Стівенсон Бенджамін

Усі в цьому поїзді — підозрювані

Присвячується Джеррі Каладжян. Із тобою моє життя змінилося

ІНШІ ТВОРИ БЕНДЖАМІНА СТІВЕНСОНА

Усі в моїй родині — вбивці

Зелене світло

По будь-який бік опівночі

Знайди нас (лише аудіо)

Той, хто піде останнім (лише аудіо)

Не кладіть слухавку (лише аудіо)

© Monica Pronk

Бенджамін Стівенсон — відомий стендап-комік та автор. Його перший роман, «Зелене світло», увійшов до короткого списку премії Неда Келлі за найкращий дебют у кримінальній літературі, а другий, «По будь-який бік опівночі», потрапив до короткого списку Міжнародної премії письменників трилерів за найкращу оригінальну книжкову обкладинку. «Усі в моїй родині — вбивці», третій роман Стівенсона, став величезним бестселером; наразі примірники продано у двадцяти семи країнах світу. Незабаром його адаптують до великого серіалу HBO. Роман увійшов до коротких списків «Книга року Dymocks — 2022», «Книга року ABIA — 2023» в категорії загальна проза та «Книга року BookPeople — 2023», а також був визнаний одним із найкращих кримінальних романів 2022 року за версією The Sunday Times.

Бенджамін розпродавав квитки на свої шоу наживо — від Мельбурнського міжнародного фестивалю комедії до Единбурзького фестивалю Fringe — і з’являвся на ABC TV, Channel 10 та The Comedy Channel.

Стежте за Беном, щоб бути в курсі новин, подій та останніх релізів!

Має бути лише один детектив — тобто лише один головний герой дедукції — один deus ex machina[1]. Зосередити увагу трьох-чотирьох, а іноді й групи детективів на розв’язанні проблеми означає не лише розпорошити увагу й перервати логічний ланцюжок, але й дістати несправедливу вигоду з читача. Якщо детективів більше ніж один, читач не знає, хто його напарник у розслідуванні. Це все одно, що змусити читача змагатися з естафетною командою.

Правило 9, С. С. Ван Дайн «Двадцять правил написання детективних оповідань», 1928

Сиквел — це визнання того, що ви змушені наслідувати себе.

Дон Маркіз

АВСТРАЛІЙСЬКИЙ ФЕСТИВАЛЬ АВТОРІВ ДЕТЕКТИВІВ, ПРОГРАМА 50-РІЧЧЯ

АФАД особливо вітає нашого почесного гостя — Генрі Мактавіша, автора світових бестселерів про детектива Морбунда. «Непереможний і неперевершений: Мактавіш незрівнянний». The New York Times

Ернест Каннінґем. Мемуари Ернеста Каннінґема «Усі в моїй родині — вбивці» занурили нас в історію одного з найвідоміших серійних убивць Австралії — Чорного Язика. Зараз автор працює над новим романом.

Ліза Фултон. Дебютний бестселер Лізи Фултон «Баланс правосуддя», що вийшов друком двадцять один рік тому, похитнув засади кримінальної літератури своєю люттю і жорстокою правдою та потрапив до довгого списку премії «Правосуддя в художній літературі: жіноча премія» 2003 року. Зараз авторка працює над своїм довгоочікуваним другим романом.

С. Ф. Мейджорс. Захопливі трилери С. Ф. Мейджорс зачарували світ своєю психологічною складністю та карколомними перипетіями. Серед її книг — бестселер The New York Times «Злети й падіння», який Netflix вибрав для екранізації. За її молодіжним трилером «Мій напарник по лабораторній — серійний убивця» ставлять бродвейський мюзикл. Авторка росла, перечитуючи єдині три книжки в шкільній бібліотеці свого крихітного містечка, а тепер живе в Блакитних горах із партнером і двома собаками.

Алан Ройс. Алан Ройс написав серію про докторку Джейн Блек, що складається з одинадцяти романів і трьох повістей. Перш ніж стати зірковим автором кримінальної белетристики, він працював судовим патологоанатомом і тепер переносить на сторінки свій досвід, здобутий у моргах і під час розтинів. «Жорстокий, реалістичний і безкомпромісний. Один із тих, за ким варто стежити». — The Time, 2011

Вольфганг. Переможець Книжкової премії Співдружності — 2012; у короткому списку премії «Фаворити книгопродавця — 2012»; у короткому списку літературної премії «Вибір читачів Goodreads — 2012», категорія «Літературна проза»; у короткому списку премії «Найкраще на Amazon — 2012»; у короткому списку премії «Правосуддя в художній літературі: жіноча премія — 2003» (зроблено виняток); у довгому списку премії Майлза Франкліна 2015 року; у довгому списку премій «Незалежний вибір бібліотеки» 2015 року; призер нагороди «Пакувальня Арчибальда — 2018»; почесна згадка на Міжнародній поетичній премії — 2020, регіон Океанії. Його наступний інтерактивний мистецький проєкт має назву «Смерть літератури».

Пролог

Від кого: ECunninghamWrites221@gmail.com

Кому: <ВИЛУЧЕНО>@penguinrandomhouse.com.au

Тема: Пролог

Привіт, <ВИЛУЧЕНО>!

Боюсь, я категорично проти прологу. Знаю, у кримінальних романах його заведено писати, щоб зацікавити читача, але тут це матиме дещо дешевий вигляд.

Я, звісно, знаю, як її написати — ту сцену, яку ви хочете від мене. Всезнаюче око оглядало б гармидер у купе, затримувалося б на ознаках боротьби: розкидані простирадла, перевернутий матрац, кривавий відбиток на дверях убиральні. Додати швидкоплинні проблиски підказок — три слова, поспіхом нашкрябані синім чорнилом на рукописі, що контрастують із багрянцем, який скрапує з вістря знаряддя вбивства, — достатньо для інтриги, але замало, щоб зіпсувати розв’язку.

Фінальним образом було б тіло. Безлике, звісно. На початку маємо приховати жертву від читача. Можливо, плеснути в текст якусь незначну подробицю, особисту річ, наприклад одяг (блакитний шарф абощо, не знаю), щоб читач намагався віднайти її в процесі розвитку сюжету.

Ось і все: книга, кров, тіло. Кілька заманух. Кінець прологу.

Це не означає, що я не довіряю вашому редакторському судженню. Просто не бачу сенсу повторювати сцену, яка буде в книзі далі, лише щоб підсилити напруження. Це все одно, що сказати: «Гей, ми знаємо, потрібен деякий час, щоб прочитати цю книжку, та, зрештою, вона закінчиться отак». Тоді бідолашний читач до моменту вбивства тільки й намагатиметься зрозуміти, що ж сталося, замість того щоб бути залученим у події із самого початку.

Що ж, насправді та сцена — друге вбивство, але думку ви впіймали. Я просто остерігаюся розкривати забагато. Отже, без прологу. Гаразд?

Із найкращими побажаннями,

Ернест

P. S. Після того що сталося, гадаю, цілком очевидно, що мені потрібен новий літературний агент. Про це поговоримо окремо.

P. P. S. Так, треба додати програму фестивалю. Гадаю, у ній є важливі підказки.

P. P. P. S. Граматичне запитання. Мені здається логічною назва «Смерть на Нілі», з огляду на те, що вбивства відбуваються на кораблі, а не в річці. «Вбивство в Східному експресі», на мою думку, звучить так само логічно, адже вбивства відбуваються в поїзді, а не на ньому. Звісно, ми кажемо, що їдемо на поїзді або летимо на літаку. Я закопуюсь у деталі, але, мабуть, суть мого запитання така: у назві ми використаємо «на» чи «у»? З огляду на те, звісно, що більшість убивств відбувається в поїзді, за винятком тих, що сталися на даху, тоді буде «на». Окрім напарника старого й тих, хто загинув разом із ним, але це флешбек.

Я хоч зрозуміло пояснюю?

Мемуари

Розділ 1

Отже, я знову пишу. Це хороша новина для тих, хто хотів другу книгу, але прикрість для людей, які мусили померти, щоб я міг її написати.

Я починаю зі свого купе в поїзді, тому що хочу занотувати кілька речей, перш ніж забуду або перебільшу їх. Ми зупинились, але не на станції: просто стоїмо на колії приблизно за годину їзди від Аделаїди. Довгу червону пустелю, яку ми спостерігали останні чотири дні, спершу змінили золоті пшеничні поля, а потім — пишні зелені вигони молочних ферм. Колись плаский горизонт тепер став хвилястим океаном різнотрав’я, усіяним десятками вітрових турбін, що неквапливо оберталися. Ми вже мали б прибути в Аделаїду, але довелося зупинитися, щоб поліція та швидка прибрали тіла. Я кажу «прибрали», але гадаю, що затримка полягає здебільшого в тому, що їм складно їх знайти. Або принаймні відшукати всі частини.

Тож ось я сиджу й починаю все занотовувати.

Моя видавниця каже, що писати сиквели складно. Існують певні правила, яких треба дотримуватися, наприклад, давати передісторію і тим, хто читав мене раніше, і тим, хто ніколи про мене не чув. Мені сказали, що не варто набридати постійним читачам, але й не треба залишати незрозумілими речі, які можуть заплутати новеньких. Я не знаю, до якої категорії належите ви, тому почнемо із цього.

Мене звуть Ернест Каннінґем, і я вже робив таке раніше. Тобто писав книжку. Але крім того — розкрив серію вбивств.

На той час усе відбулось цілком природно. Написання книги, звісно, — не смерті: їхні причини були протилежні до природного. З тих, хто вижив, гадаю, у мене було найбільше хисту, щоб розповісти ту історію, оскільки я вже мав дещо, що можна було б сміливо назвати кар’єрою в письменництві. Раніше я писав книги про те, як писати книги, — точніше, правила створення детективів. І це були більше брошурки, ніж книги, якщо ви наполягаєте на чесності. Самвидав, по баксу за штуку в інтернеті. Це не мрія письменника, але я з цього жив. Потім, коли торік сталися всі ті події в засніжених горах і до мене постукали ЗМІ, я подумав, що міг би використати щось із того, що знав, і спробувати все це записати. Авжеж, по допомогу я звернувся до засад детективних історій «золотої доби», викладених такими письменниками, як Аґата Крісті, Артур Конан Дойл і, зокрема, хлопцем на ім’я Рональд Нокс, який написав «Десять заповідей детективної літератури». Нокс не єдиний, хто має набір правил: різні автори протягом багатьох років намагалися розбити таємницю вбивства на схему. Навіть у Генрі Мактавіша були такі правила.

Якщо ви думаєте, що поки не знаєте правил написання детективу з убивством, повірте мені, вони вам уже відомі. Бо інтуїтивно зрозумілі. Дозвольте навести приклад. Я пишу цю книгу від першої особи. Отже, для того, щоб сісти й описати всі події, я маю в них вижити. Розповідь від першої особи передбачає, що герой-оповідач завжди виживає. Тож заздалегідь перепрошую за брак напруження, коли я ледь не віддав кінці в розділі 28.

Правила прості: нічого надприродного, жодного з нізвідки взятого ідентичного близнюка, вбивця має бути представлений на початку книги (насправді я вже це зробив, а ми ще навіть не закінчили перший розділ, хоча ви, можливо, перестрибнули по тексту) і бути достатньо важливим персонажем, щоб впливати на сюжет. Останнє справді важливо. Минули ті часи, коли за всім стоїть дворецький: заради чесної гри у вбивці має бути ім’я, яке часто вживатимуть. На підтвердження цього скажу, що я використовую ім’я вбивці у всіх його формах рівно 103 рази із цього місця й далі по тексту. І головне, суть кожного правила зводиться ось до чого: ніякого приховування очевидних істин від читача.

Тому я розмовляю з вами саме так. Можливо, ви припустили, що я дещо більш балакучий, ніж звичний вам у подібних книгах детектив. Усе тому, що я не збираюся нічого від вас приховувати. Зрештою, у цій історії грають за правилами.

Тож я обіцяю бути тією рідкістю в сучасних кримінальних романах — надійним оповідачем. Можете розраховувати на правду від мене в будь-якій ситуації. Без окозамилювання. Я також обіцяю сказати страшне речення «Це все був сон» лише раз, і навіть тоді, вважаю, воно буде допустиме в контексті.

На жаль, жоден письменник не занотував жодного правила спеціально для сиквелів (Конан Дойл, як відомо, був у захваті від того, що вбив Шерлока Голмса, але неохоче повернув його лише через гроші), тому я тут сам по собі. Єдина мені допомога — це моя видавниця, чиї поради, здається, надходять через відділ маркетингу.

Першою порадою було уникати повторів. У цьому є сенс: ніхто не хоче читати ті самі сюжети, переказані новими словами. Але друга полягала в тому, щоб не публікувати книгу, геть не схожу на попередню, оскільки читачі очікують іще подібного. Нагадую: я не маю жодного контролю над подіями історії. Я просто записую те, що сталося, тому дотримуватися цих двох правил складно. Зазначу одну ненавмисну схожість — дивний збіг: обидві справи розв’язали розділові знаки. Торік це була крапка. Цього разу ситуацію визначить кома.

І що це була б за детективна історія, якби ми не додали хоча б однієї анаграми, коду чи головоломки? Тут це також є.

Ще моя видавниця порадила спокусливо згадати попередню книгу, щоб читачам захотілося придбати і її, але не розкривати фінал. Вона називає це «природним маркетингом». Сиквели, здається, мають робити одразу дві речі: бути і чимось новим, і чимось знайомим.

Я вже порушую ті правила, про які згадав. Автор детективних романів «золотої доби» С. С. Ван Дайн рекомендує мати лише одного персонажа, який розкриватиме злочин. У нас тут п’ять претендентів на роль детектива. Гадаю, саме це відбувається, коли поміщаєш шістьох авторів кримінального жанру в замкнуте приміщення. Я не помилився: шестеро письменників і п’ятеро детективів, адже один із них — жертва вбивства. І не той, хто носить блакитний шарф, — інший.

Я б сказав, що Ван Дайн перевернувся б у могилі, але це порушило б одне із загальних правил щодо надприродного. Тож він лежав би спокійно, та все одно був би розчарований.

Якщо можна повторитися: це не я вирішую, які правила порушувати, адже лише фіксую те, що сталося. Можна тільки здогадуватися, як мені вдалося натрапити на чергову заплутану історію. Ті самі люди, що звинувачували мене в наживі на серійному вбивці, який по черзі вирізав моїх родичів у попередній книзі (природний маркетинг, бачите?), найімовірніше, звинуватять мене в цьому самому й тут. Я б дуже хотів, щоб цього не сталося: ані зараз, ані тоді.

Крім того, всі ненавидять сиквели: їх так часто звинувачують у блідій імітації того, що було раніше. Оскільки попередні вбивства сталися в засніжених горах, а ці — в пустелі, то ось мій жарт над хейтерами: блідою імітацією це точно не буде, бо я принаймні засмагнув.

Час підкріпити мою добросовісність як надійного оповідача. У підсумку злочини, скоєні в цій книзі, включають: убивство, замах на вбивство, зґвалтування, крадіжку, незаконне проникнення, фальсифікацію доказів, змову, шантаж, куріння в громадському транспорті, удар головою (здається, технічний термін — «таран»), крадіжку зі зломом (так, це відрізняється від просто крадіжки) і неправильне використання прислівників.

Ось іще кілька правдивих фактів. Семеро письменників сідають у поїзд. На кінцевій станції п’ятеро зійдуть із нього живими. Ще один буде в наручниках.

Кількість людей: дев’ять. Трохи менше, ніж минулого разу.

А я? Цього разу я нікого не вбиваю.

Тож розпочнімо. Знову.

Розділ 2

Стати свідком публічного вбивства колеги (смію сказати, страти) було менш лячним, ніж зустріти мою літературну агентку, яка помітила мене на переповненій залізничній платформі, пробилася ліктями крізь натовп і запитала:

— Як просувається нова книжка?

Симона Моррісон була останньою людиною, яку я очікував побачити на вокзалі Берріми в Дарвіні, оскільки її агенція розташовувалася за чотири тисячі кілометрів звідси. На ній було пальто — недолуге поєднання тренча й об’ємного пуховика, — наче вона досі перебувала в Мельбурні. І все таки вона була одягнена доречніше, ніж я. На мені були шорти карго й сорочка на ґудзиках із короткими рукавами, яку мені продали в рибальському магазині як таку, що «пропускає повітря». Я завжди вважав це мінімальною вимогою до одягу, але все одно придбав її. Проблема полягала в тому, що, хоча нашу подорож належним чином рекламували як таку, яка «починається з першими промінчиками сонця», я помилився, припустивши, що палюча спека, притаманна Північній Території з її тропічним кліматом, стоятиме тут повсякчас, зокрема й на світанку.

Це було не так.

І хоча сонце вже зійшло, ми були на західному боці поїзда, який, наче сталева змія, що причаїлася, затуляв увесь горизонт, а приспущені штори не пропускали сонячні промені й тепло. Сонце ще мало докласти певних зусиль, щоб прогріти повітря. Єдиною зігрітою частиною мого тіла була права рука, з якої здерлася шкіра під час торічних убивств і яка лише частково відновилася завдяки щедрій «пожертві» від моєї лівої сідниці. Я надів м’яку рукавичку, щоб захистити чутливу шкіру. Загалом я був одягнений радше для «Парку Юрського періоду», ніж для подорожі потягом, і водночас бажав, щоб сонце поспішило, і дуже заздрив Симоні, у якої на шиї був пов’язаний зручний блакитний вовняний шарф.

Я кажу, що офіс Симони розташований у Мельбурні, хоча ніколи його не бачив: як я міг судити, більшу частину справ вона провадить за столиком в італійському ресторані в місті. Одного разу вона допомогла тамтешньому шеф-кухарю опублікувати кулінарну книгу, яка виявилася достатньо успішною, щоб забезпечити йому запрошення на телешоу. Симону винагородили столиком, що повсякчас заброньовано для неї, і алкогольною залежністю на додачу. Щоразу, коли я вмощувався на червоне вінілове сидіння навпроти, Симона підносила палець, дописуючи електронного листа на своєму ноутбуку (клацала наманікюреними нігтями так люто, що я починав жаліти людину, якій був адресований лист), робила ковток темної, як смола, кави зі спеціями (на кераміці виднілася яскраво-рожева пляма від губної помади, хоча Симона зазвичай носить червону — сигнал тривоги про стандарти миття посуду в цьому закладі), а потім казала, геть ігноруючи той факт, що часто сама мене кликала:

— Будь ласка, повідом мені гарні новини.

Вона прихильниця підплічників, відбілювання зубів, тяжких зітхань і сережок-кілець, хоча, можливо, і не в такій послідовності.

Втім, я не можу не згадати про її професіоналізм. Ми вперше зустрілися після того, як я підписав контракт із видавцем на «Усі в моїй родині — вбивці». Вона запросила мене на обід і попросила принести його. Тоді я сидів мовчки, поки вона гортала угоду, підкреслювала якісь пункти й бурмотіла різні варіації слова «неймовірно», перш ніж згадала, що я поруч. Вона перегорнула на останню сторінку і спитала:

— Це ваш підпис? Ніхто його, скажімо, не підробляв абощо? Ви прочитали й погодилися, — вона потрясла сторінками, звівши брови, — на це?

Я кивнув.

— Здивована, що ви вмієте писати книжки, бо читати ви точно не вмієте. Мені п’ятнадцять відсотків комісії.

Я не міг зрозуміти, пропозиція це була чи образа. Вона зосередилася на своєму ноутбуку, тож я вирішив, що розмову завершено, і підвівся з думкою, що ми більше ніколи не зустрінемося. Через тиждень у мою папку вхідних повідомлень надійшов документ зі списком пропозицій: німецький видавець зацікавлений у співпраці, а дехто навіть хоче зробити телешоу. Була також пропозиція написати ще один детектив. Цього разу художній.

Симона не питала, а я не висловлював жодного бажання писати роман і навіть не мав уявлення, про що він може бути. І заковика полягала в тому, що мені довелося б написати його швидко. Але, визнаю, зазначений аванс мене засліпив — він був набагато більшим, ніж той, який я отримував раніше, — тому я погодився. До того ж, як я міркував тоді, це може стати чудовою зміною після описів того, як реальні люди вбивають одне одного.

Очевидно, не так склалося, як гадалося.

Я знав, що Симона сприймала свою роботу серйозно, можливо, навіть надто серйозно. Але завжди вважав: якщо видавці бояться її хоч наполовину так само, як я, мені варто бути вдячним, що ця жінка на моєму боці. І, звісно, кілька місяців я ігнорував її дзвінки й повідомлення, у яких вона просила новин про роман. Але їхати по мене в Дарвін — це вже занадто. У будь-якому разі запитати письменника, як просувається книга, — це все одно, що помітити помаду на його комірі. Насправді немає сенсу запитувати: ніхто ніколи не відповідає правдиво.

— Доволі добре, — сказав я.

— Аж так погано? — запитала Симона.

Джульєтт, моя дівчина, що стояла поруч, співчутливо стиснула мою руку.

— Художня література… складніша, ніж я думав.

— Ти взяв їхні гроші. Ми обоє взяли. — Симона порилася в сумочці, витягла електронну сигарету й затягнулася. — Знаєш, я комісії не повертаю.

Насправді я цього не знав.

— То ти подолала весь цей шлях, щоб надокучати мені?

— Не все крутиться навколо тебе, Ерне. — Вона видихнула клубок чорничного аромату. — Як стукає нагода, я відповідаю.

— І хіба ж пустеля — не найкраще місце, щоб кружляти над падлом? — втрутилася Джульєтт.

Симона розсміялася, радше зачарована, ніж ображена. Вона любила, коли їй кидали виклик, мені просто бракувало впевненості це робити. Але Джульєтт завжди підколювала її, і тій це подобалося. Симона подалася вперед і нагородила Джульєтт тими обіймами, коли зберігаєш дистанцію — наче тримаєш дитину, що пісяє, — і цьомнула повітря біля обох її щік.

— Ти завжди мені подобалася, люба. Дарма що раниш мене правдою. Отже, я досі не переконала тебе, що тобі потрібна агентка?

— Кружляй собі далі. Я й сама добре справляюся.

— Ну, мій номер у тебе є.

Це була брехня, бо навіть у мене його не було. Симона телефонувала мені з прихованого номера — і ніяк інакше.

— У мене немає для тебе квитка, — втрутився я. — Джульєтт — моя «плюс один». Як тебе взагалі пустили в шатлбас? Мені шкода, що ти подолала весь цей шлях…

— Шатлбаси не для мене. І в мене є ще клієнти, окрім тебе, Ерне, — єхидствувала Симона. — Про мене подбав Ваєтт.

Вона витягла шию і покрутила головою, озираючи платформу.

— Де інші?

Я не знав, хто такий Ваєтт, хоча з її тону було зрозуміло, що це лише моя проблема. Цього імені немає в переліку авторів, який я бачив у програмі. Втім я лише пробіг її очима, а багато зі згаданих книжок навіть не прочитав — вони лежали стосом на тумбочці біля ліжка й нагадували про мою провину. Якщо найбільшою брехнею автора є те, що йому зараз добре пишеться, то друга найбільша брехня — те, що він уже наполовину прочитав нову книгу свого колеги.

Я пам’ятаю, що в програмі Австралійського фестивалю авторів детективів зазначено ще п’ять інших письменників. Усіх ретельно дібрали організатори фестивалю, щоб висвітлити, як рекламувалося на сайті, «кожен аспект сучасної кримінальної літератури». Серед запрошених були троє популярних письменників детективного жанру, які створювали криміналістські романи, психологічні трилери та юридичні драми, а також літературний титан, який увійшов до короткого списку Книжкової премії Співдружності. Головна зірка фестивалю — шотландський феномен та автор серії про детектива Морбунда — Генрі Мактавіш, якого знав навіть я.

До списку також внесли моє ім’я. Непросто бути представником одразу двох категорій: автор-дебютант та автор нонфікшну (мою першу книгу означили як мемуари про справжні злочини). Джульєтт, колишня власниця гірськолижного курорту, де сталися торішні вбивства, також написала роман про ці події, але на фестивалі вона присутня лише як моя гостя. Її книжка продавалася краще, ніж моя, і вона, визнаю, набагато майстерніша письменниця. Проте вона не має стосунку до серійного вбивці, і здобути популярність, природну з такими зв’язками, не вдасться, тому запрошення на подібні події зазвичай потрапляють до мене.

Якщо вам здається дивним, що ми товчемося на вокзалі, коли літературні фестивалі зазвичай відбуваються в бібліотеках, шкільних актових залах чи будь-яких вільних приміщеннях місцевого центру для ветеранів, де можна було б провести ох-дідько-ми-геть-забули-що-маємо-сьогодні-читацьку-зустріч-із-автором, то ви маєте рацію. Але цього року, з нагоди п’ятдесятої річниці, фестиваль мав відбутися на «Гані» — знаменитому поїзді, чий маршрут пролягає точно посередині величезної австралійської пустелі. Спочатку це був вантажний рейс. Назва походить від скороченого «Афганський експрес» — данина пам’яті дослідникам минулого Австралії, які верхи на верблюдах перетинали червону пустелю задовго до появи сталевих колій і парових двигунів. Червоний силует вершника в тюрбані, яким прикрашені вагони, нагадує про це.

Хоча назва й емблема свідчать про дух пригод, часи, коли подорожі вимагали фізичної витримки та були випробуванням, давно минули. Поїзд капітально оновили з думками про потреби тих, хто цінує комфорт, розкіш і власне здоров’я. Тепер це пишний готель на рейках, який приваблює туристів з усього світу. Протягом чотирьох днів і трьох ночей ми мали подорожувати з Дарвіна до Аделаїди й відвідувати екскурсії поза потягом: серед незайманої природи Національного парку Нітмілук, по Аліс-Спрінгс — «червоному центру Австралії» — і до підземного містечка Кубер-Педі. «Ган» був унікальним і незвичним місцем для літературного фестивалю, і наполовину я погодився поїхати тому, що ніколи не зміг би дозволити собі таку поїздку власним коштом: ціни на квитки були не просто захмарними, вони ледь не в космос виривалися.

Якщо то була половина причини, то ще на чверть я сподівався, що чотири дні розмов про літературу надихнуть мене. Що муза вискочить із-за барної стійки саме тоді, коли я цокатимуся келихами із самим Генрі Мактавішем, якого рідко зустрінеш на публіці, й ідея нового роману просто-таки осяє мене. Я виплесну її на Генрі, бо на той час ми, звісно, вже будемо з ним на ти, а він підніме свій келих і скаже: «Овва, хлопче! Як би я хотів сам це придумати».

Я розписую тут свої безглузді сподівання щодо подорожі, а в самого всередині те ганебне відчуття, як від перегляду старих світлин у соцмережах — невже я справді це публікував? — не в останню чергу через той жахливий шаблонний шотландський акцент, який я надав Мактавішу ще навіть до того, як познайомився з ним. Гадаю, очевидно, що ми з Мактавішем не перейшли на ти. Хоча натхнення в певному сенсі все ж прийшло до мене під час пиятики з ним, тому, можливо, я таки ясновидець.

Крім того, я усвідомлюю, що моя мотивація складена лише на три чверті: наполовину — фінансова, на чверть — творча, як справедливо зазначила моя прониклива редакторка. Вона так само зазначила, що кількість письменників у поїзді не збігається: я сказав, що на борт зійде семеро. Але от яка справа: Джульєтт теж письменниця, пам’ятайте. Запевняю, я вмію лічити. З дробами мені завжди було складнувато, але, повірте, ми дійдемо й до останньої чверті.

Симона все ще оглядала натовп у пошуках іншого свого клієнта. На платформі товклася орієнтовно сотня людей, але я не міг сказати, хто з них письменник, чи принаймні відрізнити учасників фестивалю від звичайних туристів, бо для нас виділили лише кілька вагонів. Персонал, зодягнений у червоно-білі смугасті сорочки та флісові жилети з емблемою верблюда, узявся розводити групи людей у різні частини платформи. Молода сором’язлива дівчина — либонь іще й двадцяти немає — важко дихала, проводила долонями по своєму одягу, ніби то були праски, і, судячи з усього, перепрошувала якогось чоловіка. Із того, як він дивився на свій годинник, я припустив, що це її бос. Перепрошень чути не міг, але підлабузництво має універсальну мову жестів.

До нас підійшла бортпровідниця з планшетом для паперу.

— Каннінґем, — назвався я і спостерігав, як вона ручкою проводить по списку імен.

Симона з-за мого плеча назвала своє ім’я й додала:

— Може бути під «Купе для видавництва „Джеміні“».

— O-3, — сказала мені Планшет. — Легко запам’ятати: це як кисень!

— Озон, — поправив я з огляду на те, що кисень насправді O_2.

— Правильно, ви в «O»-зоні! — прощебетала Планшет.

Позаду мене Джульєтт приховала сміх під чхання. Планшет або не помітила, або не звернула уваги. Вона вказала ручкою на Симону та проінструктувала, перш ніж помчати до наступної групи:

— P-1. Але увійдіть через O. Хоча, попереджаю, відстань чимала, доведеться добряче пройтися.

— Побачимося пізніше. — Симона махнула нам, і далі роззираючись.

— Гадаю, попередження про відстань їм варто озвучувати лише літнім пасажирам, — припустив я, поки підходив із Джульєтт до найближчого вагона. Ми були одними з наймолодших тут — на кілька десятків років. — Нам до снаги пройти весь поїзд.

Моя упевненість швидко згасла. Вагон перед нами мав позначку A. Праворуч від нас височіли два знакові червоні локомотиви. Ліворуч — поїзд загинався так, що кінця-краю не було видно. Я хибно припустив, що він здається викривленим через відстань, але мені судилося дізнатися, що поїзд простягається майже на кілометр. Тож наша прогулянка поволі пригнічувала: ми проминули ще сім вагонів, включно з багажним, екіпажним, вагоном-рестораном і вагонами-барами, і не наблизилися навіть до наступної голосної.

Коли ми були біля вагона G, у повітрі щось заревіло, і на мить, від страху, що поїзд відходить, ми кинулися бігти. Але тоді я побачив, як зелений «ягуар» перетнув стоянку, переїхав через бордюр і припаркувався просто біля потяга, залишивши на траві широкі сліди. З огляду на таку зухвалість я очікував, що з машини вийде Генрі Мактавіш, але натомість з’явився чоловік із худорлявими руками й ногами. У нього було неслухняне обріділе волосся — наче торнадо солодку вату розпатлало — і висока хирлява статура, яка робила його рухи кутастими й різкими, наче він був глиняною моделькою з одного з тих старомодних анімаційних стоп-моушн-фільмів. Він здався мені типовим персонажем, який володіє автозаправкою та розповідає компанії молоді, яка вирушила у відпустку, що є коротший шлях, через пустелю, неминуче з канібалами й різними іншими неприємними видами вбивць, шляк би їх трафив, і я поділився цим із Джульєтт.

— Насправді це Вольфганг. І я думаю, що він більше схожий на ексцентричного генія, ніж на розпусне чортеня, — відповіла вона.

Саме лише ім’я допомогло зрозуміти все про його власника. Унікальне, як Мадонна, Прінс чи навіть Елмо з «Вулиці Сезам», ім’я Вольфганг належало шанованому серед учасників фестивалю письменникові, який потрапив до короткого списку Книжкової премії Співдружності. Попри його регалії я був здивований, що він з’явився на фестивалі, оскільки його книжки зазвичай не належали до кримінального жанру. Я припустив, що він пройшов добір завдяки своєму роману у віршах, у якому переказував сюжет «Із холодним серцем» Трумена Капоте.

— Очевидно, книжки його добряче забезпечують, — додала Джульєтт, вигнувши брову, коли «ягуар» із ревом повернувся на дорогу. — У будь-якому разі краще, ніж нас.

Я погодився: мої гонорари були приблизно на рівні хетчбека. Уживаного.

Діставшись літери L, ми взялися маневрувати між фотографами: пасажири робили селфі на тлі червоного верблюда або знімали панорами поїзда в усю довжину. Ми дивувалися, як багато камер були оснащені комічно великими, майже телескопічними об’єктивами. Люди ледве втримували рівновагу з ними і ставали схожими на химерних Піноккіо, коли підносили ці величезні штуковини на рівень очей. Телескоп «Габбл» і той, певно, навіть поруч не стояв із потужними лінзами, які ці сивочолі мандрівники возили із собою в багажі.

До вагона N ми підійшли спітнілі. Жовток Сонця нарешті показався над потягом, і наші довгі тіні простяглися по платформі. У спини вдарило повітря: повз нас промчала машина для гольфу. З неї висовувалася Симона, чий блакитний шарф тріпотів на вітрі. Вона була схожа на розбишаку зі студентського братства, який задля розваги трощить поштові скриньки, висунувшись із машини свого приятеля. Гольф-кар зупинився перед нами, біля дверей до вагона O. Симона вискочила з нього і явно помітила моє збентеження, але знизала плечима й запитала:

— Що? Вони тут саме для цього. Тобі варто звикати до переваг першокласного обслуговування, Ерне.

Інший бортпровідник із планшетом спустив мініатюрні сходи й допомагав гостям зайти у вагон, оскільки платформа була на одному рівні з рейками. Біля кожних дверей кріпилася драбина з металевих рейок, що вела на дах. Я хотів би сказати, що протягом книги не видиратимуся по ній, але ми обоє знаємо, що принцип рушниці Чехова застосовний і до камінних полиць, і до драбин.

Ми стали в чергу. Вольфганг опинився попереду, бо зрізав шлях, і мені стало цікаво, чи це той, на кого чекала Симона.

Вона, мабуть, відчула, що я про неї думаю, бо обернулася:

— Хай про що ти хочеш спитати, питай уже.

— Я не збирався… Як ти… — Я завагався. У мене була думка спитати її дещо, оскільки вона здивувала мене на платформі, але я і близько не збирався того робити.

— Ти тричі різко вдихнув, ніби збираєшся заговорити, а потім затих. Поводишся, як підліток, який намагається запросити когось на побачення. Тож припини свистіти мені на вухо, як чайник, і просто питай.

— Що ж. — Я відкашлявся, трохи роздратований. У цих книжках я мав би робити висновки в стилі Шерлока Голмса — це ж, зрештою, мої книжки. — Хотів попросити про послугу.

— Ти ж знаєш, що платиш мені, так? Послуги — для друзів.

— Це по роботі, — пояснив я. — Але мене ображає, що ти не вважаєш нас друзями.

— Ми найліпші друзі назавжди. Тільки не проси допомогти з переїздом. Кажи вже.

— Він сподівається, що ти познайомиш його з Генрі Мактавішем. — Джульєтт, як завжди, прийшла мені на допомогу зі своєю прямотою. — Ти працювала на нього, правда?

— А ти підготувалась, я бачу. — Симона здавалася враженою знаннями Джульєтт і трохи роздратованою тим, що її таємничість повернулася до чогось такого банального, як робоче резюме. — Я була його редакторкою. Якось над його книжкою працювали в «Джеміні» у Великій Британії, у межах якоїсь видавничої програми обміну. Він переманив мене працювати безпосередньо на нього. Робота була ще ой яка виснажлива. — Вона захихотіла, а потім повернулася до мене: — Ти фанат того шотландця, так?

Її голос звучав трохи розчаровано, чи, може, мені так здалося. Я все ще вивчаю книжковий світ і своє місце в ньому, але навіть мені вже було зрозуміло: ім’я Мактавіша асоціюють із найнеприємнішим словом у видавництвах — популярний. Це парадокс авторства: очевидно, якщо ви достатньо хороші, щоб бути популярними, то ви занадто популярні, щоб бути хорошими.

— Трохи, — збрехав я.

Мактавіш був моїм улюбленим живим письменником. Його вигаданий детектив, Морбунд, максимально близький до сучасних Голмса чи Пуаро. Це той тип персонажа, який розкриває справу в другому розділі, але зберігає це в таємниці до кінця сюжету, затягує розслідування, щоб вивести всіх на чисту воду. Він би вже розкрив це вбивство, хай навіть воно ще не сталося.

— Я тобі для цього не потрібна. У вас спільна панельна дискусія, — сказала Симона. — Ви зустрінетеся.

— Я сподівався, у тебе є зв’язки. Це для анотації.

Слово «анотація» злетіло з моїх губ як граната. Відгук — це частина анотації, яку видавець може використати для маркетингу чи навіть розмістити на обкладинці. Що відоміша особа напише відгук, то краще це для маркетингу (і, чесно кажучи, для его). Я вдячний чудовій письменниці детективів на ім’я Джейн Гарпер за те, що вона погодилася бути на обкладинці моєї першої книжки, і сподіваюся, що Мактавіш може з’явитися на обкладинці наступної. Щоправда, я її ще не написав.

Симона пирхнула:

— Генрі не дає відгуків.

— Я просто подумав…

— Анотація. Ні. Проїхали. — Вона поклала руку мені на плече й на диво подобрішала. — Зосередься на чомусь більш продуктивному. Тобі не потрібно збирати відгуки про книгу, якої ти ще не написав. Сидітимеш у поїзді чотири дні — скористайся ними. Напиши хоч кілька слів.

— То-о-ож, — Джульєтт смішно зморщила носа, — якщо ми досі робимо послуги, чи можна попросити тебе допомогти пересунути той диван?

Я був вдячний Джульєтт за те, що вона точно знала, чого вимагає ситуація. Її жарт усунув неминучу ніяковість.

Я підсвідомо потягнувся рукою до кишені й намацав повстяну коробочку, що мене заспокоїла.

Ось вона — чверть, якої бракувало. Мої мотивації для цієї розкішної, креативної та, сподіваюся, романтичної відпустки тепер склалися в єдине ціле.

До черги доєдналося більше людей. Вранішнє сонце зайшло за хмару, і піт, який виступив на наших шиях під час прогулянки, відчувався крижаним. Джульєтт здригнулася. Симона помітила це, розкрутила свій шарф і простягла його.

— Ось, тримай, люба.

Джульєтт обмотала шарф навколо шиї, швидко подякувавши самими губами, саме коли підійшла черга Симони.

На вершині сходів Симона обернулася, ніби їй щойно майнула якась думка.

— Спробуй написати п’ять тисяч слів до кінця подорожі. Це лише тисяча з гаком на день.

— Але це більше, ніж просто слова. Це ціла… вигадана історія, — неактивно запротестував я. — Я ж не просто вигадую ці речі. Люди начебто мають померти.

Джульєтт за моєю спиною запевнила:

— Я простежу, щоб він дотримувався розкладу.

— Блакитний тобі личить, — відповіла Симона, оцінюючи вигляд Джульєтт у шарфі, а потім звернулася до мене: — Я, мабуть, просто схрещу пальці й сподіватимуся на вбивство, еге ж? — І зникла у вагоні.

Розділ 3

Я повинен познайомити вас із Джульєтт Гендерсон.

У нас було не найромантичніше знайомство — серед трупів. Під час нашої першої зустрічі я, геть непідготовлений міський водій, намагався дістатися до гірськолижного курорту через сльоту й багнюку, а вона зупинилася, щоб допомогти. Виявилося, що їй належав той самий курорт, і, попри те що я доклав руку до його знищення, нам вдалося добре поладнати через ажіотаж у ЗМІ, що стався слідом за цим. Більшість людей, які читали мою першу книгу, здивуються, що ми зустрічаємося. «Я був такий упевнений, що вона вбивця!» — скажуть вони. Гадаю, Джульєтт цим пишається.

Джульєтт на голову вища за мене, ноги в неї створені для занять лижним спортом, а коліна сповна заплатили за це (у її сорок один вони клацають, як колесо фортуни). Щоки поцятковані веснянками й часто засмаглі від активного життя серед природи. Зрештою вона продала курорт за величезну суму грошей і використала вільний час, щоб написати книгу про тамтешні події. Вона вдосталь забезпечена, щоб ніколи більше не працювати, але наполягає, що не на пенсії, а просто чекає наступної пригоди. Так вона каже, коли я запитую, чи не сумує вона за горами.

Важко сказати, що складніше: пережити тур з авторами детективів чи серійного вбивцю, але з огляду на те, що ми разом подолали обидва ці випробування протягом останніх п’ятнадцяти місяців, ми дуже закохалися одне в одного. Відтоді, як Джульєтт уперше допомогла мені закріпити ланцюги проти ковзання на колеса, вона підтримує мене на шляху. Це непоганий результат, адже ми не знали імен одне одного до першого вбивства.

І так, я пишаюся цими рядками, навіть якщо вони трохи сентиментальні. Я записав їх заздалегідь — не для будь-якої книги, а щоб запам’ятати й використати разом із тією маленькою повстяною коробочкою в кишені.

Ми рядком пробиралися коридором вагона O, який виявився вужчим, ніж я очікував. Двосторонній рух тут був неможливим, і незабаром я зрозумів, що як хтось ітиме назустріч, краще пірнути в невеличку кухню (де були не тільки чай, кава й чайник, а й сокира в скляному протипожежному боксі та важіль із написом «ЩОБ ЗУПИНИТИ ПОЇЗД, ПОТЯГНІТЬ ЗА ВАЖІЛЬ») і дочекатися, поки вони пройдуть. Коридор оздоблювали дерев’яні фальшпанелі, а на підлозі лежав смарагдово-зелений ковролін. З одного боку були двері купе: п’ять — у нашому вагоні; з іншого — широкі вікна, що закінчувалися на рівні стегон. Я дізнався, що розташування купе ліворуч або праворуч у вагонах чергується, про що згадую тут, бо це доволі важливо. Купе в зоні O, де розмістилися більшість авторів, розташовувалися із західного боку.

Саме купе було тісним, але зручним. Половину приміщення займало тримісне сидіння з оксамитовою оббивкою лаймового кольору, схоже на диван. У потрібну годину його перетворюватимуть на ліжко. На стіні я помітив рукоятки: ними випускають верхнє спальне місце, як я припустив. Ліжка тут одномісні й на доволі близькій відстані одне від одного, тож якщо швидко встати чи різко рухатися, у нагороду бахнешся головою. Не так уже й багато місця для романтики.

— Усі двері без замків, — сказала Джульєтт і посмикала за рукоятку. Мабуть, подумала про те саме, що і я. — Напевно, з міркувань безпеки.

Забігаючи наперед, скажу, що на всьому «Гані» немає замків на багатьох дверях, за винятком туалетів (у нашій секції був один спільний туалет), купе люкс і, припускаю, кабіни машиніста. Якщо ви сподіваєтеся на таємницю замкненої кімнати, це не воно. Кімната кожного була відчинена, щоби будь-хто міг заходити й виходити, коли йому заманеться.

У нашому купе ще стояла невелика шафа з мінісейфом і косметичним дзеркалом усередині, а також була маленька багажна ніша на рівні підлоги для наших сумок (у купе дозволяли проносити лише ручну поклажу). Двом дорослим пересуватися в купе було непросто, навіть із мінімумом багажу, — це вимагало трохи танго-рухів. Вбиральня нагадала мені туалет у літаку: усі відстані були так ідеально розраховані, що кришка унітаза піднімалася за міліметр від раковини, а двері не зачіпали їх обох, коли відчинялися. Однак, на відміну від літака, купе не потребувало екрана чи телебачення: нашою розвагою мало стати широке вікно, у якому виднілася країна, що її ми перетинали.

На сидінні лежала брошура. Я взяв її подивитися. Це була програма фестивалю: з одного боку перелічено всіх гостей, а з іншого — зазначено розклад заходів. Я жахнувся, усвідомивши, що для учасників фестивалю планові екскурсії поза потягом — подорож кришталевими водами ущелини Кетрін і піші прогулянки червоною землею Аліс-Спрінгс — замінили «спілкуванням» на борту. Хоча, здається, екскурсію до підземного міста Кубер-Педі, де видобували опали, залишили, і це було хоч якимсь полегшенням.

Я сканував імена й намагався їх запам’ятати. Я вже стикався з Вольфгангом, чия біографія мала стільки літературних регалій, що в ній навіть не знайшлося місця для фрази «він живе в Блакитних горах зі своєю партнеркою та двома собаками». Натомість вона містила такий щільний список нагород, що довелося зменшити шрифт, щоб умістити інформацію про нього. Я знав роботи Генрі Мактавіша. Іншими трьома були Ліза Фултон, яка писала юридичні трилери, Алан Ройс, який писав криміналістику, і С. Ф. Мейджорс, яка писала психологічні трилери й жила в Блакитних горах зі своїм партнером і двома собаками.

— Можеш споглядати краєвид, — мовила Джульєтт. Вона нишпорила під вікном, поки не знайшла засув, і підняла столик, опущений до стіни. Жестом фокусника показала на нього:

— Та-дам! У тебе жодного шансу не написати цієї тисячі слів.

Навіть її гарний настрій не зміг розвіяти мого смутку, але я оцінив її спробу підбадьорити мене, і, щоб продемонструвати готовність до роботи, дістав ноутбук із блокнотом і поклав їх на столику. Джульєтт сіла ближче до входу й узялася гортати сигнальний примірник нового психологічного трилера С. Ф. Мейджорс, на який її попросили написати відгук. Скидалося на те, що вона навмисно хотіла відгородитися від розмови зі мною, тож я зрозумів натяк і відкрив свій блокнот.

Якщо відверто, нотаток у мене було мало. Я вивчив усі правила успішної детективної літератури, втім не мав сюжету чи персонажа, до яких їх можна було б застосувати. Минулого разу я просто записав, що сталося. Тепер же доведеться все придумувати власним — борони Боже — мозком. Єдине, що я написав у своєму блокноті, — це примітки щодо структури роману: що та на якій кількості слів має статися в кожному розділі.

Список вийшов таким:

10 000 слів: знайомство з персонажами, жертвами й підозрюваними.

20 000 слів: дослідження мотивів (примітка: 90 % підказок, щоб розкрити злочин, уже є).

30 000 слів: УБИВСТВО.

40 000 слів: ідентифікація підозрюваних, розслідування, опитування свідків.

50 000 слів: хибний слід + розвиток персонажів (любовна лінія?).

60 000 слів: друге вбивство.

70 000 слів: кульмінація (має містити момент УСЕ ВТРАЧЕНО).

80 000 слів: таємницю розгадано.

Я розбив структуру на менші частини з надією, що так вона здаватиметься не такою страшною. Коли Симона востаннє поцікавилася моїм прогресом, я був достатньо впевнений, щоб надіслати їй усе електронною поштою. Вона відповіла там же: «Чудова ідея! Повертаємося до основ». Тоді це здалося радше підтримкою, аніж критикою, якою, ймовірно, насправді й було. А тепер мій список лише нагадує про обсяг слів попереду. Вісімдесят тисяч тих надокучливих штукенцій. Для них довелося б проїхатися сотнею поїздів.

Я глибоко вдихнув, перегорнув на нову сторінку й написав: «Місце дії: потяг».

А під цим додав: «Уже було». Банально.

Якщо вам цікаво, зараз у нас трохи більше аніж шість тисяч слів, тож у мене лишилося три з половиною тисячі, щоб переконатися, що ви зустрілися з усіма, з ким потрібно: із жертвами, убивцями й підозрюваними. Але натомість я марную час: пишу про те, як дивлюся на порожню сторінку й непокоюся, що марную час. Потрібно просто почати. Жодних зволікань.

Мій телефон задзвонив.

Швиденько додам: якщо ви очікуєте, що цей сиквел ряснітиме персонажами з попередньої книги, то цього не буде. Розумію: зручно й захопливо, коли всі улюблені персонажі повертаються в сиквелі, але це реальне життя. Як неправдоподібно було б, якби всі мої родичі, що вижили, знову опинилися в центрі чергової таємниці вбивства? Не пощастило — або ж пощастило, якщо звернутися до чекової книжки Симони, — що це сталося двічі зі мною, не кажучи вже про решту родичів. Я в добрих стосунках зі своєю колишньою дружиною Ерін, але ми зараз більше випадкові знайомі, ніж пара, що розкриває злочини. Моя мати Одрі, вітчим Марсело та зведена сестра Софія навряд чи були б у захваті від перспективи сидіти в поїзді цілий тиждень. Насправді вони зараз в Іспанії на весіллі. Чесно кажучи, якби вони не заперечували проти того, щоб зробити мені послугу, й натрапили на вбивство там, я міг би використати цю поїздку для нового роману й заодно списати з податків витрати на подорож як професійні.

Я веду ось до чого: у реальному житті старі знайомі не повертаються заради сиквелів.

Я взяв слухавку. Це був дядько Енді.

Вам потрібно дещо знати про Енді. По-перше, він рослинник, його робота — вирощувати траву на футбольних полях. Можливо, на противагу своїй неспішній роботі, він прагне швидко заводити друзів і схильний віддзеркалювати особистість того, з ким розмовляє, замість бути собою. Він сподівається, що це зробить його привабливішим. На жаль, часто це лише робить його людиною з найгучнішим голосом, але найслабшою переконливістю. Подібно до трави на футбольному полі він звик бути тим, по кому ходять.

Енді також вірить, що молодість — це риба, яку можна знову зловити. Ми нещодавно думали, що він уже, можливо, змирився зі своїм поважним віком (шостий десяток пішов), коли нарешті збрив свою жахливу козлячу борідку. Але ці надії швидко згасли, коли він з’явився з висвітленим до платинового блонду волоссям. Ми всі прикусили язика, окрім Софії, яка ніколи не лізла по слово в кишеню й запитала, що його так налякало.

Я відповів на відеодзвінок і дістав змогу докладно, майже як отоларинголог, оглянути ніздрі Енді. Поки той вовтузився з камерою, я закотив очі до Джульєтт. Зображення розпливалося, шурхіт заглушав притишену суперечку, що відбувалася просто біля мікрофона. Без сумніву, там моя тітка Кетрін пускала шпильки.

