti, vienus vadošus darbiniekus nomainīs citi vadoši darbinieki, ja mēs paši nek|ūsim citādi, ja nepiestādīsim rēķinus ne tik vien citiem, bet arī sev. Iespējams, visupir-mām kārtām — sev.

Galu galā būtība jau nav pasākumos, saimnieciskā mehānisma pilnveidē utt. Tas viss, protams, ir nepieciešams. Taču pārkārtošanās ir rada revolūcijai tāpēc, ka kardināli jāmaina viedoklis par to, kas ir «laba dzīve», kas ir dzīves jēga. Pārkārtošanās nu nekādi nesola mums vieglāku dzīvošanu. Gluži otrādi — būs krietni vien jāstrādā un «jāsāp» par to, kam agrāk mierīguprāt varējām, atvainojiet, uzspļaut, proti, par kopējo lietu, būs jāuzņemas atbildība, būs jābūt pilsoņiem … Un kas mums par to būs? Runā, būšot vairāk labu preču, izlaidīšot garu deficīts … Bet kad tas būs? Un arī deficītam pastāvot, kaut kā jau manījāmies iekārtoties___Kas vēl? Runā, nebūšot melu, būšot par ko sevi cienīt, darbam būšot jēga, katrs varēšot paust sevi kā personību, ne tikai algu saņemt___tiesa gan, vārdi tādi dīvaini, nekonkrēti, vai? Un vai visi esam līdz sirds dziļumiem pārliecināti, ka tiem ir kāda pavisam reāla jēga. Tāda, kuras dēļ būtu vērts savu dzīvi pārtaisīt?

Re, kāds jautājums. Bet ja nu takša šoferim tik tiešām taisnība? Jā, noriebies pa vecam, noriebies runāt vienu, darīt otru, domāt trešo, apnikusi bezatbildība un elementāras kārtības trūkums. Bet kā tas īsti nākas — vai tikai tagad apnika? Vai agrāk ne reizi vēmiens nenāca, vai nelamājāmies, piesaucot debesis, elli un vēl šo to? I vēmiens nāca, i lamājāmies. I turpinājām dzīvot tā, kā bijām ieraduši. Bijām pielāgojušies un samierinājušies. Bet varbūt tas mums bija pat tīkami, kaut paši sev neatzināmies?

Domāju, ka šodien ir jautājumu laiks. Godīgu jautājumu laiks. Un šie jautājumi jāuzdod sev. Un pašiem jāzin atbildēt. Kā lai citādi iemācāmies nemānīt paši sevi?

3. No kā esam atradinājušies…

Taisni apbrīnojami, cik ļoti bija zudusi interese noskaidrot patiesību. Desmitiem gadu atmaskojām, devām pretsparu dažādām buržuāziskām (par buržuāziskām pasludinātām) teorijām un tādiem pat teorētiķiem, pat nelasījuši viņu darbus, par nopietnu studēšanu nemaz nerunājot. Milzum daudz ļaužu radīja sev reputāciju, pateicoties atsaucēm uz grāmatām un rakstiem, kuru nosaukumos parasti bija vārdi «Buržuāziskā … kritika» utt. Nevis analīze, nevis pētīšana, bet gan kritika — pirms analīzes, taču faktiski — analīzes vietā. Un kibernētiku pasludināja par buržuāzisku viltus zinātni. Un vēl šobaltdien mēs strebjam mieles…

Norādēs par V. I. Ļeņina Kopo'ajiem rakstiem vārds «patiesība» (правда) ir lietots tikai avīzes nosaukuma sakarā. To varētu saprast, ja autors nebūtu lietojis šo vārdu, ja viņu nebūtu interesējusi šī problemātika. Šodien gan visi zina, ka tas nebūt nav tā: cik daudz ar šo tēmu saistītu citātu no Ļeņina darbiem pārceļojuši uz mūsu izdevumu slejām! Intereses par minēto problemātiku nebija norāžu sastādītājiem un diemžēl ne jau viņiem vien.

Un atteikšanās no nevainīguma prezumpcijas, proti, no tā, ka nevis apsūdzētajam jātaisnojas, bet gan apsūdzības uzturētājam jāpierāda? Būtībā tas taču nozīmē, ka patiesības noskaidrošana ir atsevišķu, uzticību nepārprotami nepelnošu pilsoņu privāta lieta, bet sabiedrībai, pareizāk sakot, valstij, attiecīgu tās orgānu personā tā piemīt, kā saka, ģenētiski, un šī fakta apšaubīšana ir nosodāma un zināmajos laikos tika uzskatīta par noziegumu.

Fakts kā tāds, protams, briesmīgs, bet vēl jo briesmīgāks tas ir kā liecība tam, pie kā neizbēgami noved principiāla nevērība pret patiesību.