Кетрін — молодша сестра мого покійного батька. Трагічний випадок перетворив її бурхливу юність на неспокійну дорослість. Вона любить дотримуватися правил: під її знаком зодіаку часто народжуються майбутні директори шкіл. Вона активно підтримує арбітрів на матчах і належить до тих людей, які з абсолютно серйозним обличчям кажуть: «Як ти міг забути? Це ж у календарі!».

Кетрін найщасливіша, коли їй потрібно щось виправити, тож Енді, який зазвичай більшість речей робить неправильно, насправді ідеально їй підходить.

Інша річ, яку вам варто знати про Енді, — це те, що йому не дуже сподобалося, як я зобразив його в першій книзі. Він наполягав, що схожий там на незграбного дурня і що відіграв вагомішу роль у розгадуванні таємниці, ніж я йому приписав. Звинуватив мене в тому, що я його «вихолостив». Це слово він повторював дуже часто, але я був майже впевнений: воно було новим для нього й Кетрін мусила пояснювати, що воно означає. Особливо Енді обурив уривок, де я назвав його приголомшливо нудним. Я зауважив, що технічно назвав його приголомшливим, але він на це не купився. Тож цього разу я спробую вчинити трохи краще.

— Ернесте! Як справи, друже? — чарівно мовив Енді.

— Щойно сіли на «Ган». — Я повернув камеру, щоб він міг побачити купе. — Чекаю, коли вже поїдемо.

Енді свиснув.

— Ти щасливчик, друже. Хотів би і я колись на ньому поїздити. Не певен, що тобі відомо, — він знизив голос, наче це була таємниця, — але я фероеквінолог, поки що аматор.

Рідко коли словниковий запас Енді збиває з пантелику, але цим словом він пізніше загнав мене в гугл. Це, безперечно, витончений спосіб сказати, що людину цікавлять «залізні коні», або ж поїзди. Мене не мало б здивувати, що Енді, чиєю пристрастю є довжина трави, виявиться ще й фанатом поїздів.

— Яких класу й потужності локомотив його везе? Припускаю, що приблизно півтори тонни?

— Буду відвертим, Енді. Я не зрозумів жодного слова з того, що ти сказав. Гадаю, ти міг би зізнатися в тому, що ти файний ентомолог.

— Фероекві… — почав він вимовляти слово, але потім на задньому плані почулася якась балаканина, певною мірою заклик «переходь до суті», і він відкашлявся.

— Привіт, Кетрін! — крикнув я, щоб вона почула на задньому плані.

— Я телефоную з професійним запитанням, — сказав Енді. Це мене одразу стурбувало: роботою ми жодним чином не пов’язані. — У мене є клієнт, і я сподіваюся, що ти зможеш його проконсультувати.

— Я мало знаю про футбольні поля.

— Ні, це інший тип клієнта. Це стосується детективних розслідувань. Ти на них добре знаєшся.

Клієнт. Детективні розслідування. Ці слова збентежили більше, ніж «фероеквінолог». Я потроху розумів, до чого він веде.

— Енді, — мовив я, — будь ласка, не кажи, що ти…

— Я звільнився! Мені набридла вся ця…

«Трава», — мовив я самими губами до Джульєтт. Вона пирхнула.

— …бюрократія. Річ у тім, що я тепер маю інші варіанти, бо ж розкрив усі ті вбивства в засніжених горах.

— Енді, я розкрив ті вбивства.

— Ну, ми розкрили їх разом. Попри те, що ти написав у своїй книзі. Правда? — Він скривився, просячи моєї згоди.

Я лишався непохитним.

— І люди цікавилися, що я робитиму далі, знаєш. Чи зможу їм допомогти.

— Будь ласка, не кажи мені, що ти відкрив…

— Власну агенцію! Називається «Енді повирішує!». — Він сяяв. — Я завжди мріяв бути детективом.

— Це не так працює.

— Ну, приватним детективом.

— Хіба для цього не потрібна ліцензія абощо?

— А хіба потрібна?

Я не знав. Я ніколи не цікавився цим. Джульєтт, яка підслуховувала, простягла мені телефон. Вона знайшла вебсторінку «Енді повирішує!»: назва написана гігантським бульбашковим шрифтом, наче це магазин іграшок. Нижче була фотографія Енді у федо́рі з незапаленою сигарою між губами. Я прокрутив нижче й пробіг очима опис: «Всесвітньо відомий розкриттям убивств у родині Каннінґемів. Дозволь Енді розв’язати твої проблеми сьогодні! Ми розв’язуємо нерозв’язне!».

— Тож у мене є цей клієнт, і я трохи застряг. І Кетрін сказала…

— Енді, — я похитав головою, — це погана ідея.

— Я знав, що ти так скажеш. — Він відвернувся від екрана й повторив: — Я знав, що він так скаже! — Цикнув, а потім знову повернувся до мене: — Навіть не знаю, чому вона вважає, що мені потрібна твоя допомога. Я вже розкрив викрадення.

— Справді? — Я доклав неабияких зусиль, щоб приховати подив.

— Ну, це був пес. Але я його відстежив. Покинутий коханець.

— Це завжди покинутий коханець, — сказали ми із Джульєтт в один голос.

— Хто написав цю біографію на твоєму сайті? — Я знову прокрутив сторінку. — Вона жахлива.

— Ро́боти, чуваче. Вони можуть будь-що.

— Не хочу тебе збентежити, але чи справді ти це добре продумав? — запитав я.

Енді наїжачився.

— Гадаєш, ти єдиний, кому дозволено заробляти гроші на всіх тих смертях? Я теж був там, знаєш. Але маю ходити на терапію і тихо давати раду своїй травмі, тоді як ти пишеш свої видатні книги, переводиш чеки в готівку, отримуєш запрошення на телебачення та їздиш у тури на поїздах…

Його остання скарга здалася незначною, якщо порівняти з іншими, і я не так «переводив чеки в готівку», як економив кожну копійку. Але, мушу визнати, він має рацію. Я пропрацював своє горе та травму публічно. І хоча справжня причина все записати полягала в тому, щоб зберегти спогад про це — і про них — у спосіб, доступний лише чорнилу й паперу, я справді заробив на цьому певну суму грошей. Якщо Енді хоче заробити на своїй славі, хай і надуманій, я буду лицеміром, якщо не погоджуся допомогти.

— Добре, — підкорився я. — Цей клієнт…

— Я знав, що ти мене не кинеш! — Відео затряслося, наче відбувся землетрус, і я зрозумів, що Енді переможно підняв догори кулак. — Тож так, є ця літня пані, і вона флористка чи щось на кшталт того, і хтось увірвався до її магазину. Я маю дізнатися, хто саме.

— Гаразд.

— Чудово. — Енді вичікувально всміхнувся. — То-о-о…

— Це «гаразд» означало, що інформація прийнята, а не «я-знаю-хто-це-зробив».

— Гаразд, — сказав Енді.

Поки пишу це, хочу зауважити, що Енді дуже складно змалювати в кращому, ніж у першій книзі, світлі.

— Послухай, Енді, я не можу просто, без будь-яких натяків сказати тобі, хто вчинив злочин. Насамперед тобі потрібен список підозрюваних.

Енді подивився вниз, поза камеру, і я зрозумів, що він щось пише.

— Гарна ідея, — пробурмотів він.

— У тебе немає підозрюваних?

— Ну, є багато потенційних…

— Населення Сіднея — це не список потенційних підозрюваних, Ендрю.

— Це в іншому штаті, — гордо пояснив Енді. — Завжди хотів поїхати в Тасманію. Крім того, мені компенсують витрати!

— Ти оббереш цю жінку. — Я почув, як він смокче зуби, вирішив, що достатньо йому докоряв, і квапливо додав: — А як щодо зачіпок?

Я почув скрегіт, коли він знову щось записав. Уявив собі великий жовтий блокнот: угорі нерозбірливим почерком написано «Розкриття злочинів: завдання», а нижче — слова «підозрювані» й «докази». Я сподівався, що літня пані не заплатила завдаток.

— Ну, я опитав її, — нарешті відповів Енді. — Вона була трохи приголомшена й усе таке. Від її чоловіка було набагато більше користі. — Він зробив паузу. — Стривай. Може, то був її брат.

— Є велика різниця між чоловіком і братом, Енді. Ти маєш бути конкретним. Слова мають значення.

Будь-який автор детективів скаже вам, що вибір слів має вирішальне значення. Історія змінюється кардинально, якщо замінити слово «чоловік» на слово «брат». І хоча це може зробити сцену домашньої крадіжки зі зломом непристойнішою, авторові краще записати все правильно. Коли ми вже обговорюємо вибір слів: клієнтка Енді була ботанікинею, а не флористкою. Хоча вказівка на це може здаватися занудством із мого боку, є велика різниця між флористкою в кровозмісних стосунках і літньою ботанікинею, а я обіцяв вам бути точним.

— Почнімо з чогось простішого, — запропонував я. — Як її звуть?

— Гм… — Енді поскреготав зубами, шукаючи десь нотатку… — Поппі, — зрештою сказав він, але насправді це не її ім’я. Та це деталі.

— Гаразд, отже, Поппі…

— Стривай-но, її звали Поппі чи вона продавала мак[2]?

— Енді…

— А може…

— Може, її звати Поппі й вона продає мак.

— Так, саме це я й казав…

Розмова з Енді інколи схожа на спостереження за бар’єристом, який долає всі перешкоди без стрибків і тягне дошки за собою: хай би що йому заважало, він суне собі далі.

— Але найдивніше те, — продовжував Енді, — що там повсюди охорона. Камери відеоспостереження, клавіатури, — чуваче, там ціла фортеця. Для флористки! — Нагадування: ботанікині. — Дивно, правда?

— Гадаєш, охорона там для чогось іншого? І грабіжник те шукав? Хай би що то було…

— Це моя робоча теорія. — Енді вочевидь пишався собою, принаймні на це натякали його ніздрі. Мушу погодитися, він висунув непогане припущення на основі наявних доказів: успішно перестрибнув одну перешкоду. — Є вона або те, що це якийсь квітковий фетиш. Якась секс-штука.

Беру свої слова назад: перешкоди все ще стукали об його щиколотки.

— Тоді справу розкрито, — прямо сказав я.

Енді засяяв.

— Справді?

— Ні, Енді. Підозрювані й докази. Постав хоч кілька запитань. Перетелефонуй, коли дізнаєшся для початку справжнє ім’я постраждалої. Тоді я спробую допомогти.

Коли я поклав слухавку, сидіння здригнулось і з-під підлоги почувся протяжний повільний скрегіт, коли колеса ожили та зрушили на кілька сантиметрів. Через гучномовець, як я зрозумів, вбудований у дах, пролунав голос. Джульєтт підняла очі від книги.

— Пані й панове, ласкаво просимо на борт «Гана». Ми вирушаємо з Берріми за п’ятнадцять хвилин. Будь ласка, долучайтеся до нас у лаунж-барі, щоб привітатись і зустрітися з персоналом, а також випити чаю чи кави у вільний час. І дозвольте нам особливо привітати Австралійський фестиваль авторів детективів, який доєднався до нас на свій п’ятдесятирічний ювілей. Будь ласка, мінімізуймо кількість убивств.

— Гарний лозунг, — сказала Джульєтт, одягаючи джемпер і беручи блакитний Симонин шарф. — «Мінімізуймо кількість убивств».

— До слова про мінімуми: я написав кілька слів. Перерва? — спитав я, знаючи, що поки не заслужив жодної.

Джульєтт вистачило здорового глузду не питати, яким чесним я був у визначенні кількох слів. Вона кивнула, і я підвівся, але вона загородила мені двері. Поклала обидві руки мені на плечі, нахилилась і поцілувала мене в щоку.

— Знаю, ти напружений. По-перше, думаю, тобі потрібно припинити думати про Мактавіша. Не турбуйся про якусь дурну анотацію. Подумаєш про це після того, як напишеш книгу. До речі, повір мені, ідея сюжету прийде.

Я був здивований, що моїм обличчям розлилося тепло, а на шиї з’явився рум’янець. Дивлячись на порожню сторінку, ви можете почуватися самотньо. Я не був готовим до того, як відреагую, коли хтось просто скаже мені, що це не так. Я кивнув. Джульєтт ніжно обійняла мене.

— А як ні, це теж нормально. Можеш усі чотири дні просто дивитись у вікно, якщо хочеш. Або витрать їх на письмо. Але ми проводимо їх разом. Тож мінімізуй сум, гаразд?

Я кивнув і зумів прохрипіти:

— Дякую за підбадьорення.

— Чистий егоїзм. — Вона всміхнулася. — Якщо ти збираєшся впасти в меланхолію на всю подорож, то будуть довгі чотири дні. Бо щойно цей шмат металу рушить, ми — в його пастці.

Розділ 4

Ми влилися в натовп, який повільно рядком просувався вузьким коридором. Це нагадувало радше чергу в поштовому відділенні, ніж початок відпустки. У наступному вагоні чоловік перед нами поплескав по своїх кишенях і сумно оглянувся на двері купе, лише за кілька метрів, тоді змирився, що ситуація грає проти нього. Я впізнав це за тим самим поглядом, яким Джульєтт дивиться на мене щоразу, коли ми заднім ходом виїжджаємо з під’їзної доріжки вдома. Це не сексизм, до речі. Я відмовляюся бути чоловічим персонажем, який зневажливо говорить про забудькуватість своєї дівчини. Згадую про це, тому що це сюжетний момент.

Після ще двох спальних вагонів коридор вивів нас до бару. Поки що цей вагон був найпросторішим. Уздовж стін розмістилися бордові й коричневі диванчики заввишки до стегна, що межувалися з парами обертових крісел і, вглиб вагона, барними стільцями — усе надійно прикручено, щоб устояти під час руху поїзда. Сам бар був схожий на той, який зустрінеш у спікізі[3]: з дерев’яними панелями спереду, стелажами алкоголю позаду та келихами, що звисають. Джульєтт передбачала, що місця тут будуть популярні, і зайняла нам два крісла біля східного вікна, крізь яке пробивався косий промінь сонячного світла. Між нами стояв крихітний столик, не більший за книжку. Усе було в три чверті звичайного розміру згідно з компактним дизайном у поїзді: край сидіння впирався мені в стегна замість колін. Це не означало, що воно було незручним, але я почувався, ніби в гостях у гобіта.

Гості дедалі дужче заповнювали вагон, тож я радів, що ми знайшли місця. Повітря сповнювали голоси: загальний гомін заколисував і змішувався з дещо вищими за тоном, надто захопленими вигуками «Так приємно познайомитися!». За барною стійкою, перекриваючи все це, стомлено рипіла кавомашина, ніби не зголошувалася пів тижня обслуговувати вагон, повний письменників. На полиці з алкоголем я помітив порожню на три чверті пляшку горілки, яка теж не здавалася готовою до такого випробування.

Джульєтт накинула блакитний шарф на спинку крісла й пішла до бару, щоб почастувати нас кавою. Була неабияка черга, і дівчина, що обслуговувала, — та сама, яка раніше на платформі наче прасувала своє вбрання долонями, — мала дуже заклопотаний вигляд.

Я оглянув решту гостей і припустив, що наш вагон O був середнім із трьох між баром і задньою частиною поїзда (оскільки P був позаду, а ми пройшли через N). Це приблизно тридцять осіб, хоча я також помітив людей, які заходили до вагона з боку бару, що означало наявність купе ближче до локомотивів і могло подвоїти кількість присутніх. Якщо вирахувати шість письменників — учасників фестивалю та їхніх гостей, — лишиться не так багато глядачів. Те, що фестиваль відзначав свою п’ятдесяту річницю, очевидно, виправдовувало витрати на нього, оскільки це явно не був традиційний захід, який заробляє з продажу квитків. Можливо, саме тому вдалося організувати фестиваль у такому дорогому місці: відвідувачам пообіцяли неформальне спілкування, зазвичай не передбачене на подібних заходах. Спільні обіди, напої та спілкування з письменниками — шанс для кожного разом розслабитись і відпочити в невимушеній атмосфері. Це виявилося б правдою, якби можна було вважати вбивства й участь у них способом розслабитись і відпочити в неформальній атмосфері, тож принаймні кожен окупив би свої витрати.

Я спробував оцінити присутніх, щоб зрозуміти, як розвиватимуться події мого довгого вікенду, або, точніше, кого з них — озлобленого роками відмов видавців, із замизканим кавою рукописом у руках, який у вас готові будь-якої миті пожбурити, — краще уникати. У вагоні витали святкова атмосфера й передчуття відпустки, супроводжувані фразою «А десь зараз уже п’ята вечора» і келихом шампанського, який ти насправді не хочеш, але все одно береш на відповідний знак того, що готовий весело провести час. Ще не було навіть сніданку, а алкоголь уже пропонували. Та для більшості це не мало значення. Зрештою, відпустки — це витончений привід посвяткувати, яким намагаються виправдати залежність. Група з трьох сивоволосих жінок, що зайняли цілий столик, цокалася келихами серед захоплених вигуків і сміху, наче на підтвердження цієї теорії.

Відповідно до моєї шпаргалки щодо структури, для того, щоб грати чесно, у мене закінчуються слова, відведені для представлення жертв (и), убивць (і) та підозрюваних. І боюся, що принаймні у двох категоріях поки що бракує інформації. Тож зараз я скористаюся нагодою, щоб швиденько оглянути вагон.

З огляду на те, що я досі не впізнав усіх письменників, єдиною спільною характеристикою, яку міг знайти, був вибір напою: кава чи шампанське. Тому почну з цього.

Шампанське:

• Чоловік, старший, але не старий, сидів на двомісному диванчику навпроти мене, в окулярах у золотій оправі та з бородою, у рівних пропорціях рудою і сивою. Один келих ігристого був у його руці, інший, повний, стояв перед вільним місцем навпроти нього.

• С. Ф. Мейджорс, яку я впізнав за фотографією із сигнального примірника Джульєтт, була одягнена у світло-сірий брючний костюм, що пасував радше для суду, ніж для свята, і мала чорне волосся, зібране у хвіст. Вона здавалася надто серйозною, з огляду на недопитий келих шампанського в руці.

• Брюнетка із зачіскою «боб», у блузці, прикрашеній орнаментом із локальної флори, грала на телефоні, затиснута в кутку диванчика за столиком грубих старших дамочок, і намагалася не звертати на них уваги. За зусиллями, яких вона докладала, щоб тримати себе в руках, я визначив її як письменницю: Ліза Фултон — шляхом виключення.

Кава:

• Енергійний чоловік із худорлявими руками й ногами, віком за сорок, через згорблені плечі схожий на айтівця або черепаху, чию голову от-от проковтне панцир, оглядав вагон, указуючи якійсь жінці на кожного письменника. У тої було кучеряве волосся, зібране в пучок; два кучері спадали обабіч щік, наче рамка для картини. Я припустив, що це його дружина приблизно одного з ним віку. Вона люб’язно, але без особливого зацікавлення кивала, наче чоловік пояснював їй передісторії персонажів із «Зоряних війн». Я легко з ним визначився й додав його до категорії фанатів.

• Жінка, яка виглядала надто молодою, щоб насолоджуватися такою подорожжю чи хоча б дозволити її собі, ліниво помішувала своє капучино й читала примірник «Мізері» Стівена Кінга в м’якій палітурці. Спочатку я припустив, що вона студентка університету, але вирішив, що просто здається молодшою за свій вік, і зупинився на думці, що вона, ймовірно, дипломована піарниця, оскільки вибрала припустимий для роботи безалкогольний напій і вдягнула футболку із шотландським прислів’ям «Сліпому коневі — що кивок, що підморгування…», що безпосередньо асоціювало її з романами Мактавіша про детектива Морбунда.

• Невисокий кремезний чолов’яга в кольорових підтяжках, безумовно письменник, судячи із чудернацького вбрання й того, що він писав у блокноті, був, найімовірніше, Аланом Ройсом.

І до жодної категорії не належав Вольфганг, який стояв на самоті в маленькій ніші біля барної стійки. Він тримав келих криваво-червоного вина й постійно із сумом вдихав його аромат.

Я помітив, як Джульєтт обережно несла до нашого столу дві чашки кави, що брязкали одна об одну. Із решти гостей, на яких очікували, не спромоглася прийти Симона — зустрічі й вітання не були в її стилі, — через що для Джульєтт не мало сенсу приносити її шарф. Я також не зміг побачити Генрі Мактавіша. Був упевнений, що Алан Ройс і Ліза Фултон — це ті, хто тримався осторонь, по одному-двоє, і хто, як і я, мав вираз обличчя, наче водночас оцінював решту присутніх і намагався вирішити, чи є ще час зійти з поїзда.

Боюся, тут я порушу власне правило. Такі детективні романи, як цей, чесні лише тоді, коли всі карти викладено на стіл від початку, так би мовити, а я не зумів належним чином представити всіх до свого самонакладеного обмеження в десять тисяч слів, які ось тут уже всі використані. Бракує ще когось важливого.

Я відчув на своєму плечі руку.

— Ваша книжка вдалася, — сказав чоловік років за шістдесят, не велетень, але достатньо високий, щоб нависнути наді мною, поки я сидів у гобітовому кріслі; той самий, який поплескав себе по кишенях, коли вийшов із купе. Він був ошатно вбраний у смокінг і шкіряні черевики, мав розстебнутий комір на сорочці, послаблену темно-синю шовкову краватку-метелик і нетутешній акцент — англійський. Він говорив із переконанням, що гучність дорівнює значенню. Що для чоловіка, який, здавалося, вважав усе сказане ним важливим, означало «голосно».

Я збагнув, що люди іноді говорять про те, як ваша книга вдалася, коли не хочуть робити прямий комплімент. Це звучить як комплімент, але це лише спостереження. Є різниця, наприклад, між «який гарний вигляд ти сьогодні маєш» і «я чув, що ти модель».

Мені не сподобалося, як він це сказав — майже глузливо, з насмішкою.

— Дуже приємно, що вона знайшла свою аудиторію. — Я вибрав смиренність у відповідь на його агресію. — Перепрошую, — простягнув руку, — гадаю, ми ще не знайомі.

— Вас веде Симона, так?

— Ернест, — представився я, щоб не здаватися власністю Симони.

— Так. Ернест. — Він ніби погоджувався, що моє ім’я насправді було таким. Обвів поглядом вагон, бурмочучи. Його фрази мали здатність накладатися одна на одну, втрачалися ланки між думками та словами: його мовлення нагадувало текст першої чернетки. — Гарні обсяги продажу. Добре опубліковано. Її тут немає?

Я зрозумів, що чоловік дивиться на блакитний шарф, накинутий на порожнє сидіння. Він його впізнав.

— А! Ні, ми мали це повернути.

— Гаразд. Тож поки я тут… — Він зробив паузу, нахилився і стишив голос. — Слухайте, я хотів би скористатися нагодою, щоб перепросити за нашу маленьку… нечемність.

— Не думаю, що ми зустрічалися, — збентежено відмахнувся я. — Немає потреби перепрошувати.

— Ну, це не ввічливо. Але ми не можемо таке контролювати, погоджуєтеся? Та й ми ж усі дорослі люди. Так? А ваша книга… ну, вона не для всіх. З іншого боку, я завжди казав йому бути активнішим в інтернеті. Тож, гадаю, це хоч якийсь початок.

Я досі не був упевнений, за що він перепрошував, але це було, безперечно, одне з найневвічливіших перепрошень, які я приймав.

Він чхнув, тильним боком долоні витер носа.

— Алергія, — вибачливо пояснив. Це було набагато ввічливіше, ніж те, як він щойно намагався перепросити.

— Мені дуже шкода, та, — я вказав собі на груди, — я Ернест Каннінґем. І список скарг у мене доволі короткий. Тож якщо ви не той хлопець, який заднім ходом зачепив мою машину два тижні тому і для якого слідувати за мною аж сюди для перепросин було б занадто, гадаю, ми квити.

Я помітив, що Джульєтт спіймала на розмову Мейджорс, і побажав, щоб вона поспішила мене врятувати.

— Звісно. Я маю представитися. — Він поправив краватку і знову чихнув. Його очі були ледь почервонілі. Якщо чесно, він мав такий вигляд, ніби його від чогось попускає — і мова не тільки про зухвальство. Він нарешті узяв мою руку й потиснув її. — Ваєтт Ллойд. Власник видавництва «Джеміні». Публікую…

Раптом із бару почувся галас.

— Це все включено, так? — вигукнув чоловік із невиразним шотландським акцентом. — Якщо я хочу пляшку, просто дайте мені пляшку.

Я бачив лише його широку спину у твідовому піджаку, але наказний тон, властивий комусь, уже звиклому питати людей, чи знають вони, хто він такий, дав мені розуміння: це Генрі Мактавіш — найбільша принада фестивалю.

— Я публікую це, — закінчив Ваєтт, повертаючись до галасу й підіймаючи брови. — Ви часом не маєте при собі антигістамінних препаратів? — Він дістав із кишені маленький білий пакунок. — Джаспер дав мені ці, але вони відстій.

Я глянув на бренд.

— Ну, це тому, що вони від морської хвороби, а не від алергії.

— Дідько. — Він знову чхнув, а потім повернув голову й глянув із-за свого плеча на те, що відбувається в барі. — Краще піду розберуся. Радий, що ми змогли це залагодити. Як побачите Симону, — він обернувся, — перекажіть, що я її шукаю.

Я з розумінням усміхнувся, хоча насправді був спантеличений, адже досі не второпав, що саме ми залагодили. Зараз я дужче, ніж будь-коли, почувався не у своїй тарілці, бо якби справді був у своїй, то мав би знати — як того явно очікувала Симона, — хто такий Ваєтт. Я знав, що видавництво «Джеміні» — велика компанія, яка базується у Великій Британії, але має підрозділ в Австралії. Вони побудували свій бізнес, видаючи здебільшого Мактавіша. Їхні інші автори, наприклад Ройс, здобули популярність завдяки зв’язкам із ним. Тепер я знаю, що Ваєтт, який відкрив світу Мактавіша, став завдяки цьому співвласником видавництва. Він знайшов час, щоб підійти й поговорити зі мною, а я відповів жартами? Відмахнувся від нього? Я прокрутив нашу розмову в голові й відчув (це безглуздо, адже в мене вже був видавець), ніби все зіпсував. Очевидно, я досі не знався на тому, як грати в соціальні ігри, коли ти автор.

Ваєтт пішов у бік галасу, де Мактавіш щойно відштовхнув руку чоловіка в жилеті з червоним верблюдом, яку той заспокійливо поклав йому на плече. Мені залишився повний вагон письменників і вже завершена перекличка. Підозрювані: є. Постраждалі: є. Вбивця (-і?): є.

Розділ 5

Джульєтт нарешті вмостилася на сидінні й із полегшенням та спрагою мандрівника, який щойно перетнув пустелю, сьорбнула свій флетвайт.

— О боже, — мовила вона. — Мені довелося просто-таки збрехати С. Ф. Мейджорс. Сказала, що майже закінчила читати її книгу. — Вона обернулася, щоб переконатися, що поблизу нікого немає й ніхто не почує. — І що мені сподобалося.

— А хіба ні?

— І гадки не маю. Я прочитала сторінки зо три. Здається, написано добре. Але мене не відпускає відчуття, що тут буде один із тих сюжетних поворотів, коли виявляється, що оповідач від першої особи весь час був мертвий.

Я подивився на неї і повеселішав. Це суперечило одному з найочевидніших правил чесної гри в детективах.

— Жодних привидів.

— Я знаю, скажи? Жодних клятих привидів. Психологічні трилери в наші дні не мають дотримуватися жодних правил. Я взагалі не мала нічого казати, але намагалася заповнити паузу. Тепер мені доведеться написати їй той клятий відгук. — Вона одним ковтком випила половину кави й на секунду заплющила очі. — У цьому місці панує хаос. Мактавіш хоче нажертися віскі, а та бідолашна дівчина спереду, схоже, вперше користується кавоваркою. І вона не в захваті від того, що він ставиться до неї як до особистої прислуги. Вибач, що я так довго. Як ти тут?

— Познайомився з Ваєттом Ллойдом. — Я кивком указав на нього — раптом Джульєтт його не знає. Але вона, схоже, зрозуміла, про кого мова, навіть не глянувши. — Видавець Мактавіша.

— Так, я думала про нього, ще коли Симона згадувала. Хіба не марнотратство для такої поважної особи проводити чотири дні на фестивалі? Автори до нього приходять, а не він до них. — Вона знизала плечима. — Можливо, у нього справи з Мактавішем. Про що ви говорили?

— Насправді це була така дивна розмова. — Я всміхнувся. — Він перепросив.

— А. — Джульєтт замовкла, як людина, яка не зрозуміла щойно розказаного жарту. Її вилиці трохи напружилися. Потім вона зчитала вираз мого обличчя й розслабилася. — То ти це добре сприймаєш… Дуже благородно з твого боку. Яке полегшення.

— Що саме я добре сприймаю?

Чашка Джульєтт зупинилася на півшляху до рота.

— Хіба ти щойно не сказав, що він перепросив?

— Так, і саме це мене так насмішило. Бо це абсурд. — Я почувався коміком, який відчайдушно намагається втримати увагу натовпу, і єдиний вибір — подвоїти жарт і зробити щось смішне силою волі. Це ж було кумедно, хіба ні? — Він, мабуть, сплутав мене з кимось іншим. Я й гадки не маю, за що він перепрошував.

Джульєтт почухала чоло і всмоктала повітря крізь зуби.

— То ти не бачив цього, правда?

— Не бачив чого?

— Вибач, Ерне, я просто подумала, що ти не в тому настрої…

— Не в тому настрої для чого?

Нашу розмову перервав гучний плескіт у долоні. Той із персоналу, хто заспокоював Мактавіша, тепер привертав увагу всіх у вагоні. Капелюх акубра[4] щільно сидів на його голові, а з-під нього, наче ліани, звисало волосся. Рукави його сорочки були підкочені й відкривали жилаві м’язисті передпліччя: цей тип міг би втримати і вівцю під час стрижки, і невдоволеного шотландця-алкоголіка. Він дочекався, поки присутні затихнуть, — столику грубих старших дамочок знадобилося найбільше часу, — і тоді широко розвів руками.

— Гості, — почав він, і я впізнав голос із гучномовця в поїзді, — від свого імені й від імені моєї команди хочу привітати вас із початком нашої історичної подорожі на борту «Гана». Пропоную згадати корінних володарів тих земель, якими пролягатиме наша подорож, включно з моїм народом, народом Аранда, чиї землі вам відомі як Аліс-Спрінгс, і народом Ларракія, на землі якого ми сьогодні починаємо нашу експедицію. — Він зробив паузу під оплески. — Мене звуть Аарон, я керівник вашої подорожі. Сподіваюся, ми близько познайомимося протягом наступних чотирьох днів. Я до ваших послуг, як і Синтія, — він показав рукою за барну стійку, — яка стежитиме, щоб рівень кофеїну або алкоголю у вас не знижувався. Тож із нас двох вам краще триматися саме її.

Присутні відреагували на це хихотінням, що відповідало стандартним очікуванням щодо реакції на паузи й усмішки під час офіційної промови.

— А тепер найцікавіше, — продовжив Аарон. — Кінець нашого потяга має особливий привілей розміщати учасників п’ятдесятого, ювілейного Австралійського фестивалю авторів детективів. — Лунають оплески. — Ця подорож дасть змогу зазирнути в блискучі й захопливі думки деяких із найкращих письменників країни. — Оплески. — Ми незабаром вирушаємо, а опівдні відбудеться перша зустріч — панельна дискусія із усіма запрошеними авторами.

Він знову зробив паузу, але присутні вже втомилися аплодувати, тож чулися лише поодинокі оплески невтомних гостей.

— Перш ніж почнеться найцікавіше, ми подамо сніданок, — додав Аарон, і це оживило оплески, викликавши, мабуть, найзахопленішу реакцію. — Письменницький фестиваль обслуговують вісім вагонів, зокрема цей бар, ресторан «Королева Аделаїда» й вагон люкс, який ми спеціально позичили для цієї подорожі в наших друзів з «Індіан Пасифік»[5]. «Ган» сьогодні оснащений двома локомотивами й тягне тридцять п’ять вагонів, маючи довжину сімсот вісімдесят метрів і загальну вагу одна тисяча чотириста п’ятнадцять тонн.

Я очікував, що люди будуть розчаровані тим, що замість сніданку їм подали статистику, тому здивувався, почувши в натовпі шепотіння — водночас зацікавленість та одностайність, ніби кілька людей чухали підборіддя й погоджувалися: «Так, гадаю, це відповідна вага для такої подорожі». Це було мені наукою щодо аматорів, яку я вже мав би засвоїти: кожен вважає себе експертом.

Аарон далі перелічував цифри, і я швидко збагнув зі згорблених спин і зосередженого погляду деяких гостей, що друзяки-фероеквінологи Енді вважали цю нудну тираду про дані неймовірно захопливою.

— Упродовж нашої подорожі завдовжки дві тисячі дев’ятсот сімдесят дев’ять кілометрів ми сподіваємося використати сімдесят п’ять кілограмів білого морського окуня, шістдесят два кілограми сиру й понад тисячу пляшок вина, — останнє викликало скромне захоплення серед галасливих пенсіонерів, — і приблизно сорок тисяч літрів пального.

У відповідь на це знову пролунало бурмотіння від безперечно вчених експертів із пального, потрібного для такої подорожі, цього разу з ноткою недовіри (це було просто визначити за пониженням шепоту на пів тону): «Я припускаю, що вони могли б зробити це і за тридцять дев’ять тисяч літрів, якби оптимізували двигуни».

— Сподіваюся, вони користуються купонами на знижку, — прошепотіла Джульєтт, нахилившись уперед.

Я гигикнув, і це привернуло до нас увагу Аарона, а отже й решти присутніх.

— Чи було у нас запитання? — Бортпровідник щиро мав це на увазі й не хотів змусити нас ніяковіти, але всі голови обернулися до нас.

Щоки Джульєтт спалахнули.

— Ой, вибачте. Просто жарт.

Коли Аарон продовжив ніжно нам усміхатися, вона додала:

— Я просто подумала, що вам стануть у пригоді купони… на пальне… Чотири центи за літр на сорок тисяч літрів… це солідна знижка.

Ніщо так не вбиває жарт, як надмірне пояснення. Кілька гостей посміялися, але я помітив одного пасажира, який ошелешено дивився на нас, наче обурився, що ми наважилися пожартувати про щось таке важливе, як кількість пального.

Поштовх вагона врятував Джульєтт від будь-яких подальших принижень. Труснуло так сильно, що ті, хто стояв, на мить втратили баланс і похапалися за спинки найближчих сидінь. Усе супроводжував скрегіт — пробуджувалися тисяча чотириста тонн металу. У вікнах поповзли краєвиди.

— Гадаю, це був мені знак завершувати, — сказав Аарон. — Лише одне застереження: час від часу ви можете бачити дим. Він може бути далеко, а може виявитися ближче, ніж хотілося б. Не панікуйте. Ці лісові пожежі природні, хоча, чесно кажучи, їх запалюють навмисно.

Це викликало легку паніку, на яку бортпровідник, очевидно, і сподівався, і він усміхнувся:

— Вірите чи ні, але наш маленький палій — пташка. Коршун, якщо бути точним. Вони вишукують лісові пожежі та збирають палаючі палиці, щоб перенести й кинути їх на ділянки із сухою травою. Щойно ті загоряються, коршуни полюють на гризунів, які втікають. Отже, не варто хвилюватися, коли побачите вогонь, — хіба що на борту поїзда!

Аарон жестом показав на вагон-ресторан.

— Сніданок подадуть, коли вам зручно.

Найголодніші швидко встали, але я був радий хвилинку посидіти. Тепер, коли ми рушили, мене злегка охопили чари подорожі. Дивлячись, як дротяні огорожі вокзалу Берріми промайнули повз і змінилися незайманим блакитним небом та яскравою зеленню, що розрослася в дощовий сезон мусонів, слухаючи розмірений стукіт коліс, що котилися коліями під нами, смакуючи гарячу каву, я мав зізнатися, що відчув магію. Я почувався шикарно.

Насправді я був майже зачарований. Мені знадобилося ще принаймні п’ятнадцять хвилин, щоб згадати: мушу запитати Джульєтт, що саме вона приховує про Ваєтта Ллойда.

Розділ 6

— Одна зірка?!

Від люті я ледь не кинув телефон через стіл, наче він був розпеченим вугіллям. Я щойно відкрив інтернет-браузер. На екрані висіла сторінка моєї книги «Усі в моїй родині — вбивці» на Goodreads, із новим опублікованим відгуком. Той був із маленькою червоною зірочкою. Тільки з однією.

— Одна клята зірка?! Що він собі думає?

— Ерне, — м’яко сказала Джульєтт, — гадаю, ти надто гостро реагуєш.

Я озирнувся. Кілька людей підняли голови від своїх сніданків та обернулися на мій емоційний спалах. Вагон-ресторан був обладнаний дюжиною (чи близько того) чотиримісних столиків із відкидними сидіннями. Білосніжні скатертини й відполіровані срібні столові прибори виблискували в променях сонячного світла, що пробивалося крізь панорамні вікна, а стелю оздоблювали нефритово-зелені світлодіодні стрічки. Я помітив, як Генрі Мактавіш снідає в дальньому кутку з Ваєттом і — що дужче мене розлютило — Симоною. Усі схилилися над столом: спини згорблені й нагадують крила грифа. Ця поза призначена виключно для інтриг.

Я намірився підвестися, але Джульєтт торкнулася моєї руки й багатозначно кашлянула. Я простежив за її поглядом і вразився, побачивши, що схопив лівою рукою ніж. Таке було радше рефлексом — схопити щось поблизу, коли підводишся, — але це так мене здивувало, що я з брязкотом впустив ножа.

— Трохи старої крові родини Каннінґемів досі в мені, — виправдався я так невимушено, як тільки був здатен. Відклав телефон, і Джульєтт перевернула його екраном донизу, щоб червона зірка не дивилася на мене. Їй не варто турбуватися: та зірка вже закарбувалася на моїй сітківці.

Сьогоднішня дата. Одна червона зірка. Одне слово внизу: «Огидно». Автор відгуку — Генрі Мактавіш.

У пам’яті вигулькнули перепросини Ваєтта: «Ну, це не ввічливо. Але ми не можемо таке контролювати, погоджуєтеся?».

— Можливо, у нього палець зіслизнув, — припустила Джульєтт.

— У слові «огидно» шість літер.

— Я мала на увазі зірочки.

— То зайти на сайт, ввести назву моєї книги, відкрити потрібну сторінку, увійти в поле для створення відгуку й набрати його він здатен, а потім промахується й тисне на крайню ліву зірку замість крайньої правої?

Я дивився на стіл Мактавіша. Про що, в біса, вони говорили? Як моя агентка могла підійти до них і по-товариськи спілкуватися після такого?

— Ерне? — Цього разу Джульєтт клацнула пальцями перед моїм носом.

Синтія почула це та сприйняла за сигнал підійти. Тепер ми почувалися, наче замовляємо собі панкейки та яєчню-бовтанку класично-церемонними жестами.

— Вибач, — сказав я, коли ми знову залишилися наодинці. — Я просто… намагаюся це перетравити. І давно він уже висить?

Вона похитала головою.

— Не думаю. Я побачила його лише в нашому купе, саме перед тим, як ми пішли на сніданок. Не хотіла тебе засмутити. Я не приховувала цього… навмисне. — Вона стиснула губи в заклику до розуміння. Я пригадав, як вона просила мене забути про звернення до Мактавіша по відгук.

— Вибач, — сказав я. — Не варто було на тобі зриватися.

— Це доволі справедливо. Хоча, — вона подивилася на сервірування столу, — я, мабуть, мала сказати тобі, коли під рукою не буде ножів. Тільки пам’ятай, рецензії читають лише самі автори й інші автори.

— Саме про це я і хвилююся, — сказав я, а потім зізнався: — Я сподівався, що трохи краще впишуся в середовище.

Це прозвучало по-дитячому, але я хвилювався про це з моменту запрошення. Усі інші учасники опублікували кілька книг або мали численні нагороди; вони були письменниками. А я просто опинився там, де одна купа людей вбила іншу купу людей, і записав усе це. Я й до цього почувався самозванцем, а тепер точно знав, що принаймні один із моїх сучасників теж вважав мене ним. Я подумав, що незабаром і решта доєднається.

— Ти ще навіть не з усіма познайомився…

— Я не… Я не знаю, чи заслуговую бути тут.

Авжеж, було ще дещо, крім цього, але це був найлаконічніший спосіб висловити обидва занепокоєння в одному реченні. Хай там як, приблизно стільки я був готовий визнати.

— Гей! Твоя книга така сама хороша, як і будь-яка з їхніх. Крім того, за кілька годин у нас не буде мобільного зв’язку. Ніхто навіть не побачить…

— Схоже, старий шотландець добряче вам вичитав. — Капловухий чоловік у різнокольорових підтяжках, який, як я підозрював, був Аланом Ройсом, простягнув мені руку й довів, що я не помилився. — Алан Ройс. Ви не заперечуєте?

Він не дочекався ані відповіді, ані потиску руки й із буркотінням вмостився на сидіння навпроти Джульєтт. Через кремезну статуру йому було незручно сидіти в тісноті біля столика. У його вухах росло більше волосся, ніж на всій голові. З них стирчали такі довгі волосинки-антени, що, гадаю, навряд чи він міг їх не помічати. Імовірно, вони виконували певну функцію, подібно до котячих вусів, з огляду на те, що, можливо, периферійний зір у нього був обмежений через крихітні, як у плюшевого ведмедика, очі. Умостившись, він озирнувся — або то він так свої вушні антени застосовував — і клацнув до Синтії. Я зніяковів: тепер вона точно вважає наш столик столиком клацарів.

Поки він замовляв, я звернув увагу на блокнот, який він усюди носив із собою і поклав розгорнутим на столі. Там був безлад із нотаток, але я помітив записане великими літерами: «МІНІМІЗУВАТИ ВБИВСТВА», а поруч — запитання «НАЗВА?». Під цим був список імен, включно з моїм і Джульєтт, і марковані списки з описами. Біля мого імені він написав: «обличчя янгола: широкі, часто розгублені очі, несолідний». Біля імені Джульєтт — «пташка не його польоту». Можливо, саме тому я так докладно описував волосся у його вухах. Автори люблять підмічати нюанси. У нього також був список нотаток про поїзд, які ви вже читали в моїх описах. Є так багато способів описати вагон: «смарагдово-зелений ковролін; у разі надзвичайної ситуації потягнути тут; сокира; запас білого морського окуня — 75 кг». Він навіть обрізав жарт Джульєтт, написавши: «купон на пальне».

Він спіймав мене на читанні й захлопнув блокнот. Автори люблять приховувати свої ідеї.

— Ви пишете криміналістські трилери, правда? — Джульєтт змістила фокус теми з рецензії.

— Мій герой — судмедексперт, якщо ви це маєте на увазі. Доктор Джейн Блек: одинадцять книг, три повісті.

— Я колись любив CSI[6], — сказав я.

Алан закотив очі.

— Мені більше подобається думати, що я пишу романи про суспільство, моральну деградацію та людяність, а сам злочин лише запускає більш… — він зробив паузу у явній спробі справити враження, — просвітлену розмову про деякі реальні проблеми. Уся ця CSI-шна маячня здається мені доволі, — його губи скривились у жорстокій посмішці, коли він навмисно добирав наступне слово, — огидною.

Казати все це було надто самовпевнено з боку того, хто, як я пізніше дізнався, написав повість, у якій доктор Джейн Блек подорожує в часі та проводить судове розслідування вбивства динозавра. Влучну репліку у відповідь допомогли би придумати і ретроспектива, і гугл, але, враховуючи, що в мене не було ні того, ні іншого, я міг відповісти лише поглядом, що виражав нерозуміння.

— Знаєте, ви хочете одиницю, — вів далі Алан, не звертаючи уваги на мою наїжаченість. — Або, очевидно, п’ятірку. Тому що зможете використовувати обидві для реклами. Двійка — ну таке, просто погані новини. Але одиниця — це лихо, що творить історію. Люди будуть схильні пересвідчуватися, чи так усе погано.

— Ви можете здивуватися, Алане, але від цього мені не легше.

— Знаєте, що Ваєтт Ллойд чотири рази відхиляв мій перший рукопис, перш ніж погодився опублікувати його? — Насправді мені таки стало трохи легше. — Це все частина гри.

— Ви вже мактавізовані? — почули ми жіночий голос. Його власниця підійшла до Алана й вирішила доєднатися до розмови. Вона дивилася на мене, коли говорила, а отже, теж бачила відгук. — Ернесте, так?

Я кивнув.

— Я Ліза. — (Не те щоб я вихвалявся, але мені вдалося правильно ідентифікувати її у своїх припущеннях.) — Ви, мабуть, інші автори? Я б краще не сідала з гостями.

— Рада познайомитися. Джульєтт.

— Навзаєм.

Вони потиснули одна одній руки.

— Алан… — Ройс чекав надто довго в надії, що його впізнають. — Ройс.

— О, той хлопець, що пише про криваві розтини. Моя мама читає ваші книжки.

Це ще один із тих видавничих компліментів: «Я сам не став би, але хтось із моїх знайомих вас читає».

— Мені більше подобається думати, що я пишу про суспіль…

— Мактавізований? — простогнав я. — Боже, так погано, що це прикметник. Є хоч хтось, хто того відгуку не бачив?

— Не хвилюйтеся, — відповіла Ліза, — відгуки читають лише…

— Усі в цьому поїзді.

— Слухайте, ви не єдиний, хто отримав відгук, — сказав Алан, ніби це було змагання. — Він нам усім по одному дав.

— Справді? — У моєму голосі звучала жалюгідна надія, що з кимось моє горе можна розділити.

— Ну, не по одиниці всім, а кожному по відгуку. Усім учасникам фестивалю. Мені поставив четвірку, — Алан підніс вказівний палець, — але її можна сприймати як п’ятірку.

— Може, він промахнувся, — тихо сказала Джульєтт.

— Що він написав? — не втримався я.

— Лише одне слово, як і вам: «Абсолют».

— Можливо, Ернестові вже досить розмов про відгуки, — втрутилася Ліза. Очима вона висловила мені співчуття.

— О, припиніть. Ніби ви не хочете про свій поговорити!

Вона подивилася на стіл.

— Я й справді не хочу.

— П’ять зірок! — Алан показав Джульєтт п’ять коротких пальців. — «Надзвичайно», так?

— Щось таке.

— Це дивно. — Джульєтт узяла мій телефон і погортала кілька сторінок. Запропонувала мені глянути. — Його профіль узагалі неактивний. Він буквально ніколи не лишав нікому відгуків до сьогоднішнього ранку, а потім лишив аж п’ять кожному з вас. Усім одразу.

У профілі Мактавіша я побачив, що він справді зробив лише п’ять оглядів, і всі — сьогодні вранці. Єдина опублікована книга Лізи Фултон, «Баланс правосуддя» — юридична драма двадцятиоднорічної давнини, про викрадачку автомобіля, яка зазнала сексуального насильства з боку судді, що розглядав її справу, мала п’ять зірок зі словом «Надзвичайно». Книга Алана Ройса «Холодна шкіра: доктор Джейн Блек № 11» мала чотири зірки та слово «Абсолют». Поки що все точно. Майбутня книга С. Ф. Мейджорс, «Таємничий незнайомець» — психологічний трилер, який зараз читала Джульєтт, мала тризірковий рейтинг і, знову таки, єдине слово: «Маячня».

— Він розставив нас рядком, — сказав я ще до того, як перевірив рейтинг Вольфганга. Він отримав, як я й очікував, двійку.

— «Божественно», — продекламувала Джульєтт, стоячи поруч зі мною.

— Читається як п’ятірка, — сказав я. «Божественно» було дивним словом для компліменту в огляді з двома зірочками. Хіба що контекст був «Я краще богові душу віддам».

— Сумніваюся, що Вольфганг це бачив, — сказала Ліза. — Серйозні письменники не так багато зависають в інтернеті, як ми. На вашому місці я б не казала йому.

Ми із Джульєтт кивнули на знак згоди. Нікому не потрібне схвалення сторонніх людей, коли маєш лаври й нагороди. Вольфганг писав книжки, які не перепрошували й не задовольняли читачів, ніби казав: якщо його твори для тебе заскладні (а для мене так і було), це твоя особиста провина.

— А рейтинг не такий і справедливий, еге ж? — уїдливо мовив Алан, повертаючись до Лізи. — П’ять зірок? Та ну? — Він зрозумів, що сміється сам, і прикусив язика. — Що? Ти завжди була його улюбленицею.

Ліза мала такий вигляд, ніби збиралася вдарити його, перш ніж Джульєтт втрутилась і розрядила ситуацію.

— Це не змагання. Це навіть не думка критика. Просто один чолов’яга сидить за клавіатурою і намагається з вами погратися — на що ви всі, до речі, клюнули. Це просто безглуздо.

Щоб ви знали, це не зовсім безглуздо. Я уточнюю, бо саме так думав тоді й навіть зараз, описуючи все це знову — хоча і з інших причин, — дотримуюся цієї позиції.

— Мене це не турбує, — нарешті погодився Алан. — Він може поставити мені й одиницю, я все одно про це не хвилююся. Відгук на книзі набагато важливіший, ніж онлайн-огляд.

— Він напише вам відгук на книгу? — На власний подив, я неправильно зробив наголос, і Алан похитнувся.

— І що саме ви маєте на увазі під цим?

Я м’яко пояснив свою думку:

— Я думав, що Мактавіш не пише відгуки на книги, от і все.

— А він і не пише. — Алан тепер мав самовдоволений вигляд дитини, яка знала таємницю. — Якщо він не винен тобі послугу.

Принесли їжу, що перешкодило йому далі розвивати цю тему, і ми відійшли від гри в змагання. Я швидко поїв. Моя соціальна батарейка не давала стільки ж енергії, скільки сорок тисяч літрів пального давали поїзду. Я боявся, що зарано використав забагато сил, маючи справу з балаканиною Ваєтта Ллойда й его Алана Ройса. Я хотів повернутися до свого купе й знову відчути магію подорожі на самоті, хоча Ліза здалася мені людиною, яка заслуговує на те, щоб її пізнали трохи краще.

— Мені дуже сподобалася ваша книга, — сказала вона, коли ми зібралися піти. — Про те, що сталося в горах. Сповнена поваги до тих людей. Над чим ви зараз працюєте?

Якщо вам здається, що вираз «сповнена поваги» не часто використовують для опису мене, ви маєте рацію. Ліза зверталася до Джульєтт. Я відчув приплив сорому. Я так хвилювався через те, чи впишусь у середовище письменників, що навіть не подумав як почувається Джульєтт, не беручи участі у фестивалі, або наскільки вона заслуговує на те, щоб до неї ставилися як до письменниці в її власному світлі, а не як до моєї тіні. Щойно Ліза саме це й зробила. Я сказав сім письменників, пам’ятаєте?

— О, — відповіла Джульєтт, — я розриваюсь між кількома ідеями…

— Чекає на свою наступну пригоду, — закінчив я і стиснув її руку.

— Щось таке. — Тепер я можу сказати вам, що усмішка Джульєтт була вимушеною, хоча тоді цього не зрозумів.

І все ж Джульєтт, зігріта компліментом Лізи, поверталася до нашого купе веселою. Я ж був більше замислений: волочив ноги й намагався перетравити деталі й події цього ранку. Не лише через Мактавіша, оцінку й відгук, товариські стосунки Симони з ним і Ваєттом і загалом своє обурення, що четверо письменників за одним столом не можуть не конкурувати, а й тому, що блокнот Алана Ройса мене дратував.

Здалося дивним, що він мав список усіх, хто вирушив у подорож. Чому він записав усі наші імена, який вигляд ми мали? Звісно, дехто з письменників нашкрябує все як саме собою зрозуміле, але це здалося надмірним, певним. Навіщо робити такі нотатки? Він писав книгу про мандрівку? Я усвідомлюю, що це лицемірство, бо сам зараз пишу про подорож, але я принаймні дочекався, поки хтось помре, щоб почати. Я не міг позбутися відчуття, що це було чимось більшим, ніж просте конспектування.

Здавалося, він знав: ось-ось щось станеться.

Блокбастер

Розділ 7

«Ган» котився далі. За нашим вікном промайнула Північна Територія.

Скелясті оголення гірських порід, із яких росли викривлені дерева, не вищі за Алана Ройса, чиї стовбури похилилися так низько, ніби ховалися від яскравого сонця, поступилися місцем спініфексу[7] й помаранчевому піску, колір якого здавався ще насиченішим на тлі бездоганно чистого блакитного неба. Обрій був далеким, сталим і рівним, і переді мною постав простір австралійської пустелі, до якої ми ще тільки мали заїхати. Я уявив поїзд мурахою, що пробирається через пісочницю.

Через три години після того, як ми вирушили, у нас була перша зупинка в Національному парку Нітмілук, де передбачалась екскурсія до ущелини Кетрін. Я зійшов висувними сходами, і під ногами хруснув гравій. Станції тут не було — ми просто зупинилися посеред колії, і «Ган» здавався ще більш приголомшливим через свою недоречність тут: блискуча сталь серед дерев, неба та пташиного співу. Я пильнував сліди, які залишав на ґрунті в цьому місці, до якого ні я, ні гігантська рукотворна металева змія насправді не належали.

Біля головної частини поїзда — майже за кілометр — чекала черга автобусів. Вони відвезуть пасажирів, які не відвідують фестиваль, до величної ущелини Кетрін на денний сплав кришталево-чистою річкою, що протікає між високих скель і кишить крокодилами. На рудій землі перед нашими вагонами для відвідувачів фестивалю розставили близько сорока чорних розкладних стільців. Ще шість поставили навпроти: на кожному лежав бездротовий мікрофон, а обабіч від них установили портативні колонки. Позаду виднівся мольберт із прямокутним полотном, накритим чорною повстяною тканиною.

Джульєтт поцілувала мене в щоку, і я вважав це за щастя, поки не зрозумів, що вона йшла не в тому напрямку й мала намір попрощатися.

— Ти не залишишся?

— Аарон пообіцяв непомітно провести мене до екскурсії по ущелині, — зізналася вона й скорчила гримасу ніяковості, але почуття провини в неї було несерйозне. Звісно, вибір між одним із природних чудес Австралії та шістьма письменниками, які змагаються в егоцентризмі, взагалі не був вибором, але я не надто вдало приховав розчарування. Вона з демонстративним ентузіазмом мовила: — Тобі все вдасться!.. Хіба що ти хочеш, щоб я…

Ця пропозиція була задля ввічливості — Джульєтт уже нахилилася до туристичних автобусів, як бігунка, що чекає на сигнал стартового пістолета. Позаду нас згуртовувався натовп, а письменники вибирали собі місця. С. Ф. Мейджорс ходила туди-сюди із планшетом для паперу, на якому були закріплені якісь її нотатки. Генрі Мактавіш прогулювався спиною до нас, стискаючи тростину з вишуканим срібним набалдашником, яку з кожним кроком устромляв у землю з такою силою, що вона от-от мала розколотися. Біля нього, мов вірний пес, крутився Алан Ройс і щось без упину торочив. Генрі вибрав найдальше із шести місць — скраю, біля Лізи Фултон, яка вже всілася, — певно, сподіваючись таким чином здихатися Ройса. Ройс на мить розгубився і застиг на місці, тоді роззирнувся й побачив Вольфганга, який уже зайняв найкозирніше місце в центрі. Ройс безсоромно підтюпцем побіг до іншого краю ряду, підняв і переставив останній стілець на порожній бік біля Мактавіша. Я не чув його з того місця, де стояв, але рот у нього не стулявся від розмов, ніби в нього й думки не промайнуло, що Мактавіш не хоче сидіти з ним поруч. Утім щойно Ройс умостився, Ліза підвелась і пішла в протилежний кінець ряду — я не був певен, чи для того, щоб підкреслити марність усіх цих зусиль Алана, які скидалися на цирк, чи через її власну незацікавленість сидіти поруч із Мактавішем.

— Не сміши мене, — відповів я Джульєтт, змушуючи себе всміхнутися. — Зроби багато фоток. І бережися. Щоб тебе не з’їли крокодили.

Джульєтт востаннє глянула на імпровізовану сцену, на зібраних письменників.

— Ти також.

***

— Ласкаво просимо до нашої першої захопливої панельної зустрічі!

С. Ф. Мейджорс, як виявилося, була ведучою. Я знав, що вона очолює раду фестивалю, бо вона мене сюди й запросила. І я згадую про це тут, оскільки те, хто запросив гарматне м’ясо в конкретне місце, яке в результаті стало йому пасткою, зазвичай доволі ключовий момент у детективах про вбивства на кшталт цього. Ви ж знаєте ту сцену — персонаж повертається із запрошенням у руках і каже іншому: «Ти запросив мене сюди», — на що той піднімає таке саме запрошення й каже, коли блискавка спалахує перед його обличчям: «Ні, я не запрошував — ТИ запросив МЕНЕ сюди». Початок катастрофи. Отже, тепер ви маєте відповідь: це вона зібрала нас усіх разом.

Причина, з якої мене запросили, може бути неважливою для сюжету. Але для когось вона дуже важлива. Просто я цього ще не знаю.

Мейджорс представила учасників зустрічі під негучні оплески, які на відкритому просторі звучали ще більш жалюгідно, ніж у приміщенні. Я спіймав поглядом пару гостей, які витягнули шиї в бажанні доєднатися до останнього туристичного автобуса, що саме вирушав. Я опинився поруч із Лізою Фултон на протилежному від Ройса й Мактавіша кінці ряду. Вольфганг сидів поруч зі мною, а Мейджорс зайняла простір між ним і Мактавішем. Ми трохи посунули стільці, щоб вирівняти центр ряду після перестановки від Ройса.

Я відволікся від вступного слова та представлень і вперше належним чином оглянув Мактавіша. Головне, що мене вразило, — він мав геть не той вигляд, на який я очікував. Звісно, письменники можуть мати який завгодно вигляд, і річ тут не в зовнішності. Його статура була десь між кремезним Ройсом і худорлявим Вольфгангом, а клоччасте волосся було водночас і достатньо розкуйовдженим, щоб здаватися недоглянутим, і недостатньо розкуйовдженим, щоб здаватися ексцентричним, — це цілком нормально для зовнішності автора. Але в письменників є образ. Існує кілька його варіацій, наприклад, суворість С. Ф. Мейджорс — це суворість письменниці, яка розглядає все як можливість, а прагнення Ройса до похвали — це его, яким він насправді прикриває брак упевненості. Та все — в очах: вони видають і мертвого.

Очі письменника допитливі й розплющені широко, він всотує світ і гортає його, мов книжку, ставлячи запитання й інтерпретуючи відповіді, незалежно від того, для марнославства він це робить чи для творчості. Я це бачив і за насупленим поглядом Вольфганга, і за сором’язливістю Лізи, і навіть у зневаженому блокноті Ройса. Але в Мактавіша нічого з цього не було: він поглядав на годинник, наче роздратований нудьгою студент, який відсиджує покарання. Було приголомшливо бачити свого улюбленого письменника в такому світлі. Я знав, що його згода відвідати цей фестиваль була справжньою перемогою, але тепер зрозумів, чому він утримувався від таких подій: мабуть, йому вони вже нагадували відсидку.

Помітно, що його лівий бік — той, який він підтримував, спираючись на тростину, — був, за браком кращого слова, зморщеним. Твідовий піджак, здавалося, вільніше звисав на плечі, штани — ширше огортали кістляве коліно. Тоді як правий бік тіла заповнював тканину набагато природніше. Він не був спотвореним, але виглядав незбалансовано: ніби буханець хліба, на який випадково поклали решту продуктів. Одного вечора п’яний водій збив його, утік і залишив понівеченим та скаліченим у стічній канаві. Це, звісно, було включено до біографічної довідки про нього: йому казали, що він більше ніколи не ходитиме, ніколи більше не писатиме. Але подивіться на нього тепер. Він це подолав і знову в строю.

Його тростина спиралася на сидіння поруч, і тепер я бачив, що вишуканий набалдашник на ній мав форму блискучого срібного сокола. Із фляги з такого ж блискучого металу, як у тої, що він діставав із внутрішньої кишені твідового піджака, Мактавіш хиляв так часто, що я дивувався, навіщо йому щоразу закручувати кришку.

— Розпочнімо з вас, Лізо. — Мейджорс узялася за інтерв’ю. — Ваш дебют — приголомшливий роман «Баланс правосуддя» — відбувся двадцять один рік тому. Це був світовий феномен, який вдихнув нове життя в жанр судової драми, до того ж завдяки свіжому жіночому голосу. Його перевидають і сьогодні! Багато людей, зокрема і я, вимагали вашої наступної книги. Цього Різдва ми її нарешті отримаємо. Вибачте за прямоту, але чому так довго?

— Ну, написати щось після «Балансу правосуддя» було складно, — звернулася Ліза до натовпу, і я помітив, що її голос набув трохи вдаваної інтонації диктора з гучномовця в поїзді. — Певні частини цього роману, можливо, випередили свій час, і я думаю, що світ нарешті підхопив розмову, яку я хотіла вести про жінок і наші права.

— Захопливо. — Було схоже, що Мейджорс читає наступне запитання. — Тож це не був тиск від подальших дій? Не це викликало перерву?

— У мене стається письменницький блок, як і в будь-кого іншого, — відповіла Ліза трохи ніяково. — Мені потрібна була правильна ідея… але я не можу сказати, що саме це насправді спричинило перерву. Я хотіла опинитися в правильному місці, щоб знову видаватися. Як ви дізнаєтеся, написання книги — це оголення душі. Крім того, я вважаю, що хороша книга — це хороша книга, хай скільки часу потрібно, щоб її написати.

— Поява дитини не вибила вас із колії? Я так розумію, незабаром після свого дебюту ви стали самотньою мамою? Народження книжки й малюка в один рік. Мабуть, було важко.

— Гадаю, ви не стали б таке запитувати в самотнього тата. — Ліза навіть не намагалася зобразити усмішку. — Я б обговорила це питання з іншими учасницями цієї панелі, але, здається, я тут така єдина, запрошена для галочки. Соромно, ми ж бо маємо триматися разом.

Мейджорс зрозуміла натяк.

— Це гарна нагода перейти до нашого наступного гостя. Ернесте Каннінґеме, гадаю, ви дещо відрізняєтеся від Лізи: не думаю, що хтось чекає на вашу наступну книгу.

Ця образа засліпила мене, і я витримав паузу, щоб заспокоїтися.

— Гм… Ну… Гадаю, людям достатньо сподобалася моя перша книга. Сподіваюся, вони прочитають і другу.

Мейджорс удавано засміялася.

— Авжеж, авжеж. Я просто мала на увазі, що ми всі сподіваємося, вам не доведеться писати ще одну книгу. З огляду на те, що минулого разу сталося з вами і, що важливіше, з тими, хто вас оточує.

— Ой, вибачте, — пробурмотів я. Почувся гучний кашель, і я побачив, як із натовпу піднімається клубок диму, напевно із запахом чорниці. Під ним Симона поплескала тильним боком руки під підборіддям, а вказівним пальцем іншої — провела лінію від кутика губ по щоці. Вона давала мені знак тримати голову вище, голосніше говорити й більше всміхатися. Однак сторонньому спостерігачеві могло здатися, що вона проводить собі пальцем по горлу. Я додав трохи енергійніше: — Авжеж, я б геть не хотів пройти через це знову. Особливо за такі самі гонорари!

Навіть Симона на це всміхнулася. З полегшенням я розслаблено поринув у розмову:

— Та я все одно пишу. Працюю над романом.

— Удачі вам, — сказав Вольфганг тим не-достатньо-тихим голосом, за якого його здивування, що я це почув, мало б бути цілком удаваним.

— Розкажіть про це.

Я погодився:

— Ніхто не казав, що вигадувати сюжет буде так складно.

— Декому складніше, — відповів Вольфганг, і я зрозумів, що його перший коментар не був іронічним знаком солідарності, яким я його сприйняв.

— Перепрошую?

— Ваша книга. Застрягнути в засніжених горах, серійний убивця. — Він поворушив пальцями, ніби описував сцену з фільму жахів. — Суцільна сенсація. Мерзенна історія, яка, впевнений, добре продається.

— Я тоді про продаж книжок не думав, — сказав я. — Був надто зайнятий спробами вижити. — Це викликало м’який сміх у публіки.

— Чудова відмазка. Реакція натренованої медійної особи.

— Перепрошую, ви мене в чомусь звинувачуєте?

— На фестивалях вітаються бурхливі розмови, але поводьмося ввічливо, — вставила ведуча.

— Це не була образа. — Вольфганг говорив навіть не до мене. Він потурав натовпу, ніби був оповідачем, а я — нещасним клоуном у пантомімі, і з кожним словом від нього віяло праведністю. — Очевидно, що є попит — ось чому письменник, як ви, може продавати багато книжок.

— Що значить письменник, як я? — У мені закипала лють.

— Знавець мистецтва бульварщини. — Він глянув скоса. — Я, звісно, маю на увазі комплімент. Кожному своє.

Мейджорс стурбовано зминала верхній аркуш на планшеті. Вона зробила слабку спробу повернути нашу увагу в потрібне русло:

— Гаразд, я думаю, ми могли б…

— Ні, перепрошую. Мені цікаво, — я обернувся до Вольфганга, — що саме робить мої твори бульварщиною, а ваші — літературою? Ви не можете прийти на фестиваль кримінальної літератури та глузувати з усього жанру, коли все, що ви самі зробили, — це скопіювали Капоте.

Від цього він злегка поморщився.

— Усі книжки — це слова на сторінках, — продовжив я. — Я вкладаюсь у свої твори не менше, ніж будь-хто тут.

— Якщо ви не знаєте різниці між бульварщиною та літературою, це було б правильним визначенням проблеми. — Він схрестив ноги й відкинувся назад, ніби хотів показати, що його відповідь така беззаперечна, що подальшим парируванням він не потуратиме.

— Нема чого соромитися. Ми всі із чогось починаємо, — передбачувано втрутився Алан Ройс.

— Здається, єдина різниця — у тому, чи підписується автор ім’ям без прізвища, Вольфгангу.

Це викликало черговий сміх у натовпі. Від цього Вольфганг так розлютився, що знову сів прямо.

— Ви пишете про кров і кишки так, ніби це розвага. Це огидно. Через п’ятдесят років такі книжки, як ваша, генеруватимуть машини. І звісно, ваша проза дилетантська. Я не єдиний тут, хто так думає.

Він подивився на Мактавіша, який дещо збентежено відвів погляд від фляги, і я зрозумів, що ми помилялися, коли вважали Вольфганга вищим за те, щоб читати відгуки в інтернеті. Мабуть, жодне визнання не зможе залікувати поріз від слів, якими тебе ранив незнайомець в інтернеті. Я вже брав участь у панелях раніше, коли вийшла моя книга, і, звісно, мені знайомі колючі запитання, що час від часу на них ставлять. Але більшість письменників доброзичливі та привітні. Поведінка Вольфганга здалася мені особливо агресивною як для літературної дискусії. Тепер я знав чому. Вольфганг був розлючений тим, що Мактавіш поставив його на нижчий щабель поруч зі мною, і тому тепер намагався утвердитися вище за нашу спільність. Це досі зводилося до его.

— Хочете почути про різницю між бульварщиною та літературою? Між справжнім письменником і просто письменником? Я скажу вам — це прислівники.

— Прислівники?

— Ви їх забагато використовуєте, — глузливо сказав він.

Мені здалося доволі снобістським твердження, що справжні письменники не вживають цілої групи законних слів англійської мови, але тут, зізнаюся, я був надто схвильований, щоб сформулювати це. Я замовк, однаковою мірою збентежений і розлючений.

— Залиш хлопця в спокої, — сказав Мактавіш, здивувавши мене водночас і тим, що став на мій захист, і тим, що, виявляється, справді звертав увагу на цю суперечку. Він користувався мікрофоном, як батько нареченої: невміло, то тримав його надто далеко від рота, так що слова лунали нерозбірливо, то підносив надто близько, і тоді надто різко звучала огидна луна. — У крові й кишках нема нічого поганого. Я впевнений, що все гаразд.

І так само, як спалахує і горить магній — яскраво, але короткочасно, — суперечка завершилася, й ми повернулися до звичного ритму панелі, хоча й не без кількох захоплених перешіптувань публіки, яка вже більше не шкодувала, що пропустила екскурсію до ущелини.

Наступну порцію запитань ставили Вольфгангові: починали з його версії «Із холодним серцем», а потім перейшли до майбутніх робіт. Виявилося, що наразі він не писав нічого нового, а зосередився на «інтерактивній артінсталяції» під назвою «Смерть літератури». Він починав більшість своїх фраз зі слів «Що ж, знаєте…» та «Як вам відомо…» і обговорював впливи на себе філософів, більшість із яких були маловідомими. Мене це дратувало, але я мовчав.

— Це лише трохи літературного снобізму, щоб почати панель, — прошепотіла Ліза мені на вухо. — Не дозволяйте йому зачепити вас.

— Що таке прислівник?

Їй знадобилася секунда, щоб зрозуміти, що я не жартую. У мене було жахливе відчуття, що мій єдиний дружній союз ось-ось розвалиться. Те, що спершу було усмішкою, розтануло на її обличчі. Повільно.

Моралізаторство Вольфганга нарешті скінчилося, і запитання перейшли до Мактавіша. Натовп зацікавлено випрямив спини. Цілком зрозуміло, з огляду на те, що це була одна з його рідкісних міжнародних поїздок: він був тим, на кого люди зібралися тут дивитися. На мій подив, тепер уся увага була на ньому, ніби клацнули перемикачем. Він уже не сидів, напіврозвалившись, на стільці, вдивляючись у чорну дірку своєї фляги. Він ожив: справляв враження розповідями про мрячні шотландські болота, про те, як зростав у бідності та як тяжко йому довелося боротися не лише за те, щоб його книжки публікували, а й за те, щоб його сприймали як серйозного письменника («Можливо, саме тому він і вступився за мене», — подумав я, хоча все ще намагався забути ту маленьку червону зірку). Розказав, як одужував у лікарні після нещасного випадку й боявся, що ніколи більше не писатиме. Нарешті він закінчив тим, як сподівався, що людям сподобається його останній роман про детектива Морбунда — «Настає ніч».

На цьому моменті в залі миттю показалася піднята рука. Це була та дівчина, яку я бачив із примірником «Мізері».

— Наприкінці буде час для запитань, — сказала Мейджорс.

— Просто… — Дівчина так дриґалася, наче їй потрібно було в туалет. — Я сподівалася, що ви більше говоритимете про «Настає світанок», оскільки вона найновіша. До речі, Генрі, вона неймовірна. Мені надзвичайно сподобалося, як ви…

— Дякую, наприкінці буде час для запитань, — повторила Мейджорс із учительською суворістю в голосі, перш ніж звернутися до решти публіки.

— Молода леді має рацію, — перебив Мактавіш. — Я дійсно вважаю обидві ці книжки дилогією. Звісно, «Настає світанок» не матиме жодного сенсу, якщо ви не прочитаєте спершу «Настає ніч», яка цього тижня виходить у новій м’якій палітурці. Існує стільки дат випуску, форматів і країн, за якими треба стежити, що легко заплутатися. Насправді я хочу сказати: просто купіть обидва романи. — Мактавіш пожартував із натовпом, і той нагородив його сміхом.

— Не можу уявити, як складно об’єднати у фіналі серію із шістнадцяти книжок. — Мейджорс повернулася до теми. — Як воно — прощатися з таким популярним персонажем?

— Ну, це непросте запитання, — завагався Мактавіш. У його словах вчувалося легке сп’яніння, а попередній блиск в очах зник. Він явно, як типовий алкоголік, міг вправно вимовляти попередньо відрепетирувані репліки, але геть губився в імпровізації. Він оглядав натовп, і я помітив, що його погляд зупинився на Ваєтті, але не задля підтримки, як, наприклад, тоді, коли я виглядав Симону. У його очах спалахнуло роздратування. Ваєтт злегка зіщулився на стільці. Власник він компанії чи ні — було зрозуміло, хто тут головний. Свою відповідь Мактавіш звернув до нього: — «Прощатися» — це таке сильне слово. Я не хочу спойлерити людям, які ще не дочитали, але жодні двері ніколи не зачиняються.

— Мені здається, це найбільша сенсація, яку ми від вас отримаємо, — спокійно відповіла Мейджорс, помітивши навмисну відстороненість Мактавіша. — Тоді ще одне запитання для зацікавленої публіки. Чи правда, що ви всі свої книжки пишете на друкарській машинці? Я чула, ви це робите, щоб запобігти спойлерам, маючи лише одну друковану копію кожного рукопису. Це здається доволі радикальним рішенням.

— Це не так уже й радикально, якщо подумати. Раніше рукописи Дж. К. Роулінг приковували наручниками до зап’ястя її видавця, як ядерні коди президента США. Видавці Дена Брауна вимагали, щоб його перекладачі протягом місяця працювали з підвалу в Мілані, без інтернету, а якщо захочуть скористатися туалетом, їх туди супроводжували охоронці. Це не можна сприймати легковажно. Ви б бачили, чим мені погрожували, щоб отримати рукопис. А з тим, що в наш час усе онлайн, я просто не довіряю своєму комп’ютеру. Крім того, мені подобається відчуття доторку до клавіш.

— А якщо ваш будинок згорить? — не втримався я. Зізнаюся, мені додав трохи сміливості той факт, що раніше він став на мій бік.

Це вперше я говорив безпосередньо з Мактавішем, і він подивився скоса, наче намагався вирішити, чи образитися на таке. Мені було цікаво, чи він справді заступався за мене, чи просто хотів не погодитися з Вольфгангом. Зрештою він сказав:

— Я б сприйняв це за знак Всесвіту, що мені, мабуть, потрібна ще одна чернетка.

Він знову відкрутив флягу й зробив довгий ковток, чітко даючи зрозуміти, що треба рухатися далі.

Ройс був схожим на собаку, готового вийти на прогулянку, — таким був його ентузіазм, коли запитання нарешті почав отримувати він.

— І останній…

— Але не менш важливий! — втрутився він.

— Так. Звісно. — Я зрозумів, що тут Мейджорс використала «звісно» як ввічливий спосіб сказати «замовкни». Фактично будь-коли, коли її уривають. Я описав її як жінку, що дуже обережно ставиться до своїх слів і не бажає, щоб її відволікали від них чи говорили за неї. — Алан Ройс, автор циклу про доктора Джейн Блек, дія в романах якого розгортається на сталевих столах у моргах. Украй моторошне чтиво!

— Мені більше подобається думати, що я пишу романи про суспільство, розбещеність і людяність, а сам злочин є лише двигуном для більш… — Ройс зупинився на тому ж місці, що й за сніданком, і я зрозумів, що це людина, яка сприймає себе дуже серйозно й хоче показати, якими великими зусиллями йому все вдається. Він був із тих, хто несе валізу на колесах, просто щоб поскаржитися на те, яка вона важка. — Більш освіченої розмови навколо деяких проблем реального світу.

— Звісно.

— Я думаю, що це наша робота насправді. Досліджувати суспільство. Думаю, це те, про що казав Вольфганг щодо французького модернізму…

— Крім того, ви маєте власний досвід роботи серед усієї цієї кривавості й жорстокості, чи не так? — Мейджорс із задоволенням зводила розмови про Ройса до найбільш сенсаційних аспектів його особистості. Варто зазначити, що натовп віддав перевагу тому, щоб слухати про морги, ніж про французький модернізм Вольфганга. — Ви самі колись були судмедекспертом?

— О, так, це те, що надихнуло мене писати літературу. — Ройс надмірно підкреслив останнє слово, затримавшись на звуку «л»: стулив губи міцно, а тоді вистрілив ними те слово, наче з требушета[8]. Здавалося, він чомусь цілився ним саме в мене, хоча це не мало жодного сенсу, адже я був єдиним, хто не опублікував нічого з літератури.

— Чудово, — відповіла Мейджорс. — Перейдімо до запитань аудиторії. — Ройс трохи спохмурнів, діставши тайм-аут, та або вона не помітила, або їй було байдуже. Мейджорс показала на накритий чорною тканиною мольберт позаду неї. — А після цього ми маємо для вас особливий подарунок. Тож. Запитання?

Першою піднесла руку «Мізері»-дівчина. Мейджорс показово роздивилася незворушний натовп, перш ніж з очевидним браком ентузіазму вибрати її. Один з організаторів передав до аудиторії бездротовий мікрофон, і жінка підвелася.

— Моє запитання до Генрі. — Говорячи, вона трохи пружинила навшпиньках. — Мене звуть Брук, і ви можете знати мене як президентку «Дворняг Морбунда»!

«Дворняги Морбунда» були затятими фанатами Мактавіша. Мактавіш майже не впізнав згадку про свій фан-клуб, а також фразу на її футболці («Сліпому коневі — що кивок, що підморгування» — шотландський вислів про прямоту в спілкуванні, близький до крилатої фрази Морбунда, яку той часто виголошував у своїх монологах, коли пояснював, як розкрив справу. Коли я вперше побачив цю футболку, запідозрив, що Брук була його піарницею, але тепер я знав: вона — Головна Дворняга. Був сенс у тому, що вона сіла в потяг спеціально заради підлабузництва до Генрі. Ціна цієї поїздки досі здавалася надмірною для дівчини її віку (я так само вважав, що їй трохи за двадцять, не в останню чергу — бо думав, що пристрасть організовувати будь-що, не кажучи вже про те, щоб стати президенткою глобального фан-клубу, розчиняється, як цукор у воді, коли тобі виповнюється двадцять п’ять). Але я припускав, що вона із заможної родини. Або це, або її захоплення Мактавішем було таким затятим, що для неї не мало значення, скільки зусиль їй доведеться докласти, скільки змін відпрацювати в барі чи як довго мити підлоги у фастфудах, щоб зустріти свого кумира.

Слова Генрі відлунювали в голові — «ви б бачили, чим мені погрожували, щоб отримати рукопис», — і я подумав, чи присутні в поїзді інші Дворняги й чи була їхня одержимість іще однією причиною, чому він більше не брав участі в подібних подіях.

— Я хотіла запитати, не бовкнувши спойлеру, — вона винувато озирнулася, — чи Морбунд не… Ну… Правда ж? Я маю на увазі, у «Настає світанок» відбуваються певні події, і я просто хотіла спитати, чи він дійсно…

Із заднього ряду почувся стогін, знайомий кожному, хто має друга, який захищається від спойлерів (для мене це Енді, який колись докоряв мені за те, що я зіпсував йому, як не дивно, кінець «Титаніка»). Мушу визнати, я також був трохи роздратований через Брук, бо, хоч і знав із маркетингових написів, що «Настає світанок» — це, ймовірно, лебедина пісня Морбунда (так було написано на обкладинці поряд із цитатою The New York Times — «Непереможний і неперевершений: Мактавіш незрівнянний» — це означало, що Мактавішу ніколи не доведеться випрошувати анотації), я не думав, що Мактавіш уб’є свого улюбленого персонажа. Його книги, зрештою, були написані від першої особи, а ви вже знаєте, що таке в моїх очах вважається смертним гріхом для чесних детективних романів. Як можна завершити книгу, коли головний герой мертвий?

Узяти, наприклад, мене. Ви знаєте, що мене зараз не поливають брудом письменники під палючим сонцем. Ні: я лежу в ліжку з поліетиленовим простирадлом у лікарняній палаті в Аделаїді; нарешті зійшов із потяга, але додому мене ще не пустили, оскільки поліція досі збирає свідчення та частини тіла. Я друкую це й час від часу вимагаю більше знеболювальних, дряпаю шкіру, що лущиться на шиї.

— Дякую, Брук, — сказав Мактавіш і прочистив горло. Від того, що він згадав її ім’я п’ятнадцять секунд тому, дівчина ледь до небес не злетіла. — Я збережу цей секрет для решти аудиторії, але, думаю, це залежить від вашої власної інтерпретації.

Це була відповідь «ні про що», і Брук зморщила носа. Один із персоналу «Гана» простягнув руку до мікрофона. Брук схопилася за нього, як дитина, що боїться втратити іграшку. Здавалося, вона забула, що зможе переслідувати Мактавіша ще чотири дні, і хотіла скористатися цим моментом: завоювати його.

— Гаразд, ну, просто власника трактиру в книзі… його звуть Арчибальд Бенч. Арчі Бенч. — Вона вичікувально примружилася й вимовила ім’я трактирника по складах, як коли ви пліткуєте про нового партнера колишньої («Ніколи не повіриш, із ким вона зустрічається… Ар-чи-бальд Бенч»), наче вони з Мактавішем мали спільну таємницю.

Мені кортіло, щоб вона перейшла до суті. Я відчув, як моя шия червоніє, і пошкодував, що не наніс сонцезахисний крем: пам’ятаю, я був упевнений, що пізніше моя шия вкриється пухирцями й лущитиметься.

— Це так?

Мактавіш глянув на Ваєтта, який кинув на нього збентежену «я не знаю»-гримасу. Я сам був украй розгублений. Я прочитав усі книжки про Морбунда, крім останньої, і зазвичай мені доволі добре вдається складати пазл докупи, але ім’я Арчибальд Бенч для мене нічого не означало, окрім того, що редакторка мала запропонувати замінити прізвище на щось більш реалістичне. Та знову таки, як я вже казав Енді й вам, усе в детективних історіях навмисне, а Мактавіш був найкращим у хитрощах, головоломках і грі слів, тож я подумав, що якщо це був Арчі «Лавка»[9] замість Арчі «Зупинка-Автобуса» або Арчі «Церковна-Лава», це мусить мати якесь значення.

— Здається, ви мене перехитрили, дівчино, — нарешті відповів Мактавіш. Це була доволі загальна заява, але, очевидно, саме та, яку хотіла почути Брук, оскільки вона із силою клацнула підборами від хвилювання й тицьнула мікрофон назад персоналу, цілком задоволена, що ця мить, яку, мабуть, репетирувала знову й знову, минула саме так, як вона сподівалася.

Коротка ремарка: присягаюся, я не здогадувався, що книгою, яку вона читала в барі раніше, була «Мізері» — у ній психопатичний фанат бере письменника в заручники та змушує оживити мертвого персонажа (вибач, Енді, за спойлер). Це те, що вона насправді читала. Принаймні поки книгу не вкрила блювота. Припускаю, вона викинула її після цього, але, знову таки, беручи до уваги, що це була блювота Мактавіша, я б не залишав примірник біля неї, бо вона могла поцупити його як сувенір.

Мейджорс запропонувала поставити додаткові запитання. Брук, мабуть, віджималася, щоб стільки разів піднімати руку, а Мейджорс робила все можливе, щоб обійти її увагою, але натикалася на млявий натовп. Більшість запитань адресували Генрі, і я геть не заперечував, але Ройс ледь не звивався на стільці в надії, що хтось вибере його. Він ледве не вибухнув, коли чоловік із різнокольоровою бородою — я згадав другий келих невипитого шампанського перед ним — узяв мікрофон і сказав:

— Моє запитання до Ернеста.

Я підніс до губ мікрофон і привітно всміхнувся, очікуючи на запитання.

— Воно просте, — сказав чоловік. Я помітив, що він тут сам, як і за сніданком: сидить у кінці ряду, місце біля нього — вільне. — Ви його вбили?

Неначе за командою, раптовий порив вітру закинув усім нам в очі пекучий клубок червоного пилу. Я взявся струшувати його й водночас збирати докупи думки. Найкраще, що я зміг вимовити:

— Перепрошую?

— Ви вбили його?

Вибачте, що позбавляю вас діалогу, але редакторка зацензурувала мою відповідь, оскільки вона безпосередньо стосується торішніх убивств у горах. Можу вам сказати, що відповів, просто повторивши написане в попередній книзі, формулювання в якій були достатньо узгоджені з юристами, щоб убезпечити мене. Здавалося, усе минуло добре. Ройсові очі були як розпечена лава й постійно дивилися на мене.

Піднялася нова рука.

— У мене є запитання до Генрі. — Це була кучерява дружина з пари, яку я вважав фанатами: більше Дворняг. Вона мала легкий ірландський акцент, інтонація стрибала то вгору, то вниз. Чоловік сидів поруч. Він обережно потягнув її за лікоть, але вона скинула його руку. — Звідки ви берете ідеї?

— Гаррієт, — чоловік спробував примусити її замовкнути, і його щоки спалахнули від збентеження. Як фанат він здавався протилежністю Брук, оскільки Мактавіш, повернувшись до них, викликав у нього паніку.

— Мені дозволено поставити запитання, Джаспере, — твердо сказала Гаррієт.

Мактавіш зупинив сварку коханців, нахилившись уперед і розвівши руки.

— Яке чудове запитання! — сказав він, перш ніж почати добре відпрацьовану відповідь.

Якщо вам цікаво, письменники діляться на дві категорії: «плоттерси», які роблять аутлайн своєї історії перед її написанням; і «пантсерси», які щодня сідають за стіл і не знають, куди їх заведе робота, — піддаються інтуїції. Гадаю, я — трохи і того, і іншого, оскільки, поки переживаю події своїх книжок, не дуже уявляю, що станеться далі, але до того часу, коли я сідаю писати, убивця вже мав порядність розпланувати для мене більшість подій (хоча я б не назвав співавторами вбивць, із якими стикався). Мактавіш виявився «пантсерсом», оскільки заявив, що починає з образу, почуття чи навіть кольору, а тоді дозволяє цьому надихати його щодо того, де Морбунд опинятиметься наприкінці кожної пригоди.

Це була посередня відповідь на посереднє запитання, і я перепрошую, що вам доводиться терпіти всю цю панельну дискусію, наче ви брали участь у такій водночас довгій і банальній розмові, але вважаю, що ви заслуговуєте на належну атмосферу літературної конвенції. І, крім того, у цьому розділі забагато підказок, щоб пропустити навіть, здавалося б, зайвий діалог. Як-от те, що має статися.

Арчі Бенч, виявляється, теж доволі важливий.

— Мій улюблений із ваших романів — «Злетіти з рейок», — сказала Мейджорс (це, для тих, хто не має енциклопедичних знань про творчість Мактавіша, його третій роман із серії про Морбунда).

Брук кивнула. Я нечітко пригадав книгу, в якій пара влаштувала ДТП із приміським потягом, щоб приховати вбивство сина. Була в ній особливо жахлива сцена, пов’язана з підготовкою до зіткнення: коли батьки посадили на передні сидіння два щойно викопані трупи, наче свої власні. Їх мало розтрощити аж так, щоб неможливо було впізнати. Але, крім цього, я мало що запам’ятав із сюжету.

— Я пригадую історію з новин, яка насправді була дещо схожою, — додала Мейджорс. — Тож, окрім кольорів і мудбордів, ви, певно, черпаєте натхнення, — вона вкрала трюк Ройса — вдавати зусилля під час вибору слів, — деінде.

— Нє. — Мактавіш похитав головою. Його акцент став виразнішим, оскільки язик втомився і ковзав навколо приголосних. — Насправді я не звертаю уваги на новини. Авжеж, час від часу я занурююсь у світ і події довкола, мушу крокувати в ногу з підходами поліції до роботи й технологіями, але якщо приділятиму новинам забагато уваги, у мене ніколи не виникне оригінальна ідея для книги. Ви знаєте, є такий вислів: «Правда дивніша за вигадку».

— Однак була схожа історія. У моєму рідному місті насправді, — сказала Мейджорс. — Коли я була дитиною.

Хтось із публіки голосно прочистив горло. Я озирнувся й побачив, як Ваєтт кашляє собі в руку. Його увага була прикута до Мейджорс, вираз обличчя був чітким: «Дивіться мені!». Я побачив, як Джаспер закотив очі на Гаррієт, ніби причиною напруження було те, що вона поставила запитання.

— Та невже? — зацікавився Мактавіш.

— Ви не пам’ятаєте? Лізо, ви мали б знати цю історію. Це було тридцять два роки тому. У тисяча дев’ятсот дев’яносто першому.

Ліза зіщулилася в лопатках.

— Не думаю, що хочу…

— Любко, це було давно, — перервав її Мактавіш. — Де ви виросли?

— Тут, — відповіла Мейджорс. — Ми насправді незабаром проїжджатимемо моє містечко, як вирушимо. Точніше, залізничну лінію. Приблизно за сотню кілометрів від Аліс-Спрінгс.

— Ясно. Та ймовірність того, що я натраплю на регіональну австралійську статтю в Шотландії… Ну, я б сказав, вона дуже мала. Вибачте, якщо книга зачепила за живе. Якщо ви знали когось, хто помер або постраждав таким чином, як я придумав у книзі, гадаю, про це було б боляче читати. Але кожен із нас тут, — він узяв свою тростину та провів нею, вказуючи на всіх, — убив нескінченну кількість людей у нескінченну кількість способів. Неминуче, що десь реальне життя це зімітує.

— Не думаєте, що… — продовжувала Мейджорс.

Мактавіш засміявся:

— Слава ж Богу, що ми лише вигадуємо це! Якби один із нас шістьох помер просто зараз, то було б п’ятеро підозрюваних, серед яких усі знають, як приховати вбивство.

Мейджорс зблідла. Зиркнула на Лізу, але не знайшла в неї жодної підтримки. Ліза ногою окреслювала кола на землі й мала заклопотаний вигляд.

— Якщо кожна ваша книга має певний колір, — запитав я, намагаючись урятувати розмову, — то якого кольору «Настає світанок»?

— Червоного, — відповів Мактавіш із задоволенням. — Криваво-червоного.

Це викликало бурхливі оплески з боку Брук, оскільки явно нагадало їй про долю детектива Морбунда. Навіть Ваєтт кинув смішок. «Як тобі така реакція „натренованої медійної особи“», — подумав я, дивлячись на Вольфганга. Можливо, це було просто через брак практики; я не мав сумніватися, що Мактавіш — профі.

Мейджорс знову вклинилася:

— А «Злетіти з рейок», Генрі?

Якби словами можна було забивати цвяхи, Мактавіш своєю різкою відповіддю міг би забити рейковий кілок.

— Зеленого.

Мейджорс демонстративно перевірила свій наручний годинник і встала, викликавши шелест у натовпі: менше — від хвилювання, більше — від очікування перерви на туалет. Сечові міхури, на противагу письменницьким его, — обмежені, і багато з них наша дискусія вже випробувала. Ранкове шампанське ситуацію не поліпшувало. Озираючись, я думаю, що алкоголь, мабуть, теж підживив у нас, письменників, дух суперечення: зазвичай літературні розмови не такі конфліктні.

— Це була жвава година. Щоб завершити нашу ранкову програму, ми підготували для вас особливий подарунок. — Мейджорс підійшла до мольберта. — Ми отримали ексклюзивний дозвіл від видавництва Penguin Random House представити вам сьогодні, — вона схопила кут чорної тканини, накинутої на мольберт, — обкладинку нового роману Лізи Фултон «Падіння правосуддя», який авторка створює вже протягом двох десятиліть. — Вона зняла тканину, як чарівниця, і показала велику картонну роздруківку.

На обкладинці була зображена ошатна будівля, імовірно будівля суду, освітлена криваво-червоними променями призахідного сонця, а за нею — силует міста. Ім’я Лізи було написано яскраво-золотими літерами, розтягнутими й тонкими, більшими за саму назву. Але найпомітнішим з усього, контрастним білим шрифтом на тлі чорного, як ковальське горно, неба виднілися три слова.

Кожен по-різному реагував на ці три слова. Ліза піднесла руку до рота. Я бачив, як тремтить її щелепа, як сповнюються слізьми очі. Вона мала б схвалити дизайн обкладинки, але явно не бачила остаточного варіанта й була цілком приголомшена. Ройс стиснув кулаки, вчепившись у коліна. А щелепу стиснув із такою силою, що, мабуть, міг би зламати зуб. Вольфганг навіть не потрудився обернутися. Мейджорс дивилася на Лізу, виразу її очей я не міг зрозуміти. Це була не зовсім заздрість, але бракувало тепла на кшталт «рада за тебе».

Мактавіша читати було найпростіше: він самовдоволено всміхався.

Звісно — було чому. Одне з трьох слів належало йому.

«Петарда». Генрі Мактавіш.

Схвалення від людини, яка ніколи не писала анотації. А через розташування на обкладинці, розмір і яскравість відгуку його неможливо було б пропустити — він би точно продавав цю книгу. Губи Лізи тремтіли, наче вона збиралася заплакати, і, явно боячись зробити це на очах у всіх, вона підвелася й помчала назад до потяга.

Натовп послухався її сигналу, усі встали й почали розходитися. Ваєтт підвівся й підійшов до Мактавіша, обхопивши однією рукою його здорове плече. Я не чув їхньої розмови, але бачив, як Мактавіш розсміявся у відповідь на те, що сказав Ваєтт. Я швидко попрямував до поїзда, бо побачив, як Симона підводиться. Я справді хотів із нею поговорити, але тоді мені забракло сил добряче розсердитися на неї, а я хотів зробити це правильно.

Я поспішно повернувся до бару, де замовив пиво «Стелла», яке мені подали у високій опуклій склянці зі зрізаною ножем піною, і сів біля вікна, зайнявши мініатюрний столик лише для себе. Я чекав, коли шлейф пилу повідомить про повернення автобусів. Нетерпляче чекав можливості поскаржитися Джульєтт — із напоєм за системою «все включено», на м’якому сидінні, поки наш першокласний поїзд продовжує свою всесвітньовідому подорож, — про те, як мені було важко.

Я розташувався напрочуд вдало, бо інакше не побачив би Алана Ройса, який тинявся позаду інших гостей і винувато озирався, поки не переконався, що залишився сам. Присягаюся, він дивився просто на мене, але відблиски сонця у вікні, мабуть, робили мене невидимим.

Це означало, що він не знав: я бачив із поїзда, як Ройс востаннє озирнувся, а потім пробив кулаком обкладинку Лізи Фултон.

Розділ 8

Перше пиво не вдарило в голову, але трохи алкоголю допомогло моїм рукам перестати тремтіти. Письменники загалом набагато ввічливіші, ніж я щойно побачив. Але в цьому фестивалі було щось таке, що змусило нас усіх вчепитися одне одному в горло. Чи це через ізоляцію, відчуття замкнутості в поїзді — без трансляцій наживо, без журналістів, — ми припускали, що самі по собі, і тому наші дії можуть не визначати нас у реальному світі, наче ми перебували в якійсь химерній сатирі на кшталт «Володаря мух»? Чи все було простіше: С. Ф. Мейджорс явно дібрала вибухонебезпечний коктейль із письменників. Усі вони мали спільні моменти, власні претензії та суперечки, які, приправлені самолюбством і приготовані під сонцем пустелі, запеклися в озлоблений кіш. За винятком мене. Це була моя перша зустріч із кожним із них. То чому я тут опинився?

Я сказав собі, що забагато про це думаю, і підвівся, щоб мені долили пива, та коли повернувся, мій столик біля вікна вже захопила команда «Чоловік і Дружина» — Джаспер і Гаррієт. Я озирнувся. Бар сповнювали люди. Галаслива зграя літніх жінок зайняла вільне місце за своїм столиком, і я не думав, що зможу з ними впоратися. Мактавіш усівся на стілець біля бару, ліктями підтримував себе у вертикальному положенні, з якого міг вливати у себе рідини. І хоча біля нього були вільні стільці, я не вважав їх кращим варіантом. Більше нікого знайомого у вагоні не було, оскільки багато хто розійшовся по своїх купе. Мабуть, я надовго завис, тому що Джаспер помітив.

— Вибачте, друже. Ми зайняли ваше місце? — Він посунувся, і я сів. — Джаспер Мердок, радий познайомитися.

Його темне, майже чорне волосся контрастувало із зеленими очима відтінку ліхтаря Гетсбі[10]. На ньому була футболка, заправлена в підперезані поясом джинси. Я потиснув йому руку із загрубілими мозолями ремісника та звернувся до дружини:

— І Гаррієт, правильно? — Це її заскочило. Вона заправила пасмо волосся за вухо. — Я чув, як ви ставили запитання під час панелі. Я не сталкер абощо. Ернест.

— Письменник-прислівник, — сказала Гаррієт. Це був дружній жарт, яким вона виражала згоду з тим, що Вольфганг поводився дещо різко.

— Усе минуло доволі жваво, як гадаєте? — поцікавився Джаспер.

— Це ще м’яко сказано. — Я сьорбнув пива й глянув у вікно на бортпровідника, який піднімав із землі повалений мольберт і чухав потилицю, бо не було вітру, який міг би його перекинути. — Не думаю, що усвідомлював, у що вплутуюсь. — Я засміявся. — Але ж ви гості. Принаймні для вас воно варте витрачених коштів?

— Не сприймайте це особисто, — сказав Джаспер. Гаррієт кивнула.

— Як і з будь-якою хорошою порадою — простіше сказати, ніж зробити.

— Подумайте про це так: Ройса й Вольфганга таке свіже м’ясце, як ви, страшить, бо на полицях не так багато місця. А ви стоїте там, готові станцювати на їхніх могилах. Так би мовити. — Джаспер знизав плечима. — Я вважаю, вони все так бачать.

Такий точний опис міг з’явитися тільки з особистого досвіду. Я ризикнув висловити здогад:

— У якому видавництві ви працюєте? «Джеміні»?

— Насправді він письменник, — відповіла Гаррієт.

— Учасник фестивалю? — поцікавився я.

Джаспер відмахнувся від мого запитання.

— У мене є справи з Ваєттом Ллойдом. Поїздка здавалася таким самим вдалим місцем, як і будь-яке інше, щоб спіймати його і все повирішувати. Нечасто випадає змога проїхати всю Австралію вгору й униз. — Він накреслив пальцем у повітрі лінію вгору й лінію вниз. Я згадав, що «Ган» їздив в обох напрямках. — Особливо ірландцям, — прошепотів Джаспер майже змовницьки й кивнув на Гаррієт.

Вона грайливо вдарила його по руці й сказала мені:

— Не слухайте його. Мої батьки ірландці, але я народилася в Мельбурні. — Це пояснювало її легкий акцент.

— То ви їхали вгору потягом з Аделаїди, щоб просто сісти на «Ган», який повезе вас назад униз?

— Ми орендували машину. Машиною — вгору, поїздом — униз, — пояснив Джаспер.

— Довга дорога.

Я подумав про таблетки від морської хвороби, які Джаспер помилково передав Ваєтту. Вони здавалися непотрібними для подорожі пустелею. Його, мабуть, захитувало в машині.

— Якщо ви такого ніколи не робили, раджу. Прекрасна країна. Нема нічого кращого, щоб завершити проєкти, ніж широкі дороги, запилені мотелі й чисте повітря.

— Гаразд, тоді як письменник письменнику. Чи це я такий тендітний, чи всі до мене придиралися?

— Мені здається, ви надто прагнете їхнього схвалення. Кому яке діло? — Він знизав плечима. — Нас переживають наші історії, а не обкладинки, місця на полицях чи фестивальні запрошення. — Це звучало зворушливо, але трохи відрепетирувано. Зокрема, мені здалося, він переконав себе в тому, що запрошення на фестиваль неважливе, почасти задля захисту від того факту, що ніколи його не отримував. Згадка про місце на полиці, а саме те, як мало воно важить, допомогла все краще зрозуміти.