Un tur, kur patiesību uzskata par nebūtisku, tās vietā stājas aizspriedums. Piemēra pēc: mākslinieka darbu nosauc par abstrakcionisdsku — skandāls, uzraksta — eksperimentāla glezna — miera vējos. Turklāt, vai kādam maz interesēja gleznas piederība konkrētam stilam, vai daudz bija tādu, kas zināja, kas tas abstrakcionisms ir?

Pamēģināsim atcerēties, kas viņos laikos izšķīra ģenētikas un ģenētiķu likteni? Faktu analīze? Patiesības noskaidrošana? Birka — «antimarksistiska pseido-zinātne».

Un cik ilgi Līgo dienas svinēšana bija nacionālisma izpausme, un arī šodien tā ir kaut kas pagātnes palieku atgādinošs, ne īsti aizliedzams, ne īsti piedienīgs, vai?

Domāju, ka vārds «nacionālisms» attiecināms tieši uz tiem, kas bez dziļas ar šo vārdu apzīmētā jēdziena izpratnes izmanto to pierādījuma vietā, gudras reāliju analīzes vietā.

Arī šodien taču pietiekoši plaši ir izplatīts viedoklis (kas tiek pasniegts kā sabiedrības un valsts interešu aizstāvēšana), ka vēlēšanās rast skaidrību par kjūdām, pat noziegumiem, kas tika izdarīti padomju varas un partijas vārdā un kurus partija pati nosodījusi, ir nacionālisma izpausme. Rezultātā vēsturē rodas balti plankumi, kurus savās interesēs izmanto ne vairs šķietami, bet gan īsti buržuāziskie nacionālisti, kā to pierādīja notikumi ar ziedu nolikšanu pie Brīvības pieminekļa.

Šajā konkrētajā gadījumā tika izdarīti pareizi secinājumi, tomēr būtu skumji, ja tm nolemsi, ka nu viss ir kārtībā un patiesībav necienīšanas sindroms pārvarēt?, N° jau «&lt;&gt;nos laikos, bet gan mūsdienās eUr&gt;! vienkārši tika pārtraukta diski1:-''' i • au?°vpi)s HES celtniecībai ņn &gt; 1ri sabiedrībai radās oriek" par nacionālismu tiek at-

7itr» r&gt;'‘ f»« “goistiska vēlme tikt vaļā no HF- v &lt;*!tmecfbas latvijā uz citu rēķina — sak, lai mesšcņo vidi viena alga kur — i ietuvā, ts.’unjļā, Baltkrievijā, tikai ne pie mums , ber arī pilsoniska vēlēšanās rast gan ekonomiski, gan sociāli pamatotāku risinājumu. Stipri apšaubāmi, vai nacionālisma un internacionālisma būtības izpratni padziļinās mīklainā knosīšanās ap dziesmu «Dzimtā valoda». Ja reiz tāda dziesmiņa spēj izraisīt spēcīgu sabiedrības reakciju, tātad cēlonis meklējams nevis viņā, bet gan kaut kādos neatrisinātos jautājumos, kas saistīti ar dzimtās valodas funkciju un tās pasniegšanu. Par to būtu jādomā, nevis jāapvainojas uz dziesmu, kurā izmantots Moldāvijas PSR Tautas dzejnieka dzejolis Latvijas PSR Tautas dzejnieka atdzejojumā.

Saprotams, cieņa pret patiesību, vēlēšanās mierīguprāt rast skaidrību vajadzīga ne tikai vēstures un internacionālās audzināšanas jautājumos, tā nepieciešama visās jomās. Šie piemēri minēti tāpēc, lai nejauši nerastos doma, ka tas viegli panākams, ka pietiek tikai pieņemt atbilstošus lēmumus.

P. S. Šīs piezīmes radās tieši kā piezīmes, tās rakstīju pats sev, prātojot par to, ko esmu pieredzējis, kur piedalījies. Likās, ka šis tas varētu interesēt arī citus: kad dzīvē ienāk tik daudz jauna, rodas nepieciešamība to visu apzināt. Jo tikai stagnācijai pastāvot, viss ir skaidrs: rīt būs tāpat, kā vakar, un, ja arī kas mainīsies, tas notiks bez mūsu līdzdalības, bez mūsu pārdomām.

RAKSTNIECĪBA

V. I. Ļeņins, «Vēstule kongresam» — 1. lpp. V. I. Ļeņins, «Lappusītes no dienasgrāmatas» — 2. Ipp. Rimants Ziedonis, «Balāde par Ilmāru»—*6. lpp. Jānis Čavars, dzeja — 12. lpp. Andris Kolbergs, «Nekas nav noticis» — 14. lpp. Viktors Hara, dzeja — 24. lpp. Intervija ar Arvīdu Griguli — 26. lpp. Aleksandrs Čaks, «Mūžības skartie» — 32. lpp.