— Ви видаєтеся самостійно? — здогадався я. Спроба потрапити в друковані видання після успіху в інтернеті мала сенс: це була причина слідувати за Ваєттом у поїздці. На кожному письменницькому фестивалі завжди є принаймні один гість, який стискає рукопис і чекає вдалої миті, щоб запхнути його в руки видавця, який нічого не підозрює. — Електронні книжки? Я колись таке робив.

— О, я…

— Він дуже крутий, — похвалилася Гаррієт. — Продав стільки ж книжок, скільки й Мактавіш.

— Дякую, Гаррі, достатньо про це. — Йому явно не подобалося, що вона говорить від його імені, як дитині, що скаржиться на горду матір. Він знову звернувся до мене: — Я непогано справляюся.

Це було не зовсім смирення. Він раптом став більш сором’язливим, наче захищався, і я задумався, чи це не проблиск того самого типу синдрому самозванця, який був у мене. Звісно, Гаррієт могла роздмухувати його его, але правда була простою: навіть якщо Джаспер мав великий продаж зі свого самвидаву, йому все одно довелося бігати за видавцем по цьому поїзду.

Я звернувся до Гаррієт, щоб змінити тему:

— А ви, мабуть, шанувальниця Мактавіша? — Зрештою, вона була тією, хто поставив йому запитання.

Гаррієт усміхнулася.

— Я велика шанувальниця його книг.

— А ви? — втрутився Джаспер. Він видався мені лагідним хлопцем, але мав неприємну звичку уривати свою дружину, коли та розмовляла — як це сталося під час панельної дискусії, — це, на мій погляд, надто владно.

— Так. Я не Дворняга чи щось таке. Але фанат. Ну, — я напіврозсміявся, — чесно кажучи, я досі вирішую, чи ним лишатимусь.

— Якщо це вас утішить, — почав Джаспер, — я чув, як та жінка — вона ваша агентка, чи не так? — сперечалася з Ваєттом про те, щоб прибрати той відгук.

— Ви його також бачили?

— Ширяться чутки. Кожен іноді отримує поганий відгук. Нехай вас це не турбує. Гей, — він підняв свою порожню склянку, — ми освіжимося перед обідом, правда, Гаррі?

Гаррієт кивнула.

— Було приємно з вами познайомитися, Ернесте.

Вони встали, щоб піти, і до мене одразу ж підсів чоловік, який ставив мені запитання на панелі, — окуляри в золотій оправі й сива борода з рудими плямами, — наче я був за столиком для швидких побачень. Глибокі зморшки на його чолі нагадували горби найскладніших гірськолижних трас, а ще він носив акубру, надто чисту для тої, яку придбали десь, окрім сувенірної крамниці в Беррімі. Він тримав два кухлі пива, і тільки-но я подумав, чи не доєднається до нього його таємнича супутниця, як він підсунув один до мене. Такої кількості напоїв було забагато для моєї комплекції — у мене залишилася недопитою ще третина другого пива, — але я з ввічливості підчепив келих пальцем і кивнув на знак вдячності.

— Дуглас Парсонс. — Він простягнув руку, і я її потиснув. Я не вважав за потрібне називати своє ім’я, з огляду на те, що він читав мою книгу та звертався до мене на дискусії, але потім відчув, що поводжуся зарозуміло, припускаючи, що він знає, хто я, тому вимовив «Ернест» після надто довгої паузи.

— Так. Я був серед аудиторії на панельній дискусії. — Він говорив із легким техаським акцентом.

— О. — Тепер, коли я втягнувся в цю гру, де мусив вдавати, що не знаю його, у мене не було іншого вибору, окрім як продовжувати її. — Мені в очі трохи сонце світило. Дякую, що висиділи.

— Я поставив вам запитання під час сесії запитань-відповідей. Вибачте, якщо воно було трохи… ну… просто в лоб.

— Не хвилюйтеся про це. Вам подобається подорож?

— Так, усе доволі добре. Бути тут насправді дивно. Я про цю подорож давно думав. — Його голос стихнув, а очі дивилися повз мене, ніби його загіпнотизувала сільська місцевість за вікном, а потім він ковтнув пива й знову зосередився. — Тут безплатна випивка. Гріх скаржитися.

— Ви тут із кимось? — поцікавився я.

Він злегка похитав головою.

— Тільки я.

Розпитувати його про другий келих шампанського зранку — було б як пхати носа не у свої справи. Тож я дозволив розмові завмерти, і ми якусь мить сиділи мовчки.

— Але моє запитання. Просто… — почав він.

У мене було відчуття, що це станеться, і я урвав його, наче займав його паркувальне місце:

— Ви ж розумієте, що я не можу про це говорити. З погляду закону.

— Я знаю. Знаю. Це просто, ну, кумедно, що ви тут. От і все.

Я насупився.

— Справді?

— Тому що я саме читав вашу книгу під час польоту сюди. Один із тих збігів, які насправді не допускаються в детективних романах, правда?

— Правда. Ну, вам довелося летіти до Австралії на цей захід, і я припускаю, що мою книгу продають в аеропортах. Це не найдивовижніший збіг.

Він насунув окуляри на ніс.

— Для мене — так.

— Для вас це був довгий шлях. Улюблений автор? Мактавіш? — Я припустив, що Мактавіш ніколи не подорожував по США, оскільки він рідко їздив у тури. Летіти до Австралії лише для того, щоб побачити одну людину, здавалося надзвичайно екстремальним, але, знову таки, це поєднувалося зі всесвітньо відомим туристичним рейсом. Можливо, Мактавіш був просто вишенькою, а не тортом.

— Це рідкісна можливість.

Я напівпідвівся, злегка розігнувши коліна, але не вставав повністю. Це була найбільш перепрошувальна мова тіла, яку я міг придумати, щоб уникнути цієї розмови. Конденсат із мого недопитого пива звинувачувально збирався під склянкою.

— Я знаю, що ви не можете про це говорити.

Я застиг у своїй напівзігнутій позі, стегна пекли.

— Я дійсно не можу.

— Гіпотетично.

— Навіть гіпо…

— Ця особа багато у вас забрала. Близьких. Друзів. Вона завдала вам болю. Якби ви це зробили…

— Я не робив.

— Гіпотетично.

— Гаразд. — Я вирішив потішити його.

— Що ви відчували б? Помстившись цій людині.

— Помсти не було. Було просто виживання. — Це була правда, але я на секунду замовк. Можливо, два келихи пива допомогли мені забути про застереження моєї команди юристів, можливо, мені просто набридла ця поза, в якій я застиг, а може, причиною була борода Дугласа, що тремтіла, наче птаха, яка щойно злетіла з верхівки дерева, приховуючи тремтіння губ. Хай там як, я додав трохи правди: — Це змусило б мене сумувати.

— Сум?

— Безсилля замість могутності. Саме її ви, можливо, очікували б відчути, перш ніж станеться щось подібне. Руки на чиїйсь шиї — це контроль, чи не так? Ні. У помсті немає влади чи контролю. Подумайте про все, що привело вас до того моменту, про все, що мало піти правильно, і про все, що мало піти не так. Я уявляю, що це було б схоже на відчуття, коли ти знову й знову виявляєшся жертвою. — Я помітив автобуси, що важко підіймалися стежкою, і випростався. — Гіпотетично.

Виходячи з бару, я озирнувся й побачив, що Дуглас задумливо дивиться у свій келих. Тоді він цокнувся ним об мій повний у самотньому тості.

У мене в животі зароджувалось якесь тривожне відчуття, коли я повертався до свого купе. Річ була не так у суті запитань — ми живемо у світі, де люди слухають найжахливіші кримінальні подкасти, які тільки можна собі уявити, поки готують вечерю, — головним був тон. Здавалося, він запитує, ну, дозволу. Я сподівався, що моя відповідь була достатньо похмурою, щоб її не можна було сприйняти як схвалення.

Зізнаюся, це неабиякий аналіз щодо людини, з якою я випив лише третину кухля пива. І зазвичай я звинуватив би себе в надмірних роздумах, якби, звісно, він щойно не збрехав мені.

У нього точно було два келихи шампанського на вокзалі Берріми.

Тоді чому він сказав, що подорожує сам?

І з ким він тоді їхав?

Розділ 9

Джульєтт мала порядність збрехати про те, як добре провела час, досліджуючи ущелину. Звучало особливо награно, коли вона намагалася описати сорокатисячолітні наскельні малюнки як «такі собі», але я все одно оцінив її зусилля.

До того моменту, як останній автобус висадив пасажирів і ми обоє прийняли душ («Ган» рушив посеред того, як я приймав душ, із поштовхом, від якого я мало не послизнувся й не зламав собі шию) та одягнулися до вечері у вагоні-ресторані «Королева Аделаїда», підкралася ніч, і мерехтлива кіноплівка за нашим вікном стала темно-синьою, кущі тепер проминали нас лише як силуети. Ніхто з нас не був упевнений, наскільки офіційною буде вечеря: Джульєтт одягнула помаранчево-коричневу картату сукню, «пустельну», за її словами, а я прихопив піджак. Нам не варто було хвилюватися, оскільки присутні в ресторані зодяглися хто в костюми, хто в шорти. Моя теорія полягає в тому, що чим менш ви заможні, тим краще ви одягаєтеся на дорогі заходи — у ресторан, театр, — оскільки ваші зусилля щодо одягу відповідають вашим зусиллям щодо витрат на цей захід. Місячна зарплата: краще одягнути краватку. Дохід за годину: вдягну шорти в оперу, жодної проблеми.

Спочатку ми обоє їли крокодиляче м’ясо, що смакувало, як курка, а потім — філе кенгуру, яке нагадувало яловичину. Ми ділили столик із подружжям пенсіонерів-книголюбів із передмістя штату Квінсленд, які приїхали відсвяткувати п’ятдесяту річницю весілля. Вони доволі довго збирали гроші на подорож, про що не повідомляли, але дружина була одягнена в яскраву квітчасту сукню, а чоловік, вірте чи ні, — у смокінг. Я не описуватиму їхнього зовнішнього вигляду, бо вони неважливі для вбивств. На борту є багато гостей, які просто такі — гості, — і я хвилююся, що як дам їм забагато описових подробиць, ви можете подумати, що вони більше стосуються сюжету, ніж насправді. Так само, як є набагато більше персоналу, ніж я назвав, але у своїх підрахунках обмежуся згаданими. Уявіть собі своїх бабусю й дідуся: наші товариші за вечерею були схожі на них.

Вечерю сервірували в три черги. Ми були другими. Ліза Фултон також сиділа тут і вечеряла із Джаспером і Гаррієт Мердоками. Дуглас, техасець, сидів навпроти С. Ф. Мейджорс та Алана Ройса. Дуглас і Мейджорс поспішно перешіптувалися між собою, виключивши з розмови Ройса. Ваєтт і Вольфганг сиділи за іншим столиком. Вольфганг говорив, а Ваєтт уважно слухав, притискаючи вказівні пальці до скронь. Я не хотів надавати цьому завеликого значення, але здавалося, що він отримував дійсно дуже погані новини. Мактавіша й Симони не було, втім офіціант зі срібним клоше кілька разів повертався з боку купе, ближчих до машинного відділення, отже, когось обслуговували в номері.

Наші дідусь і бабуся вирішили піти відпочивати, а ми із Джульєтт залишилися випити червоного вина перед сном. До нас доєдналися дві жінки, які працювали кураторками музею — одна в Лондоні, друга в Тасманії — і які пропустили вечерю, але прийшли на десерт. Темна блакить за вікном зникла, і хоча я очікував на якийсь прекрасний сутінковий пустельний пейзаж, натомість він був — без міст поблизу чи освітлення зовні поїзда — геть чорним.

— То ти навіть не згадав, як минула панель… — активно включилась у розмову Джульєтт.

— Нема чого розповідати. — Я знизав плечима. — Вольфганг категорично вважає мене поганим письменником. Єдина людина, яка, здається, на моєму боці, — це клятий Мактавіш-одна-зірка.

— Гей, — вона схопила мою неушкоджену руку й погладила її великим пальцем, — усі просто на межі. Учора добиралися, сьогодні рано прокинулися. Плюс спека й алкоголь — від цього будь-хто стане трохи дратівливим.

Я зітхнув.

— Твоя правда. Негатив був не лише навколо мене. Мейджорс і Мактавіш посварилися. О, і ось це: ти мала б бачити обличчя Ройса, коли вони показали, що Мактавіш дав відгук на нову книгу Лізи — він ледь не закипів, як чайник.

— Мактавіш дав Лізі відгук? — Вона задумливо насупилася. — Це надзвичайно щедро. Це дійсно могло б розширити її аудиторію.

— Вони влаштували це як сюрприз: вона була шокована. Ледь не плакала.

— Можу собі уявити. Ну, — сказала Джульєтт, поки крутила вино в келиху зі зловісною усмішкою, — і не завадить теж трохи насолити Ройсу. Бачиш. Усі схопили одне одного за горло.

Ми обернулися на грюкіт і брязкіт столових приборів. Ваєтт ударив по столу, від чого підстрибнули ложки. Він наполовину підвівся зі свого місця.

— Ти цього не зробиш, — прошипів він через стіл до Вольфганга, який із самовдоволеною посмішкою на пофарбованих вином губах тримав келих. — Це зруйнує… — Ваєтт зрозумів, що всі дивляться, і швидко змінив тон. — Вибачте! — вигукнув він із надмірним ентузіазмом, як розмовляє викрадач людей, якого випадково зупинила поліція, а в нього хтось у багажнику. — Перепрошую! Трохи захопився. — Він вказав на Вольфганга. — Нова книга. Звучить дивовижно. — Він і далі вибачливо махав рукою решті вагону й опустився назад у крісло.

— Не думала, що «Джеміні» публікували Вольфганга, — насупилася Джульєтт.

Я відірвав свою руку від руки Джульєтт і потер очі.

— Я просто не можу впоратися з відчуттям, що не… — Слова, які мені було важко вимовити раніше, наткнулися на мої зуби й затріщали по них, благаючи вирватися. Цього разу я їм дозволив: — …не заслуговую бути тут.

— Цілком заслуговуєш. Тут немає нікого кращого за тебе. Ти хороший письменник. Ти заслуговуєш бути тут так само, як…

— Ні. Джул. Не тільки тут. Я кажу про відчуття, що взагалі нічого із цього не заслуговую. Будь-де.

Вона розгублено кліпнула й нахилилася вперед. У мене не було іншого вибору, окрім як говорити далі, та я не міг дивитися на неї, тому натомість дивився в чорнильну темряву.

— Кожен, хто помер… Вони не зробили нічого поганого. А я не зробив нічого особливого. Тож чому я тут, а вони — ні? Я не заслуговую на це більше за них. Сидіти в цьому поїзді, отримувати гонорари… Я навіть не заслуговую цього… цього неймовірно дорогого вина. Це мав бути не я. Чому це я?

— О, Ерне… — Джульєтт більше нічого не сказала. Просто сиділа з розумінням ситуації, за що я був вдячний, бо слова в мене скінчилися.

Я пишу це зараз і розумію, чому інші автори нападали на мене. У всіх нас інколи виникає синдром самозванця, він властивий не лише романістам. Ніхто не застрахований від спроб щось довести самому собі. Але тут, на фестивалі, було п’ятеро людей, які намагалися довести свою творчу цінність. І хоча може здатися, що мене спонукало те саме марнославство, я намагався довести дещо інше: доля не помилилася, коли вирішувала, що дехто з моєї родини мусить померти, а я маю вижити.

Мій терапевт сказав, як це називається «провина вцілілого». Ви насправді не так часто зустрінете її в детективах «золотої доби». Після закінчення однієї книжки головні герої живуть у стазисі, перш ніж усе почнеться знову на першій сторінці наступної книжки. Немає кумулятивного впливу величезної кількості смертей і насильства, які вони бачать; кожен злочин не вкорінюється в їхню психіку, не точить їх ночами. Попри всі мої бажання бути схожим на тих відомих вигаданих детективів мене це відчуття переслідує, а їх — ні, бо вони відпочивають до моменту, поки їхні автори не беруться за перо. Міс Марпл не бачить кошмарів — ось що я намагаюся сказати.

Нарешті розповівши Джульєтт, я почувався трохи краще. Ніжне погойдування потяга дедалі дужче заколисувало, а наше мовчання було комфортним. Більшість людей вийшли з вагона, хоча Ваєтт і Вольфганг досі були тут. Перед Ваєттом на столі лежало щось схоже на чекову книжку, і він стукав по ній ручкою. Я не чув, про що вони говорили, але, судячи з того, що другою рукою Ваєтт скручував скатертину, а ручка не рухалася, щоб написати купу нулів, Вольфганга було неможливо купити.

Нарешті Джульєтт позіхнула.

— Мабуть, я вже піду спати. Хочу раніше встати й зустріти схід сонця — Аарон каже, це враження на все життя. — Вона кивнула вглиб вагона: — Ходімо?

— Я б хотів, — у мене на обличчі з’явилася гримаса, — але сподівався наштовхнутися в барі на Симону. Я незабаром доєднаюся.

— Дідько! — Джульєтт почала мацати свої кишені, хоча те, що вона шукала, не вмістилося б туди. — Її шарф! Я залишила його за сніданком і геть забула повернути. От бляха. Зранку перевірю, чи є в них пункт для загублених речей, чи, може, хтось його підібрав. Ти міг би не згадувати про це, коли її зустрінеш? Скажи, що я досі ним користуюся. Не кажи, що я його загубила.

Я згадував, що забудькуватість Джульєтт буде ключовою точкою в сюжеті. Ось воно: блакитний шарф переходить із рук у руки. Ця похмура естафета завершиться трупом.

— То ти таки боїшся її, — зрадів я. Вона кинула на мене погляд, який наче казав: «Якщо ти мені не допоможеш…», тож я дав задньої: — Принаймні він далеко від нас не втече. Я не згадуватиму про нього. І постараюся швидко.

— Не дуже затримуйся. — Вона поцілувала мене. — І, хай там як, я рада, що ти тут. Саме тут. Зі мною.

***

Поки Симона говорила, пінка від еспресо-мартіні злітала з її верхньої губи й сідала на мою щоку.

— Це не така вже й велика проблема, Ерні. Не переймайся.

— Для мене — велика.

— Що ти хочеш, щоб я зробила? Якщо тебе це так зачепило, не варто було приймати перепрошення Ваєтта.

— Я не знав, за що він перепрошував!

— То навіщо це прийняв?

Я захрипів:

— Бо намагався бути ввічливим.

— А зараз ввічливим вчинком було б забути про все це, перш ніж зганьбишся.

Я важко видихнув через ніс, полічив три вдихи й три видихи. Симона була схожа на бруківку: там, де є вона, я рідко стою на ногах міцно. Але це був важкий день, а еспресо-мартіні геть не славляться заспокійливими властивостями. Якби їх подавали на політичних самітах, то кожні три місяці була б світова війна.

Я випостався й прокашлявся.

— Гаразд. Я твій клієнт. Я найняв тебе. І я прошу тебе діяти від мого імені в питанні, яке, на мою думку, матиме негативний вплив на мою кар’єру. Окей?

Симоні знадобилася секунда, щоб зважити серйозність виразу мого обличчя, а потім вона пирхнула.

— Якби я знала, що ти вмієш показувати характер, Ернесте, наша дружба могла б розквітнути раніше. — Вона поклала долоню мені на груди й поблажливо поплескала нею. — Я не збираюся говорити про це з Ваєттом, але я пишаюся тобою.

— Але ж ти з ним розмовляла — гість чув, як ви сварилися. Отже, ти кажеш не те, що не станеш цього робити, а те, що це надто складно й ти здаєшся?

— Гаразд, добре. Я порушувала з ним цю тему, як і чув твій приятель. Але повір мені, Ерне: жоден автор не хоче знати про кожну розмову, яку веде щодо нього його команда. Я кажу тобі те, що ти маєш знати.

Я принишкнув.

— Тебе взагалі хвилює моя кар’єра?

— Що це має означати?

— Ну, ти сьогодні вранці була дуже дружньою з Мактавішем і Ваєттом. Після того, як з’явився відгук.

Симона допила свій напій та оглянула бар. Через короткі сутінки й темряву надворі було легко припустити, що час уже більш пізній, ніж насправді. Гаррієт і Джаспер випивали за столиком навпроти. Президентка «Дворняг» Брук читала в дальньому кутку. Єдине, що неодноразово змінилося в образі Мактавіша за останню годину, — це кут, під яким він згинав лікоть. Три жінки старшого віку, двох із яких ми із Джульєтт раніше бачили за десертом, розпивали напої й поводилися так, ніби у них був дівич-вечір. У кожної на столі лежав примірник тієї самої книжки, ніби вони влаштували книжковий клуб. Утім, авторство не належало жодному з гостей фестивалю: «Одинадцять оргазмів Дебори Вінсток» Еріки Метісон.

Я знав цю книгу. Вона була вірусною. Забагато сексу, щоб стати мейнстримом, але замало — щоб вважатися відверто порнографічною. Про неї хихотіли на достатній кількості салонів і чаювань, щоб її могли розкупити мільйонними накладами. Якщо відомі письменники ненавиділи мене, вони, безперечно, зневажали б Еріку Метісон. Книга здобула популярність у тіктоці, що був водночас і соцмережею, і звуком, який, певно, чують люди, як Ройс, коли нові письменники знаходять нову аудиторію через нові канали. Та жінка з трьох, якої я раніше не бачив, із волоссям, закрученим у срібний «вулик», демонструвала свій підписаний екземпляр («Для В.!») і радісно брязкала золотими браслетами. На корінці був логотип видавництва «Джеміні», а на обкладинці — наклейка книжкового магазину в Дарвіні. Я знав цей логотип, бо заходив туди, щоб пересунути свої книжки на перед полиць, але жодної не знайшов.

Мактавіш привернув мою увагу ударом тростини. Він зісковзнув із сидіння і, спершись на неї, підвівся.

— Що ж! Час цьому хлопцю до ліжка. — Він указав пальцем собі на груди і звернувся через бар до Синтії.

Один із гостей скористався нагодою, щоб підскочити до нього з розгорнутим примірником «Настає ніч» і ручкою напоготові. Я подумав, що Брук піде за ним, але наступним до мінічерги доєднався Джаспер. У нього не було книжки, тому, коли настав його час підходити, він зарано простягнув руку, тож мав пройти ще кілька кроків, витягнувши її, наче тримав стерно корабля. Рука незграбно зупинилася перед поясом Мактавіша.

— Джаспер, — представився Джаспер.

Мактавіш пробурмотів йому щось на кшталт привітання, але руки не потиснув.

Джаспер легенько кашлянув:

— Джаспер Мердок.

— Так. Добре. Почекайте, — відповів Мактавіш. Видобув ручку з кишені піджака, а потім дістав із бару картонну підставку під пиво, щось на ній нашкрябав і простягнув Джасперу. — Ось, тримайте.

Джаспер постояв секунду, перевертаючи підставку в руці, а потім повернувся до свого столика й передав її дружині. Сам сів і зробив великий ковток напою. Він був схожий на підлітка, який щойно перетнув шкільне подвір’я, щоб запросити свою симпатію на побачення, і водночас вичерпав усі свої запаси сорому й сил.

— «Джасперу Мердоку», — прочитала Гаррієт на підставці, а потім поклала її до сумочки. — Оце так. Таке точно варто зберегти.

Мактавіш поплентався коридором, що вів до ресторану та його купе далі в поїзді, і важкі удари його тростини відчутно відлунювали через тонку підлогу з кожним кроком.

— Гаразд, — мовила Симона, коли Мактавіш зник із поля зору, а ритмічний стукіт його тростини став затихати. Вона говорила твердо, з притиском, але радше тоном «я збираюся сказати тобі те, що ти маєш почути», аніж як застереження. — Просто щоб ти знав: ми партнери. Ти не можеш говорити мені, що робити. Ми мусимо довіряти одне одному.

— Я просто…

Вона піднесла палець.

— Я не закінчила. Знаю, ти засмучений. Я розумію це. Але мені не потрібно, щоб ти займався Мактавішем, гаразд? Я чула, що між Ваєттом і Генрі є певне напруження. Вони вже давно безпосередньо співпрацюють: Ваєтт швиденько його захопив — ще до того, як будь-який агент хоч пальцем устиг поворухнути, — і в нього досі немає агента. Тож тертя між певним автором і певним видавцем можуть призвести до можливості для когось, як я, працювати з кимось, як наш шотландський друг. Без образ, але я їду в такі подорожі не для того, щоб дивитися панельні дискусії. Якщо я залучу Генрі, це підвищить популярність мого бізнесу. Це поліпшить і твій престиж, оскільки ти частина мого бізнесу, як і всі мої автори. І ось так, завдяки правильним контактам, хтось, як ти, зрештою зможе отримати відгук від Мактавіша.

— Ти намагаєшся підписати угоду з Мактавішем? — озвучив я свої думки. — І, звісно, Ваєтт це зненавидить, тому що він, мабуть, прив’язав книжки про Морбунда до лайнової угоди для Мактавіша. Або, припускаю, ти могла б погрожувати перевести його до іншого видавництва.

Вона шикнула на мене й оглянула бар, щоб перевірити, чи не почув цього хтось.

— Чи не міг би ти не горланити про це? Боже!

— То ти не хочеш влаштовувати сцену через відгук Мактавіша, тому що це знищить шанси підписати з ним контракт, якщо до цього дійде? І я маю думати, що ти робиш це для мене?

— Не маєш. Я роблю це для себе. Звісно, я роблю це для себе. Ти коли-небудь чув про капіталізм? — Вона подивилася на мене так, ніби я був дебілом. — Але я кажу, що це може принести користь і тобі. Довготривалу.

— Боже, невже цими днями всі просто крадуть усіх?

— Не в мене, у мене вони не вкрадуть. Навіть не думай.

Мені майнула одна думка.

— А хто видає Вольфганга?

— А, — вона прокрутила свій ментальний ролодекс[11], — Бретт Девіс. У HarperCollins. Чому ти питаєш?

— Бо Ваєтт намагається його купити.

— Справді? — Вона пирхнула. — Не думала, що це в його стилі. Гм. Мабуть, намагається додати трохи престижу своєму списку авторів. Збалансувати те лайно. — Вона кивнула на столик книжкового клубу позаду нас, де три жіночки з нестримною радістю обговорювали книжку Еріки Метісон. Я підвищив тон, щоб звучати голосніше за них.

— Ще одна річ: ти сказала, що Мактавіш не дає відгуків. — Я простягнув руку на знак захисту. — Це не про мене, клянусь. Просто цікаво.

— Ні, не дає, — відповіла Симона. — Мене це здивувало так само, як тебе. Ліза чи її видавець або накидали на нього серйозного бруду, або він зробив це лише заради виразу обличчя Ройса.

— Варте того, — жорстоко промовив я. Мій жарт Симона нагородила кривою усмішкою, яку я сприйняв за овації.

Обговорення книжки з легкою порнографією почало переміщуватися на наші стільці.

— Це… чесно кажучи, це… геніально! — сказала Срібний Вулик.

— Вона така багатогранна, — погодилася її подруга. — Просто правдиве бачення.

Третя притиснула пальці до губ.

— Це одкровення!

— Перепрошую. — Симона перехилилася через спинку стільця, щоб їх урвати. — Ви говорите про ту книжку, чи не так? Про Еріку Метісон?

— Можливо. — Вулик манірно й ображено вигнула шию. — А ви її читали?

— Ще ні, — відповіла Симона тоном, що означав: «І не буду».

— Ну, такі люди, як ви, можуть багато чого навчитися із цієї книги, — сказала Вулик, а її подруги хором засміялися.

Симона натягнула на обличчя усмішку.

— Дякую за рекомендацію.

— Ну ж бо, леді, гадаю, нам варто переміститися з нашими напоями на майданчик, де дозволено палити, — запропонувала Вулик навмисне достатньо голосно, щоб почула Симона. Вона встала, а решта наслідувала її приклад, стискаючи свої дорогоцінні книжки. Це був менш драматичний вихід, ніж планувалося, з огляду на те, що їм довелося зібрати сумки, книжки й напої, але Срібний Вулик все одно мала дуже впевнений вигляд, коли виходила з вагона.

— Боже, слово «геніально» нині вже таке зношене, що дірки видно, — сказала Симона, коли вони пішли. — Але Вероніці краще знати.

— Вероніці? Ти знаєш цю жінку? Вона з видавців?

Симона подивилася на мене тим поглядом, що ніби промовляє: «Не знаю, чому мене взагалі це турбує».

— Блайт? Головна книжкова критикиня в «Геральд»?

Я оглянувся з порожнім поглядом.

— Вона б тобі відгук не лишала. Може, дала б на зірку більше — принаймні я так думаю. Цікаво, з ким вона зараз була. Вони не критикині.

— Вони працюють у музеях, — сказав я. — Ми зустрічалися раніше.

— Не дивно, що їм потрібні непристойні книжки. — Симона ляснула себе по колінах. — Добре. Я йду. Ранній старт і все таке.

— Ще одне швидко. Обіцяю, що зі скаргами закінчив.

— Не давай обіцянок, яких не зможеш дотримати, Ернесте.

— Арчибальд Бенч. Тобі це щось говорить?

Вона похитала головою, розгублено посмоктуючи зуби.

— Припускаю, це якась головоломка. Ось як потрібно розмовляти з Генрі. Щоб привернути його увагу, справити на нього враження, тобі доведеться використовувати його власні прийоми. Йому подобаються коди, загадки, гра слів і всі ці штуки в стилі «золотої доби». Та дівчина здавалася доволі відчайдушною… — Вона покрутила пальцем у повітрі, пригадуючи ім’я.

— Брук.

— Брук! Суперфанатка. Здавалося, вона відчайдушно намагалася справити враження, тож була готова грати в його власну гру. Це був якийсь інсайдерський жарт. Підказка в книзі чи щось на кшталт. Але я і гадки не маю, що це таке. Тепер, — вона встала, — я йду спати. Я чула, що за схід сонця тут варто померти.

***

Як і всі добротні помилки, які часто роблять поквапом і у великій кількості, я встиг припуститися наступних трьох, перш ніж навіть усвідомив, що скоїв першу. Вони відбулися в такій послідовності: лишитися на роздуми в барі, поки не стану там останнім; тимчасом випити ще один мартіні; і вирішити зустрітися з Мактавішем віч-на-віч.

З останньою я не визначився, допоки не встав, щоб вийти з бару, і не пішов у геть протилежному від свого купе напрямку, опинившись у порожньому вагоні-ресторані. Це було достатнім знаком, що мої ноги знають більше за голову, і я продовжив рух до наступної секції купе через гуркотливий перехід між вагонами та крізь двері з позначкою «Платинум». Перший ряд купе розташовувався на протилежному від мого боці потяга, щоб пасажирам із вікон було видно схід сонця. Другий ряд був позначений маленькою табличкою «Персонал» і мав вікна з гіршого боку, на захід, як і моє купе. Я почув гучний стукіт, який, як я припустив, лунав від колій чи від кухні ресторану й супроводжував мої кроки. Незабаром я дійшов до ще одних подвійних дверей і перетнув перехід між вагонами, потрапивши в останній вагон нашої секції. Але замість чергового коридору я опинився перед зачиненими дверима з написом «Вагон люкс». Це був кінець шляху.

Мене не здивувало, що Мактавіш мав найкраще купе, мабуть, настільки близьке до пентхауса, наскільки це тільки можливо в умовах поїзда.

Але я був здивований тим, що виявився там не єдиним.

Ройс стояв спиною до мене. Він спирався плечем на двері та знову і знову бив по дереву піднятим кулаком. Він був схожий на невірного чоловіка, який благає впустити його назад у лоно сім’ї. Коли я перейшов між вагонами, у ніс ударив запах несвіжого дихання й пива. Там, де вагони поєднувалися, підлогу наклали лише поверхнево, не ущільнивши, тож стукіт коліс об рейки ставав гучнішим. Крізь прогалини проглядали плями сірої кам’янистої землі, яку кожні кілька секунд освітлювали іскри з-під коліс.

— Генрі! — крикнув Ройс, не помічаючи мене. Бум-бум-бум. — Генрі!

Цей грюкіт я чув у попередньому вагоні. Я поклав руку на плече Ройса, і той здригнувся, наче уражений струмом. Він обернувся й скривився. Очі розчервонілися. У нього був червоний відбиток над одним оком: цим місцем він спирався на двері.

— Відчепис-с-с-с-сь, — сказав він, розтягуючи звук «с» так щедро, наче пограбував цілий банк із ним.

Ройс кинувся на мене, і я відступив на випадок, якщо він замахнеться, але той просто стояв і похитувався. Вигляд мав пригнічений, жалюгідний. Чи таким я здавався Симоні? Тим, хто втрачає рештки гідності. Цей жалюгідний образ повернув мене до тями. Я пообіцяв собі завтра бути більш професійним.

— Я знаю, що ви відчуваєте, повірте, — сказав я. — Я прийшов сюди, щоб зробити те саме. Але не бентежмо себе сьогодні ввечері. Чому б нам із цим не переспати, не прийняти душ і не подивитися, як ми почуватимемося вранці?

Ройс похмуро глянув на двері, наче це його образило.

— Вони там.

— Вони?

— Я чув, як вони розмовляли. Жіночий голос. Він винен мені, і він там із нею. — Ройс обернувся і крикнув: — Я чув, як ви розмовляли!

Я обережно поклав руку йому на плече.

— Ви ж не хочете робити нічого, про що пошкодуєте вранці?

— Вийди й поговори зі мною!

Він знову підступив до дверей, але я швидко перехопив його, спритно зачепив під пахви й розвернув. Він широко кліпав, не розуміючи, чому раптом дивиться не в тому напрямку, але прийняв свій новий шлях без нарікань.

— Чому вона? — вигукнув він мені на вухо. — Чому він вибрав її?

— Це просто відгук, друже, — відповів я більше сам до себе, ніж до нього.

Ройс ледве йшов, а я ледве тягнув його через ресторан, бар і в нашу секцію купе. Моє плече змокріло, і я припустив, що це слина, але потім зрозумів, що він плаче мені в шию.

Він гикав:

— Лише кілька слів. Йому навіть не потрібно читати цю кляту книжку. Раніше Ваєттові було небайдуже. Він сказав, що допоможе, коли мені це буде потрібно, але він ніколи цього не робив. Але продажі… — Він відригнув. — Вони вже не ті, що раніше.

— Гей, — цієї миті я відчув напрочуд сильну емпатію до Ройса, — ви самі казали мені, що вам чотири рази відмовили в публікації першої книжки. Ви долали й складніші перешкоди. Вище носа!

— Я благав. Цього разу, будь ласка. Не просіть Генрі дати анотацію, змусьте його її дати. Ваєтт сказав, що зробить усе, що зможе. Він знав, що це може змінити моє життя. — Він підійшов до дверей. — Ось це купе.

Ми зупинилися перед його кімнатою. Він трохи поплескав свій піджак у пошуках ключа, перш ніж згадав, що двері не мають замка, і, похитуючись, увійшов. Моє доброзичливе ставлення до Ройса призвело до того, що я роздягнув його й уклав і стояв у дверях, поки він лежав долілиць на нижньому ліжку.

— Скажи мені, — мовив він у подушку, і це був радше стогін, ніж слова, — цього ж не сталося, правда? Усього цього в горах? Ти вдавав це, так? Для реклами.

— Це сталося. Я нікому такого не бажаю. — Відтак, подумавши, що він цього не пам’ятатиме, я додав: — Навіть тобі.

Ройс видав котяче нявчання, потім засміявся, загикав і відригнув водночас. Звучало це приголомшливо, але запах був доволі їдкий.

— Отже, тобі просто пощастило, га? Що ти якось устряв у ці вбивства.

— Так, друже. Пощастило.

— Звісно, є й інший варіант.

— О, справді?

— Я маю на увазі, якщо ти це не вигадав. Можливо, ти просто сам усе зробив. — Його слова виривались із зубів, наче жувальна гумка, а речення були монотонним гудінням. — Це один зі способів написати книгу.

— Ти п’яний.

— А ти брешеш, — передражнив він. — Ідея непогана. Автоматична публічність. Простіше, ніж дослідження.

— На добраніч, Ройсе.

— Генрі, краще будь обережним, — мовив Ройс, саме коли я виходив із купе. Мені здалося, що він бурмоче до себе, але я озирнувся й побачив одне криваво-червоне око, яке дивилося просто на мене. — Те, що я зробив для цього чоловіка… Він не повинен так… так… заважати… мою дружбу.

— Зневажати?

— Га?

— Ти мав на увазі «зневажати»?

— М-м-м.

— А що ти зробив для Мактавіша?

Тоді Ройс покліпав, наче вийшов із заціпеніння.

— Каннінґеме? Що ти тут робиш?

— Вкладаю вас у ліжечко, друже. Ви трохи перебрали.

— Скажи чесно. Цього ж не сталося, правда?

Ми зробили повне коло: він геть забув усе, що розповідав мені до цього, і напевно до ранку забуде решту. Не дивно, що Ройс звинуватив мене у фальсифікації: велика літературна містифікація — це вже традиція. Страшні історії наркоманів про травми, хоча автор ніколи не торкався жодної речовини; спогади тих, хто пережив Хіросіму, написані з комфортної уяви; щоденник 15-річної дівчини, складений 54-річною жінкою. В одному спогаді авторка стверджувала, що втекла від нацистських переслідувань і виросла в снігу, вихована вовчою зграєю, і весь світ у це повірив. Про її історію навіть зняли успішний фільм, перш ніж посипалися звинувачення, залишивши позаду розчервонілого видавця. Ройс був не першим, хто зневажав мене в будь-який спосіб, — я був на ранковому телебаченні, і в мене є твіттер.

— Це сталося, — повторив я.

— Тоді я думаю, ти просто найнещасливіший виродок, якого я коли-небудь зустрічав. І якщо тебе переслідує невдача, можливо, тут щось трапиться.

— Обережно з бажаннями.

Він дмухнув на мене малиновим перегаром.

— Я бажаю цього. Ми прокинемося завтра, і один із нас буде мертвий.

— Не кажіть так.

— Ти просто боїшся.

— Чого?

— Що я маю рацію. А якщо ні, я хотів би побачити, як ти відреагуєш на справжнє вбивство.

— На добраніч, Ройсе.

Я зачинив двері й за кілька секунд почув його громове хропіння. Коли повернувся до нашого купе, Джульєтт міцно спала й не поворухнулася. Вона зайняла верхнє ліжко. Одна рука, бліда в місячному світлі, мляво звисала з його краю. Якомога тихіше я переодягнувся в піжаму й ліг унизу, заплющив очі та спробував заснути.

Поїзд мчав у темряві.

Розділ 10

Основною частиною детективних романів є те, що безпосередньо перед убивством глибокої ночі певні розмови підслуховують. Саме це тут і станеться.

Мені не спалося. Я очікував, що м’яке погойдування потяга буде достатньо заспокійливим і медитативним, і, можливо, так і було б, якби я не забув урахувати, що в мені, наче в пральній машинці, хлюпали два мартіні та два пива. Окремо кожна з цих пар була б чудова, але вчотирьох вони влаштували в моєму животі свінгерську вечірку «ключі в мисці»[12]. Я прокинувся від булькання в шлунку невдовзі після того, як ліг, і не хотів шуміти в нашому тісному житловому просторі — ось як я опинився в коридорі, прямуючи до спільного туалету.

Громадський туалет у нашій частині був лише один: ним замінили чайно-кавову станцію біля ресторану. Тепер мій обов’язок як чесного детектива — розповісти вам усе, що я бачу. Але я позбавлю вас подробиць того, що сталося у вбиральні, лише скажу, що це було набагато жахливіше, ніж будь-яке вбивство, яке ось-ось станеться на поїзді. На зворотному шляху до купе, витираючи рота, я перевірив свій телефон і дізнався дві речі: щойно минула північ і в нас офіційно зник зв’язок. Від мого телефона не було б користі аж до Аліс-Спрінгс. Я помітив пелюстки квітів, рожеві й тендітні, із яких виклали доріжку на ковроліні, — натякало на чиюсь розкішну спробу влаштувати романтику. Це пояснювало алергію Ваєтта, або ж, можливо, вона в нього була на почуття.

Тоді я почув голос Ваєтта.

— Мене не хвилює, чого ви хочете, — казав він у своєму купе. Він підвищував голос, але не так, щоб когось розбудити. — Це у вашому контракті. Більше Морбунда. Усе просто. Для чого щось міняти через стільки часу?

Я замовк, але не розчув тихої відповіді Мактавіша, яка глухо пролунала крізь двері.

— Це було лише для реклами. Кожен прочитає роман, якщо вважатиме, що він останній, а коли виявиться, що це не так, усі будуть у захваті.

Почулися кроки.

— Ви обіцяли мені повернути його. А не написати… оце.

Ще одна глуха відповідь. Я нахилився до дверей, щоб краще чути. Пригадав дискомфорт Мактавіша через запитання про фінал Морбунда, його лютий погляд на Ваєтта. Ця сварка, певно, була продовженням.

— Я знаю, знаю. Арчі Бенч. Дуже, бляха, мило.

Пауза.

— Не погрожуйте мені.

Раптом потяг увійшов у поворот. Я гучно вдарився головою об двері, і, на мій жах, розмова припинилася. Я кинувся коридором і прослизнув до чайної ніші саме тоді, коли почув, як клацнули двері. Я прикинувся б, ніби заварюю чашку чаю, на випадок, якщо Ваєтт чи Мактавіш вийдуть розбиратися, але мою брехню зіпсував би той факт, що чайник викинули — певно, зламаний — у сміттєвий бак поблизу.

Це не мало значення. Я почув, як клацнули двері, і за мить кинувся назад коридором. Ваєтт стишив голос або суперечка припинилася сама собою — хай там що, цього разу я нічого не чув, тож поспішив назад у ліжко.

Я досі не міг заснути. Джульєтт так безтурботно дрімала наді мною — одна рука ще звисала, — що я навіть не чув тихого свисту її дихання над шумом потяга. Як їй це вдалося? Так успішно ігнорувати все довкола, бути спокійною… Я думав, що похвала й визнання — це те, чого бракує моїй кар’єрі, що зробить мене справжнім письменником, але, почувши ту суперечку з Ваєттом, зрозумів, що Мактавіш так само почувається в пастці, як і я. Чи було світло в кінці цього тунелю? Чи неважливо, ким ти був і як добре працював, — ти завжди комусь належав. Хтось завжди вимагав дедалі більшого, більшого й більшого.

Цілу ніч у мене в роті залишався кислий присмак, не лише від відригуваного мартіні. Було відчуття, що завтра стане тільки гірше.

Я й гадки не мав наскільки.

Розділ 11

На диво, ніч переживають усі.

Я знаю, що в детективах зазвичай не так. Є ніч напередодні, під час якої підслуховують половину розмов (було) і представляють складні мотиви й передісторії кожного (було). Потім усі, як у бродвейській хореографії, відступають углиб сцени — повертаються до своїх кімнат, двері клацають в унісон, і щойно ніч змінює світанок, маємо закривавлене купе й жертву. Але не в нашому випадку. Ще ні.

Утім схід сонця був таки неймовірним, як і попереджали: піч із золотом, що виливалося на пісок і перетворювало його на мерехтливу лаву. Поки ми наближалися до центру Австралії, земля стала невимовно пласкою. Вас, як і мою редакторку, може вразити мій невиразний опис плоскості, але на більше я не здатен. От буває просто рівнина, безперечно, а буває нескінченна, безплідна плоскість, і, мабуть, дослідник, який їхав нею верхи на верблюді, дивився на неї й уявляв, що це край світу. Вона геть пласка. Ось це — середина Австралії.

Ми із Джульєтт у піжамах дивилися на схід сонця з коридору. Потім прийняли душ та одягнулися, маневруючи в нашому компактному купе елементами танго, і попрямували до бару на ранкову панель.

Це було зібрання, знайоме кожному як «перший ранок відпустки»: одні — надміру енергійні, інші — розбиті після добрячого святкування напередодні ввечері, і жодних трупів, про які можна було б поговорити. Жінки з книжкового клубу (не мертві), які читали еротику, мали бліді невиспані обличчя через надмірне потурання своїм бажанням. Брук (не мертва) зі своїм примірником «Мізері» на підлозі й великим блокнотом для скрапбукінгу в руці, на зрізі якого стирчали нашвидкуруч нерівно приклеєні листівки, займала переднє місце в таборі найвідданіших фанів. Сьогодні мала відбутися менша сесія запитань-відповідей: лише С. Ф. Мейджорс (не мертва), яка гортала нотатки, і Мактавіш (який іще не прийшов), тому в глибині вагона поставили тільки два розкладні стільці, а сидіння для аудиторії були повсюди, скільки ми могли охопити поглядом із бару.

Невдовзі з’явився Мактавіш (не мертвий) у жилеті й червоній краватці разом із Ваєттом (не мертвим). Обидва були в доброму гуморі. Здавалося, їхня опівнічна сварка скінчилася, хоча в Мактавіша на переніссі з’явилася легка шишка — почервоніння, яке, очевидно, було передвісником синця. Чи дійшло в них до рукоприкладства, перш ніж я їх урвав? Брук спробувала всучити Мактавішу свій блокнот і простягнути ручку, коли той її оминав, прямуючи до свого місця, але Ваєтт протиснувся між ними й нагадав їй, що після панелі буде сесія роздавання автографів.

Симона (не мертва) потиснула мене за плече, коли проходила повз, щоб сісти біля Дугласа (не мертвого), який сьогодні ніс одну чашку кави, мабуть, і гадки не маючи, що я рахую його напої. Вольфганг (не мертвий) спиною до динаміків читав потерту книжку у твердій обкладинці під назвою «Ціна інтелекту», яка своїм виглядом — простим дизайном обкладинки й розміром — нагадувала підручник із точних наук, але я подумав, що з такою ж імовірністю це могла б бути і збірка самозакоханих поезій. Були там і Джаспер із Гаррієт (не мертві), що не дивно, адже вони самі проявили себе як «Дворняги», які полюють на автографи. Синтія (не мертва) знову працювала з кавоваркою під наглядом Аарона (не мертвого). Ройс (не мертвий, але напівмертвий на вигляд) завалився саме тоді, коли Мейджорс відкашлялася, напевно, збираючись почати панель. Через похмілля в нього перед очима досі розпливалися краї предметів, і він упав на сидіння, наче підстрелений у коліно. Єдина людина, якої дійсно не було, — це Ліза Фултон (присутність серед живих іще треба було визначити).

Поки присутні прочищали легким кашлем свої неперерізані горла, жертви похмілля масажували собі непрострелені чола й наливали в склянки води з неотруєних глечиків, а решта гостей збиралася й бадьорила себе кофеїном, Мактавіш нахилився до Брук:

— Це надто вишуканий напій, щоб пити його наодинці.

Перш ніж він встиг сказати щось іще, пронизливий відгук мікрофона оголосив про початок заходу. Зі свого боку Мейджорс наполегливо працювала, бо прагнула на сьогоднішній ранковій панелі ближче розглянути Мактавіша та його твори. Попри її зусилля Мактавіш уже знайомо ковтнув із фляги й узявся розповідати ті самі анекдоти, що й учора. Моя увага перемкнулася за вікно. Поруч із потягом було небагато дикої природи — земля тут надто безплідна навіть для кенгуру, — але неподалік кружляв птах із витягнутими кігтями.

Далеко на горизонті блакить небосхилу затулили кілька плям густого чорного диму. Над обрієм цяткою завис гелікоптер, з нього звисала ємність, імовірно, заповнена водою. Це наштовхнуло мене на думку, що сокіл-палій, певно, приносив більше турбот, ніж про це казав Аарон. Звісно, це природна екосистема, таке собі коло життя, але всі ці руйнування заради власної вигоди не здавалися мені такими вже природними. За один мізерний сніданок спалити цілий ліс… Це виглядало якось дуже по-людськи.

Потім я почув, як Мейджорс спитала:

— З вами все гаразд? — І тут усе змінилося.

Я обернувся й побачив, як Мактавіш прикрив рот рукою, здійняв плечі, напіввідригнув-напівзагикав, і струмінь блювотних мас хлинув йому в руку, бризкаючи між пальцями на глядачів із першого ряду — ті верещали й відскакували. Мактавіш зігнувся, впустив флягу на підлогу; він уже не затуляв рота — блювонув на ковролін і забруднив примірник «Мізері», що належав Брук.

Я підвівся разом з усіма й завис у невизначеності: не знав, як допомогти. До передньої частини вагона пробивався Аарон з аптечкою в руках. Обличчя Мактавіша тепер було геть білим, але мало синюватий відтінок, і він затремтів. Схопив свою тростину й підвівся. Дихав уривчасто.

Здавалося, він опанував себе, хоча й досі невпевнено спирався на тростину. Його обличчя на вигляд було холодним, на ньому застигла блювотна маса, певно липка; зіниці звузилися. З фляги цівкою витікав алкоголь, і ковролін повільно його всотував. Мактавіш подивився на нас усіх, витер рот і сказав:

— Здається, мені недобре.

А тоді він помер.

Я маю на увазі, буквально. Він дивився просто на мене, і йому ніби хтось вимкнув мозок. Не було ані повільного закочування очей, ані поступового змикання повік. Він дивився на мене якусь мить, а тоді його нервові імпульси спинилися, очні яблука заворушилися в різні боки (одне — вгору й ліворуч, інше — геть убік), і все в його погляді зникло. Після цього він іще секунду лишався у вертикальному положенні, спираючись на свою тростину, а потім його тіло обм’якло, і він звалився на підлогу.

Нерухомий. Мертвий.

Ніхто не зрушив із місця. Це було надто абсурдно, надто несподівано й надто жорстоко, щоб комусь спало на думку закричати. Жодного звуку, ніхто навіть не пискнув — суцільна приголомшена тиша.

Хіба що було чути шкрябання олівця Алана Ройса, який строчив щось у своєму блокноті.

Розділ 11.5

Ось що ви думаєте:

• Ліза Фултон ваша головна підозрювана, тому що вона єдина була хоч трохи приязною до мене під час цієї поїздки. Її невинність за іронією долі викликає підозри. Вона також єдина, кого не було в кімнаті під час смерті Мактавіша.

• Алан Ройс наразі займає найнижче місце у вашому списку підозрюваних, з огляду на те, що він той жалюгідний тарган, який зазвичай виявляється в подібних книжках жертвою, і ви вважаєте його надто зрозумілим, щоб він міг бути вбивцею.

• С. Ф. Мейджорс і Вольфганг — нарівні, десь посередині, як і Симона з Ваєттом. Усі вони явно щось приховують, але незрозуміло, чиї таємниці варті вбивства. Здається, Ваєтт перебуває в центрі багатьох інтриг з огляду на те, що завдяки своїй посаді у видавництві «Джеміні» він має стосунки з більшістю пасажирів на поїзді — якщо не з усіма. Ви стежите за цією четвіркою.

• Ви також подумали про те, що вбивцею може бути не один із письменників, а один із гостей, до числа яких належать Брук, Джаспер і Гаррієт Мердоки, жіночки з еротичного книжкового клубу й Дуглас. Ви не впевнені, що хтось із них має достатній мотив для вбивства, але «таємничий супутник» Дугласа з усіх них, напевно, привернув найбільшу увагу.

• Ви не виключили й персонал: барменшу Синтію та Аарона, керівника подорожі, тому що вони — єдині з персоналу, чиї імена я назвав. Звісно, у вас на думці можуть бути Аарон і Синтія, тому що ви знаєте, що попереду також друге вбивство, і, можливо, вважаєте цю причину достатньою, щоб запідозрити Аарона й Синтію.

• Ваша пильна увага наразі уникала Джульєтт, тому що персонаж, який повертається, не схильний здійснювати вбивства в сиквелі, тільки якщо його характер цілковито не зміниться, а така непослідовність вважатиметься нечесною грою з боку автора. Звісно, ви можете припустити трохи ревнощів, з огляду на те, що ми обоє написали книгу на ту саму тему, але запрошення на фестиваль отримав я. Але щоб було ясно: лише ідіот звинувачуватиме Джульєтт у вбивстві.

Тож тепер ми знаємо, які позиції займаємо щодо підозр. Вас також цікавлять такі моменти сюжету:

• Чи справді Генрі Мактавіш мертвий? Тому що в детективах персонажі іноді оживають. Зараз я вам скажу, що підморгувати мертвому шотландському автору можна з тим же успіхом, що й сліпому коню: він сконав, і кров його застигла.

• Ви вважаєте, що сюжет «Злетіти з рейок» може бути значущим.

• Вам спало на думку, що не всі в цих книгах є тими, за кого себе видають. Вам цікаво, чи їде в поїзді під іншим іменем хтось, чиє справжнє ім’я Арчибальд Бенч.

• Я також пообіцяв вам, що використаю ім’я вбивці у всіх його формах 103 рази. Щоб бути чесним, якщо в сюжеті є кілька ідентичностей, я врахую їх у загальну кількість. Поточний рахунок такий:

• Генрі Мактавіш: 138

• Алан Ройс: 74

• Симона Моррісон: 62

• Ваєтт Ллойд: 51

• С. Ф. Мейджорс: 48

• Вольфганг: 41

• Ліза Фултон: 40

• Джаспер Мердок: 28

• Брук: 20

• Гаррієт Мердок: 19

• Аарон: 16

• Книжковий клуб / Вероніка Блайт / Вулик: 10

• Арчибальд Бенч: 11

• Синтія: 8

• Дуглас Парсонс: 8

• Еріка Метісон: 4

• Джульєтт: ВИКЛЮЧЕНА З ПІДРАХУНКІВ

Це може здаватися надзвичайно відвертим із боку оповідача в детективі. Можливо. Я говорю все це тому, що вірите чи ні, але детективи — командний вид спорту. Деякі недобросовісні автори працюють проти читача. Але ми з вами — команда, і, щоб грати чесно, ви маєте бачити те, що бачу я. Я прагну, щоб вам самим вдалося розібратися, як і мені, хто що скоїв і чому.

Звісно, ви досі не довіряєте мені. Не можете не думати, що я наводжу вас на хибний слід і намагаюся приховати правду. Що, коли я кажу вам, буцімто хтось є найімовірнішим підозрюваним, насправді він найменш імовірний, і навпаки? Авжеж, якщо ви мені не довіряєте, то можете бути переконані, що я хочу, щоб ви так думали, і тому вказую вам на найімовірнішого підозрюваного, щоб змусити вас думати, що ви перехитрили мене, коли завважали його найменш імовірним, хоча насправді він найбільш імовірний. І так без кінця. Ключовою частиною детективів є робота не лише з переконаннями читача, але й із його недовірою. Тож ви думаєте, що сам список — це хибний слід.

Усе, що я можу вам сказати, — це те, що говорив досі: правду. Зрештою, я ж казав вам, що Генрі Мактавіш буде отруєний, чи не так?

Гадаю, не такими словами. Але ж я сказав, що натхнення для цієї книжки прийде під час пиятики з ним.

Криміналістика

Розділ 12

Нас усіх швидко відправили по купе, поки персонал організовував прибирання. Це звучить безсердечно, та хоч як би приголомшувало мертве тіло, завжди настає момент, коли весь драматизм зводиться до появи відра та швабри.

До того ж на «Гані» звикли до літніх туристів — це не міг бути перший труп, із яким зіткнувся персонал. І волохатого чолов’ягу, що псував собі органи, хиляючи зі срібної фляги, складно було назвати малоймовірним кандидатом на передчасну смерть. Тому, поки гості вирішували, яку реакцію видати на гострий стрес — тремтіти від шоку чи плакати від паніки (реакція першого типу була в Мейджорс, останнього — у Брук), персонал залишався напрочуд спокійним. Нікому навіть не спало на думку зупинити потяг. Зараз ми були буквально посеред нічого і просто не мали де зупинитися. Ось як воно буває з потягами: живий ти чи мертвий — вони з гуркотом котяться далі.

Я міряв кроками наше купе — на жаль, його крихітні розміри не сприяли активній дедукції, — а Джульєтт сиділа й дивилася у вікно. Поки ми ходили снідати, невидима команда обслуги перетворила наші ліжка на зручні місця для сидіння, склавши їх до стіни. Зовні над горизонтом здіймався дим. Щоразу, як я підходив до Джульєтт, вона притуляла коліна до стіни.

— Думаю, тобі варто сісти, — сказала вона, коли я всоте пішов по колу, і поплескала по сидінню поруч із собою. — Бо ти своєю ходьбою туди-сюди незабаром дірку в підлозі протреш.

— Я не розумію, — сказав я і завернув на ще одне коло з п’яти кроків.

— Усе цілком ясно. В алкоголіка із зайвою вагою стався серцевий напад. — Вона наче струсила пил зі своїх рук. — Справу закрито, детективе.

— В алкоголіка із зайвою вагою, якого всі в цьому поїзді ненавиділи.

— Те, що ти його ненавидів, не означає, що його ненавиділи всі інші, — зауважила Джульєтт.

— Кожен мав причину для цього. — Я перелічив на пальцях: — Ройс почувався зрадженим, оскільки не дістав схвалення. Ваєтт хотів, щоб він і далі писав книги про Морбунда, — я чув, як вони сперечалися. Симона прагнула підписати з ним контракт.

— Послухай себе! Нічого з цього не варте вбивства. Незначні ревнощі й кілька дрібних суперечок. — Джульєтт передражнила мою лічбу, надмірно загинаючи кожен палець: — Ліза має схвалення. Б’юсь об заклад, Симоні він потрібен живим, щоб підписати з ним контракт, так само як Ваєтт хотів би, щоб він був живим і написав більше книг.

— Їх могла зачепити його відмова.

— Я, звісно, не експертка, але вбивати свою дійну корівку було б поганою тактикою переговорів. А решта — його фанати.

— Точно.

— Що «точно»? — Вона притиснула ноги до стіни.

Я розвернувся:

— Можливо, Брук одержима ним.

— О-о-о-о. — Вона зловісно поворушила до мене пальцями. — Мотив.

— Тебе не було вчора на панелі. Там усі наче під напругою сиділи. С. Ф. Мейджорс теж затаїла на нього якусь образу. Їхня розмова була палкою. І, — згадавши, я розхвилювався, — вчора вночі в його кімнаті була жінка.

Джульєтт схрестила руки на грудях, але я зрозумів, що в ній спалахнула нова іскра цікавості.

— Минулої ночі?

— Я чув…

— Ти шпигував за ним іще до того, як його вбили?

— Ні. Я пішов поспілкуватися з ним щодо відгуку.

Ноги до стіни.

— Справді? Ернесте…

— Я змінив свою думку. Коли я підійшов до його купе, там уже стояв Ройс і грюкав у двері. Але Мактавіш не виходив. Ройс сказав, що чув жінку там, усередині з ним.

Джульєтт, здавалося, це не переконало, але вона посунулася трохи вперед.

— І саме тоді ти почув, як Ваєтт сказав йому, що хоче більше книжок про Морбунда?

— Ні, це було пізніше, — збентежено відповів я. — У коридорі.

— І ти не шпигував.

— Я встав із ліжка, бо мене… канудило. Я забагато випив.

— Отже, ти був п’яний.

Я спіткнувся об її коліна — цього разу вона їх не нахилила. Я впевнено відповів:

— Я знаю, що чув.

— Я лише хочу сказати, що якби це було розслідування, ти не став би довіряти нетверезому свідкові.

— Я був не п’яний.

— Я не намагаюся сперечатися з тобою, Ерне. Я хочу допомогти. Усе це лише підтверджує твою упередженість. Ти не хочеш, щоб усе пояснила проста причина.

— Чому б я цього не хотів?

— Бо ти думаєш, що з цього може вийти книга.

— Я думаю, що з цього вийшов злочин.

— А для тебе є різниця?

Я перестав ходити й упав на сидіння поруч із нею. Поклав руку їй на коліно та якусь мить дивився, як пустеля проминала повз.

— Гаразд, — нарешті сказав я. — Моя цікавість трохи егоїстична. Але подумай, як розгортаються події. Я згадав про свій список, власну схему того, як має розвиватися сюжет детективу з убивством: «60 000 слів: друге вбивство». — У подібних історіях ніколи не буває лише одне вбивство. Завжди стається принаймні два.

Джульєтт поклала руку на мою.

— Це реальне життя, а не книжка. І воно не має відповідати жодному з твоїх правил. А тим паче гра може зовсім не бути чесною.

— А що, як я маю рацію? Що, як ця людина тільки починає серію вбивств? Що, як, — у відчаї вигукнув я, — мені вдасться спинити її… цього разу?

Це був ключ до всього — ці два слова. Цього разу. Так багато людей загинуло в горах. Якби я був розумнішим, якби діяв швидше, можливо, усе було б інакше. У нашій маленькій групці переплелося забагато зв’язків і забагато таємниць, щоб списати смерть Мактавіша на випадковість. Хіба моїм обов’язком не було принаймні спробувати щось з’ясувати?

І хоч я в таке й не вірю, але, може, навіть якщо я й не заслуговував бути тут, мені все одно це судилося.

— Якщо я нічого не зроблю, — мовив я, — у всьому, що станеться із цього моменту, буде моя провина.

— Це не твоя робота, — тихо відповіла Джульєтт. — І це — ані зараз, ані тоді — не твоя провина.

— Я це знаю, — сказав таким тоном, із якого було зрозуміло, що я не погоджуюся.

Джульєтт покусала губу, знаючи, що я водночас і чекав її дозволу, і насправді не питав про нього.

— Якщо тобі це потрібно — саме тобі, а не з будь-якої іншої причини, — тоді постав кілька запитань. Звісно. Але саме стільки, скільки треба, щоб упевнитися, що все є тим, чим здається. Не намагайся довести, що Мактавіша вбили. Спробуй довести собі, що його не вбивали.

Писати це зараз трохи зухвало, бо, ну… очевидно, що заднім числом і з колотою раною я можу сказати, як вона помилялася. Але на той час порада Джульєтт була дуже слушною. Я помітив, що моя тривога почала спадати.

— Гаразд. Отже, запитання в тому, як він помер. Якщо це було вбивство, — я перехопив її погляд, — хоча я не кажу, що було саме воно! — то мені треба або знайти, або спростувати метод.

— Звучить як відправна точка.

— Це, певно, отрута. У його флязі?

— Я б саме так і зробила. — Джульєтт знизала плечима.

У гучномовці затріщав голос Аарона. Він повідомив, що за дві години ми прибудемо до Аліс-Спрінгс і що персонал буде дуже вдячний, якщо до того часу ми всі залишимося у своїх кімнатах.

Аліс-Спрінгс був сільською громадою, де проживало приблизно тридцять тисяч осіб. Достатньо, щоб там існували поліційний відділок і морг. Там вони знімуть тіло Мактавіша з поїзда. У мене були лічені години.

Я встав.

— Я маю побачити тіло.

— Що? Чому?

— Щоб перевірити, чи його не отруїли.

— А як ти збираєшся це визначити? Ти не лікар. І навіть не детектив.

— Минулого разу…

— З нами був справжній лікар. Це не те саме. Тобі доведеться робити розтин для початку, проводити токсикологічні тести. Чекай до Аліс-Спрінгс. Тобі потрібні експерти.

У пам’яті спливло дещо, сказане Мактавішем: «Якби один із нас шістьох помер просто зараз, то було б п’ятеро підозрюваних, серед яких усі знають, як приховати вбивство».

Напевно, у нашому поїзді таки були експерти. П’ять авторів-криміналістів, кожен із яких спеціалізується у своїй галузі. П’ятеро людей, які десятиліттями досліджували всі способи розкрити злочин. Або скоїти його.

Я навіть цього не сказав, але Джульєтт різко захитала головою.

— Ні. Ерне. Так не піде.

— Вислухай мене.

— Потрібен розтин. І хтось, хто дійсно знає закон, інакше ти ризикуєш скомпрометувати докази.

— У нас є і те, і те.

— Ні, немає. Ці люди — письменники.

— Ройс колись був судмедекспертом. Ліза працювала адвокаткою. Вони експерти. — Тепер я розмовляв здебільшого сам із собою, швидко бурмотів і проговорював кваліфікацію кожного. — Криміналістські трилери. Юридичні трилери. Мейджорс знається на кримінальній психології — допити, особові справи тощо. Це допоможе. А Вольфганг… ну, я вважаю, з прози тут жодної користі.

Це здебільшого правда. Внесок Вольфганга, за винятком приголомшливої літературної дедукції щодо коми наприкінці твору, неочевидний.

— А яка твоя роль у цій команді боротьби зі злочинністю?

— Ну, — сказав я трохи гордо, — я знаю правила.

На це Джульєтт розвела руками.

— Якщо це потрапить у книгу, я відмовляюся бути настирливою дівчиною. Тому немає сенсу ще раз нагадувати тобі, що це реальне життя і ніхто не зобов’язаний дотримуватися жодних правил детективного жанру. Але якщо наполягаєш зробити мене допоміжним персонажем, я більше не буду учасницею цієї не-ходи-туди-вистави. — Вона відвернулася й подивилася у вікно.

Тиша — наче кран, залишений відкритим: вода наповнює й наповнює, поки не поллється через край і потоп не стане нездоланним.

Чесно кажучи, ми ніколи раніше не сварилися. Одяг на підлозі та хто виносить сміття — це дрібниці порівняно із серійним убивцею, з яким ми боролися. І тому нам ніколи не спадало на думку, що якісь побутові драми варті того, щоб підвищувати голос. Але купе вже «затопило», а повстяна коробка в моїй кишені стала важчою, ніж будь-коли. Це не входило до мого плану.

Якщо перевагою знову пережити це, записати, є зловтіха через моменти, коли я мав рацію, то недолік — потреба знову пережити моменти, коли я помилявся. Тієї миті я мав би сказати значно більше. Мусив усвідомити, що Джульєтт не просила мене бути байдужим до смерті Мактавіша, — вона просила мене не бути байдужим до неї. Що вона не просила мене не йти — вона просила мене лишитися. На папері ці слова можуть здаватися однаковими, але вони означають дуже різне.

Ті з вас, хто сподівається, що далі я сказав щось правильне, були неуважними: я помиляюся швидко та щедро. Я з тих, кому з першого разу не зрозуміло. Тож я встав, що було поганим початком, оскільки ніхто не любить сперечатися з різницею в зрості. А тоді вимовив найгіршу можливу комбінацію слів, яку міг вибрати (смію сказати, не лише в цій розмові, а й у загальних соціальних термінах):

— Я маю поговорити з Аланом Ройсом.

Розділ 13

Коли я відчинив двері, Ройс стояв у коридорі з піднятим кулаком. Я не міг не помітити велике здивування на його обличчі. Мені знадобилася секунда, щоб зрозуміти, що це не магія і не мої слова викликали його: він саме збирався постукати в мої двері.

Я виштовхнув Ройса назад у коридор і вийшов до того, як його побачила б Джульєтт.

— Саме вчасно, — почав я без зайвих розпитувань. Я знав, де його кімната, оскільки вчора ввечері вкладав його спати. — Поговоримо у вашому купе?

Ройс завмер, явно не звиклий до радісного прийому, а потім почимчикував за мною. Він скористався вимушеним карантином, щоби прийняти душ, але досі не оговтався від похмілля: надлишок алкоголю давив на його плечі, на схилену голову, через що Ройс нагадував маріонетку на нитках.

Я вибрав купе Ройса не лише для того, щоб відвести його подалі від Джульєтт. Мені теж кортіло понишпорити. Звісно, я не думав, що на підвіконні в нього знайду розпечатані флакони з отрутою (бажано з очевидними етикетками черепа й кісток), але спробувати було варто.

Я люб’язно відчинив йому двері — ілюзія запрошення. Вчора в темряві я не дуже зміг розгледіти його кімнату, але зараз був шокований її станом. Здавалося, він жив тут цілий місяць, а не лише двадцять чотири години: простір між меблями заповнювали розкиданий на підлозі одяг, упаковки з-під нездорової їжі, пачки паперів і порожні пляшки: від води до пива. Усе це так приховувало ковролін, що його вже можна було подавати в розшук. Я бочком ступив у кімнату, ніби уникаючи мишоловок. Щиколоткою зачепив щось вологе та здригнувся, відштовхнувши ногою згорнутий рушник.

Його ліжка не зібрали. Можливо, через те, що він проспав. Тож ми з Ройсом супилися й крехтали, та все ж змогли розібратися, як засунути верхнє ліжко в стіну, щоб мати змогу принаймні сісти на нижнє. Ройс розташувався за столиком біля вікна, вийняв блокнот і постукав по сторінці ручкою з надітим ковпачком. Сторінку заповнювали каракулі синім чорнилом. Я побачив своє ім’я, підкреслене наполовину.

— Отже, — сказав він, — ви маєте вбивство, якого хотіли.

Я не став нагадувати, що саме Ройс бажав убивства, а не я. Натомість сказав:

— Ви вважаєте, що це вбивство?

— Чому ж іще ми тут? — Він зняв ковпачок із ручки. Вона була елегантною, завтовшки з великий палець і з вишуканими срібними деталями на корпусі й ковпачку. Наконечник був стилізований під старомодне перо, але із сучасною подачею чорнил, тож чорнильниці не вимагав, і був достатньо гострим, щоб, певно, страждати, записуючи тупі Ройсові слова. — Почнемо з минулого вечора?

— Так, прошу. — Він був напрочуд відкритий для допиту. Я подумки поплескав себе по плечу за вдосконалення власних детективних навичок. — Що ви пам’ятаєте?

— Я пам’ятаю вас. — Він тицьнув у мене ручкою. — Ви вогнем дихали — так хотіли поговорити з Генрі. Досить агресивно, як мені здалося.

— Мабуть, ви сплутали мене із собою. Це ви гамселили в його двері.

— Отже, ви не хотіли поговорити з Генрі?

— Авжеж хотів. Річ не в цьому. Ви казали, що минулої ночі чули голоси. За дверима?

Ройс кивнув.

— Вони стихли, коли я постукав. Але Генрі з кимось розмовляв. Із жінкою. Лізою Фултон.

— Ви впевнені, що це була Ліза?

Він знизав плечима.

— Голос був схожий.

— Голос був схожий чи це була вона?

— Я постійно забуваю, що ви в цьому новачок. — Ройс підняв брову. — Є більше ніж один спосіб отримати відгук. Второпали?

Що сказав Ройс напередодні за сніданком? «Якщо він не винен вам послугу». Я зрозумів підтекст. Ліза й Генрі.

Звісно, секс у таких книжках завжди є хорошим мотивом, але тут це здається надто простим. Стосунки між Лізою та Мактавішем, безумовно, свідчать про ревнощі Ройса. Але якщо це правда, то Ройс був більш схильний накинутися на Лізу, ніж на Генрі. Я побачив це в тому, як скривилися його губи, коли він вимовляв слова «більше ніж один спосіб». Нема нічого кращого за старий добрий сексизм, який чудово пасував Ройсу.

Звісно, Ройс був п’яний і мав причину не любити Лізу. Яким упевненим я міг бути, що він усе почув правильно? На фестивалі було багато жінок: Синтія, Гаррієт, Мейджорс, Симона, Брук, Джульєтт і книжковий клуб Вероніки Блайт, якщо назвати найпомітніших. І, залежно від ступеня сп’яніння Ройса, особа, що говорила з Мактавішем, могла навіть не бути жінкою. Чи можете ви визначити стать за шепотінням? Складно впізнати навіть голос за дверима.

З іншого боку, Ліза, здавалося, вже отримала від їхнього з Генрі можливого обміну, що хотіла. Обкладинку показано, книгу схвалено. Вона поспішно втекла з панелі зі сльозами вдячності на очах. Пізнє нічне побачення могло бути нагородою. Непристойно, звісно. Але мотивом це не було.

Менше з тим, таємна зустріч Лізи й Мактавіша в ніч перед його вбивством здавалася доволі хорошою відправною точкою.

— Ви сказали, що хочете поговорити з Генрі, — урвав мої думки Ройс, — а потім передумали. Чому?

— Я побачив там вас, — чесно відповів я. — Зрозумів, що надто поспішив, і передумав.

Я не став удаватися в розлогі пояснення, що його жалюгідний вигляд показав мені версію мого майбутнього та змусив отямитися.

— Ви злилися?

— Авжеж я злився. Через той клятий відгук.

Він записав це.

Я скористався паузою, щоб поставити наступне запитання:

— Ви бачили все, що сталося сьогодні вранці. Отрута?

— То була отрута?

— Це ж ви судовий патологоанатом.

— Куди… її підсипали? — Він пробурмотів це речення так, що я лише наполовину його зрозумів і реконструював зі слів, які почув: «Куди б її підсипали?».

— У флягу, — відповів я. — Правильно?

Ройс записав це.

— Припускаю, що так.

— Припускаєте?

— Якщо ви так кажете.

Якщо можна, ось невеличкий відступ: вам пощастило, що не Ройс пише цю книгу, бо, я вважаю, він був би ненадійним оповідачем.

— Я нічого не кажу. Мені потрібна ваша… — мені довелося процідити це слово крізь зуби, — експертиза.

Ройс узяв свій блокнот і перегорнув сторінку назад, наче дорожній інспектор, який от-от випише штраф. Він задумливо роздував щоки, і я дійшов висновку, що якби запалив сірник, купе вибухнуло б від чистого бензину, який він випускав у повітря із шипінням. Я подивився на його сторінку з каракулями. Серед інших нотаток, які я побачив, у нього були записані всі відгуки з Goodreads, по одному в рядку, за зростанням, починаючи з мого, з однією зіркою, і продовжуючи рештою:

Вольфганг: Божественно

С. Ф. Мейджорс: Маячня

Я: Абсолют

Замість імені Лізи він написав грубе «Підстилка». Потім — очевидно, руки в нього тремтіли — додав її п’ять зірок і відгук: «Надзвичайно».

На мій побіжний погляд, дивним здалося і жорстке формулювання для С. Ф. Мейджорс за її доволі високої оцінки, і зворотне — для Вольфганга. Наче їх свідомо розмістили помилково.

Ройс побачив, що я підглядаю в його записи, і відсунув блокнот. Прочистив горло, глянув на двері.

— Може, нам варто поговорити в барі? — Його голос тремтів, він трохи нервував.

— Мені й тут добре. Гаразд?

— Чому я?

— Бо… Ви серйозно? Скільки ще разів я маю сказати? Мені потрібна ваша допомога. Ви ж раніше працювали в криміналістиці. Ви тут з усіх найбільше скидаєтеся на лікаря.

Від цього Ройс помітно загордився.

— Хочете, щоб я розкрив цю справу?

Я знизав плечима: це було найбільше, чого я міг вимагати.

Він прочистив горло.

— Гаразд. Гадаю, я вже це зробив. Лишилася тільки одна річ, якої я не збагну.

Мене, чесно кажучи, трохи образило, що він не лише розкрив злочин так рано, але й настільки випередив мене. Знаю, це здається цинічним. Злочини розкривають, щоб притягнути вбивцю до відповідальності, а не змагатися в першості, але все ж… чому з усіх нас це мав бути саме Ройс?

Звісно, у цій книжці ще багато сторінок, отже, ви вже знаєте, що або Ройс помиляється, або його вб’ють, перш ніж він устигне мені щось сказати. Я утримаюсь і не висловлюсь щодо того, який варіант мені ближчий. Скажу лише, що сам не розберусь у всьому аж до розділу 31, коли мені допоможе Енді, хай би як боляче мені було про це писати.

Я стояв.

— Ви розкрили справу?

Ройс повернув голову та глянув повз мене на двері.

— Майже, — пропищав він.

Я схвильовано ступив до нього.

— Тоді скажіть мені. Чого бракує?

Ройс притиснувся до вікна, подалі від мене, а потім видав:

— Де ви взяли героїн?

— Героїн?

— Тобто можемо назвати це отрутою, якщо хочете. Технічно героїн є отрутою, навіть якщо його не так часто використовують, як ціанід, чи миш’як, чи що там іще популярне в сучасних романах. Але він усе одно дієвий. Те, що ми бачили, було передозуванням. Героїн пригнічує нервову систему, тому вповільнює кровообіг і дихання. Я вивчав це для історії про докторку Джейн Блек, дев’ята книга. Причина смерті — аноксія, я б сказав. Це коли кисень не надходить до мозку. Клітини гинуть, і він вимикається.

Я пригадав посиніле обличчя Мактавіша, його різке дихання. Як очі від’єдналися від мозку, ніби клацнув перемикач. Увімкнено. Вимкнено. Мертвий. Це мало сенс.

— Героїн, — пробурмотів я собі під ніс. А потім зрозумів: — Чекайте, ви щойно спитали, де я…

Я замовк. Оцінив ситуацію. Я стояв. Ройс утискався в стіну й поглядав на двері. Моє ім’я в його блокноті було підкреслене.

— Чекайте. По-вашому, що тут зараз відбувається?

— Ви щойно зізналися, — відповів Ройс.

— Зізнався?

— Ну, я ж вас допитую.

— Це я вас допитую. — У мені спалахнув гнів.

— Чому це ви можете мене допитувати, а я вас — ні?

— Бо я — оповідач!

— Не в моїй книзі.

Згадуючи тепер нашу розмову, я зрозумів, що насправді саме Ройс ставив більшість запитань. Я дотримувався правил детективних романів, як-от виключення Джульєтт, оскільки вважав детективом себе. У книзі ж Ройса, в його голові детективом був він, а я — підозрюваним. Хай йому грець, я, безсумнівно, був убивцею.

— Ви не можете серйозно вважати, що я…

Я не зміг закінчити речення. Ройс погортав сторінки свого блокнота й прочитав уголос записи:

— Учора ввечері ви пішли до купе Генрі… — він вів пальцем по сторінці, поки не знайшов потрібне слово, — злий. Ви сердилися на нього через той відгук. Одна зірка, «огид…но».

— Я знаю свій відгук, друже.

Палець Ройса рухався по сторінці. Він був схожий на дитину, що вголос читає перед класом.

— Ви передумали з ним сперечатися, тому що там був свідок. Тобто я. Ви вирішили скористатися отрутою. Підсипали її в його флягу.

— Я думав, ви питали, куди її підсипав би вбивця. Я запитував, чи ви вважаєте, що це була отрута, а не стверджував, що це була отрута. — Я розвів руками. Ройс здригнувся. — Опустимо вже той факт, що у вашій теорії купа прогалин: я не ношу із собою бісів героїн, а якби й носив, то не привальсував би сюди зізнаватися в усьому першому-ліпшому, хто мене про це спитає. Я не маю жодного мотиву! Поганий відгук — не мотив. Байдуже, який я був злий, — таке не варте вбивства.

— Ні, вона — не варта, — відповів Ройс і перегорнув дві сторінки назад. Я не бачив написаного, але це явно була нотатка, яку він зробив до нашої розмови. — Але от сто тисяч доларів цілком могли б.

— Що?

— Ви маєте написати книжку, — продовжив Ройс. — Якщо ви цього не зробите, доведеться повернути гроші, а ви страждаєте на брак натхнення, бо навколо вас уже давно ніхто ласти не склеював.

Я відсахнувся. Про сто тисяч доларів було до дідька точно.

— Хто вам…

Він урвав мене:

— Ви сказали своїй літературній агентці, — він погортав свої записи ще далі, аж до внутрішньої обкладинки, — що «люди начебто мають померти», щоб ви змогли написати книгу. Я стояв у черзі на поїзд одразу за вами. І я завжди знав, що у вашій першій книзі є щось неприємне. Щось, що не дуже добре в’яжеться. Тож я знав, що ви щось плануєте. Весь цей час спостерігав за вами, робив нотатки, щоб зрозуміти ваші наміри раніше за вас самого.

Мій рот розтулявся й затулявся, як у риби. Ройс не робив загальних нотаток: він стежив лише за мною. Найгірший у світі детектив-аматор вигадав цілу таємницю вбивства з одного почутого від мене речення, коли я сідав у поїзд.

Але Ройс іще не закінчив.

— А тепер ви стоїте тут і розповідаєте мені, що саме скоїли, бо збираєтеся вбити й видати мене за лиходія, а потім написати про це ще одну книжку. — Він підвівся, зняв із ручки ковпачок і простягнув її, як меч. — Не сьогодні! Не цього письменника.

Я зробив, на мою думку, заспокійливий крок до нього, але він ткнув пером у повітря переді мною.

— Відійди від мене. Я пройшов курс із самозахисту в межах досліджень для «Докторки Джейн Блек. Книга шоста».

— Це найбезглуздіше з усього, що я коли-небудь чув.

— Там мене навчили деяких цінних прийомів.

— Не секція із самооборони, а те, що ви думаєте, начебто я вбивця. — Я хутко наблизився й доволі легко вирвав ручку з його рук.

Я й сам не майстер рефлексів, але Ройсу взагалі потрібен археолог, щоби їх знайти. Він схопився за повітря там, де раніше була ручка, потім ледь скрикнув і плюхнувся назад на ліжко, затуливши голову схрещеними руками.

— Я нікого не вбивав, — сказав я. — І з вас починати не збираюся.

Він трохи опустив руки і глянув на мене поверх передплічь.

— Ви просто хотіли… дізнатися мою думку? — Мабуть, Ройса, якому так кортить висловлювати свої думки, коли про них не питають, про таке запитували вкрай рідко, тож він досі здавався збентеженим.

— Я підозрював, що у флязі може щось бути. Ви єдиний, хто має досвід у судових експертизах, тож я подумав: якщо ми об’єднаємо розумові зусилля, то зможемо в цьому розібратися. І вуаля — героїн. І хоча розмова відбулася не так, як я очікував, ми все одно досягли результату.

Ройс уже достатньо оговтався й вирішив показати роздратування:

— Можете повернути мою ручку? Вона особлива.

Я підняв її і помітив збоку напис «Видавництво „Джеміні“». Видавець Мактавіша й Ройса, а також компанія Ваєтта Ллойда.

— Гарна ручка. — Я натиснув великим пальцем на кінчик. Спостерігав, як на шкірі з’являється ямочка. — Перо гостре. Подарунок?

— За мою першу книгу. Заохочувальний приз для своїх. — Він простягнув руку, благаючи повернути її.

«У цьому є сенс», — подумав я. Видавці люблять дарувати вітальні подарунки. Я отримав кухоль і пляшку шампанського, які за іронією долі чіткіше відображали хобі письменника, ніж ручка.

— Знаєте, я не виключаю вас як підозрюваного, — буркнув Ройс. — Або… або… можливо, хтось намагається допомогти вам писати. Дає натхнення здалеку.

Я вже відчинив двері, щоб піти.

— Куди ви?

— Перевірити, чи дозволять мені подивитися на тіло. — Я кинув у нього ручку. — Ходімо?

Розділ 14

— Це неможливо, в жодному разі ні. — Руки Аарона так міцно та швидко зімкнулися на грудях, що могли б бути ведмежим капканом. — Я не дозволю вам копирсатися в трупі.

Він перегородив прохід від бару до ресторану. Тепер у порожньому вагоні було чутно, лише як Синтія витирала блювоту Мактавіша й споліскувала ганчірку у відрі з мильною водою поруч. Тіло прибрали, мокра пляма — єдиний доказ того, що годину тому там хтось помер. Без гостей та їхнього галасу можна було почути, як від розгойдування поїзда дзенькають келихи за барною стійкою.

— Ми можемо допомогти, — вмовляв я. — У нас є досвід.

Аарон оглянув нас із голови до п’ят, наче добирав у команду з мініфутболу.

— Цьому бідолазі вже нічого не допоможе. Ми за годину їзди від Аліса. Тож я б попросив вас іще трохи посидіти у своїх кімнатах, і ми все з’ясуємо.

— Ми не пропонуємо допомогу Генрі, — сказав Ройс. — Ми пропонуємо допомогу вам.

— Я це ціную, містере Ройсе, але ми тримаємо все під контролем. Хай які невдалі обставини, ми добре навчені діяти в таких випадках. — Аарон простягнув руку в напрямку за нами, вказуючи на наші купе. Позаду нього Синтія ще шкрябала підлогу в жовтих рукавичках до ліктів. У вагоні пахло хлоркою. — А тепер, будьте ласкаві, поверніться до своїх купе.

— То у вас часто в цьому поїзді трапляються вбивства? — запитав я.

— Перепрошую?

— Ми вважаємо, що Генрі Мактавіша вбили. — Я скривився від потреби враховувати Ройса в тому «ми», але що поробиш. — І хоча ви навчені діяти у випадках, коли хтось із ваших дивакуватих літніх пасажирів відлітає в засвіти уві сні, коли справа доходить до вбивства, повірте мені, вам знадобиться наша допомога.

Аарон цокнув язиком. Я бачив, як він подумки відтворює смерть Мактавіша. Він видихнув через ніс, ухвалюючи рішення.

— Я розумію ваше занепокоєння, але, здається, містер Мактавіш жив на повну. Його наздогнала розплата за це. Ось і все, що ми тут маємо.

— Ви помиляєтеся, — різко кинув Ройс.

Погляд Аарона став жорстким.

— Я був дуже гостинним до вас обох…

— Він має на увазі: а що, як ви помиляєтесь? Якщо в поїзді сталося вбивство, це означає, що в поїзді є вбивця, — додав я з усмішкою, яка, сподівався, була радше доброзичливою, аніж хитрою чи підозрілою. — Звісно, ви можете просто знести тіло в Алісі, але поки ви зрозумієте, що ми маємо рацію, ми вже будемо на півдорозі до Аделаїди і ви й усі ваші гості опинитесь у пастці з убивцею. — Я затримався на слові «гості». Чарівний пароль тут був таким очевидним, що мені довелося лише натякнути: корпоративна відповідальність.

Аарон насупився й поглянув на наручний годинник. Я бачив, як він зіставляє слушність наших думок із часом, який знадобиться, щоб дістатися до Аліс-Спрінгс, де справжня поліція могла б краще допомогти йому з’ясувати, є вбивця чи ні.

— Коли ви кажете… «досвід». — Він покрутив пальцем у повітрі, казав насторожено, ще невпевнено, але початок покладено. — Ви ж не поліціянти.

— У нас є навички, — відповів я.

— Ви письменники.

— Ройс у минулому був судмедекспертом.

Аарона це не вразило.

— А ким ви були в минулому?

Я проігнорував цей підкол і зробив останню спробу, широко розкинувши руки:

— Слухайте, я розумію. Це здається смішним. Але зі мною раніше це вже траплялося. Я дивився в очі серійному вбивці. У мене на очах гинули люди. Люди, яким я міг би — і мусив — допомогти. Тож коли я кажу вам, що знаю, із чим ми можемо зіткнутися, то не роблю це для вихваляння, не роблю це для кайфу. — Я зробив паузу, а потім вирішив просто сказати йому правду: — Я роблю це, бо мені лячно.

Ройс кинув на мене осудливий погляд: «слабак». Я почув сплеск, коли Синтія зірвала із себе мокрі рукавички для миття посуду й кинула їх у відро.

Я стишив голос. Я знав, що ламаю тут комедію, але мені потрібно було якомога більше згустити фарби, щоб подолати незацікавленість Аарона.

— Цей убивця завдає удару не вночі чи в тіні. Він скоїв злочин серед білого дня, на очах у решти пасажирів. Думаєте, такий убивця зупиниться на одній жертві? Гадаєте, він стане дотримуватися розкладу руху поїзда? Ні. Мактавіш був лише початком. І якщо ви думаєте, що година — це не так уже й довго, що ви зможете її перечекати, що ж, можу лише сподіватися, заради вашого ж добра, що ви маєте рацію, а ми — помиляємося. — Я схопив Ройса за плече. — Ходімо, Алане. Ми повертаємося до наших купе й забарикадуємо двері. Аароне, я раджу вам зробити те саме. Інакше деякі люди в цьому поїзді перейдуть у категорію тих, хто кимось був у минулому — багато ким. І зараз я маю на увазі не пенсіонерів.

Ройс, який не зрозумів мого плану, стояв як укопаний і не хотів розвертатися, але зрештою з бурчанням ступив крок.

— Ернесте, ми мусимо побачити тіло, — пробурмотів він собі під ніс.

Я шикнув на нього.

Ми рушили до виходу.

Як я й очікував, Ааронова рука опинилася на моєму плечі тієї ж миті.

— П’ять хвилин, гаразд? І лише щоб ви могли сказати мені, чи хтось із гостей у небезпеці. І краще не гаяти часу. Якщо вас засіче біля тіла поліція Аліса, то буде вам непереливки. Добре, що там є копи, які винні мені послугу. Тож поможи мені боже.

***

Смерть Генрі Мактавіша була насильницькою, але без крові чи потрошіння, тому на його тілі не залишилося жодних ознак. Він мав такий же вигляд, як і тоді, коли був іще живий, — хіба що трохи збліднув, — і на його підборідді засохла цівка блювоти, хоча її можна було прийняти за сліди слини після сну. Але після смерті його тілу чогось бракувало, чогось невловимого, як-от еластичності гумовій стрічці. Чи хрускоту — салату. Чи голосу — прозі.

Я підніс кулак до рота, щоб стримати нудоту. Це був восьмий труп, на який мені не пощастило натрапити в житті. Мені невідома та їхня магічна кількість, після якої людям стає до них байдуже, але я її ще точно не досягнув. На момент, коли я це пишу, — на щастя, вже як амбулаторний пацієнт і в готельному номері, — мені вже довелося побачити десять, і це досі викликає в мене нудоту.

Ми були в купе L1, у вагоні персоналу між вагоном-рестораном і вагоном люкс. Аарон пояснив, що фактично тут усі купе — для персоналу, однак L1 також часом використовують як вільну кімнату для медичних потреб. Я прочитав між рядків: більшість людей, якщо вони помирали в потягу, просто вкладали на ліжко до наступної станції. Якщо ж тіло потрібно було перенести — скажімо, оскільки померлий подорожував у купе з кимось іще, — то переносили його до L1. І хоча Мактавіш займав особистий люкс, я припустив, що сюди його перенесли, щоб не плодити чутки про привидів у купе найвищого класу на «Гані». Аарон сказав, що за повної посадки — чого зараз не було — співробітники тягнули соломинки, щоб визначити, хто спатиме в L1. Чисті простирадла — ніщо, як подумати про матрац із-під небіжчика.

Ройс усвідомлював, що час спливає і до прибуття в Аліс-Спрінгс, і до моменту, коли здоровий глузд переможе слабкий дозвіл Аарона. Тож він негайно став на коліна й узявся обшукувати труп.

Я зазирнув йому за плече, а Аарон стурбовано закляк у дверях.

Ройс із зусиллям розкрив Мактавішу рота, скориставшись носовичком замість рукавичок, висунув йому язика, наче це була іграшка, і помацав внутрішню частину щік. Аарон гучно ковтнув.

— Таке часто трапляється під час вашої зміни? — запитав я, щоб його відволікти.

— О, гм. Ну, час від часу трапляється… — Він зиркнув на Мактавіша, а потім знову на мене. Забув решту свого речення і просто сказав: — З природних причин.

Я завжди вважав цікавим це словосполучення. Людські істоти за своєю природою так легко піддаються емоціям, базовим інстинктам. Ми так гостро відчуваємо певні речі — звісно, любов, але також і ненависть, — що практично створені руйнувати. Убивство, мені здається, — така сама природна причина, як і будь-яка інша.

— У вас ніколи не було проблем із гостями? — розпитував далі я. — Скажімо, бійки абощо?

— У нас тут розкішний відпочинок, а не рейс для бюджетних туристів. — Він подивився на Ройса, який саме відтягував м’ясисті мішки під очима Мактавіша й зазирав у кутики. — Хоча у нас ніколи раніше не було письменників.

— У вас, певно, є способи затримати проблемних пасажирів?

— Гадаю, ми могли б замкнути когось у морозильній камері, якби виникла така потреба, але я ніколи про це не думав. Якби щось загрожувало життю, прибула б Королівська служба авіамедиків[13], але протягом цієї подорожі ми переважно віддалені від людей і вже змирилися з таким. Ми навчені реагувати на позаштатні ситуації — медичні тощо — на випадок, якщо щось різко піде не за планом. Але не те щоб ми це робили на автоматі. Робимо все, що можемо.

— А таке вважається «не за планом»?

Аарон знизав плечима.

— Я бачив і гірше.

Мої ошелешені очі сказали за мене: навіть не довелося просити, щоб він продовжив.

— Років тридцять тому на коліях припаркувався шкільний автобус. Це було ще до того, як ми стали розкішним готелем на рейках, коли перевозили вантажі. Ось це — безглуздя. — Він видихнув повітря крізь зуби. Згадуючи, похитав головою. — Загинуло четверо дітей і вчитель, плюс водій автобуса, звісно.

Я знаю, що ви звернули увагу на фразу «років тридцять тому», адже минуле в детективних романах ніколи не спить. Друга справа завжди стає важливою для розгадки основної таємниці, і тут, я вам скажу, ситуація аналогічна. Звісно, на вибір є кілька сюжетних ліній і додаткових справ.

Я думав про шкільний автобус. Сільські громади зазвичай мають лише одну школу на значні території, і автобус не був би традиційним. Це був би білий ретромінівен, який курсував би навколишніми селами. Маршрут міг займати кілька годин і кілька разів перетинати залізницю.

— Машиніст не побачив на коліях автобуса?

— Ця махина важить…

— Тисячу чотириста тонн, — крикнув Ройс із підлоги, доводячи, що він фероеквінолог. Він зняв лівий черевик і шкарпетку Мактавіша й зараз возився з пальцями його ніг. Я не був певен, чи перейшли ми вже від розтину до фетишу. Мактавіш помер від отруєної фляги, а не від іржавого цвяха.

— Точно. — Аарон повернувся до мене. — Ми не можемо миттєво зупинитися. Ви б бачили, як ми розворот у три прийоми робимо. Я тоді був учнем інженера. Вісімнадцять, перша робота. Таке складно забути. То була не наша провина.

Я раптом уявив крихітні долоні, притиснуті до вікон. Тисяча тонн сталі налітає на них на повній швидкості.

— Як автобус міг не помітити величезний потяг, що мчить на них?

— Водія автобуса було трохи складно розпитати — його сплющило. Неможливо перевірити й справність двигуна чи трансмісії — усе розлетілося навсібіч. Це займе багато часу?

Ройс намагався всадити тіло Мактавіша. Буркнув «Потримайте!» так, як зробив би механік із викруткою в зубах, і штовхнув Мактавіша в мій бік. На мить я завагався, що варто залишати свої відбитки на місці злочину, але труп уже нахилявся до мене, і я подумав, що міркувати над цим запізно, адже руки Ройса вже торкалися його язика й пальців ніг. Я ступив крок назустріч і притримав тіло за плечі нахиленим уперед, поки Ройс стягував із нього піджак, даючи мені вказівки підняти небіжчикові ту чи іншу руку.

Без піджака на тілі Мактавіша помітніше проявлялися ознаки смерті. Вени на шиї мали вигляд яскраво-синіх струмків. Ройс заходився закочувати йому рукави, і я помітив, що шкіра на лівій руці Мактавіша була блискуча та вкрита рубцями — таке буває від давно загоєних опіків. Це тягнулося до шиї та, ймовірно, вниз ногою. На ній закарбувався наїзд, у якому Мактавіш дивом вижив.

Ройс зазирнув у складки обох ліктів. Потім підвівся.

— Мені потрібно побачити його купе. І флягу.

Аарон знову подивився на годинник. Він дозволив нам поглянути на тіло під приводом безпеки пасажирів, але тепер лишалося менше ніж сорок п’ять хвилин, перш ніж у поїзд сяде справжня поліція, і його обережність проявилася знову.

Ройс зайшов у ванну і, перекрикуючи шум води з крана, під яким мив руки, вигукнув:

— Підозрюю, це передозування наркотиками. Вибачте, що ми вас стривожили, але варто бути розсудливими. Мені просто потрібно перевірити його кімнату й пересвідчитися, що там не було чогось, що могло б підтвердити мої висновки: засобів для вживання наркотиків тощо.

Ця суміш правди щодо причини смерті та брехні щодо наших істинних мотивів оглянути купе Мактавіша була особливо блискучою маніпуляцією, яка зайшла ще краще завдяки невимушеності, з якою Ройс її висловив, витираючи руки. Ми змінили тактику залякування саме на те, що Аарон завжди хотів почути. Ройс давав йому змогу довести свою правоту, і Аарон нею скористався.

Ми вийшли з L1, і Аарон зачинив двері, повісивши на ручку картонну табличку з написом «Ш-ш-ш-ш — я ще сплю», замість того щоб замкнути їх. Мені здалося це надто іронічним. Ми пішли коридором за ним. У хиткому просторі між вагонами, приглушений брязкотом заліза та свистом вітру крізь щілини, я прошепотів Ройсу:

— Не знав, що ви фут-фетишист.

Він похитав головою.

— Наркомани зазвичай колються в руки, але якщо у них венозний колапс або якщо вони намагаються приховати залежність, то колють у більш приховані місця — збоку очей або між пальцями ніг.

— Він чистий, — припустив я.

— П’яний? Так. Наркоман? Ні. Убитий? Безумовно.

Аарон відімкнув двері в люкс Мактавіша (вагон люкс) і відчинив їх. Його здивований крик урвав мою розмову з Ройсом. Ми обернулися й почули, як він каже в кімнату Мактавіша:

— Що ви, в біса, тут робите?

Розділ 15

Руки Брук злетіли в повітря, наче ми прийшли, розмахуючи зброєю. Кров не просто відтекла від її обличчя — вона наче стекла по її ногах крізь підлогу на самісінькі колії, бо Брук стояла з порцеляновими щоками та блідими тонкими губами, скривленими від подиву.

— Це приватні кімнати, — сказав Аарон.

— Це місце злочину, — сказав я.

— Хто ви така? — запитав Ройс.

Я був такий здивований, побачивши її, що не зміг належним чином оцінити розкіш вагона люкс. Хоч він так і називався, я не зовсім усвідомлював, що купе Генрі виявиться цілим вагоном. Ми зайшли в приватну вітальню, де легко могли б розміститися приблизно десять людей. Жовтий шкіряний диван півколом стояв біля східної стіни, навпроти столу, заваленого паперами. Біля дальньої стіни стояв телевізор. Ця подробиця вразила мене найбільше: ти такий багатий, щоб дозволити собі цілий вагон, але байдужий до краєвиду, за який заплатив. Ще одним доказом, що тут порушували правила, була купка попелу на ковроліні біля моїх ніг — кричуще порушення заборони на паління. Щоправда, у повітрі відчувався запах чорниці, а не сигарет. Дизайн інтер’єру нагадував ті, що зустрінеш у вестибюлі якогось готелю: дерев’яні панелі (не штучні, як у моєму купе) та оздоблення золотом, навіть блискуча люстра. Уся кімната справляла враження, ніби ти в президентському люксі.

Ройс узяв наполовину повну пляшку віскі й свиснув.

— Дорогий? — запитав я.

Рік випуску на боці пляшки виявився меншим за рік мого народження, що одразу ж дало відповідь на моє запитання.

Блокнот Брук лежав поруч із безладною купою паперів, і я зрозумів, що вони розкидані не тому, що Мактавіш їх так залишив, а тому, що їх переглядала Брук, а ми її урвали. Вона побачила, що мій погляд зупинився на паперах, і виправдання, застрягле на її губах, змінилося від того, що я сказав.