KULTŪRA

Normunds Naumanis, «Māksla — mūžīgā gara revolucionāre» — 40. lpp. Tatjana Fasta, «Zaudēto laiku meklējot» — 45. lpp. Pēteris Bankovskis, «Kad ieskanēsies dvēsele?» — 49. lpp. Andrejs Kurcijs, «Aktīvā māksla» — 52. lpp. Pēteris Korsaks, «Fotogrāfijas etnopsiholoģiskie aspekti» — 56. lpp.

LAIKABIEDRA PIEZĪMES

Intervija ar LKP CK sekretāru Anatoliju Gorbunovu — 60. lpp. Aija Cālīte, «Kas un kāpēc esat?» — 64. lpp. Jaunatne Latvijā 70. gados — 67. lpp. Kārlis Rings, «Tīnis nav vecums, bet domāšanas veids» — 76. lpp. Ābrams Kļockins, «Piezīmes par jauno domāšanu» — 78. Ipp.

NODOTS SALIKŠANAI 7.08.87. PARAKSTĪTS IESPIEŠANAI 15.09.87. JT 00128. FORMĀTS 60X90/8. OFSETA TEHNIKA. 10 + 0.5 UZSK. IESPIEDU 13,4 IZDEVN. L. METIENS 90 000 [LATVIEŠU VALODA — 80 000, KRIEVU VALODĀ — 10 000). PASŪT. NR. 1091. IESPIESTS LKP CK IZDEVNIECĪBAS TIPOGRĀFIJĀ, 226081, RĪGA, BALASTA DAMBI 3.

AVOTS

ЛИТЕРАТУРНО-ХУДОЖЕСТВЕННЫИ и общественно-политический ЖУРНАЛ ДЛЯ МОЛОДЕЖИ «АВОТС» («РОДНИК») НА ЛАТЫШСКОМ И РУССКОМ ЯЗЫКАХ ИЗДАНИЕ ЦК ЛКСМ ЛАТВИИ И СОЮЗА ПИСАТЕЛЕЙ ЛАТВИЙСКОЙ ССР. ИЗДАТЕЛЬСТВО ЦК КП ЛАТВИИ, РИГА. АДРЕС РЕДАКЦИИ: РИГА, БАЛАСТА ДАМ-БИС, 3. ОТПЕЧАТАНО В ТИПОГРАФИИ ИЗДАТЕЛЬСТВА ЦК КП ЛАТВИИ, 226081, Г. РИГА, БАЛАСТА ДАМБИС, 3.

Cena 50 kap

77109

[1] Kā redzams, pārrakstīšanās: «viņu» vietā pēc satura jābut «viņus».

[2] — kādreiz kafejnīca vaļņu iela pretī Mākslās darbinieku namam

[3] — bārs viesnīcā «rīga»

[4] — slēpot

Content

Avots 1987.10

V. I. LENINS VĒSTULE KONGRESAM

DIENASGRĀMATAS

RIMANTS ZIEDONIS

JĀNIS ČAVARS

ILGONIS BĒRSONS. KATEDRALĒ

BRĀĻU KAPOS

JĀNIS ČAVARS

ANDRIS KOLBERGS.  NEKAS NAV NOTICIS

ZENTA ĶIMENE VIKTORS HARA

VIKTORS HARA

KNUTS SKUJENIEKS : ARVĪDS GRIGULIS - 81:36 ANDRIS JANSONS

ALEKSANDRS ČAKS.CĪŅĀ IET IR BRĪVU VĪRU GRIBA

NORMUNDS NAUMANIS. MĀKSLA— MŪŽĪGĀ GARA REVOLUCIONĀRE. ESEJA AR CITĀTIEM

TATJANA FASTA ZAUDĒTO LAIKU MEKLĒJOT

PĒTERIS BANKOVSKIS KAD IESKANESIES DVĒSELE?

ANDREJS KURCIJS. aktīva maksla. (FRAGMENTI NO GRĀMATAS 1920. g.)

PĒTERIS KORSAKS .FOTOGRĀFIJAS ETNOPSIHOLOGISKIE ASPEKTI'. (MĀRTIŅŠ BUCLERS UN LATVIEŠU FOTOETNOGRĀFIJA)

REVOLUCIJU TURPINĀT!

Jautajumus uzdeva AIVARS KĻĀVIS

/AUX CALITE. KAS UN KĀPĒC ESAT?. (ŽURNALIST1SKAS PĀRDOMĀS PAR SABIEDRISKO DOMU)

VALDA MELGALVE/ VERSIJA

MŪSU RADĪŠANAS GADI

INGŪNA RĪBENA  TĀ MĒS DZĪVOJĀM…

AIVARS KĻAVIS , ES PATURU ŠO LAIKU

KĀRLIS RINGS TĪNIS NAV VECUMS, BET DOMĀŠANAS VEIDS (Sena Tīņu gudrība) 1987.G. 12. AUGUSTS

ĀBRAMS KĻOCKINS PIEZĪMES PAR JAUNO DOMĀŠANU

1. Ja pavēršam skatu pagātnē…

2. «Labi laiki bija …»?

3. No kā esam atradinājušies…