— Місце злочину? — перепитала вона. — Ви думаєте, що Генрі був… — Її рука злетіла до рота. — Боже мій. Будь ласка, не думайте, що я…

— Не слухайте їх, — мовив Аарон. — Вони просто… ну, наче як мали б допомагати, але я не певен. Ніхто вас ні в чому не звинувачує. Хіба що, припускаю, у зломі замків.

Брук опустила погляд. Тепер кров прихлинула до її щік, і обличчя почервоніло.

— Він сам дав вам ключ, — припустив я. Цього ранку Мактавіш сказав Брук: «Це надто вишуканий напій, щоб пити його наодинці». Це був натяк на відхилене запрошення. — Минулого вечора.

Вона ледь помітно кивнула.

— Я не збиралася йти. Я б не стала.

— То навіщо тоді взяли ключ? — запитав Ройс. Ставало цілком зрозуміло, що він міг вважати жінок підозрюваними лише за єдиним мотивом — секс — і не розумів, що згода може бути і дана, і скасована.

— Генрі Мактавіш був моїм кумиром, — відповіла Брук. — Тому так, я була на сьомому небі, коли він підійшов до мене вчора ввечері. Я дуже хотіла, щоб це сталося. Але я хотіла, щоб він підійшов до мене як до читачки, фанатки. Щоб нас зблизили його книжки й те, що вони мені дали.

Я пригадав її запитання під час дискусії: воно було для мене загадковим, але старанно складеним, щоб справити враження на Мактавіша. Симона казала, що з ним треба розмовляти загадками й головоломками. «Арчі Бенч». Вона подолала весь цей шлях, щоб дістати шанс сказати: «Я розумію ваші книги краще за інших». Це не було так дріб’язково, як закоханість чи спокуса.

Її губи тремтіли, коли вона продовжувала:

— А потім він підходить, і я думаю, що це та сама мить, якої я чекала. І він нахиляється — від нього несло перегаром — і тицяє мені в руку ключ від свого люксу. Нічого не говорить. Просто ключ. Його обличчя мало такий вираз, наче він вручив мені приз. Ніби я це заслужила. — Вона трохи затнулася від спогадів. — Я відморозилася. А коли до мене нарешті дійшло, що щойно сталося, він уже йшов геть. І я так міцно схопила ключ, що мало не порізалася.

— Чудова вистава, любонько. — Ройс повільно поплескав. Хоча він міг бути корисним у криміналістиці, психологічної проникливості йому бракувало: для цього мені була потрібна С. Ф. Мейджорс.

— То ви не приходили сюди вчора ввечері? — запитав я, пригадавши, що Ройс чув жіночий голос за дверима. Він лише припускав, що це Ліза, хоча насправді її не бачив.

— Звісно ні. Я спала у своєму купе.

— Якому? — запитав я, щоб потім накреслити схему.

— У вагоні для гостей.

Я чекав докладнішої інформації, але вона вагалася. Я зрозумів, що щойно сказав їй: у поїзді може бути вбивця. Вона мала цілковите право бути обережною щодо незнайомців, які запитують, де вона спить.

— N… а… один, — зрештою сказала вона. — Слухайте, я збиралася поговорити з ним після панелі. Я погано спала. Хвилювалася, що, можливо, щось неправильно зрозуміла. Мені хотілося зранку прояснити це для себе на свіжу голову. Принаймні я мала повернути йому ключ. Тож я пішла на сесію запитань-відповідей. Але той видавець мене зупинив.

Я згадав, як Ваєтт посунув її вбік, сказавши, що автограф-сесія відбудеться пізніше.

— А потім у нього стався цей серцевий напад, і я подумала, — вона повела очима вбік, і це була її перша чітка брехня, — що сама поверну ключ. — Вона випросталася й притулила руки до стегон. — Не знаю, чому ви ставите запитання, як на допиті.

Ніхто з нас нічого не відповів. Аарон носком почухав собі литку ззаду.

— О. Боже. Мій. — Вона розреготалася. — Це і є допит. Ви вважаєте себе справжніми детективами. Отакої! Крутяк! Скажіть, хто з вас Голмс, а хто Вотсон? Стривайте, дайте мені вгадати. — Вона вказала на Ройса, потім зморщила носа. — Напарник.

Ройс ступив крок до неї, але Аарон простягнув руку.

— Я думав, ми тут, щоб підтвердити причину смерті. А не щоб турбувати гостей.

З побоюванням, що наш дозвіл оглянути тут усе ось-ось скасують, ми з Ройсом почали демонстративні пошуки підказок: зігнуті спини й задумливе погладжування підборідь. Я оглянув сміттєвий бак, у якому була пачка закривавлених серветок і маленька біла листівка з написом «Від шанувальниці». Луною відізвалися слова Брук: «Мактавіш був моїм кумиром».

Від вітальні до чотирьох окремих купе вів коридор, схожий на звичайний житловий. Двома з них Мактавіш, схоже, не користувався. Третє було оформлене як мініатюрний кабінет: перед сидінням — добротний письмовий стіл, на ньому — самотній фломастер. Найбільша кімната була в кінці — спальня Мактавіша: більш ніж удвічі просторіша за звичайне купе, умебльована незастеленим двоспальним ліжком посередині, окремим кріслом, що було повернуте в бік вікна, а на підлозі лежала розчахнута валіза Мактавіша, з якої на ковролін висунулися, мов язики, рукави піджака.

— Де його друкарська машинка? — запитав я, оглядаючись.

— Гм. — Ройс знизав плечима, а потім підняв матрац: передбачуване місце, щоб сховати наркотики. Під ним було чисто.

— Мактавіш, — сказав я. — Хіба він не набирає всі свої рукописи на друкарській машинці? В іншій кімнаті в нього стоїть письмовий стіл. Без машинки. Без чорнил.

— Ну, у нього є ручка, хіба ні? — Ройс кинув матрац, а потім став на коліна й спробував зазирнути під ліжко. Він понишпорив там, завмер на мить, а потім насилу піднявся, струшуючи з грудей пил, наче досліджував мансарду з привидами, а не п’ятизірковий вагон. — Серветки в баку можуть свідчити про носову кровотечу, що не рідкість серед тих, хто сидить на героїні.

Я знав, що він бреше. Ройс ніяк не міг пропустити багряне перенісся Мактавіша, хоч би як довго був поза професією. Я бачив той синець ще до того, як Генрі помер. Ті серветки в смітнику не пов’язані з наркотиками. Учора ввечері хтось розбив Мактавішу носа.

Але цю брехню я міг перетравити. Вона була такою самою, яку Ройс сказав Аарону в L1. Він хотів, щоб Аарон повірив у користь нашої надмірної цікавості, а також не хотів, щоб хтось виштовхнув його із центру уваги. Брехня ж, якої я не міг стерпіти, полягала в тому, що, коли Ройс підвівся, я побачив, як у його кишені зник краєчок паперу. Він щось знайшов під ліжком.

Оскільки знищення доказів — норма для винної сторони, мені спало на думку, що Ройс приховав якусь зачіпку, що довела б його провину. Але Ройса, на відміну від його книжок, було дуже легко читати. Я був упевнений, що слова Брук про помічника вдарили по його его, тож він хотів довести, що саме він — Голмс, а я Вотсон, не навпаки. Я підозрював, що він краде докази, аби випередити мене в розкритті цього вбивства.

На мить ми зустрілися поглядами, і стало очевидно, що наш шлюб із розрахунку швидко скінчився розлученням. Вибачте ті, хто зрозумів буквально: ніякого бромансу[14] між нами не було.

— Мені ще потрібно побачити флягу, — сказав Ройс Ааронові. — Вона може навести на слід.

Аарон зняв рацію зі свого пояса й промовив у неї:

— Синтіє. Чи є у вас фляжка, з якої пив наш бідолаха?

— Так, — протріщала у відповідь Синтія.

— Чи не могли б ви попильнувати за нею? Гадаю, нам може знадобитися експертиза.

— Експертиза? Ви думаєте…

— Не знаю. Але краще перестрахуватися, ніж шкодувати.

— Вибачте, босе. Я її вимила, — відповіла вона злегка дурнуватим тоном, але наче так і задумувалося. Я міг уявити, як вона обертає навколо пальця пасмо волосся. — А що, не варто було цього робити?

Ройс закотив очі. Зазначу, що Синтія вимила й ковролін, на який розлився вміст фляги, а оскільки, як я вже згадував, за знищенням доказів варто стежити, ми можемо вважати її підозрюваною. Втім, на мою думку, з боку Ройса було надто зверхньо критикувати її, ховаючи доказ у кишені. Тож я вказую на це просто тому, що ви ж знаєте: чесна гра.

— Ідіотко! — загорланив Ройс, нахилившись до Ааронового радіо. — Ви поставили під загрозу все розслідування!

— Щоб вона почула, я маю натиснути кнопку, — сказав Аарон. — Ось так.

— Ви… ай, забудьмо, — зітхнув Ройс. Гнів складно викликати двічі. — Дякую, Синтіє.

— Хто це був? — протріщала Синтія.

— Алан Ройс, — відповів Аарон.

— Той недотепа?

— Він запрошений гість, Синтіє.

Це вже перетворювалося на фарс, тож я згадав, що збирався ще раз оглянути вітальню. Алан хотів знову обшукати дві вільні спальні, і я з радістю пішов назад сам. Брук досі сиділа на дивані. Я не був певен, чи Аарон попросив її почекати, чи вона залишилася суто із цікавості, але це грало мені на руку: якщо Ройс міг приховувати від мене докази, я міг би приховати від нього допит.

— На вигляд не дуже добре, — сказав я, підбираючи кілька паперів зі столу. — Ви про це знаєте, правда?

Вона почухала праву руку, засмаглу, як у водія вантажівки, — лише одна рука обгоріла на сонці. Я припустив, що це від тривалого сидіння біля вікна в купе.

— Ще десять хвилин тому я навіть не знала про вбивство.

Я вивчав папери, які тримав. Нотатки Мактавіша були майже беззмістовними, а почерк — таким різним, що, залежно від ступеня його розбірливості, можна було визначити, коли Генрі писав тверезий, а коли — п’яний. На одному аркуші великими літерами було записано: «Обезголовлення — виживання? Дослідити». На іншому: «Морбунд. Кінозустріч. Г’ю Джекман. Це мюзикл? Раян Рейнольдс. Це комедія?».

— Ну ж бо, — сказав я, кинувши аркуші на стіл, — ви ж не через них були тут.

— Граєтеся в детектива? — Вона вказала на мене, провела пальцем угору й униз, наче по моїй постаті. Стиснула губи.

— Ви не відповіли на запитання.

— Що ви хочете від мене почути? Я сказала вам правду.

— Ні, не сказали. І я, до речі, не звинувачую вас у вбивстві. Але він — ваш улюблений автор, і він щойно закінчив серію про вашого улюбленого персонажа. Тепер уже дійсно закінчив. Тож я думаю, що сам зробив би як фанат, аби отримати останню частину.

— Добре, гаразд. Молодець. — Вона жбурнула на стіл купу паперів. Один аркуш пурхнув на ковролін. — Я прийшла по сувенір, гаразд? Просто по щось — що завгодно, — що він написав.

— Як оце? — Я підняв аркуш із підлоги. Одна з переваг моєї травми полягала ось у чому: навіть якщо я не був у рукавичках, у мене навряд чи є відбитки пальців, тому все, що я вважав доказом, намагався брати правою рукою. Унизу аркуша був червоний верблюд, такий самий, як у блокноті, що лежав у нашому із Джульєтт купе. Угорі — було написано «Арчибальд Бенч». Під написом розташувалися кілька коротких тире на позначення пропущених літер, ніби грали партію в «Шибеницю». За цим слідувала купа літер, потім слово «Арчі» в комплекті з несамовито виведеним окличним знаком. Під ним було підкреслене слово «Рейх». Почерк був десь посередині між тверезими й п’яними каракулями Мактавіша, і, з огляду на те, що в цих нотатках він, здається, намагався зрозуміти власний сюжет, я припустив, що вони взагалі не його, а аркуш насправді випав із блокнота Брук. Ось як вона збирала воєдино все, що стояло за Арчибальдом Бенчем.

Брук вихопила в мене аркуш.

— Можливо.

— Рукопис не тут, — сказав я. — А саме його ви насправді й шукали.

— Я не шукала, — видала вона з удаваним обуренням чоловіка-зрадника, але цікавість її пересилила. — Звідки ви знаєте?

— Я чув, як минулої ночі Мактавіш передав рукопис Ваєтту Ллойду. Він має бути в його купе.

— То й що? Я шукала роман. Це так погано?

— З якого боку поглянути. Мені було шкода, що вашу книгу зіпсовано. «Мізері», так? Хочете, розкажу вам, чим усе закінчилося?

Брук мала вигляд приголомшеної куртизанки, якій щойно зробили непристойну пропозицію.

— Я б ніколи.

— Не знаю, чи ви достатньо далеко прочитали й чи багато дізналися про Енні Вілкс…

— Ви надто перебільшуєте.

Це зупинило мій допит. Тепер у мене було три можливі теорії щодо Брук. Перша: вона так розлютилася на Мактавіша за вбивство улюбленого героя, що накинулася на нього за це. Друга: вона почувалася такою відштовхнутою і розчавленою через його пропозицію, що вирішила його провчити. Третя: вона дізналася щось про Арчибальда Бенча, записала це в блокнот і того ранку на панелі закодовано розповіла Мактавішу. Зрештою, його запрошення до купе могло взагалі не мати сексуального підтексту, якби він подумав, що вона знає щось, чого знати не повинна. Можливо, він хотів поговорити з нею про Арчибальда Бенча. Можливо — навіть спробувати стулити їй рота.

Дві із цих сутичок могли б закінчитися самообороною. Зламаний ніс і відро для сміття, повне закривавлених серветок. Я не був упевнений, чи щось із цього стосується вбивства.

Друга теорія найбільш вірогідна, якщо врахувати те, що в Ройса в кишені. Але, звісно, я ще не знаю, що там, тож і ви цього поки не знатимете.

— Добре, тепер моя черга, — сказала Брук. — Серцевий напад?

— Гадаю, цілком очевидно, що я припускаю інше.

— А я поки що — ваша єдина підозрювана?

— Ну, ви єдина — на місці злочину, тож, з огляду на це, звісно.

Брук узяла свій блокнот і погортала його. Там була колекція недолуго склеєних статей і фотографій. Генрі Мактавіш приймає нагороду. Сертифікат із написом «Дворняги Морбунда». Вона перестала гортати на пожовклій газетній статті й підсунула блокнот до мене.

Першим, на що я звернув увагу, була дата: серпень 2003 року. За виглядом Брук можна було б дати років сімнадцять — двадцять.

— Гадаю, ви не колекціонували це з дитинства?

— Ще до народження, детективе. Ви підозрюєте, буцімто я така затята фанатка, що здатна когось убити, але не припускаєте, що часом я знімала копії з газет у бібліотеці? Господи. Вам потрібна вся допомога, яку ви можете отримати. Прочитайте бісову статтю.

ЗІРКИ МАЙБУТНЬОГО

Олівер Райт, 19 серпня 2003, Единбург

ЧЕРЕЗ РІК ПІСЛЯ ПУБЛІКАЦІЇ СВОГО ДЕБЮТНОГО СВІТОВОГО БЕСТСЕЛЕРА ГЕНРІ МАКТАВІШ ПОВЕРНУВСЯ З ІЩЕ ОДНИМ НЕЙМОВІРНИМ УБИВСТВОМ, ЯКЕ МОЖЕ РОЗКРИТИ ЛИШЕ ЙОГО САМОБУТНІЙ ШОТЛАНДСЬКИЙ ГЕНІЙ.

Решта статті була рецензією на другу книгу Мактавіша «По коліна в неприємностях». Тон рецензента після вступної частини ставав набагато більш критичним. Було зрозуміло, що він достатньо великий шанувальник першої книги, щоб розбити в пух і прах другу, і водночас тільки це стримувало його від відвертої критики. Згідно з висновком у рецензії, нова книга Мактавіша загалом викликала розчарування, а статтю завершили коротким оглядом двох інших дебютних романів, автори яких виступали з Мактавішем на панелі Единбурзького книжкового фестивалю.

Я підняв очі на Брук.

— Ви жартуєте?

У відповідь вона постукала пальцем по конкретному місці в статті. Я знову опустив очі. Між двома останніми абзацами втиснули маленьку фотографію завбільшки приблизно три на три сантиметри. На ній троє людей веселилися в барі. Я впізнав їх усіх.

У підписі значилося: «Автора кримінального бестселера Генрі Мактавіша заскочили з перспективними дебютантками Лізою Фултон (ліворуч) і С. Ф. Мейджорс (праворуч) на Единбурзькому книжковому фестивалі».

Фотографію зробили за ледь освітленим столиком ледь не спаленого пабу — я маю на увазі це буквально, оскільки, згідно з моїми дослідженнями, у 2015-му власник намагався спалити його, щоб отримати страхову виплату, і йому це не вдалося, — але помилитися було неможливо. Мактавіш обіймав за плече Лізу, вони обоє сміялися, а С. Ф. Мейджорс дивилася просто в об’єктив. Перед усіма трьома в кухлях пінилося пиво, а на обличчях розтягнулися веселі невимушені усмішки. Не було схоже, що вони позують для газети. Від цієї світлини віяло товариськістю, яку ви можете відчути, переглядаючи випускні альбоми зі старшої школи, що викликають тугу за молодістю.

Вони втрьох, на одному фестивалі. Двадцять років тому. Знову ця фраза. А тепер усі разом у поїзді. Я знав, що не варто сприймати це легковажно.

— Чому ви мені це показуєте? — запитав я.

— Бо якщо найкраще, що у вас є, — це кілька теорій про те, чому я здатна на вбивство, гадаю, ви захочете знати, хто насправді мав мотив його вбити. Це, — вона тицьнула пальцем у сторінку, — зняли відразу після того, як Генрі опублікував книгу «По коліна в неприємностях», другий роман про Морбунда, який провалився. А через рік після того він видав… — Вона розклала все по поличках.

— «Злетіти з рейок», — закінчив я. Третій роман про Морбунда. Те, що Брук намагалася мені сказати, поволі прояснювалося. — Це книга, яку Мейджорс згадала на вступній панелі. Та, про яку вона сказала, що її засновано на реальних подіях.

— Точно! Розумієте, у минулому вона стверджувала, що вперше згадала цю історію… — З кожним наступним словом вона тицяла пальцем просто зубасту посмішку Мейджорс: — Конкретно. На. Цьому. Фестивалі.

Я спробував оживити в уяві картинку. Брязкіт келихів, плітки пошепки, співчуття щодо відгуків, сором’язливість через кращі, ніж очікувалося, обсяги продажу. Кімната, сповнена людей, які розуміють. Писати — це робота мрії, але це все-таки робота, й іноді приємно перебувати серед людей, які поділяють твою думку про те, що папір і чорнило — це життя і смерть. Писання — такий самотній акт, що кімната, повна спільних страждань, стає бальзамом для душі, хоча багато хто цього не визнає. Звісно, за умови, що ніхто нікого не вбиває.

Купа письменників у кімнаті потребує спільного терміна, якого немає в англійській мові. Можливо, «співчуття». Або «взаєморозуміння». Це наче військовий госпіталь для написаного слова.

Я пригадав, чим, як спочатку сподівався, мала стати ця поїздка, пригадав мою мрію подружитися з Мактавішем. Тепер уявив Лізу, Мактавіша й Мейджорс, які туляться одне до одного й діляться своїми мріями й натхненнями… та ідеями.

Що спитала Мейджорс на панелі? Якого кольору була «Злетіти з рейок»? І якою була відповідь Генрі, доповнена злорадною усмішкою? «Зеленого».

Заздрість.

— Мейджорс вважає, що Мактавіш використав її ідею для «Злетіти з рейок»?

— Бінго, — відповіла Брук. — Це їй ніколи не давало спокою. Вона розповідала, як вони випивали й обмінювалися ідеями і що розмова була доволі невимушеною, трохи творчою. Ви ж знаєте, як це буває. Спершу трохи цікавляться, кого ви читаєте. Потім трохи питають про те, над чим ви працюєте. А через рік із гаком вона бачить, що нова книга Генрі з’явилася на полицях. — Тут Брук зобразила руками невеличкий вибух.

— Чому я ніколи про це не чув? Я, звісно, не Дворняга, але достатній фанат, щоб відреагувати на будь-які звинувачення, що з’являються в пресі. Звідки, в біса, ви про це знаєте?

— Мейджорс має бути дуже обережною у своїх висловлюваннях, — відповіла Брук. — Ваєтт Ллойд їй… не хочу сказати «погрожував», але між ними були… запеклі судові суперечки. До того ж якщо я вам завтра скажу, що збираюся написати роман про Генріха Восьмого, то не застовбила ж за собою цю історію і цього персонажа. Це публічна тема, доступна кожному, тому якщо я про це пишу, то не виключено, що хтось інший теж вибере цю тематику. Якщо вже задуматися про це, — вона піднесла палець, удавано задумавшись, — мені здається, когось уже вбивали в поїзді.

У пам’яті сплило дещо, сказане Мактавішем: «Якщо ви знали когось, хто помер або постраждав таким чином…».

— Тоді інше запитання. Хто такий Арчибальд Бенч?

Вона приснула:

— Краще б ви сперечалися про Енні Вілкс.

— Що?

— Арчі Бенч — це причина, чому я не вбила б його. Ну ж бо, старайтеся краще.

— Гаразд. — Я вирішив спробувати ще раз. — Чи знала Мейджорс людей, причетних до реальної історії, покладеної в «Злетіти з рейок»?

Брук непевно похитала головою. Це більше було про «звідки мені знати», ніж про «я цього не знаю».

Я повернувся до статті.

— Ви зберегли це, отже, вирішили, що це важливо. Ви, звісно, були прихильницею його книг. Тому, гадаю, ви схильні вважати, що він не крав цієї ідеї. Але все одно повірили чуткам?

Брук зітхнула.

— Очевидно, я зберегла це не просто так. Тобто це ж важливий біографічний момент, незалежно від того, кому ви вірите. Це не зовсім загальновідомо, але й не цілком приховано, як і будь-які хороші чутки. Принаймні більшість Дворняг про це знають. Час від часу воно виринає в якихось подкастах. Але це начебто не новина чи щось таке. — Це пояснення здалося надмірним: я ніколи раніше не чув про такі звинувачення. — А Мактавіш завжди це заперечував. Я завжди йому вірила. Але ви правильно підмітили: я зберегла статтю. А тепер зустрілася з ним. — Вона взяла мене за передпліччя. — Ви читаєте книги людей і думаєте, що знаєте їх. Вони розмовляють із вами сотнями сторінок, і між вами виникає близькість, яку ви розвиваєте самостійно. Я дуже полюбила Генрі Мактавіша як автора. А потім приїхала сюди. І випивка, надмірність і той його погляд, коли він передавав мені ключ… Можливо, тепер я думаю, що мала хибне уявлення про нього. Можливо, тепер я думаю, що він людина, яка любить задоволення, але не хоче докладати зусиль заради них. І можливо, це означає, що краще б я вірила їй увесь цей час.

Я перетравлював почуте. Це здавалося доволі влучним узагальненням щодо Мактавіша — людини, яка хотіла, щоб задоволення їй дарували. Або просто брати їх.

— А як щодо Лізи? Вона ж не підтвердила ці заяви, чи не так? — запитав я. І згадав, що Мейджорс майже очікувала, що Ліза заступиться за неї на панелі. Я бачив її розчарування, коли та не пристала на її бік, і напруженість, коли на обкладинці Лізи виявився відгук від Мактавіша. Із цього можна було легко виснувати, що Ліза вибирає бік Мактавіша. Можливо, відгук був тим призом, який Мактавіш запропонував їй за мовчання.

Брук похитала головою, але дивилася в підлогу.

Ройсові слова лунали в моїй голові — «є більше ніж один спосіб отримати відгук», — доки я не зрозумів, що це звучало надто плаксиво та дратівливо для спогаду, і це був справжній Ройс. Він уже закінчив обшукувати інші кімнати та стояв, спираючись на корпус телевізора. Він мав самовдоволений вигляд, як студент, що списав тест чи знає всі відповіді.

— Ви говорите про Генрі й Лізу? Між. Ними. Щось. Було. — Він єхидно посміхнувся. — Генрі казав, що ця жінка в ліжку — петарда.

Від його опису Брук відвернулася.

— Знайшли щось? — Я зобразив усмішку. — Можливо, щось пристойне?

— Ви не хотіли б про це знати. А що тут відбувається? Допитуєте підозрюваних без мене?

— Вона не дуже ймовірна підозрювана, — відповів я.

— Насправді це робить її таки дуже ймовірною. — Він помахав пальцем у мій бік. — Ви ж маєте знати, Ернесте: це ніколи не найменш імовірний підозрюваний, бо буде надто очевидно. Він має бути одним із наступних у списку.

— Матиму це на увазі, — сказав я.

— Крім того, ви, мабуть, не помітили, але я доволі кмітливий. Вона всю поїздку читає клятий примірник «Мізері», — сказав він так, ніби це було найгеніальніше спостереження у світі, а потім повернувся до коридору. — Чого цей хлоп там так довго?

Почувся плескіт води в унітазі, наче у відповідь на його запитання, але він усе одно покликав:

— Аароне?

Брук обернулася до мене.

— «Мізері» — це не про одержимість. Навіть якщо подивитися на це з погляду Енні Вілкс. У неї набагато простіша тема. — Вона встала і, хоча Ройс технічно не блокував їй шлях до дверей, зуміла вдарити його плечем, коли проходила повз. Вона поклала ключ від купе люкс на стіл і сказала: — Хай ваші кумири лишаються на віддалі.

З’явився Аарон і промокнув мокрі руки об перед свого жилета, аж раптом «Ган» різкими поштовхами зупинився. Ми всі одночасно хитнулися зі зміною швидкості.

— Так, — сказав Аарон і поплескав Ройса по плечу. — Мабуть, на цьому ваше розслідування закінчено. Дякувати богу за професіоналів. Ласкаво просимо до Аліс-Спрінгс.

Розділ 16

Вони наказали нам залишатися в поїзді, поки вивантажували тіло. Я збентежено повернувся до купе, де Джульєтт оцінила мій стан, подивилася на свій годинник («Довгенько тебе не було») і спитала:

— Дізнався, що хотів?

Я кивнув, поплескав її по нозі. Шлях найменшого опору.

Вона б навіть повірила мені, якби я зміг відірвати очі від парамедиків, які крехтіли, несучи вниз сходами й на платформу безвольно поникле тіло Мактавіша, запаковане в пластиковий пакет. Це було так буденно, так практично, наче вони мали справу не з трупом знаменитості, а тягнули вгору сходами пральну машинку. Я завжди думав, що записую речі, щоб краще їх запам’ятати. Але частина мене пише, щоб запам’ятали її. Дивлячись на те, як вони борються з мішком, я збагнув, що не має значення, як часто й на скількох корінцях пишуть твоє ім’я, коли враз уся твоя спадщина зводиться до тіла в чорному пакеті.

Я був сповнений рішучості із задоволенням провести час в Аліс-Спрінгс, а Джульєтт так само була сповнена рішучості відволікти мене від думок про Мактавіша. Панельні дискусії на цей день милосердно скасували, тому ми мали на вибір активності для звичайних гостей або могли просто поблукати містечком на самоті. Ми із Джульєтт вибрали друге (Мейджорс підказала, де придбати найкращий шматочок ванілі), а потім Джульєтт наполягла на тому, щоб ми доєдналися до автобуса, який віз пасажирів на пішу прогулянку ущелиною «Сімпсон-Геп» — природним дивом, де через погоду та з плином часу круті червоні скелі розкололись і залишився яр. Я сподівався подокучати Симоні кількома запитаннями, але переоцінив її прихильність до огляду визначних пам’яток: вона вирішила залишитися в поїзді (бар, як нам сказали, знову відкрився). Хай там як, мене швидко захопили величний краєвид і насичений охристий колір скелі на тлі яскравої блакиті неба, і я відразу забув про всі свої наміри когось допитувати.

Я сів на пісок там, де яр був наполовину освітлений сонцем, а наполовину — затінений гірським хребтом, а Джульєтт поклала голову мені на плече, її обличчя було наполовину в тіні. Скелі перед нами існували мільйони життів до нас. Вони стоятимуть тут і тоді, коли наші кістки перетворяться на порох, а книги — на перегній. Наші життя були проблисками у вічності. Але два проблиски більше за один. Гадаю, ви знаєте, як добре, коли можеш перепросити без слів.

Було так приємно, що я лише краєм ока стежив за тим, чим займаються інші.

Гаррієт і Джаспер робили селфі, наче у них був медовий місяць. Вольфганг вибрав високий плаский виступ на скелі й медитував на ньому. Жінки з книжкового клубу були в захваті від кенгуру валабі. С. Ф. Мейджорс кидала камінці по поверхні водойми десь на півдорозі до кінця ущелини, а Брук, безстрашна від молодості, перестрибувала з каменя на камінь уздовж води так далеко, як могла. Ліза залишалася в тіні й наказувала Брук бути обережною, а згодом допомагала їй нанести крем з алое на одну згорілу від засмаги руку. Ройс влаштувався біля столу з напоями, який поставив персонал, і глушив пиво. Синтія спостерігала за нами й час від часу криком сповіщала, скільки часу ще лишилося.

Я помітив, що Гаррієт і Джаспер намагалися зробити селфі так, щоб у кадр вліз увесь яр, і підійшов до них.

— Сфотографувати вас? — запитав. — Запевняю, я добре навчений бойфренд інстаграм-дівчини — буде багато світлин на вибір. І навіть перезніму без нарікань.

Гаррієт засміялась і схвильовано простягла мені камеру. Фотографії вийшли гарними, хоча я помітив, що їхні усмішки були надто напруженими — вуста після суперечки. Я б сказав, Гаррієт хотіла, щоб я спробував іще раз, але Джаспер їй не дозволив би.

Відходив я повільно, просто щоб підслухати.

— Це багато грошей, — казав Джаспер. — Я не можу просто відмовитися.

— Нам це не потрібно, — відповідала Гаррієт.

— За цю поїздку хіба ти заплатила? Довірся мені. Ми могли б цим скористатися.

Гаррієт це не сподобалося. Вона насупилася й попрямувала до бару. Джаспер рушив за нею, вигукуючи її ім’я: «Гаррієт! Гаррієт?! Гаррієт?». Ця тріада знайома всім, хто колись був у тривалих стосунках, і кожна інтонація означала щось інше: «Ну ж бо!», «Ти серйозно?!», «Мені шкода!».

Ваєтт не доєднався до нас на екскурсії. Востаннє я бачив його на платформі: він кричав у телефон. Я припустив, що коли помирає автор, треба оформити певні папери. Дуглас також вирішив залишитися.

Я не думав ані про вбивство, ані про Дугласа, допоки ми не приїхали, рожевощокі та сп’янілі від сонця, — за винятком Ройса: той був п’яний як чіп. Я помітив Дугласа, який поспішно крокував платформою. Ми невипадково опинилися там одночасно: нам сказали повернутися до поїзда о 17:00. Спочатку я припустив, що Дуглас хвилювався через запізнення. Але потім помітив, що він озирається й перевіряє, чи за ним не стежать. Я спостерігав, як він дійшов до сміттєвого бака, намацав щось у рюкзаку і, востаннє переконавшись, що за ним не стежать, перемістив предмет із рюкзака в бак. Майже так само він покрокував геть.

Я озирнувся на людей в автобусі. Вони балакали й веселилися, підбадьорені екскурсією. Джульєтт спала на моєму плечі. Це бачив тільки я.

Ми висадилися, і я придумав привід підійти до сміттєвого бака: удавав, що сякаюсь у серветку, та сподівався, що Джульєтт не помітить, що я пропустив два ближчі контейнери. Усередині валялися звичайні харчові упаковки й порожні пляшки від води, огризки від яблук і бананові шкірки, але посередині лежала складена газета. Здавалося підозрілим викидати щось, так озираючись. Я нахилився до урни й розгорнув газетний згорток.

На мій подив, там було знаряддя вбивства.

Звісно, не те саме знаряддя вбивства. Але це те, що можна було прихопити в поїзд лише з наміром когось убити.

У газету був загорнутий блискучий срібний револьвер.

Психологічний трилер

Розділ 17

Вечерю подали на телеграфній станції — одній із найстаріших садиб у глибинці країни, на півдорозі вздовж «центрального хребта» Австралії. Початково вона слугувала ретрансляційним пунктом для повідомлень абеткою Морзе між Аделаїдою та Дарвіном. Ми, письменники, подорожували тим самим маршрутом, що й електрон зв’язку сто років тому. Залізниця також могла слугувати телеграфною лінією.

Сама станція була скупченням історичних кам’яних котеджів, перетворених на музей: кімнати відгороджувало оргскло, а на столах у колоніальному стилі розставили експозицію з пластикової їжі. Котеджі оточували галявину зі столами, накритими білими скатертинами, ніби то було весілля. З олов’яних ванн виглядали шийки пляшок білого вина й пива і нагадували морські міни, а на сцені гітарист і гравець на банджо наспівували кантрі-мелодії. Поки на відкритому вогні, на віддалі від гостей готували вечерю — достатньо близько, щоб спокушати нас сільським куховарством, але не аж так, щоб ми почувалися як на кухні, — у ніздрі проникав запах смаженого м’яса. Перед поїздкою нам сказали прихопити одне офіційне вбрання спеціально для цієї вечері, тому на мені був смокінг, що, на щастя, прикривав зім’яту сорочку, яку я забув повісити на плечики. Захід сонця був майже спокусливо золотим, фотографічно ідеальним. Уздовж заднього паркана вишикувалися штативи й клацали об’єктиви, наче армія, що захищала лінію фронту.

Попри всю красу заходу сонця мій погляд був прикутий до Дугласа. Я не дуже розуміюся на зброї, але знаю, що той її тип, який він викинув у смітник, — маленький револьвер з обрубаним стволом; той, у якому ви обертаєте патронник для гри в російську рулетку, — був, як і більшість зброї, незаконним в Австралії. Він не належав до зброї, яку дозволено носити при собі. Я гадки не мав, як він провіз його в літаку з Техасу, тому припустив, що він забрав його в Дарвіні. Звісно, те, що зброя в Австралії заборонена законом, не означає, що вона недоступна, і Дарвін має багато сільськогосподарських угідь, де використовується легальна вогнепальна зброя, але Дуглас мусив мати мотивацію, щоб таку знайти. І якщо вже він пішов на все це, навіщо позбавлятися револьвера, не випустивши жодної кулі?

Тепер, на противагу тому, яким напруженим і потайним він здавався на платформі, Дуглас мав розслаблений і безтурботний вигляд: танцював собі перед музикантами із жіночками з книжкового клубу. Від нього віяло святом. У цьому менше звинувачення, ніж могло б здатися: у повітрі витало дуже мало горя. Три чверті поїзда не знали, що сталося, а з тих із нас, хто знав, лише деякі вважали, що це було щось інше, ніж раптова трагедія. Я маю на увазі, що люди вирішили насолоджуватися моментом.

На вечерю подали смажену на вогні ягнячу відбивну й шоколадний десерт. У кожного з нас було визначене місце; картки з іменами розмістили так, щоб навмисно відокремити кожного від його пари на цю подорож та ініціювати спілкування, тому ми із Джульєтт сиділи не поруч. Однак С. Ф. Мейджорс була за моїм столом. Після основної страви, коли кілька гостей пішли, щоб постояти біля вогнищ або відер із льодом, залежно від температури, якої вони потребували, я вмостився на сидіння поруч із нею.

— Ми ще не встигли як годиться поспілкуватися, — мовив, простягнувши їй руку. — Дякую, що запросили мене на весь цей захід.

Мейджорс здійняла брови, ніби збиралася щось сказати, а потім хихотнула й похитала головою.

— Увесь цей «захід», — вона роздратовано покатала на язику це слово й кинула мені його назад, — цілковита катастрофа. — Потерла скроні. — Якщо побачите, що прийшов Ваєтт, дайте мені знати. Я воліла б із ним не перетинатися.

— У тому, що трапилося, ви не винні.

— Скажіть про це юристам «Джеміні». Навіть при тому, що Ваєтт ось-ось перетворить свою компанію буквально на вантажівку з готівкою, вони все одно захочуть когось звинуватити. Це торкнеться і мого місця в правлінні фестивалю, а може, й у всьому Товаристві авторів детективного жанру. Ми вбили Генрі Мактавіша. Упевнена, що тепер багато письменників захочуть до нас доєднатися.

— Я гадав, це був серцевий напад, — прикинувся я.

Вона випила достатньо вина, щоб стерпіти мене.

— Звісно ж, ви так вирішили. Як психолог, Ернесте, я можу вас читати. Просто прямо запитайте в мене те, про що ви прийшли запитати.

Вона висловилася так лаконічно, що я вирішив, що можу поставити лише одне запитання. Тому поки визначався з ним, долив їй вина. Здавалося, цей жест її не вразив, але вона все одно трохи відсьорбнула.

— Який психологічний портрет одержимої людини? — запитав я. — Як у сталкера?

— Або суперфана, — додала Мейджорс, не маючи часу на мої тонкощі. — Захоплення — це чудово, але запитання в тому, де воно перетинає межу, за якою вже стає нездоровим. Для девіантної поведінки сталкера не так уже й важливо, за ким стежити. Сталкер може уявити, що має певні стосунки з цією людиною, зв’язок, який бачить лише він. Сталкери вписують себе у світ, частиною якого насправді не є, і виправдовують свої вчинки в дуже неймовірні способи. Наприклад: «Я йшов за тобою додому, щоб просто пересвідчитися, що ти в безпеці». Це — нездатність відрізнити власні бажання від бажань жертви. Хибне тлумачення ввічливості як флірту, привітності — як потреби. Якось так.

— То небезпечне саме баченням ситуації? Бо сталкеру може здатися, що рішення жертви впливають або навіть спрямовані на нього, хоча насправді вони взагалі його ніяк не стосуються?

— Саме так. Скажімо, я дістаю роботу мрії та переїжджаю в межах країни. Це нікого не стосується, цілком особисто. Але хтось із таким поглядом щодо мене може розцінити це як напад на себе. Вони не люблять змін.

«Зміни», — подумав я. Як, можливо, не писати більше певні книги. Над цим треба було поміркувати. У моїй свідомості промайнуло ще дещо, згадане нею.

— Що ви мали на увазі, коли сказали, що Ваєтт ось-ось заробить купу грошей?

— О, торби бабла. Книги Генрі, звісно, добре продаються, але смерть автора робить його останній роман літературною сенсацією. Знаєте, як буває, коли викопують половину рукопису автора, що давно не писав. Як-от «Іди, вартового постав» Гарпер Лі або серія «Міленіум» Стіга Ларссона, яку опублікували вже після його смерті. Це як воронка продажу. «Останній твір автора». «Більше не буде». «Краще прочитайте». Крім того, — вона змахнула рукою, — перевидання, нові обкладинки, реклама генія, — вона буквально захлинулася від цього слова, — «пішов із життя занадто рано». Це золота жила. Смерть Мактавіша — це найкраще, що могло статися з Ваєттом Ллойдом.

— А…

— Стривайте. Тепер моя черга.

Я відокремив шматочок десерту й поклав його собі в рот. Тягучий і маслянистий, він був схожий на кекс.

— Гаразд.

— Це не про правосуддя. Це про те, щоб довести свою цінність.

— Це не запитання.

— Не воно? А. Ну, правда моя. Можна дати вам пораду? Вам варто бути обережним у тому, як дивитися на все це, тому що зараз ви хочете, щоб це виявилося вбивством. Ви так цього хочете, що можете проігнорувати реальні факти, аби все відповідало вашим бажанням. Почасти ви це робите, бо потребуєте історії, а на кону ж у вас — сто тисяч…

Я скинув руки догори.

— Звідки, в біса, всі про це знають?..

— Почасти — це тому, що ви хочете довести собі й решті з нас — Вольфгангу, Ройсу, — що чогось варті. Тим, хто вважає вас занадто комерційним або просто щасливчиком.

Вона нахилила до мене свій келих, і я знову наповнив його з пляшки, що стояла посеред столу.

— Але здебільшого все через те, що вам потрібно бути корисним. Бо якщо ви не пережили всього того, що сталося з вами торік, аби допомогти комусь зараз, то чому ви взагалі вижили? Саме тому ви написали першу бісову книгу. Щоб відшукати якийсь сенс у тому, що сталося. Тому ось моє запитання до вас: чи я маю рацію?

Моє мовчання дало потрібну їй відповідь. Вона кивнула — я можу ставити наступні запитання.

— На цьому фестивалі доволі різноманітна група людей, — наважився почати я. — Їх так дібрали навмисне?

— Мені був потрібен баланс між відомими іменами, новачками й тими, хто захопить заголовки. Вольфганг допомагає отримати фінансування — грантові комітети люблять трохи аристократизму. Хоча я не очікувала, що ми отримаємо стільки заголовків, якщо можна так висловитися. Я б сказала, що проробила дуже хорошу роботу, як гадаєте?

Отже, це пояснювало запрошення Вольфганга. Причина запрошення мене й Ройса залишалася незрозумілою.

— Це не має нічого спільного з тим, що ви, Ліза й Мактавіш були на Единбурзькому книжковому фестивалі у 2003 році?

Від цього вона розпрямила плечі. Келих із вином зупинився біля її губ і запотів від її дихання.

— Я вважаю, що зараз дуже невдалий час коментувати такі питання, — нарешті сказала вона.

— Тоді навіщо ви мене запросили?

— Я вас не запрошувала, — суворо відповіла вона, явно помстившись за моє попереднє запитання.

Я не звернув уваги на цю шпильку, натомість розмірковував: якщо не вона мене запросила, то хто тоді?

— Ви явно хотіли, щоб Мактавіш був тут. Подейкують, що він викрав у вас сюжет «Злетіти з рейок». Це так?

Вона наїжачилася.

— Я не збираюся давати вам мотив. Але це цікаво: гадаєте, це вбивство?

— Ройс думає, що отруєння.

Вона пирхнула.

— Що?

— Ройс думає. — Великим і вказівним пальцем обох рук вона зобразила в повітрі рамку, ніби ці слова були заголовком на шапіто. — Оксюморон дня.

— Колись він був судмедекспертом.

— Це він вам сказав?

— Це в його біографії.

— Ви ж знаєте, що біографії нічого не варті, правда? Ви можете написати там що завгодно.

— Але ж він працював у лабораторії? Він має диплом? Про таке не можна збрехати.

— Звісно, має. Але він був начебто випускником чи стажистом, щось таке. Робив фотокопії, носив каву. Це все маркетинг. Ваєтт знав, що це добре звучатиме, тому вони зазначили про це в першій книзі, а тепер, одинадцять книг по тому, я думаю, що Ройс навіть почав у це вірити.

У своєму розслідуванні я цілковито покладався на висновок Ройса про те, що знаряддям убивства був героїн, тож від цих слів у мене враз стиснувся шлунок. Мені вдалося сказати:

— Насправді він був дуже корисним.

— Хочете психологічний портрет Ройса? Ми не маємо часу. Ми навіть до кінця всієї поїздки не змогли б з’ясувати його мотиви. Звісно, він зацікавлений у вбивстві, він нарешті дістав шанс виправдати ту версію себе, яка завжди була здебільшого брехнею. Я сама сертифікований психолог — я регулярно підвищую свою кваліфікацію. Звісно, Ройс, мабуть, десь проходив навчання, але я б двічі подумала, перш ніж дозволити йому поставити мені діагноз. Дослідження — лише теоретичні. Гадаєте, Ліза викрадає автівки, як її персонаж?

Подумки я ще намагався врятувати правдивість своїх свідчень. Навіть якби Ройс перебільшив свою кваліфікацію, не можна було заперечувати, що він досліджував матеріал для одинадцяти романів (і трьох повістей — щоб не забути), тож він, мабуть, був у темі. Він також згадав про дослідження героїну спеціально для однієї зі своїх книг. Чи міг я цьому довіряти? Чи я лише бачив те, що хотів бачити? Щодо цього Мейджорс беззаперечно мала рацію: я відчайдушно прагнув бути корисним.

Я розтулив рот, щоб поставити ще одне запитання, але вона стиснула мені руку.

— Ну, наш час на сьогоднішню сесію майже сплив, містере Каннінґеме. — Вона говорила співучим голосом, із придихом і доволі виважено. Так вона, мабуть, зверталася лише до своїх найбільш схиблених пацієнтів. — Гадаю, буде краще, якщо ми продовжимо вашу індивідуальну консультацію іншим разом. — Вона жестом показала на уявні двері в уявному кабінеті. — Можете записатися на наступний візит у мого секретаря, на виході.

***

У сталевих бочках навколо котеджів запалили вогонь, і коли музиканти заграли голосніше, на танцювальному майданчику здійнявся пил від захоплених тупотом ніг. Зірки були величними, яскравими шпильками на найяснішому небі, яке я коли-небудь бачив. Джульєтт уже не сиділа за своїм столиком. Я шукав її біля крижаних ванн із напоями, коли чиясь важка рука лягла мені на плече. Я обернувся й побачив Дугласа Парсонса, рожевощокого, захеканого. Він водночас відчутно плескав мене по плечу й намагався утриматися прямо.

— Ернесте! — здивовано вигукнув він, наче я був старим другом, якого він помітив у супермаркеті, а не тим, до кого він підійшов сам.

— Дугласе, — сказав я, кивнувши, оскільки «привіт» здалося трохи офіційним. Крім того, звертання на ім’я в моїх підрахунках додавало бал взаємодії з іншими під час цієї поїздки, а з Дугласом балів зараз трохи бракувало.

— Як проводите час? — поцікавився він.

— Ми погуляли. А як минув ваш день у місті? Багато чого побачили?

Дуглас був майже достатньо п’яний, щоб можна було запитати його «Застрелили когось?», але я стримався.

Він дивився на зірки, наче переживав катарсис. Зрештою сказав:

— Це змінило моє життя.

— Я радий.

— Маю вам подякувати за це. Ось що я хотів сказати. Дякую вам.

Я завагався, уже розчарований цією поїздкою, бо прийняв перепрошення, яких не розумів, але мене підкупило очікування в його погляді.

— Нема за що.

— Я серйозно, Ернесте. — Він вирвав із льоду пляшку, наче оголював меча. Маленька лавина з кубиків льоду вивалилася з ванни на землю. Він простягнув мені пиво. Я взяв його, знову не розуміючи, яку роль маю виконувати в цьому діалозі. — Я помітив, ви подумали, що я збрехав вам тоді. Коли ми зустрілися. Коли сказав, що подорожую сам.

— О. — Я відмахнувся. — Ні, я так не думав.

— Думали. І це нормально. Я розумію. Технічно я подорожую сам. Але зі мною є ще дехто, знаєте — духовно.

Тут я повторю правило, що привидів не допускають до чесної гри в детективах. Я вже був готовий списати Дугласа як п’яного божевільного, коли він продовжив:

— Я жив тут раніше. Вдома я вирощував худобу й хотів змін, а Австралія здавалася найкращим місцем для застосування цих навичок. Ми з моїм партнером, Ноєм, спостерігали, як цей потяг проїжджає повз — його було видно з нашого ґанку, і йому це подобалося. Він перевіряв розклад і все таке. Відтоді, як його перетворили на пасажирський потяг, я хотів на ньому проїхатися. Для Ноя. Ну, — він розвів руками, — ось ми й тут. Усе, про що ми мріяли.

— Але ж його тут із вами немає, правда? — спитав я, хоча вже знав відповідь. Два келихи шампанського. Самотні тости.

— Він помер.

— Мені дуже шкода.

— Не шкодуйте. — Дуглас засяяв. — Це саме те, за що я намагаюся подякувати. Коли це сталося, я втік. За океан. І залишався там, і намагався все забути. Але сьогодні… Я розвіяв його прах. Я зміг його відпустити. Через тридцять два роки. Через те, що зробили ви. Я вільний!

Він глянув на небо й напівзавив. Я помітив краплі пива на його бороді — вони були як роса на папороті або, менш поетично, як слина на щелепі скаженого собаки. Був він у захваті чи збожеволів, складно сказати.

Я згадав свою коротку розмову з Дугласом. Він запитав мене, як почувається той, хто когось убив. Він хотів знати, гіркою чи солодкою є помста. Навіть з огляду на контекст моєї першої книги ці запитання були особливо глибокими.

«Почекай-но», — подумав я. Що він щойно сказав? «Через те, що зробили ви». Вибачте, що повертаюся до речення, яке вже було на два абзаци вище, але це важливо. Пазл склався. Три конкретні події віднайшли зв’язок.

У подорож Дуглас узяв із собою пістолет.

Генрі Мактавіш помер.

Дуглас позбувся пістолета.

Дуглас не докладав би всіх зусиль, щоб роздобути револьвер, аби натомість просто використати для вбивства героїн. Єдина причина позбутися пістолета полягала в тому, що він став йому не потрібним. Що логічно означало, що людина, яку він прийшов убити, вже була мертва. Він звинувачував мене у вбивстві Мактавіша? Дякував мені за те, що я позбавив його клопоту?

— Вибачте, що питаю, — сказав я, стишивши голос. — Але ви згадували, що праху Ноя вже тридцять два роки. Ваш партнер — як він помер?

Дуглас блиснув очима.

— О, а ви молодець. Чому б вам це не розповісти? Щоб у книзі ця сцена заграла краще. Ніби ви це пояснюєте.

Я прийняв пропозицію. Я знав, що тридцять два роки тому сталася певна трагедія.

— Гадаю, Ной був учителем.

— Не просто вчителем, а хорошим учителем. Чудовим. Він знав своїх дітей. Школи тут інакші. У них немає того байдужого ставлення, коли просто вказують, що вчити, — тут намагаються добре познайомитися з усіма дітьми й зрозуміти їх. Ной міг би повідомити, що щось було не так, але він мав лише передчуття, а передчуття далеко не заведе, особливо в дев’яності, коли ти гей із глибинки, дозвольте сказати. Я не хочу переказувати словами, що робив той чоловік, але серед людей трапляються монстри. Однак Ной це помітив. Дівчина з його класу, зазвичай така яскрава та щаслива, затихла. Нарешті він переконав її розповісти йому, що відбувається, і збирався допомогти їй розповісти про це поліції. Я не знаю, як той чувак дізнався, що його збираються викрити, але він дізнався. Тож йому довелося придумати спосіб заткнути їм роти. Усім, хто про це знав.

Шкільний учитель. Насилля над дитиною. Кривдник, якого ось-ось викриють. Четверо дітей і вчитель, що загинули в аварії.

— Водій автобуса, — сказав я. — Це був водій автобуса. Він розбещував дітей.

Що сказав Аарон? «Водія автобуса було трохи складно розпитати — його сплющило». Так само, як і в сюжеті певної книги.

Дуглас похмуро кивнув.

— Припаркував шкільний автобус просто на коліях. Замкнув двері. Прах Ноя більше формальний, ніж справжній. Тож дозвольте запитати: як ви думаєте, чи можливо було б ідентифікувати тіло з тієї мішанини?

Я знову уявив ті крихітні долоньки на склі, хмару пилу, що підіймається, але цього разу я побачив також самотню тінь, що біжить від колій, спітнілі руки, що зісковзують із замкнених дверей. Аж раптом Дуглас гучно сплеснув руками.

Розділ 18

До речі, водія автобуса звали не Арчибальд Бенч.

Звісно, це було перше, що я погуглив.

Аліс-Спрінгс подарував мені інтернет, і сюжет про вантажний потяг, який розчавив шкільний автобус, достатньо заслуговував на те, щоб відразу з’явитися в пошуку. Я знайшов список загиблих: четверо дітей; вчитель Ной Вітрок і водій Трой Ферт. У статті ніде не згадувалося про звинувачення, висунуті проти Троя, чи про те, що хтось був безпосередньо винен: стався трагічний випадок, і нічого більше. Але сама історія, змішана з версією Дугласа, насправді була неймовірно близькою до сюжету «Злетіти з рейок» — книги, ідею якої Мактавіш украв у Мейджорс, за її звинуваченням. Якщо замінити батьків на водія автобуса, а машину — на автобус, то це був, по суті, той самий метод убивства. І той самий спосіб уникнути відповідальності за нього.

Трой Ферт, на жаль, не анаграма Арчі Бенча, незалежно від того, як скоротити його ім’я. Однак ви, напевно, подумали те саме, що й Дуглас: цілком правдоподібно, що тіла неможливо було впізнати або витягти після аварії. Тут також було б чесним нагадати вам, що Генрі Мактавіш був покалічений на лівий бік. Не хочу вводити вас в оману, але я вже казав, що деякі персонажі в цій книзі мають кілька імен. Усі ці думки пробігали в моїй голові, але вислизали й не давали їх поєднати.

Дуглас покинув мене й повернувся на танцмайданчик. Я пройшов між столами. Коли минав Ваєтта, він зупинив мене.

— Гей, — гукнув він, смикаючи мене за штанину. — Я прихопив днями Симонин шарф. Гадаю, ваша супутниця його загубила. Повідомите Симоні, що він у мене?

Для Джульєтт це стало б полегшенням. Я так і сказав і подякував йому. Ваєтт нахилився й поплескав мене по спині, але оскільки він сидів, то цей удар прийшовся мені по нирках. Він був неймовірно життєрадісним як на того, чий автор і, як я вважав, ще й друг щойно зіграв у ящик, але я нагадав собі, що він міг заробити купу грошей на смерті Мактавіша. Він був дуже незадоволений рукописом Мактавіша минулого вечора, коли я випадково підслухав його в коридорі, оскільки ця книга була не про Морбунда. Припускаю, що посмертна реклама врівноважила нижчу цінність цього сюжету.

— Я віддам шарф, щойно її побачу, — буде в неї на одну причину для гніву менше. — Ваєтт засміявся. — Вона дуже не любить втрачати.

— Мені здається, навіть Симона розуміє, що смерть клієнта не рахується за його втрату, — сказав я.

— Я заплатив би, щоб подивитися, як ви їй це скажете. — Ваєтт жестом показав на одну з вогняних бочок, і я побачив Симону, що сиділа з Вольфгангом. — І вона не лишилась із порожніми руками. Я дав їй заохочувальний приз. Не те щоб вона з кимось підписала контракт… — Він усміхнувся з власного жарту, хоча я не зовсім його допетрав. — Крім того, вона втратила Генрі не тому, що він помер, — ні, усе набагато принизливіше. Вона зробила йому пропозицію. До речі, вона вас використала. Він відмовився. Потім помер. Ну, вічна йому пам’ять і все таке. — Ваєтт накреслив у повітрі образливе хресне знамення, таке криве, що Ісусу знадобився б мануальний терапевт. — Гей! — крикнув він знову, але цього разу комусь поза мною. — Джаспере! Чамперсе? Є що святкувати. — Він підняв келих і розлив половину його вмісту.

Джаспер ішов до Гаррієт, яку я бачив на танцмайданчику. Оклик Ваєтта затягнув його в нашу течію, і він скривився, коли йому в руку тицьнули келих. Ваєтт явно був готовий святкувати свої несподівані прибутки з будь-ким, хто минав його. Акуратно, ніби сходив із міни або змінював золотого ідола, як Індіана Джонс, я пожертвував Джаспером, щоб він привернув увагу Ваєтта, і злиняв, пробираючись до Симони й Вольфганга.

Вольфганг упізнав мене й привітав похмурим гарчанням, і я не міг зрозуміти, що дратувало його більше: моя присутність чи те, що він принизився до того, щоб знати, хто я. І він, і Симона тримали по довгій металевій шпажці, на якій підсмажували зефірини з миски неподалік. Вольфганг лише злегка обпікав свої. Симонині ж зефірки спалахували, як метеорити, а карамелізований цукор скрапував на вугілля.

— У всіх напрочуд гарний настрій, — сказав я. — З огляду на сьогоднішні події.

Вольфганг об’їдав скоринку зефіру.

— На одного більше, на одного менше, на що жалітися?

Симона жорстоко засміялася. Так, я знаю, що використав прислівник.

— Це трохи нелюб’язно, — сказав я. — Б’юсь об заклад, ви навіть ніколи його не читали.

— Ще й як читав, — пирхнув, на мій подив, Вольфганг. — Його найперший роман. Маячня, звісно. Граматично жахлива. Коми в нього плодяться на кожній сторінці, як жаби, а ще в нього залежність від тих бісових оксфордських ком[15].

Я не хотів диспутувати з Вольфгангом про погане письмо, тому що мене напевно образили б, тому змінив тему:

— Як справи з вашим витвором мистецтва?

— Витвором мистецтва?

— Так, ваша картина чи щось інше. «Смерть літератури».

Вольфганг сухо засміявся.

— Усе добре, дякую. І це не картина, це — досвід.

— Інтрига варта того, щоб залишитися живим принаймні до Аделаїди, — зауважив я.

— Якщо ви доїдете так далеко. — Губи Вольфганга скривилися в похмурій гримасі. У світлі вогню його ніс відкидав довгу тінь, що наче розсікала підборіддя. — Ця подорож може стати для вас небезпечною. Якби я був на вашому місці, то хвилювався б.

— Для мене? — Мій голос надломився. Це була погроза? Він хоч знав, що я тут нишпорив і грав у детектива?

Його рот розтягнувся в посмішці, але тій, що супроводжує підлу витівку, а не справжній жарт.

— Хтось прибирає поганих письменників. Раджу вам забарикадувати свої двері.

Симона грайливо вдарила його кулаком по плечу, що з огляду на її п’ятнадцять відсотків було зухвало. Вона вловила мій похмурий погляд.

— Не зважай, Ерне.

— Просто не дуже приємно, коли про тебе так згадують, ось і все.

— Хіба? — глузував Вольфганг. — Гадаєте, ми з любов’ю згадуємо своїх покійних? Дозвольте провести вам урок історії. У некролозі The Washington Post про Едгара Аллана По сказано, що це оголошення «багатьох здивує, але нікого не засмутить». А він був справжнім генієм. Усі ви, автори детективів, завдячуєте своєю кар’єрою йому. Ви говорите про Крісті й Конана Дойла, але забуваєте про По.

Мене вразили знання Вольфганга в жанрі, який він нібито зневажав, як і те, що він читав Мактавіша. Насправді це змусило мене трохи більше його полюбити: принаймні він докладав зусиль, щоб ознайомитися з об’єктом своєї критики.

Він продовжував:

— І я маю журитися за якимось пересічним шотландцем тільки тому, що він продав кілька книжок? Та годі. Я достатньо його поважаю, щоб поставитися до нього з погордою, на яку й заслуговує великий митець. Як ми оцінюємо людину? Вона може бути огидною і мерзенною, але якщо її слова мають цінність, вони її переживуть.

— Ага, то такою етикою ви послуговуєтеся в житті?

Гримасою Вольфганг виказав враження від підгорілого зефіру Симони, який розплавився й розтікся, а тоді підніс свій келих до Симони, ігноруючи мене, та крадькома пішов у ніч.

— Ти не в гуморі, — сказала Симона, тицяючи вугілля. Кінчик її срібної шпажки сяяв помаранчевим кольором, поцяткований паленим цукром.

— Тобі не здається, що тут щось відбувається? — запитав я. — Схоже, всі дуже раді, що Мактавіш помер.

— Лише те, що всі радіють його смерті, не означає, що хтось його вбив. — В її очах відбивалося полум’я. Потім вони спалахнули, а губи вигнулися в усмішці. — У тебе теж є привід для щастя! Ти маєш сюжет! Мабуть, це полегшення.

— До речі, щодо книги: звідки всі знають про мій аванс?

Симона зберегла кам’яне обличчя та знизала плечима.

— Плітки?

З досвіду я знав, що за буркотливість Симона відплачує уїдливістю, тож це запитання відклав і натомість спробував скористатися її гарним настроєм. Якщо вона така рада, що я нарешті маю про що писати, то, мабуть, захоче допомогти мені з деякими подробицями.

— Скажімо, це стане книгою. Допоможи мені з передісторією. Ти працювала на Мактавіша, так? Як це сталося?

— Я брала участь у програмі обміну до Великої Британії та працювала в редакційному відділі «Джеміні». Це було ще до того, як Морбунд приніс їм статки: тоді, коли вони ще тільки починали. Утім я скористалася змогою змінити оточення. Потім, коли перший Морбунд злетів, Генрі запропонував мені стати його постійною помічницею.

— Робота без турбот?

— Краще, ніж працювати на Ваєтта. Платять добре, графік гнучкий. До мене менше залицялися, я б сказала, і тут вони беруться вести справи разом. — Вона зітхнула. — Боже, це був початок нульових.

— Мені прикро чути, що тоді було так погано.

— Тоді? — пирхнула вона. — Це відбувається зараз. Тож один негідник відморожується, перепрошує та зникає на деякий час. А потім виходить із тіні й продає більше книжок, ніж раніше. Його показують по ящику, він збирає стадіони. Але проблема лежить глибше, і кожен, хто сидить склавши руки, бо думає, що ми вже все виправили, адже мене не ляскають на роботі по дупі, лише ігнорує глибинні структурні проблеми.

— З Ваєттом у тебе, здається, хороші стосунки, — сказав я. — І ти була готова стати агенткою Мактавіша.

Вона вийняла з вугілля розжарений кінчик шпажки й піднесла його в повітря.

— Сміливий той, хто звинувачує феміністку в подвійних стандартах, Ернесте.

— Я не мав на увазі…

— Я знаю, що не мав. Але ти не маєш і права так говорити, бо тобі не доводиться робити такий вибір. Як я вже сказала, такі чоловіки існують і існуватимуть. Мені треба грати в цю гру так само, як і будь-кому з них. Вважаю, що треба взяти трохи їхніх грошей, поки є така змога. Це — фемінізм, якщо вдуматися.

Я був вражений тим, що побачив Симону з іншого боку, її вразливі місця. Симонині гордість і самовпевненість завжди здавалися такими непохитними. Але тепер я бачив витонченість того, що вона робила, і її жертву справжнім «Я»: їй довелося перетворитися на залізну леді, щоб уціліти серед таких людей, як Мактавіш і Ваєтт.

Я думав про Мактавіша. Що такого він зробив, за що мав бути покараний? Я пригадав запитання Брук на панелі й записку в кімнаті Мактавіша. Що, як Арчибальд Бенч був публічним звинуваченням, а не спробою справити враження?

— Чи були в Генрі якісь, скажімо так, сумнівні зв’язки? — запитав я.

— Що ти маєш на увазі?

— Групи ненависті? Щось таке.

— Ні, як мені відомо. А що?

— Серед його паперів я знайшов слово «Райх».

Симона засміялася.

— Мені подобається, що ти розробляєш коди й головоломки: це продає книжки. Багато книжок. П’ять зірок за зусилля. — Вона підморгнула, ніби щойно сказала мені щось, у значенні чого я міг би бути не впевнений. — Але ні, якщо Генрі й був нацистом, то дуже майстерно це приховував. Не можу сказати, що він був залучений у щось таке. Його слабкістю були гарненькі молодиці. І він не єдиний ними захоплюється.

Я кивнув.

— Мейджорс казала, у Мактавіша був зв’язок із Лізою Фултон?

— Що, справді? — Симона озирнулася й помітила Мейджорс, яка кричала на Дугласа Парсонса в тіні одного з котеджів. Дуглас мав геть розгублений вигляд, його тіло було в позі захисту, а руки — витягнуті в жесті «гадки не маю, про що ви говорите». Мені стало цікаво, чи знають вони одне одного. — Ну, вона завжди мала образу на Лізу. Ще з Единбурга.

— За те, що та не підтвердила її заяви про плагіат?

Здається, тієї миті я вперше побачив Симону враженою.

— Так-так-так. Можливо, у тебе під рукою все-таки є сюжет. Так. Твоя правда: Мейджорс твердо переконана, що Ліза мала заступитися за неї. Вона наполягає на тому, що Ліза не підтримувала її, бо того вечора була з Генрі.

— Отже, вони з Генрі попустували, а потім Ліза не написала жодної книжки за двадцять із гаком років? Це правда?

— Я не можу говорити про написане нею, але між ними щось було. — Симона стишила голос. — Зараз це велика таємниця. Але одна з переваг роботи помічницею Генрі полягала в тому, що я мала всі його логіни — до речі, пароль однаковий для всього, тож про які там коди й загадки можна говорити, — і відповідала за його електронні листи й сайт. Я бачила листи, які він надсилав. Мерзотницькі. Ще й переписка з Лізою після тієї ночі.

— Ти могла б знову зайти на його пошту?

— Боже збав. Ніби я запам’ятовую паролі. Хоча я пам’ятаю, що він сказав. Назвав її, якщо правильно пам’ятаю, «петардою». — Вона здригнулася від цих слів, ще коли їх вимовляла. — Я вражена, що так довго протрималася на цій роботі, якщо подумати.

— Чому ж ти пішла?

— Я пропрацювала там лише півтора року. Після «По коліна в неприємностях», другої книги Генрі, обсяги продажу впали. Це не була чудова книга — другі книги важкі, — а потім стався нещасний випадок. Через знеболювальні він і в найкращому стані був як нетверезий. Я б сказала, що третя книга виходила з нього з великими зусиллями, як камінь із нирок. Я відчула, що мушу піти, перш ніж Генрі зрозуміє, що більше не може дозволити собі помічницю. Крім того, ти ж знаєш, я бачила все, що відбувалося навколо через звинувачення Мейджорс. Я вважала за краще працювати над справжньою літературою. Я нашкребла трохи заощаджень і повернулася до Мельбурна, щоб відкрити свою агенцію. Очевидно, це була велика помилка, з огляду на популярність «Злетіти з рейок» і те, що Мактавіш погодився на контракт із бонусами, щоб переманити мене із «Джеміні», але, гей, — вона вщипнула мене за щоку, — зараз у мене є ти, чи не так?

— Але ти все одно відчувала, що він тобі завинив, тому й хотіла його як клієнта?

Симона засміялася.

— Ти чітко визначаєш суть речей. Але ні, не зовсім. Я вже назвала причини, чому хотіла Генрі. Він коштував багато грошей — я хотіла собі шматочок цього пирога. Але, звісно, можливо, підсвідомо я вважала, що він трохи завинив мені за ті півтора року, які я його терпіла.

— І ти помітила можливість у тому, що Ваєтт не був задоволений наступною книгою Мактавіша? Один хотів закінчити серію, а інший — її продовжити. Між ними було тертя. Припускаю, що без агента такі речі контролює Ваєтт: права на екранізації та мерчандайзинг, а також інші питання, у які видавець зазвичай не втручається. Це великі гроші. Мактавіш давав Ваєтту більше, ніж продаж книжок.

— Дуже добре, — підтвердила Симона. — Ти справді добре попрацював.

— Що ти відчувала, коли Генрі відхилив твою пропозицію?

Я думав, Симона збирається наколоти мене на шпажку, але натомість вона нанизала на неї ще одну зефіринку.

— Де ти це почув?

— Плітки.

Вона всмоктала щоки.

— Отже. Я в ній?

— У чому?

— У книзі.

— Мабуть.

— Робиш із мене підозрювану?

— Залежить від того, як ти поставилася до відмови Генрі.

— О, та не сміши мене. Це ж за вуха притягнутий мотив. Крім того, не можна так обурюватися на всіх, що вони тут радіють, а себе пропустити. Ніби ти анітрохи не вдячний. Ніби тепер у тебе не більше впевненості й натхнення для наступної книги. Та вони тобі просто в руки звалилися. Це вбивство — саме те, що тобі потрібно. Дуже пощастило, га? — Вона зробила невеликий реверанс. — Користуйся на здоров’я.

— Користуйся на здоров’я? — повторив я. Мене здивувало, що вона так сказала.

— Тим, що змусила тебе вийти із зони комфорту. Користуйся на здоров’я.

Тепер вона вимовила це, розтягнувши слова, як жуйку: повільно й навмисне. Так роблять люди, які відчувають, що їм недостатньо дякують.

— Ти не відповіла на моє запитання, — сказав я.

З-за столика книжкового клубу пролунав голосний сміх, і Симона обернулася до них. Деякий час вона дивилася, а потім повернулася до мене.

— Ось тобі правда. Такі люди, як Генрі й Алан Ройс, хай йому грець, — вони думають, що єдині-неповторні. Правда ж полягає в тому, що в наші дні є багато людей, які чекають свого часу. То й що, що я не змусила Генрі підписати угоду? Буде інший Генрі. Буде інший ти. І попри те, що думає Вольфганг, — буде інший Вольфганг. Він отримав усі нагороди світу, але я бачила звіти про його гонорари.

Вона показала крихітний проміжок між великим і вказівним пальцями, ніби у нас була розмова в роздягальні. — Далі: за що б я вбила, — вона вказала на книжковий клуб, — так це за одну з тих книжок Еріки Метісон. Я знаю, що це чергова книга імен і прізвищ, але ці цифри продажу… — Вона присвиснула. — Ваєтт має бути задоволений.

— Книга імен і прізвищ? — розгублено запитав я.

— Ну, знаєш, коли повне ім’я персонажа додають у назву. Постав поруч іще цифру, якщо хочеш стати справді модним. Зараз такий тренд. «Одинадцять оргазмів Дебори Вінсток», «П’ять життів Ерін О’Лірі», «Чотири кузини Барбари, яким не байдуже». Вони скрізь. Тобі варто розглянути це, — вона покрутила на мене пальцем, — хай що з цього вийде.

— Я подумаю над цим. — Нарешті я побачив Джульєтт, яка розмовляла з Гаррієт біля верблюдів. — Щойно побачив Джульєтт, вибач. О, і твій блакитний шарф у Ваєтта. Він поверне його. Дякую за розмову.

Коли я повернувся, щоб піти, Симона схопила мене за руку й надто міцно стиснула.

— Добре, що ти тут, Ерне. І приємно бачити, як ти знову розмірковуєш і пишеш. Я пишаюся тобою. Справді. І хочу, щоб ти написав цю книжку. Але просто, знаєш, не втягуй у це мене, гаразд?

Це було більше вимогою, ніж проханням. Я кивнув радше із зобов’язання, ніж на знак згоди, але, здається, їй це сподобалося.

— О, це правильно, хлопче. Крім того, якщо ці події стануть книгою, тобі варто буде її трохи оживити. Не обов’язково, щоб усе було правдою. Додай романтики. Я отримала твій список зі структурою. Здається, ця поїздка поки що доволі добре відповідає його пунктам. Представити всіх підозрюваних і їхні мотиви — це чудово, але тобі, мабуть, потрібно вже додати троху екшну. — Я був здивований, що вона зберегла мої нерозбірливі нотатки, не кажучи вже про те, що сприйняла їх серйозно. Її очі сяяли від хвилювання. — Що тобі потрібно, друже мій, так це друге вбивство.

Вона не помилялася. Ми не надто далеко від позначки в шістдесят тисяч слів, а це означає, що для мене підготоване ще одне тіло. Не те щоб реальний світ залежав від моєї схеми написання художньої літератури, але досі здавалося, що він надто прив’язаний до моїх бажань щодо цієї книжки. Я приписав це космічній удачі.

Я думав про слова Симони, коли махав Джульєтт. Коробка в моїй кишені терлася об ногу. Я не міг прикликати ще одне тіло — насправді мені було б краще цьому запобігти, — але влаштувати романтику було мені до снаги.

Симона була напрочуд відвертою. Я відчув, що багато дізнався про Мактавіша. Та лише згодом я дізнався, що вона мені щойно збрехала. Двічі.

Дві брехні Симони Моррісон — як хочете.

Розділ 19

Влаштувати романтику було мені до снаги.

Я повторював це як мантру подумки, підходячи до Джульєтт, доки не зрозумів, що налаштувався так рішуче, що буквально марширував. Я спробував іти більш невимушено, наче прогулювався, але в результаті просто захитався, наче мені сідло натерло.

— Перебрав? — Джульєтт захихотіла.

— О, я бачу свого чоловіка, — сказала Гаррієт таким тоном, ніби знала про нашу із Джульєтт нещодавню сварку. — Краще зупиню його, поки те саме не зробив. — Гаррієт поспішно й тактовно відійшла.

Ми із Джульєтт лишилися наодинці. Вона серйозно поставилася до дрес-коду й мала чудовий вигляд у помаранчевій сукні до колін: без складок, акуратно випрасуваній. Ми були під найяснішим зоряним небом, яке я коли-небудь бачив, на половині маршруту однієї з найвідоміших залізничних подорожей у світі, посеред природних див пустелі. Усе мало бути ідеально. Натомість відгомін нашої суперечки нависав над нами дужче за яскраві зірки. Попри те, що ми провели день у яру, я все-таки мав сказати, що мені шкода. Мені бракувало хоч трохи зефіру, щоб було чим зайняти руки.

— Гей, — сказав я.

— Гей.

Доволі справедливо. Вона хотіла, щоб я це заробив.

— Про що ви говорили? — Я кивнув у бік Гаррієт.

— Про чоловіків.

— О. Щось хороше?

Як знає будь-який жонатик, який це читає, інколи ваші запитання вже містять відповідь.

— Вибач, якщо я захопився, — сказав я.

Вона глибоко вдихнула.

— Якщо?

Я спробував іще раз.

— Вибач. Я трохи захопився.

— Досить. — Вона всміхнулася й узяла мене за руку. Відкинула голову назад. Я наслідував її приклад, і ми деякий час стояли пліч-о-пліч, дивлячись у ніч. — Я не хотіла бути такою негативною. Я рада, що ти схвильований. Рада, що в тебе є потенціал для ще однієї книги. Але я також хочу, щоб ти був тут, зі мною. Якщо ти витрачатимеш забагато часу на пошук підказок, то пропустиш зірки.

— А що, як зірки і є підказкою? — запитав я.

— Твоя правда. Це зробив Стрілець.

Я не знав, яке сузір’я було Стрільцем, але все одно трохи пошукав.

— Я кохаю тебе, ти ж це знаєш?

— Знаю. І я тебе кохаю.

Моя рука намацала коробку в кишені й потерла її крізь тканину.

— Гадаю, ми могли б проводити більше часу разом.

— Це гарний початок. — Вона думала, що я досі перепрошую за те, що втік і граюся в детектива.

— Я мав на увазі щодня.

— Ми разом застрягли в поїзді. Думаю, що ми матимемо вдосталь часу разом.

— Ну, ми не так багато бачили одне одного в першій половині подорожі.

— І чия в цьому провина?

— Я не про… Слухай, я намагаюся сказати щось інше. Я зробив би все для тебе.

— І я зроблю для тебе все, Ернесте. Ти добре почуваєшся?

— Ти — мій дороговказ.

Вона перевела погляд із зірок на мене.

— Про що ти, в біса, говориш?

Я впав на одне коліно. Чи тому, що не знав, що ще зробити, чи тому, що все йшло так погано, що мене баланс підвів, — остаточно я це ще не вирішив.

— Боже мій, — сказала вона.

— Я знаю, що ми не дуже використали цю поїздку. Я був неуважний, і ми мало бачилися. Я не зміг доєднатися до тебе під час екскурсії ущелиною, а тоді не спав, коли ти рано лягла… — Я зробив паузу. Мені майнула думка.

— Це доволі довгий пролог для людини, яка їх не любить, — сказала Джульєтт.

— Ти вчора ввечері відразу пішла спати?

Її рот кілька секунд утворював безмовні кола.

— Це те, про що ти запитуєш мене, вставши на одне коліно?

— Ні, випадково вирвалося. Просто ти сказала, що зробиш будь-що для мене.

— Боже мій. — Це було зовсім інше «Боже мій», як порівняти з першим. — Ти… допитуєш мене?

— Ні. Вибач, я хочу спитати…

— Мене не хвилює, що ти хочеш спитати. Мене цікавить, що ти спитав. Ти перевіряєш моє алібі?

— Просто спало на думку.

— Ти таки його перевіряв.

Це було не запитання.

Люди за столами помітили, що я опустився на одне коліно. Я міг сказати, що вони почали повертатися й спостерігати. Вони були надто далеко, щоб почути наші слова, і їм могло здаватися, що все йде краще, ніж насправді. Вони утворили групки підтримки. Вітер доносив їхній шепіт, що нагадував звук хвиль, які розбиваються об берег.

Гаразд, дивіться. Я не пишаюся тим, що має статися. Але обіцяв вам правду, дурість тощо, тому я втримався від бажання змінити себе на більш, скажімо так, свідомого персонажа.

— Я ж насправді не підозрювана? — спитала Джульєтт.

— Ну, всі підозрювані.

— І ти?

— Ну… ні.

— Чому?

— Бо я оповідач.

Вона скинула руками, але усвідомила, що всі спостерігають за нами, і стримано повернула їх униз із фальшивою усмішкою на обличчі. Крізь стиснуті зуби вона сказала:

— Це повна фігня, і ти це знаєш. Те, що ці події записуєш ти, не дає тобі особливих переваг або алібі. Це реальне життя: воно не відбувається за правилами детективного роману. Ти збираєш зачіпки, ніби непереможний, і це призведе до того, що тебе вб’ють. Ройс теж це записує, генію, і, б’юсь об заклад, він теж не лиходій у своїй книзі.

— Я просто ставлю запитання. Ця справа важлива.

— Справа? Справа?! Ти не детектив, Ерне. — Вона похитала головою. — Я відчувала, що мені не варто було приїздити.

По її щоках покотилися сльози, і вона похапцем витерла їх тильним боком долоні. Що дратувало навіть більше — це викликало овації одного захопленого глядача, який прийняв це за сльози щастя. Спрацював спалах камери.

— Ти не хотіла приїздити? — запитав я, здивований тим, як це боляче.

— Не знаю, як тобі це пояснити. Ти був у розпачі з моменту тих убивств. Я розумію, правда. І ти думав, що ця книга, яку ти написав, визначила тебе, надала тому, що сталося, певного значення. Ти повністю себе через неї ідентифікував. Я думала, приїзд сюди поверне тобі трохи впевненості. А ти не приділяєш і п’яти секунд свого дня, щоб оцінити це.

— Що оцінити?

— Не тебе запросили на цей фестиваль, Ерне. Вони запросили мене.

Зорі ніби згасли. Картинка перед моїми очима попливла, потемніла. У пам’яті промайнула розмова з Мейджорс: який вигляд вона мала, коли я подякував їй за запрошення. «Я вас не запрошувала».

— Але Мейджорс…

— Запросила мене. Це своєрідна «послуга за послугу» за той схвальний відгук, який вона хотіла. Я відмовилась і запропонувала тебе. Я думала, тобі це потрібно, думала, це допоможе тобі почуватися цінним. А натомість дістала коротку роль у «Шоу Ернеста Каннінґема», наче я побічна персонажка у власній історії. Ти постійно всім кажеш, буцімто я чекаю своєї наступної пригоди, але коли я тобі про це казала? Можливо, я хотіла б відкрити новий курорт. Можливо, я хотіла б написати ще одну книгу. Але ти ніколи не питав, тому що ми завжди говоримо лише про тебе. І я знаю, що те, через що ти пройшов, зламало тебе, і знаю, що це було тяжко пережити. Але торік мій дім згорів. Я втратила свої засоби до існування. Однак віддала це запрошення тобі. Я не байдики б’ю «в очікуванні наступної пригоди», я чекаю на тебе. Але тепер я бачу, що це й усе, чим я для тебе є. Лише частиною твоєї історії. — Вона перевела дух. — Це мене лякає.

— Вибач, — сказав я просто тому, що не знав, що ще сказати. Мене навіть ніколи не запрошували в цю подорож. Вона зробила цей величезний, невимовно величезний жест для мене, і ось як я до неї поставився? Сором пік мені шлунок. Коліном я відчував тверду землю. Шум натовпу гучнішав, вони починали думати, що це найдовша пропозиція, яку вони коли-небудь бачили. У питанні бажаної тривалості пропозиція протилежна до сексу: що швидше, то краще.

— Уже пізно вибачатися, — сказала Джульєтт. — Ти думав, що я на це здатна.

— Я не…

— Хай на мить. Але навіть того, що це спало тобі на думку… досить. — Вона шморгнула носом. — Потіш мене. Чому б я це зробила?

Розуміти, коли запитання риторичне, — велика чеснота. Я зрозумів, що цієї чесноти не маю.

Я мав би зупинитися.

Мені точно не варто було слухати Симонин голос у голові: «Ніби ти анітрохи не вдячний… Та вони тобі просто в руки звалилися…».

— Можливо, ти хотіла допомогти мені… — ви хочете, щоб я зупинився, але, на жаль, я цього не зроблю. Зараз це звучить так само безглуздо, як і тоді, — написати книгу.

Вона подивилася на мене, як на офіціанта, що помилився із замовленням.

— Гадаєш, це мотив для вбивства?

Не знаю, чому я ще ворушив ротом. Здригнувся, коли сказав:

— І він дав мені поганий відгук.

— Це якесь старомодне сексистське лайно, Ерне. Не всі жінки вбивають лише тому, що гордість їхнього хлопця трохи понівечена. — Тепер вона сміялася. — Я вбила Генрі Мактавіша, бо ти отримав поганий відгук. Вау. Ти й справді думаєш, що це твоя історія.

— Будь ласка, Джульєтт. — Я глибоко вдихнув. — Мені шкода. Я не думав. Я нервував. Мій язик живе своїм життям. Будь ласка. Просто дозволь мені почати заново.

Я витягнув коробку з кишені, відкрив її і підніс обручку.

Натовп аплодував.

Розділ 20

Вона сказала «ні».

Розділ 21

Це виявилося складніше, ніж здавалося.

За критерієм безглуздості пропозиція, під час якої ти звинувачуєш свою дівчину в убивстві посеред подорожі, назавжди залишиться поза конкуренцією. Раніше я казав, що лише ідіот звинуватить Джульєтт у вбивстві. Цим ідіотом виявився я.

— Я їду додому, — сказала вона.

Я досі стояв на одному коліні, з піднесеною обручкою. Мої підколінні сухожилля напружилися: я не планував бути внизу так довго. Порада для тих, хто робитиме пропозицію: спершу зробіть кілька присідань.

— Що? Зараз? Ти не можеш просто поїхати.

— Це не шкільна екскурсія. Я можу робити те, що вважатиму за потрібне.

— Але потяг…

— Сьогодні ввечері я зніму кімнату в мотелі, а завтра полечу додому.

— Будь ласка, не їдь.

— Це не «ні, ніколи». Це просто «не зараз».

— «Не зараз», — повторив я. — А коли?

— Тобі потрібно з’ясувати для себе багато речей звідси й до Аделаїди. І я зараз кажу не про вбивство. Щойно ти дізнаєшся, чия це історія. Ось коли. Але зараз, — вона схопила мене за руку й підтягнула вгору, — позбудьмося ніяковості. Усі на нас дивляться. Тож дамо їм те, що вони хочуть.

Вона поцілувала мене, і довкола вибухнули радісні вигуки, заблискали спалахи камер. Сухі й холодні губи Джульєтт притиснулися до моїх, наче ми позували для папараці. Вона навіть підняла ногу, тож у виставі взяли участь і її стегна.

Пишу це зараз — той поцілунок застиг у часі завдяки цим словам і фотографії, яку Ліза Фултон надіслала мені електронною поштою перед тим як… добре, до цього ми ще дійдемо, — і я знову замислююся над запитанням Джульєтт: чия це історія?

Не буде спойлером сказати, що я спроможний усе це записувати, тому що винні були виявлені і з ними розібралися.

Це приводить до основного правила, якого я так наполегливо дотримуюся: оскільки я пишу від першої особи, то пережив події історії. Але те, що я це пишу, не означає, що історія моя чи що вона закінчилася. Я міг би писати це речення, наприклад, тієї миті, як хтось вибиває ногою двері мого готельного номера в Аделаїді й пускає мені кулю в лоб. Не написане розкриває історію, а прочитане.

Слова на сторінці не стануть спадком, доки їх не прочитають.

То що, як я записую це, а історія досі триває?

***

Дорогою по напій я пережив шквал поплескувань по спині. Знайшов оазу тільки біля Джаспера Мердока, який простягнув мені келих шампанського. Він був як ті гаки, якими чіпляють винищувачі на авіаносцях. Якщо йому і здалося дивним те, що я святкував заручини сам, він був надто ввічливим, щоб це зауважити.

— Здається, ми всі вас вітаємо, — сказав він, коли я спустошив келих одним махом і плюхнувся до нього за стіл. Він неправильно зрозумів мій пригнічений стан і знову наповнив мій келих. — Друже, я розумію. Пам’ятаю, як зробив пропозицію Гаррієт. Здавалося, що марафон пробіг.

— З другого разу легше не стає, — відповів я.

— Ох. — Він не знав про мій попередній шлюб, і це також означало, що моя книга лежала на його нічному столику нерозгорнута. Він злегка почервонів, а потім сказав: — Легше за розлучення, звісно.

Я саркастично підніс келих. Шампанське йшло просто мені в голову.

— Вип’ємо за маленькі досягнення, гадаю. Ви кращий у романтиці, ніж я. Того вечора я бачив пелюстки біля дверей вашого купе. Це ж була ваша кімната, правда? Поряд із Ваєттом. Чітко ви все зробили.

— За винятком того, що у Ваєтта від цього алергія почалася, — засміявся Джаспер. — То все Гаррієт придумала. — Він зобразив її ірландський акцент: — «Прикрасимо простір».

Я уважно глянув на нього.

— Як вам це вдається?

— Що саме?

— Не сприймати все це надто серйозно.

Джаспер зітхнув.

— Ви досі про Генрі?

— Якщо скажу, що ні, ви мені повірите?

Він схилив голову на знак підтвердження.

— Зазвичай письменники кращі брехуни, ніж ви.

— Я швидко вчуся.

— Погані відгуки є частиною письменництва. Ми всі їх отримуємо. Одного разу я такий отримав, написав рецензентці. Потім одружився з нею.

— Та невже! Це була Гаррієт?

— Так, у минулому вона працювала в мистецькому журналі. — Він кивнув. — Слухайте, таємниці тут немає. Просто треба визначитися, пишете ви для того, щоб люди читали й насолоджувалися, чи щоб ваше ім’я сяяло в заголовках. От і вся різниця.

Розмова з Мейджорс надихнула мене спробувати самому проаналізувати психологічні портрети. Цей поїзд розпирало від его, жаги до схвальних відгуків і бажання лишити по собі слід, і Джаспер серед усього цього здавався надто байдужим до своєї слави. Гаррієт явно із цим не погоджувалася. Але, можливо, це була не скромність. Можливо, це була потреба. Я пригадав, як Ваєтт, який чи й всміхнувся при мені за всю цю подорож, хотів випити келих із Джаспером і відсвяткувати, і це лише зміцнило впевненість у моєму висновку.

— Легко так казати тому, чиє ім’я не фігурує на обкладинках, — відповів я.

Усмішка Джаспера зникла, і йому довелося докласти зусиль, щоб її повернути. Зрештою він пробурмотів:

— Я не розумію, про що ви говорите.

— Звісно, ні. — Я підморгнув.

Я бачив, що Джаспер боровся з усвідомленням, що я все збагнув, але потім таки прийняв це.

— Тільки нікому цього не кажіть. Я серйозно. Це чогось варте лише тому, що ніхто не знає.

Це далеко не найкраще моє припущення. У Вероніки був особистий підпис на її примірнику: «Для В.!». На примірнику, який, як я знав, був придбаний у Дарвіні, на початку поїздки. Його могли підписати лише за останні три дні. Іншого пояснення не було: Еріка Метісон їхала в поїзді.

— Та ви в ударі, — сказав я. — Не дивно, що Ваєтт усміхався. Ви тут, щоб домовитися про нову угоду. Здається, ви маєте що відсвяткувати?

— Я? Так. А Гаррієт? Вона ще змінить свою думку. — Він зчитав вираз мого обличчя. — Вона, звісно, рада за мене. Але воліла б, щоб я публікувався під своїм іменем.

Я згадав, як вони сперечалися про гроші. Тепер усе стало зрозуміло: Гаррієт була розчарована тим, що він робив це лише заради грошей. Вона хотіла, щоб він зробив це для себе, і намагалася переконати його, що фінансові втрати не мають значення. Вона хотіла, щоб він був по той бік панелей, на які вони приходили глядачами.

— Але мене вже публікували під моїм ім’ям. Не так уже це й класно, як усі кажуть. І я щасливий, особливо якщо Ваєтт і далі подвоюватиме мій аванс. Іноді я думаю, що було б непогано… — Я зрозумів, що він дивиться через двір, де Гаррієт танцює в пилюці з піднятими над головою руками, погойдуючись під музику. — Але з іншого боку, у мене є важливіші речі, до яких варто прив’язати моє ім’я. — Він вказав на неї. — Вони там, і саме їх треба з нетерпінням чекати. Ми намагаємося всиновити дитину. Моє прізвище, передане цим дітям, і їхнім дітям, і так далі, — ось воно переживе будь-яку книгу.

— Так, — пробурмотів я, дивлячись на свої черевики.

Він повернувся до мене.

— Приємно хоч раз із кимось про це поговорити.

— Раз пішла така чесна розмова, гадаю, я міг би зробити те саме із Джульєтт.

— Це має бути рекорд. Ви ж заручилися двадцять хвилин тому.

— Здається, я кращий брехун, ніж ви думаєте.

— То чого, в біса, ви сидите й випиваєте тут зі мною?

Я встав.

— А це чудова думка. — Я простягнув руку й сказав із формальним акцентом: — Приємно було з вами познайомитися, пані Метісон.

Він засміявся з великим полегшенням. Його таємниця розкрита, тягар зник. Він стиснув мою руку, передражнив мою пафосність:

— Мені більше подобається Джаспер Мердок, будь ласка.

Розділ 22

Якщо вам хочеться романтичної кульмінації — щоб герой стрімголов мчав до аеропорту (плюс спробував секс у туалеті, якщо такі книжки вам заходять), — то доведеться читати Еріку Метісон. Бо не минуло й десяти хвилин, як я залишив Джаспера, а всіх пасажирів погнали до автобусів, що відвозили нас назад до «Гана». Мені повідомили, що Джульєтт уже сіла в таксі до міста. Вона не відповідала на мої дзвінки: я намагався додзвонитися до неї всю дорогу до поїзда. На платформі Аарон нервово глянув на годинник, прицмокнув і сказав:

— Вибачте, сер, вона попросила мене не повідомляти вам, куди їде. Ми вирушаємо за п’ять хвилин.

Я озирнувся платформою, сподіваючись, що Джульєтт передумає й раптово з’явиться. Помітив, що на парковці більше немає поліційних машин.

— Хтось із офіцерів доєднається до нас у другій половині подорожі?

Аарон мав здивований вигляд.

— Ні. Навіщо?

— Для захисту?

— Від чого б їм нас захищати? Тіло забрали, і ви з колегою самі сказали, що злого наміру не було. Послухайте, я знаю, що ніч була важкою. Але ви або сідаєте в поїзд, або залишаєтеся тут.

Вогні містечка відкидали тьмяну заграву в нічному небі. Моє уявлення про те, якою могла б бути ця подорож, розвалилося: усе це було лише в мріях. Зараз я стояв перед вибором: сісти в потяг чи до світанку стукати у двері кожного мотельного номера в Аліс-Спрінгс.

Записуючи все це заднім числом, я легко помічаю, де помилився — і в розслідуванні, і в емоціях. І ось де була ще одна моя помилка.

Я вибрав потяг.

Розділ 23

Перше, що я зробив, повернувшись у поїзд, — це вчинив злочин.

Точніше, крадіжку. Усі були в гарному настрої від їжі й алкоголю і більшість перебували в барі. Дуглас попросив Синтію приготувати йому чашку чаю, скаржачись, що чайником у коридорі користуватися неможливо. Я теж пробрався туди, щоб випити й утопити — хоча ні, це не так жорстоко, краще катувати водою — свої печалі. Однак коли я зайшов, то побачив Алана Ройса, який сидів, розставивши ноги, наче біржовий брокер у громадському транспорті, і негайно повернувся в коридор. Не тому, що уникав Ройса, а тому, що він переодягнувся.

Пам’ятайте: на «Гані» лише обмежена кількість дверей має замки, тож я швидко пірнув у кімнату Ройса. Звісно, його алергія на прибирання лишилася: зім’ятий піджак, у якому він ходив сьогодні пообіді, валявся на ліжку. На підлозі, залишені так, ніби з них буквально вийшли, лежали його штани. Джекпот.

Я знаю. Таке робити — не добре, навіть із людиною, як Ройс. Але, думаю, після того, як усі події цієї книжки надрукують, він не дуже-то й зможе висунути звинувачення в такій дрібниці, як крадіжка. Не після того, що він зробив.

Відтак я пропетляв вагонами до задньої частини потяга, де був відкритий майданчик для куріння. Він був крихітним, щонайбільше на трьох-чотирьох людей, із кованою огорожею, щоб гості не випадали з хвоста потяга, і з невеликим тентом. Тут гуркіт поїзда був гучнішим, відчувався механічним і чужим на тлі тиші пустельної ночі. Симетричні колії зі свистом виринали з-під вагона, наша подорож — чітко виміряна їхньою лінією, яка метр за метром відкривалася з набиранням швидкості. Я спостерігав, як Аліс-Спрінгс і все, що в ньому було, зникає вдалині.

Тоді я розгорнув аркуш паперу, який узяв із кишені Ройса. Той, який він приховав під час обшуку кімнати Мактавіша. Це був чек. Ну, пів чека. Його спалили з правого нижнього кута, полум’я поглинуло всі ідентифікаційні дані, крім шапки банку й суми: двадцять п’ять тисяч доларів. Я згадав попіл на підлозі Мактавіша і своє припущення, що він порушив заборону на куріння. Це один із тих моментів, коли я помилився.

За мною відчинилися двері, і я запхав чек назад у кишеню. Обернувшись, побачив Лізу Фултон. На ній була сапфірово-синя вечірня сукня до підлоги, майже надто шикарна для офіційного вечірнього дрес-коду на маршруті. Бруд і пил із ферми забризкали поділ, а на правій руці, трохи вище за лікоть, виднівся невеличкий синець. Цього було достатньо, щоб я зрадів, що пропустив галасливий танцмайданчик.

— Вітаю, — сказала вона, прикриваючи сигарету від вітру та клацаючи запальничкою.

Мені знадобилася секунда, щоб зрозуміти, із чим вона мене вітає. Я досі бачив тьмяне сяйво Аліс-Спрінгс, що віддалялося.

— Дякую, ми такі щасливі.

— Аж такі, що ви подорожуєте наодинці?

Я гадав, що в мене буде трохи більше часу, перш ніж люди помітять, що Джульєтт не сіла зі мною в поїзд. Я спробував швидко придумати виправдання.

— Так склалося, випадково. Ми подумали, що зможемо зробити це швидко. Типу, наступних вихідних. Багато чого потрібно організувати. — Здавалося, Ліза не повелася на мою брехню, тому, щоб заговорити їй зуби, я продовжив брехню. — Крім того, — я засміявся, — забагато трупів для її ідеального відпочинку.

— Слабка брехня. Труп лише один.

— Звісно, але й одного достатньо.

— Залежить від того, де ви відпочиваєте. До речі, я сфотографувала момент, коли ви освідчувалися. Дайте свою електронну пошту, я скину вам фото, поки ще є інтернет.

Я погодився, і мій телефон дзенькнув за хвилину, оскільки з рухом поїзда зв’язок ставав дедалі слабшим. Для невтаємничених у подробиці фотографія була справді романтична — зоряна ніч, сяйво вогників, на яких готують зефір, — але я бачив тільки свою напружену щелепу. І блиск в очах Джульєтт.

— Це дуже… — я добирав влучне слово, вдивляючись у небо, наче шукав там підказки, — пам’ятно. Дякую вам.

— Прошу. А поясніть, чому я чую про те, що ви з Аланом вважаєте смерть Генрі підозрілою?

Ця тема для мене була значно комфортнішою.

— Гадаю, обставини вимагають певного розслідування. І вважаю, що багато людей мали причини не любити Мактавіша.

— Багато людей?

— Ну, всі.

Вона відвернулася від колій та зміряла мене поглядом.

— Як щодо мене?

Я завагався.

— Я чув, що між вами з Мактавішем колись палало полум’я пристрасті.

Її руки перебирали прути огорожі.

— Хіба що полум’я свічки, ніж багаття. Горіло не дуже довго.

— Але ви справили на нього враження — він же надав вам той відгук. І ви єдина пропустили його панель наступного ранку.

— Усе це мене трохи приголомшило. — Вона зітхнула. — Хай там як, я рада, що пропустила її.

— Там було жахливо. Вам пощастило, що ви це пропустили.

— Мабуть, гарний матеріал для дослідження.

— Я б хотів, щоб люди припинили про це говорити.

Зараз вона жувала фільтр від сигарети. Їй було явно ніяково, але вона не йшла. Ніби хотіла, щоб я у неї щось запитав. Як і Джаспер зі своєю правдою, вона відчайдушно прагнула випустити щось назовні. Або хотіла дізнатися, як багато мені відомо. Я був радий грати в цю гру.

— Ройс почув вас у кімнаті Мактавіша вчора ввечері.

Ліза пирхнула.

— Ройс алкаш.

— Отже, ви не були в його кімнаті? Сумніваюся, що він впустив би Мейджорс. Гаррієт має ірландський акцент, Синтія та Брук занадто молоді, а Симона занадто голосна. У мене таке відчуття, що навіть п’яний Ройс не переплутав би всі ці голоси.

Вона мовчала.

Я дістав із кишені спалений чек і показав їй.

— Цікаво, чи достатньо цього, щоб купити відгук?

Ліза засміялася, але я бачив, що вона трохи здивована.

— Якщо ви думаєте, що я заробляю на продажу книжок достатньо, щоб викласти двадцять п’ять штук за відгук, то це маячня. Крім того, від такої суми в Генрі й серце не тьохнуло б.

— Можливо, є й інші способи оплати.

Вона скривилася.

— Ви набралися цього від Ройса, чи не так?

Мій погляд ковзнув на колії. Я справді спирався на Ройсову думку, і навіть коли казав це, відчував неприємний посмак на язику.

— Так, вибачте. Це не моя особиста думка. Бачу, ви хочете щось мені сказати, тому й пішли сюди за мною. І ви перша людина, яка практично попросила мене її розпитати. Можливо, я ставлю не ті запитання. Що саме ви хочете мені сказати?

Це була краща тактика. Вона глибоко вдихнула.

— Я його не вбивала, — сказала вона. — Але завтра ви думатимете, що саме я це й зробила. Мабуть, я просто хотіла це комусь сказати. Припускаю, що ви записуєте це для книги. Ви напишете про це як є?

— А що станеться завтра?

— Це неправильне запитання.

— Але ж ви були в його кімнаті?

— Якщо це вас ощасливить, то так, я пішла туди, щоб подякувати йому — словами — за підтримку. Ройс стукав у двері, тому мені довелося залишитися там, поки ви двоє не підете. Це все.

Я на секунду замислився.

— Ви не били його? У смітнику були закривавлені серветки.

— Ні.

— Дозвольте мені представити цей сценарій. Ви йдете до його кімнати, щоб словами подякувати за підтримку. — Вона кивнула. — Але, можливо, слів замало. Можливо, Мактавіш хоче іншої подяки. Ми всі знаємо, яким він був. Можливо, він хапає вас за руку, досить міцно, щоб лишити синець просто тут, трохи вище за лікоть. Може, ви тріснули йому по носі. Це ж не вбивство. То навіщо приховувати? Я близько?

Вона повернулася, щоб піти. Я потягнувся до неї, але зупинився. Не хотів бути чоловіком, який хапає жінок.

— Я вам вірю, — сказав я. Через це вона сама розвернулася до мене. — Мактавіш був негідником. Хай про що ви хвилюватиметеся завтра, можливо, ми зможемо це випередити. Допомогти одне одному.

Вона не відповіла, але з того, як ходили жовна на її щоках, я зрозумів, що вона скрегоче зубами.

— У вас досвід у юриспруденції — це може стати в пригоді.

Вона блиснула зубами. Майже усмішка.

— То ось що ви робили? Ройса залучили з криміналістики? Мейджорс — із психології? А мене — з права? А яка роль Вольфганга? Що — бути мудаком? Усі наші компетенції об’єднані в одному супердетективі? Як у «Могутні морфи: Рейнджери сили»[16]?

Я зашарівся.

— Коли ви так про це говорите, звучить безглуздо.

— Це і є безглуздо. Ми — письменники. У мене не було юридичної практики вже… Стривайте, а який саме в мене психологічний портрет згідно з Мейджорс?

— Покинута коханка, — відповів я.

Не хвилюйтеся, ваша пам’ять вас не зраджує і ви не пропустили жодної сторінки. Мейджорс не описувала мені психологічний портрет Лізи. Я думав, що зможу викликати реакцію, якщо вигадаю його. І це спрацювало.

— Егоїстичний шмат… — вишкірилася Ліза. — Не слухайте її. У неї зуб на мене.

— Чому ви не підтримали її щодо Единбурга?

Ліза була така розлючена, що й забула про мої розпитування.

— Я не могла, і вона про це знає. Господи. Це ж не свідчення в суді. Через рік після виходу «Злетіти з рейок», — вона клацнула пальцями, — це раптом стає моєю проблемою. Це просто смішно. — Вона озирнулася на мене. — Я не вбивала Генрі. Люди вбивають лише з однієї причини — через любов. Я його не кохала. Я була дуже далекою від цього.

— Люди вбивають із двох причин, — сказав я. — Через любов і гроші.

Вона похитала головою.

— Можливо, люди вбивають через любов до грошей. Але все зводиться до любові. — Вона відчинила двері. Тепле світло з вагонів розлилося по майданчику й дало нам змогу краще побачити рейки, що мчали під нами. — Дідько, як ви й сказали, у кожного є мотив. Може, це чиясь спільна справа?

— Гадаю, таке вже було.

— Немає нічого кращого за класику. — Вона зачинила за собою двері.

Розділ 24

Було б кліше й неправдою сказати, що моє ліжко здавалося порожнім без Джульєтт, оскільки воно було двоярусним.

Але все одно чогось бракувало. Вона так поспішала або так хотіла мене уникнути, що не повернулася на потяг і не забрала своїх речей. Її одяг досі висів на плечиках, а зубна щітка лежала біля раковини. Купе було порожнім в обох значеннях цього слова.

Я відтягував мить, коли треба лягати в ліжко: акуратно склав одяг Джульєтт, застібнув сумку й поклав її на верхнє ліжко. Стримав бажання перевірити, чи нема в кишенях пляшечок. Я хотів, але її слова міцно засіли в моїй пам’яті: «Хай на мить. Але навіть того, що це спало тобі на думку… досить».

Зв’язок на телефоні дедалі погіршувався і зараз буквально висів на волосинці. Я надіслав Джульєтт повідомлення. І електронний лист. І ще одне повідомлення.

Тоді я спробував погуглити трохи передісторії. Знаю, це ліниве розслідування. Але дозвольте мені трохи побути слабким. Письменникам кримінального жанру в наш час завжди доводиться вигадувати спосіб вилучити або унеможливити користування телефоном для їхніх детективів, бо інакше читач постійно сидить і думає: «Погугли!». Моїм співвітчизникам із «золотої доби» не доводилось із цим стикатися, не було нічого на кшталт: «О ні, Шерлок Голмс не має доступу до своєї Британської енциклопедії, тому що хтось загубив ключ від бібліотеки!».

Я взявся гуглити, бо втрачав віру в медичну кваліфікацію Ройса та його спроможність визначити симптоми передозування героїном. Гугл неохоче (чи, можливо, то лише здалося) підтвердив симптоми на користь Ройса. Далі я шукав «Генрі Мактавіш кульгавість» — цей пошук багато не дав (за винятком рецензій на його другу книгу, сприйняту найгірше, де використали прикметник «кульгавий»). Потім я пошукав подробиці того нещасного випадку з ним — на цей запит результати видалися більш плідні. На екрані, мов вхідний факс, здригнулося зображення невпізнанного Мактавіша: забинтованого й із фіолетовим обличчям. Хірургам довелося майже повністю пересадити шкіру на його нозі. Це сталося у 2004-му, між публікацією його другого та третього романів. Як Симона висловилася щодо написання його третього роману? «Камені в нирках». Якщо він оговтувався після такої аварії, не дивно, що книга йшла важко.

Від Джульєтт досі нічого. Мені стало цікаво: може, я перебуваю в зоні дії інтернету, але вже не можу приймати повідомлення. Не впевнений, що ця теорія витримана з погляду технологій, але вона на мить змусила мене почуватися краще, доки не дзенькнув телефон і не спростував це. На жаль, повідомлення було від Енді: «У мене є список підозрюваних. За статистикою, найімовірніше, це колишній чоловік».

Я написав у відповідь: «Так, звучить розумно. Ревнощі. Гнів. Усі вагомі мотиви».

Енді швидко прислав наступне повідомлення: «Чудово. Проблема в тому, що в неї немає колишнього чоловіка. Хоча чоловік у неї є».

Я відповів: «Якщо у неї немає колишнього чоловіка, чому він у твоєму списку підозрюваних?».

Настала пауза, поки Енді, хай благословить його Господь, намагався подумати. «Мабуть, це ймовірно», — відповів він.

Я написав: «Мабуть?».

«Я розповів тут усі подробиці, — він надіслав мені посилання, — і це найімовірніше».

Я натиснув на посилання, яке скерувало мене на ChatGPT — відкриту ШІ-платформу, яка підкорила світ, на превеликий жах університетів, чиї студенти використовували її, щоб писати есе. Хоча цей чат-бот справді вражав, він же і лякав — тих, чия кар’єра полягала в друкуванні слів, і тих, хто дивився «Термінатора». Ви можете дати йому будь-яке завдання, і він видасть вам рішення: від «напиши мені есе на 500 слів про Стародавній Єгипет» до, у випадку Енді, «напиши біографію для мого сайту» або «хто пограбував квітковий магазин літньої пані?». Звісно, Енді захоплювався ШІ; він міг зберігати серйозне обличчя, вживаючи слово «взаємозамінні активи», а також заявляти, що майбутнє — за криптовалютою, але водночас сперечався через те, що йому не додали решту монетками в кафе. У мене виникла спокуса ввести: «Як назвати свого дядька ідіотом, але щоб це звучало конструктивно?». Та я подумав, що у штучного інтелекту не буде стільки потрібних мені лайливих слів.

Я відповів йому: «ШІ не замінить людський мозок, Енді. Але насміши мене. Кого ще підозрює Скайнет[17]?».

Хороший бік тролінгу Енді полягає в тому, що інколи все, що потрібно, — це підштовхнути його, і він зробить усе сам. Він відповів: «Агент ФБР під прикриттям… І ще сатанинський культ смерті».

Була пауза, потім Енді знову написав повідомлення: «Гаразд, зрозумів. Добраніч».

Інтернет гальмував, потім почав зникати. Я повернувся до свого розслідування. Цього разу відвідав форум «Дворняг Морбунда» на реддіті. Остання дискусія мала назву «„Настає світанок“: дискусія-спойлер». Я почасти очікував, що новина про смерть Мактавіша вже розлетілася, але, очевидно, цього ще не сталося.

Я прокрутив тред. Люди обговорювали останню книгу, і багато хто із жахом передчував кінець «Детектива Морбунда». Мою увагу привернув один пост:

«MongrelWrangler22 (адмін):

О ні, народе. Морбунд — то моє ЖИТТЯ. Я буквально тут лежу й ридаю. Мені доведеться придбати інший примірник, бо цей весь у сльозах. Якщо це кінець… Я не знаю, що робитиму…».

Користувач був адміном, що відповідало б комусь, хто пов’язаний із Дворнягами на організаційному рівні: можливо, президенту. Мені це дуже нагадало Брук. Я прогортав відповіді: суміш співчуття до MongrelWrangler22, відверте заперечення того, що Морбунд міг бути мертвим, і один тривожний пост, у якому говорилося, що «нам просто потрібно дістатися до Мактавіша. Упевнений, ми зможемо… переконати його… з правильною мотивацією», і поруч — невеликий смайл із молотком.

Я втомився від потоку коментарів і натиснув на профіль MongrelWrangler22. Припустив, що аватар був мультяшною версією самого Морбунда, з огляду на його грубувату шотландську зовнішність, а місцем перебування була зазначена Австралія. Окрім цього, профіль був анонімним. Проте всі останні коментарі MongrelWrangler22 були акуратно наведені нижче. Я клацнув на перший-ліпший:

«Я можу дещо сказати? Я люблю ці книжки, бо відчуваю, що він розмовляє зі мною. Знаєте? Ніби вони написані тільки для мене. Казка перед сном або особливе ставлення. Я знаю, що ви, народе, любите ці книжки так само, як і я, але це відчуття, коли я їх читаю… Ніби є лише він і я. Дайте знати, чому ви читаєте книги про Морбунда. Хотілося б почути від усіх ».

Що Мейджорс казала про одержимість? Що це здатність зосереджувати чужий досвід на собі? Це підійшло один в один.

Я повернувся на сторінку профілю MongrelWrangler22 і відкрив останній коментар, щоб перевірити, чи згадується в ньому «Ган». Коментар опублікували три дні тому в треді «„Настає світанок“: дискусія-спойлер»:

«Відбій. Повторюю. Відбій. Я знову можу дихати.

Арчі-довбаний-Бенч!»

Наступні коментарі були варіаціями запитань «Хто такий Арчі Бенч?» і «Не розумію, у чому річ?», але від MongrelWrangler22 відтоді не було публікацій. Зручно: час посту точно збігався з моментом посадки на поїзд, який їде через глибинку з обмеженим зв’язком. Я не бачив, хто б іще це міг бути, окрім Брук.

«Відбій». Що вона мала на увазі? Зараз в інтернеті все буквально — буквально все, тому було складно сказати. Відбій чого?

Спонтанно я спробував пошукати «Арт-проєкт Вольфганга». Але запит був надто розпливчастим, і мені траплялися сторінки й сторінки про його тезку — відомого австрійського музиканта. Стало цікаво, чи говорить Вольфганг німецькою і чи зможе він допомогти мені з «Райхом». Потім я спробував усі комбінації імені Вольфганга та слів «письменник», «мистецтво», «інтерактивний» і «досвід». Усе, що я отримав, — це посилання на сторінки цього фестивалю, де наприкінці кожної біографії повторювався той самий рядок: «Наступним він випустить інтерактивний арт-проєкт під назвою „Смерть літератури“».

У голові промайнула думка: «Наскільки інтерактивний твій проєкт, Вольфгангу?» — і зникла.

Інтернет не працював. Я натиснув на посилання й сподівався на ще один пошук, який вантажився п’ять хвилин, тож я знав, що це — остання допомога від двадцять першого століття. Цього разу я не шукав підказок — то була суто цікавість. Стаття із The New York Times за 2009 рік мала назву «Дебютант у жанрі кримінальної прози Джаспер Мердок не може зрівнятися з найкращими авторами кримінальних романів», авторка — Гаррієт Сайкс, позаштатна журналістка з Мельбурна, Австралія.

Чесно кажучи, прочитавши статтю, я був здивований, що Джаспер із нею одружився. Вона його там геть розмазала. Хоча в рецензії було небагато сказано про саму книгу, Гаррієт наполегливо порівнювала Джаспера з літературними важковаговиками жанру: професійними авторами, мультимільйонерами. Вона ніяк не могла змиритися з тим, що Джаспер не відповідає їхньому рівню, і знищила його за це: «Мердок хотів би писати, як Мактавіш, і в його роботах є проблиски потенціалу, але, на жаль, він не дотягує до високої планки, встановленої шотландським фаворитом».

Не дивно, що Джаспер більше не писав кримінальні детективи. Але я запам’ятав вираз його очей, коли він дивився, як танцює Гаррієт. Якщо через цю рецензію їхні життєві шляхи перетнулися, він, мабуть, анітрохи про це не жалкував (я уявив, як він набирається сміливості написати своїй рецензентці електронного листа, можливо, із пропозицією зустрітися на каву, щоб пояснити, що він намагався передати в романі, або як він випиває пів пляшки білого вина та мчить до неї з кавалькадою винахідливо вигаданих лайок, яких, певно, вистачило б на цілий тезаурус). Я перечитав статтю через призму Джасперового хіпі-дзену, і вона вже не звучала так жорстоко. Поки гортав, також помітив, що Гаррієт була авторкою відгуку, який часто використовували в The New York Times для популяризації Мактавіша — «Непереможний і неперевершений: Мактавіш незрівнянний», — це цитата з рецензії на його п’ятий роман 2006 року.

Я надіслав іще одне повідомлення Джульєтт і на мить зрадів, коли телефон одразу дзеленькнув у відповідь, поки не зрозумів, що це був червоний знак оклику, який сповіщав, що повідомлення надіслати не вдалося.

Я відклав телефон і заплющив очі. А в голові лунав голос Джаспера. Тільки зараз він говорив дещо інше: «Особливо якщо Ваєтт і далі подвоюватиме мій аванс». Я згадав, як на станції Ваєтт розмовляв по телефону. Можливо, намагався домовитися про терміни й ціну угоди?

Спочатку я не звернув на це уваги — припускав, що нова угода Джаспера стосувалася книги Еріки Метісон. Але якщо ця рецензія важила, якщо твори Джаспера справді вважали б піратською копією Мактавіша, то його література завжди була б лише імітацією. Навіть успіх «Одинадцяти оргазмів Дебори Вінсток» не приховав би цього відчуття: він був небажаним, і його назавжди поставили на друге місце після кращого автора. Можливо, одним зі способів обійти таке порівняння було цілковито його усунути.

Я заснув, думаючи про дві речі.

Генрі Мактавіш більше не хотів писати книги про детектива Морбунда.

І, можливо, для Ваєтта Ллойда піратська версія Мактавіша була кращою, ніж ніяка.

Розділ 25

І гадки не маю, як довго я спав, але зі стукоту здогадався, чий неелегантний кулак гупав у мої двері. Тож не дуже здивувався, побачивши в коридорі Ройса. Що мене справді здивувало, так це шеренга людей за ним.

— Ходімо, — тільки й мовив він і кинувся стукати у двері наступного купе, перш ніж я протер очі від сну. Він рухався вздовж коридору, як тюремний наглядач, що будить в’язнів.

Я прослизнув у лінію конга[18] між Симоною та Вольфгангом. Усі були в піжамах: я мав пристойний вигляд у вицвілій футболці та спортивних штанях; Симона одягла фіолетовий шовковий комплект із сорочки та штанів із вишивкою SM на нагрудній кишені; а Вольфганг, що найдивніше, був у фланелевій піжамі в синьо-білу смужку. Я припускав, що він спить у костюмі-трійці. С. Ф. Мейджорс ішла позаду Вольфганга, досі вбрана, як на вечерю, а це означало, що вона або мала час одягнутися, або досі не лягала спати. Ми човгали до наступного купе. Я перевірив час: третя ночі.

Я поплескав Симону по плечу.

— Що відбувається?

— Ройс розкрив справу, — прошепотіла вона. — Хоче, щоб ми всі перейшли до вагона-бару.

— Що? — Якби я зараз щось пив, напій бризнув би з мого рота фонтаном. — Ройс?

— Не те щоб у тебе не було достатньо шансів. Дідько, Ернесте, ти мав розкрити це першим.

— Ну а нащо все оце?

— Не будь злюкою. Ти ж знаєш: щоб зробити грандіозне розкриття, треба зібрати всіх підозрюваних разом. Саме так ти й учинив би, хіба ні?

— Я знаю, як працює денаумент[19], — сказав я, насупившись.

— Де-ну-ма, — виправив позаду Вольфганг, поливаючи мою неправильну вимову французькою, мов сиропом. — Не «де-нау-мент».

— Мерсі, — прогарчав я, не повертаючись до нього обличчям. Попереду зі своєї кімнати вислизнула Ліза, швидко зачинила за собою двері, щоб ніхто не зайшов усередину, і доєдналася до «струмочка».

Важка рука поплескала мене по плечу. Знову Вольфганг. Я не бачив його обличчя, але відчував, як від його усмішки в мене палає шия.

— Схоже, він випередив вас, друзяко. Ваша книга тепер буде другою скрипкою.

***

Аудиторія Ройса була більш сонною та меншою, ніж він очікував. Ми впали на крісла й дивани, а Ройс біля барної стійки натягував підтяжки й лічив присутніх. Прийшли всі письменники, а інших було небагато: лише Гаррієт, яку, мабуть, розбудила процесія біля їхнього купе (я уявив «камінь-ножиці-папір» між Гаррієт і Джаспером: хто піде перевіряти причину метушні), і Симона. Не було Джаспера, Дугласа й Ваєтта, як і культу Еріки Метісон. Аарон і Синтія теж лишались у купе, що на протилежному боці ресторану. Виявилося, Ройс вирішив їх не будити — мабуть, не думав, що вони важливі в цій історії.

Ройс, здавалося, не наважувався почати. Його палець досі стукав по повітрю, рахуючи голови знову і знову. Зрештою Вольфганг підвівся, щоб піти, і це змусило Ройса припинити лічити й голосно відкашлятися.

— Упевнений, вам цікаво, чому я зібрав вас тут, особливо о такій пізній годині, — сказав він. Здавалося, він це репетирував.

Прокотилося загальне обурене бурчання, оскільки всі точно знали, чому ми тут. Це не надто стримало Ройса від його сценарію.

— Когось із вас це може здивувати, але Генрі Мактавіш був убитий. І хтось у цій кімнаті, — він запнувся, — у цьому поїзді, перепрошую, є вбивцею.

Ця обмовка багато пояснювала. Ройс не хотів починати, бо в кімнаті не було когось, важливого для його теорії. Серед них — Джаспер, учасниці книжкового клубу, Ваєтт, Аарон, Синтія, Дуглас і, мабуть, Джульєтт. Ройс міг не знати, що вона зійшла з поїзда. Також бракувало Брук, але вона увійшла саме тоді, коли я подумав про неї, примружила втомлені очі на групу, намагаючись збагнути, що відбувається. Брук сіла поруч із Лізою, яка, здавалося, була цим роздратована й відхилилася від неї.

— Переходьте вже до суті, — сказала Симона.

Це лише більше розбурхало Ройса.

— Вам допомогти? — Я не втримався від критичного зауваження. — Я вже таке робив.

— Чи не могли б ви просто… — Він стиснув кулаки біля стегон і перевів дух. — Дякую, Ернесте. Я сам упораюся. — Він понишпорив у кишені й, ніби трохи поступившись, витяг звідти блокнот, від’єднав від нього ручку «Джеміні» і з її допомогою простежив свою позицію в промові. — У багатьох із нас були причини не любити Генрі Мактавіша. Дехто, ймовірно, радий, що він мертвий. Але є тільки одна… о, так, тільки одна, — це точно було написано поряд із фразою «драматична пауза», — людина, яка справді пішла б на це.

Симона голосно позіхнула. З-під коміра Ройса по шкірі повзло почервоніння.

— Подивимося, що ми маємо. У нас є колега-романістка, яка вважає, що Генрі вкрав одну з її ідей. У нас є літературна агентка, яка хотіла б отримати частину заробітку Мактавіша, але її покинули біля метафоричного вівтаря. — Він указав пером на своїх обвинувачених, і обидві спохмурніли. Направду поки що теорії Ройса були розумними. Я розглядав їх обидві. — У нас є прозаїк, який зневажає комерційну жанрову літературу.

— Це справді мотив, який ви для мене знайшли? — пирхнув Вольфганг. — Я його не вбивав.

Ройс замовк, мить подумав, а потім провів ручкою по блокноту чітку горизонтальну лінію. Здавалося, що достатньо не погодитися з Ройсом, щоб він викреслив вас зі свого списку підозрюваних.

— Далі в нас є письменник, що страждає на брак ідей. — Він указав ручкою на мене. — Відчайдушно шукає новий сюжет для своєї другої книги. Можливо, він створив його сам. На кону також трохи грошенят. Можливо, хтось інший хоче, щоб він досягнув успіху, — хтось із його близьких, наприклад… — Ройс вертів головою, явно шукаючи Джульєтт.

— Вона спить, — сказав я. Ліза кинула на мене погляд, ніби здивована, що я міг збрехати. Я поклав обидві руки на щоки й удав здивування. — Хіба що… Невже вона… відійшла людей убивати, — ахнув я в нещирому здивуванні.

— Якщо ви не збираєтеся сприймати це серйозно…

— Письменник, що страждає на брак ідей, сприймає це дуже серйозно. — Я різко насупився.

— А я підозрювана? — Ліза піднесла руку. — Скажіть їм, чому я підозрювана, Алане.

— Ну, я навряд чи думаю, що колишня дівчина…

— Насправді це звучить дуже ймовірно, — вставила Мейджорс. — З погляду психологічних портретів.

— Ви видаєтеся мені людиною, для якої за двадцять років багато води спливло, — сказав Ройс Лізі крізь зуби. Він майже навмисне прагнув відійти від її можливого мотиву. — Тож я не думаю, що ви дуже ймовірна підозрювана.

— Тоді я можу йти спати?

— Ні, — роздратовано кинув Ройс. — Я ще не сказав вам…

— Маю віддати тобі належне, Ройсе, — втрутився Вольфганг. — Зазвичай твої слова так добре присипляють мене. А зараз напрочуд цікаво.

— А ви? — запитав я. — Чому ви не підозрюваний?

— Генрі був, е-е, — завагався Ройс, — моїм другом.

— Що ви думаєте, пані Мейджорс? — запитав я.

— З погляду психології, близькі стосунки ймовірніше дають людині мотив.

— Вас розлютило, що він не написав вам той схвальний відгук, — сказав я. — Ви згадували, що він вам завинив.

— Не згадував. — Ройс збліднув.

— Згадували. Ви тоді були п’яний як чіп. Я помітив, як ви прийшли до нього, щоб поділитися своїми думками. Можливо, натомість поділилися чимось іншим.

— Чи могли б усі замовкнути на… — Ройс перевів дух. — Усе не так робиться. Гаразд? Я ходжу по кімнаті, спростовую ваші алібі, а потім викриваю вбивцю. Зазвичай під час денаументу так не засипають запитаннями.

— Де-ну-ма, — сказали ми з Вольфгангом в унісон.

Якби «Ган» був паровозом, то ніздрі Ройса могли б привести його в рух.

— Є лише одна людина зі справжнім мотивом. Ось про що свідчать зачіпки. Хтось, хто відвідав Генрі в його кімнаті, хто перебував достатньо близько, щоб запхати отруту в його флягу. Хтось, кого засмутила сума грошей, яку він міг би втратити на наступній книзі Генрі. Той, хто запропонував йому чек на двадцять п’ять штук за зміну закінчення. Генрі відхилив пропозицію — він спалив той чек на очах у нашого чи нашої вбивці. Б’юсь об заклад, ви не знали, що я мав цю підказку, чи не так, Ернесте? — Він поплескав себе по кишенях, шукаючи спалений чек, щоб похизуватися, і, звісно, не міг його знайти.

Я приховав усмішку.

— Вони побилися, від чого у Генрі пішла носом кров. Ця людина зрозуміла, що наступна книга Генрі стане вдвічі більш затребуваною, якщо він буде мертвий, ніж якщо житиме. Цей хтось був…

Дуже швидко, якщо це допоможе побачити, хто близький до 106, я вставлю кількість згадувань імен:

• Генрі Мактавіш: 280

• Алан Ройс: 226

• Симона Моррісон: 105

• Ваєтт Ллойд: 91

• С. Ф. Мейджорс: 87

• Ліза Фултон: 82

• Вольфганг: 77

• Аарон: 59

• Брук: 58

• Джаспер Мердок: 58

• Гаррієт Мердок: 49

• Дуглас Парсонс: 36

• Арчибальд Бенч: 24

• Синтія: 23

• Книжковий клуб / Вероніка Блайт / Вулик: 16

• Еріка Метісон: 10

• MongrelWrangler22: 6

• Трой Ферт: 3

• Джульєтт: ВИКЛЮЧЕНА З ПІДРАХУНКІВ

• Ной Вітрок: ВИКЛЮЧЕНИЙ З ПІДРАХУНКІВ (через те, що його представили на півшляху — занадто пізно, щоб бути вбивцею в чесному детективі)

***

Мейджорс поліпшила свою позицію — вийшла із числа аутсайдерів у рейтингу. І трохи перемістилися із нижньої частини списку Аарон, Джаспер, Гаррієт і Брук — усі піднялися на один-два щаблі й майже зрівнялися. Ройс потрапив до категорії «надто очевидних». Крім того, навіщо влаштовувати це грандіозне викриття, якщо він справді був убивцею? Дехто, здається, ось-ось перевищить гранично допустиму кількість балів, але врахуйте, що в попередньому підрахунку Вольфганг набрав лише мізерні сорок один, тож може статися будь-що. І не забувайте додавати кілька особистостей разом.

Гаразд, інтерлюдію виконано. Я дозволю Ройсу закінчити речення:

— …Ваєтт Ллойд!

Запала тиша — ми всі це перетравлювали. Більшість із нас почісували голови замість ахати. За чистою статистикою, наразі Ваєтт зі згадкою його імені дев’яносто один раз (уже дев’яносто два) безумовно належить до числа підозрюваних.

— Це взагалі має сенс? — скептично запитала Брук, порушивши мовчанку.

Я перебирав підказки в голові. У Ваєтта точно був мотив — Ройс мав рацію щодо фінансів. Але я чув, як вони сперечалися в купе Ваєтта, а не Мактавіша, хоча Ройс цього не знав. Тож підпал чека стався б там. Я також був упевнений, що ніс Мактавішу розбила Ліза.

— Авжеж, це має сенс, — прогарчав Ройс.

Симона підняла руку.

— Не впевнена, що має. Де ви знайшли чек?

— Насправді за двадцять п’ять штук Генрі й не почухається — його аванси мають бути шестизначними, — сказав Вольфганг.

— У Ваєтта були забиті кісточки? — запитала Мейджорс. — Я цього не помітила.

— СЛУХАЙТЕ! — заревів Ройс. — Я вам точно кажу, що сталося. Генрі Мактавіша вбили, а Ваєтт Ллойд, без жодного сумніву, — точно вбивця.

Не минуло й мілісекунди після того, як він закінчив говорити, як із кінця вагона почувся крик. Наступні кілька секунд ніхто не говорив і не рухався. Потім у приміщення увірвався Джаспер і, задихаючись, сказав:

— Ваєтта Ллойда вбили.

Юридична драма

Розділ 26

Книга. Кров. Тіло.

У кімнаті Ваєтта панував безлад. Матрац на нижньому ліжку зсунувся, простирадла були розірвані, подушка звалилася на підлогу. На дверях вбиральні залишився кривавий слід руки. На столі під вікном лежав стос паперу завтовшки з кулак. Унизу, між столом і дверима у ванну, сидів Ваєтт Ллойд.

Ваєтта притулили до рогу між стіною і вбиральнею, його голова безсило звисала. Із шиї по сорочці текла кров, утворювала зловісну червону пляму та збиралася в калюжу між його ногами. Він був одягнений у сині атласні боксери та звичайну, раніше білу футболку: схоже, він лежав у ліжку перед тим, як на нього напали. Більше, ніж кров і смерть, вражало те, що він був у піжамі, — таке вбивство видавалося найбільш підступним. Одна рука була обмотана закривавленою тканиною — блакитним шарфом Симони.

Причина кровотечі стирчала з його шиї — вістря ручки видавництва «Джеміні». Я пригадав, як Ройс замахувався на мене своїм гострим як бритва пером. Було легко уявити, як вістря занурюється в м’яку плоть Ваєттової шиї, як той розмахує руками, спирається однією на двері ванної кімнати й хапає найближчу річ, щоб зупинити кровотечу.

Ми згуртувалися біля одвірка, ніхто не хотів заходити в купе. Усі штовхалися головами в спробі добре все роздивитися, тому що у вузькому коридорі нас зібралося чимало. Ройс був позаду й підстрибував, щоб охопити поглядом картину вбивства. Здавалося, він був роздратований тим, що його підозрюваний номер один перетворився на жертву. Джаспер, попередивши нас, пішов за Аароном.

Симона відштовхнула мене, п’ять секунд заглядала в кімнату, а потім повернулася в коридор.

— Уф. — Вона затулила обличчя руками. — Яка втрата.

— Знаю, він не заслужив цього. — Я приобійняв її.

Вона скинула мою руку, наче водорості.

— Цей шарф тільки з хімчистки.

Вона відійшла, хитаючи головою.

— Перепрошую! Мені можна глянути? — Ройс досі намагався протиснутися до купе, але через свій зріст лише натикався на ліс плечей. — Ну ж бо, пропустіть!

— Ви залишите сліди на місці злочину, — сказала Ліза, обертаючись.

— Гадаю, вам стане в пригоді мій медичний досвід, — буркнув він.

— Маю сумніви щодо цього, оскільки у вашому розслідуванні саме Ллойд мусив бути вбивцею.

— Може, він не зміг жити з почуттям провини, — запротестував Ройс, — і вкоротив собі віку.

— Встромити собі в шию ручку не видається надійним способом самогубства, — вставила Мейджорс. — Крім того, не думаю, що багато людей розносять свою кімнату й відчайдушно намагаються зупинити кровотечу, якщо зробили це самі.

— Дайте мені оглянути тіло, і я вам скажу.

— Ройсе, — не втримався я. Мені вдалося просунутися трохи ближче до дверей. — Не думаю, що вам варто тут щось оглядати. Мені сказали, що все ваше минуле — міф. Ви ніколи не працювали патологоанатомом, а були просто інтерном. Ваша біографія така сама роздута, як і ваше его.

— Ви охоче дослухалися до моїх порад, коли це було вам вигідно, — відповів він. — Я вчився десятки років! Маю два дипломи. Я навчався в тому самому університеті, що й Артур Конан Дойл, щоб ви знали. Усе це — докази моєї компетентності. І, — обурювався він, — у The Sunday Times сказали, що я дуже реалістично описую трупи.

Редакція The Sunday Times явно не зустрічалася з Ройсом віч-на-віч.

— З огляду на ваш реальний досвід роботи в криміналістичних лабораторіях я обов’язково повідомлю вам, якщо нам знадобиться кава.

Ройс трусився.

— Якщо ви й надалі будете ставитися до мене з такою неповагою, я зроблю… я буду… я не стану повідомляти свої припущення щодо причини його смерті.

— У нього в горлі ручка застрягла наполовину, — сказав я. — Думаю, причина смерті очевидна.

Почувши це, Ройс кинувся геть, змусивши Брук ступити в кухонну нішу, коли минав її. Вона доєдналася до гурту позаду, але Ліза поклала руку на плече Брук і відвела її.

— Надто криваве видовище, — сказала вона. — Ви ще замолода, щоб на це дивитися.

Вольфганг зрештою першим увійшов до кімнати. Переступив через ноги Ваєтта й оглянув папери на столі: погортав верхні сторінки. Я увійшов слідом, оглядаючи кімнату в пошуках додаткових підказок, але, з огляду на її розмір, уже помітив більшість речей, що привертали увагу з дверей. Я не міг вирішити, спричинило безлад у кімнаті те, що в ній щось шукали, чи то був просто хаос передсмертної боротьби. Сумка Ваєтта стояла на підлозі застібнута. Якщо хтось щось і шукав, то робив це не надто старанно.

За плечем Вольфганга я бачив верхню сторінку стосу на столі — заголовок рукопису, набраний акуратним шрифтом на друкарській машинці: «Життя, смерть і віскі». Потім слова «Перша чернетка» й дата нашого від’їзду з Дарвіна, отже, він закінчив її або принаймні набрав титульну сторінку в перший день. Унизу від руки надряпано синім чорнилом: «Генрі Мактавіш». Історія проступила сама собою: Мактавіш закінчив рукопис, підписав його й передав Ваєтту, і це викликало суперечку, яку я випадково почув першої ночі.

— Це не роман про Морбунда, — сказав Вольфганг, підводячи погляд від рукопису. Я трохи здивувався: він не знав, що я чув, як Ваєтт скаржився саме на це. — Але це й не кримінальна історія. Це, ну… це проза. — Він підняв брови. — І доволі непогана.

Мою увагу не оминуло, що це був, мабуть, перший комплімент, який я коли-небудь чув від Вольфганга. Здавалося, це здивувало навіть його.

— Мактавіш писав прозу? — спитала Мейджорс.

— Ну, це все ще Мактавіш. Він ніколи не позбудеться всіх особливостей свого стилю — проза письменника схожа на татуювання. Деякі звички вмирають важко. Але він покращав у деяких аспектах. — Вольфганг, схоже, зрозумів, що був дуже добрим, тому зі смішком додав: — Припускаю.

Я подумав про Симону, яка хапала облизня від обсягів продажу книжок Вольфганга. Не дивно, що Ваєтта засмутив цей роман. Він був не просто відходом від добре відомого персонажа Мактавіша — він був переходом до потенційно менш продаваного жанру. Але це була цікава зміна, яка трохи олюднила Мактавіша в моїх очах. Навіть він, після всіх тих книжок, які продав, хотів, щоб його сприймали серйозно.

— Лізо, — звернувся я. — Тепер ваше слово. Кому зараз належить «Життя, смерть і віскі»? За законом.

Ліза на секунду задумалася.

— Усе ще Мактавішу насправді, навіть якщо він помер. Авторське право переходить на загал після смерті творця через сімдесят років. Отже, вчорашній день і, мабуть, плюс сімдесят років.

— Але Ваєтт збирався заробити на цьому гроші, тому Ройс і вважав, що він стоїть за вбивством. Мактавіш видає книгу, що не відповідає жанру, тож Ваєтт вибиває його з гри — і тоді вартість книги злітає до небес. Правильно?

— Так, але тільки завдяки збільшенню обсягів продажу, — сказала Ліза. — Право Ваєтта на публікацію роману взагалі не змінилося б. У нього або є контракт, який він тепер матиме зі спадкоємцем Мактавіша, або поточного контракту немає, а отже, він повинен купити авторське право в спадкоємця.

— Генрі все життя був холостяком, — сказав Вольфганг. — Сім’ї немає.

— Тож як тоді бути з авторським правом?

— Або будуть спадкоємці за заповітом, — відповіла Ліза, — або, припускаю, справу передадуть до суду на розгляд спадщини, і там визначать відповідного одержувача.

— І люди можуть стверджувати, що вони відповідні одержувачі, так?

— Так, це й означає розгляд спадщини — суд усе це врегульовує. — Ліза знизала плечима. — Але у випадку Генрі хто це може бути?

— Давно втрачені брати тощо, — пробурмотів Вольфганг, досі переглядаючи сторінки. — Вони виповзуть зі своїх схованок, щойно запахне грошима.

— А Ваєтт не підходить на роль спадкоємця?

— Тільки через те, що він видавець Генрі, — ні.

— Однак у них тривалі взаємини, — сказала Мейджорс біля косметичного дзеркала й маленьких шафок. — Можна припустити, що Ваєтт був спадкоємцем Генрі. Друзі на все життя можуть увійти до заповіту. Це знову дає Ваєтту мотив для вбивства. Але мотив для вбивства Ваєтта… Ну, друга в черзі людина, найімовірніше, дістане з цього вигоду. Гей, на тій ручці в його горлі зазначено бренд «Джеміні». Звідки беруть такі ручки?

— Це подарунок від видавництва, — відповів я. — У Ройса є така.

— Він тримав її під час своєї невеличкої промови, — сказав Вольфганг. — Смію сказати, він доклав чимало зусиль, щоб ми побачили її в його руці.

Я пригадав, як Ройс перелічував тих, хто зібрався, спрямовуючи ручку на кожного з нас. Це було гостре зауваження.

— Мабуть, у Мактавіша була така, — сказала Ліза. — Ви бачили подібну ручку в його номері?

Я похитав головою. Єдина ручка, яку я там бачив, — це фломастер. Але знову таки, я був там не першим. Що сказала Брук? «Я прийшла по сувенір, гаразд?»

— А у вас? — запитав Вольфганг. Мені довелося простежити за його поглядом, щоб побачити, на кого він дивиться. Ліза. — До того, як ви змінили видавця.

— Можливо, в мене десь є така, — відповіла Ліза. — Десь удома, у шухляді, без сумніву. Я публікувалась у «Джеміні» дуже давно.

— Зручно, — сказав Вольфганг.

— А як щодо цього? — Мейджорс указала на шафу, де поруч із мініатюрним сейфом, відчиненим і порожнім, лежали дві дерев’яні коробочки. Вона розпакувала одну. Всередині, поверх білої шовкової тканини, лежала ручка «Джеміні». Вона перевірила іншу — там було те саме. Я ніколи не замислювався над цим, але футляр для модної ручки був дуже схожий на труну. — Можливо, був і третій футляр.

— Що ви, в біса, всі робите? — запитав Аарон із дверей. Джаспер і Гаррієт зависли позаду: мабуть, це вони його привели.

— Розслідуємо, — відповів я.

— Міркуємо, — сказала Ліза.

— Читаємо, — мовив Вольфганг.

— Геть. Геть. Геть усі! — Аарон вивів нас у коридор і зачинив двері. — Не можу повірити, що ви змушуєте мене це говорити, але чи не могли би ви не грати в ігри біля тіла?

— Це не гра, — сказав я. — Якщо в цьому поїзді їде вбивця, ми хочемо з’ясувати, хто це, перш ніж він схопить ще одного з нас.

— Ще одного? — заскиглила Брук.

— Як скоро сюди прибуде поліція? — запитав я в Аарона.

— Ми посеред пустелі — вони не зможуть сюди дістатися.

— Хай прилетять гелікоптером, — запропонував я.

— Геть усі гелікоптери задіяні в гасінні лісових пожеж. — Він кусав губу. — Жодного вільного.

«Бісова пташка», — подумав я.

— Повернімося до Аліс-Спрінгс, — запропонувала Мейджорс. — Скільки це часу? Приблизно шість годин?

— О, то я просто розвернуся на сто вісімдесят градусів, добре?

— Ну тоді зупиніть потяг і викликайте автобус, — наполягав я.

— Ця залізниця досі працює і як вантажна лінія. Нам потрібно доїхати до своїх зупинок, щоб могли рухатися вантажні поїзди.

— Ну змініть клятий розклад вантажних перевезень, — втрутився Вольфганг. У всій своїй люті він лякав, навіть одягнутий у смугасту піжаму. Він нависав над Аароном. — Я хочу зійти із цієї купи брухту просто зараз.

Нарешті Аарон огризнувся:

— Слухайте! Жоден із вас не детектив і не поліціянт. Як і минулого разу, коли знайшли тіло, я попрошу вас повернутися до своїх купе й почекати. Ми зупинимося в Мангурі, де на борт зійде офіцер, пропустимо вантажний потяг, який їде позаду, а потім поїдемо прямо до Аделаїди.

— А як щодо Кубер-Педі? — запитала Ліза. — Це має бути наступна зупинка за маршрутом.

— Це невелике місто, але там щонайменше тисяча людей, правильно? — додав я.

— Ми не зупиняємося в Кубер-Педі, — відповів Аарон, — ми зупиняємося в Мангурі — найближчій точці на залізничній лінії до Кубер-Педі. Мангурі — це не повноцінна станція — це лише зупинка посеред пустелі, призначена для пропуску вантажної валки, і ми не маємо іншого вибору, окрім як прямувати до неї, якщо не хочемо, щоб на нас ззаду наштовхнувся вантажний поїзд. Між нами й містом — сорок кілометрів шахт. Повірте, найкращий план — зупинитися в Мангурі, пропустити вантажний потяг, а потім поїхати прямо до Аделаїди. Я сподіваюся приїхати туди приблизно за дванадцять годин до нашого початкового часу прибуття.

Вольфганг уже йшов геть.

— Ну, я сподіваюся, що не помру, — вигукнув він через плече. — Я поснідаю у своїй кімнаті, якщо дозволите.

Аарон підняв руки долонями догори, ніби показував, що не має нічого кращого для нас. Підійшла Синтія зі стільцем і всілася на нього в коридорі. Зрозуміло, що це за вказівкою: вона — охоронниця.

Адреналін спав, і час рушив. Уже майже світало. Мені здавалося дивним бажати доброї ночі — і надто формально, і через ситуацію, що склалася. Фрази на кшталт «приємних сновидінь» несли прихований сенс: «залишайся в безпеці». «Побачимося завтра» перетворилося на зловісне запитання. Але ми все одно висловили ввічливі побажання й поволі розійшлися. Ліза йшла за мною, коли я дійшов до дверей свого купе. Її купе було ближче до бару, а отже, вона навмисно пішла повз своє купе аж до мого.

— Що думаєте? — запитала вона. — Любов чи гроші?

— Це не можуть бути тільки гроші. Кожен, у кого є фінансовий мотив убити Мактавіша, не має мотиву вбити Ваєтта. — Я думав, власне, про Джаспера: мої пізні нічні роздуми про те, що він, можливо, хотів усунути конкурента, тепер здавалися хибними. Убити Мактавіша, щоб укласти угоду на книжку, мало сенс, і це зробило його моїм підозрюваним минулого вечора, але це давало йому, мабуть, найменший мотив убивати Ваєтта, з яким він щойно ту угоду уклав. — Звідки ви знали, що це станеться?

Ліза насупилася.

— Я цього не казала.

— Ви сказали, що щось станеться і я подумаю, що вбивця — ви. Можливо, ви очікували, що тіло знайдуть пізніше вранці. Можливо, Джаспер зіпсував план, виявивши його надто рано. Це те, що ви мали на увазі?

Вона озирнулася в обидва боки. Темний коридор був порожній, тіні рослинності вздовж колій пробігали по її обличчю мерехтливим колесом рулетки. Вона нахилилась і стишила голос:

— Це справді те запитання, яке ви хочете поставити мені наодинці?

— Ви маєте краще прикидатися, якщо хочете здаватися загрозливою. Додайте трохи рухів плечима, — запропонував я. — Крім того, ви пішли за мною. Я міркував про те, що означає все це записати. Ви хочете переконатися, що ви є в цій книзі і що ви достатньо вагома персонажка, щоб я виклав вашу історію. Ось чому ви докладаєте зусиль, щоб привернути увагу. Я не думаю, що ви і є вбивця, але ви хочете, щоб я про щось сказав за вас.

Її щока здригнулася.

— Не можна ганьбити мертвих, — продовжив я. — Якщо йдеться саме про це. — Вона досі мовчала, і я сказав: — Не знав, що вас видавав Ваєтт.

— Ваєтт публікував мій дебютний роман. Книгу про викрадача авто. Не те щоб я це приховувала. Будь-хто може це перевірити. За ці кошти я змінила будинок на кращий. Суто ділове рішення, — вона підняла палець, — перш ніж ви забіжите вперед з обвинуваченнями.

— Я не збирався.

— У це я вірю навіть іще менше, ніж у те, що Аарон не може зняти нас із поїзда. — Вона нахилилася ближче. — Ось юридична експертиза, яку ви від мене хотіли. Я достатньо працювала з правоохоронними органами, щоби знати, як там усе влаштовано. Вони могли б легко відправити нас автобусом до Кубер-Педі. Це маленьке містечко, але там є готель, невеличкий аеропорт. Та що більше ланок у ланцюгу — наприклад, автобус у місто, — то слабшим він стає. Зараз поїзд ізольовано. Ніхто з нього не сходить. Ніхто в нього не сідає.

Я усвідомив дещо неприємне.

— Вони так не зробили б.

— Зробили б. Вони не хочуть, щоб убивця втік, тому замкнули нас із ним. На решту маршруту.

Розділ 27

«Не ходи спиною в Кубер-Педі», як-то кажуть.

Кубер-Педі відомий двома речами. По-перше, невблаганною спекою, яка змушує більшу частину тисячного населення містечка жити під землею. Їхні будинки викопані в схилах гір, мають скельні стіни в житлових кімнатах і схожі на ядерні бункери 1950-х років. Вхідні двері — це або отвори, вирізані в скелі, або люки в самій землі. З огляду на перше — дивно, але друге, чим славиться це місто, — не дефіцит вітаміну D, а видобуток опалів. Ще дивніше, враховуючи багатства під землею: місто не захоплене повністю багатомільярдним гірничовидобувним конгломератом. Його розробляють і промислові оператори, і сповнені надії старателі. Подейкують, що в місті повно таємних мільйонерів, які вирішили напустити на себе туман бідності на той випадок, якщо хтось запідозрить, що їхні ділянки цінні, і захоче переїхати на їхні розкопки.

Видобуток опалів — це проста справа: викопай яму, перевір яму, залиш яму. Кубер-Педі зобов’язує, щоб викопані шахти стояли відкритими, а купу викопаного ґрунту залишали біля шахти. Це слугує двом цілям: запобігає падінню людей у неправильно заповнений шахтний стовбур і заявляє про те, що ділянку дослідили. Унаслідок цього пустелю всіяли місця розкопок, шахти й купи ґрунту. Хоча Кубер-Педі не було видно зі станції в Мангурі, де зараз зупинився поїзд, цими розкопками було поцятковано все навколо, наче то був пояс астероїдів, що дедалі розширювався. Кожна розкопка часто розташовувалася лише за метр від сусідньої і мала різні глибину падіння та ступінь потенційного травмування. Отже, загальне правило полягає в тому, щоб дивитися, куди ступаєш. Тому ніколи не ходіть спиною.

Мені не дуже загрожувало падіння в шахту, оскільки ми не могли залишати свої кімнати до кінця подорожі. Я не заздрив колегам Аарона й Синтії в іншому кінці потяга, де гості, які не брали участі у фестивалі, не знали ані про потенційне вбивство Мактавіша, ані про безсумнівне вбивство Ваєтта, й тому вельми дратувалися через те, що їхню подорож раз-на-життя було скорочено.

Я дивився у вікно на тисячі схожих на термітники пагорбів, що позначали шахти. Намагався визначити, де правда, серед багатьох теорій, мотивів і підозрюваних. Розкриття злочину було дуже схоже на видобуток опалів. Викопати яму, перевірити яму, покинути яму. Якщо чесно, я думав, що розгадав достатньо, щоб виключити на цей момент чотирьох підозрюваних, і мені потрібен був лише один фрагмент, щоб усунути решту. Мені просто треба було вирити ще одну яму.

Повнопривідний «ленд крузер» здійняв хмару пилу, пробираючись крізь колію, прорізану між опаловими ділянками, і зупинився поруч із потягом. Авто не мало вигляд поліційного, як і чоловік, який вийшов із нього, але було зрозуміло, що він чи то офіцер, чи то детектив. На ньому були невеликий рюкзак і крислатий капелюх, який від регулярного використання став м’яким — цілковита протилежність новенького туристичного спорядження, яке носив Дуглас. Чоловік був одягнений у бежевий фермерський комплект, що погано на ньому сидів, і мав такі густі вуса, що я подумав, він відростив їх, аби мухи не потрапляли йому в рот. Він протиснувся назад через двері «ленд крузера» й заговорив у рацію, встановлену на приладовій панелі, потім підійшов до потяга й постукав по борту барного вагона.

У коридорі було так тихо — інші гості краще дотримувалися правил, ніж я, — що залишати мою кімнату здалося незаконним. Після трьох днів у русі, коли колеса брязкали під нами, тиша тепер здавалася глибшою. У художній літературі вбивство — захопливе, але в реальному житті — це американські гірки адреналіну, і іноді вам потрібна хвилинка на самоті. Такий був настрій у вагоні: усі ізольовані й замислені.

Синтія спала на стільці біля кімнати Ваєтта. Я навшпиньках пройшов повз неї.

У вагоні-барі Аарон балакав із поліціянтом, коли помітив мене. Він миттєво підняв руку з витягнутим пальцем.

— Ні, — сказав він. — Ні. Ні. Тільки не це. Не ви. Зараз у нас є професіонали. Будь ласка, поверніться до своєї кімнати.

— Я хочу знати, що відбувається, — сказав я.

— Це той детектив-аматор? — Вуса поліціянта здригнулися від усмішки. — Той, хто допомагав?

— Він не допомагає, — твердо сказав Аарон. — Вони геть ошаленіли, якщо чесно.

— Ернест. — Я перетнув бар і подав поліціянтові руку.

Він потиснув її.

— Детектив Гетч.

— Будь ласка, детективе, — благав Аарон. — Цей фарс триває вже довго. Я не думаю, що ми маємо дозволяти його й надалі.

— Я все одно мав поговорити з Ернестом, то чому б не зараз? Упевнений, його внесок буде цінним.

Я не міг не напнути грудей. Мій внесок був би цінним. Так і є, хай йому грець. Детектив поклав одну руку мені на спину й усадив мене на стілець. Навіть крізь сорочку я відчув, що в нього товсті грубі руки. Він мав спокійний вигляд, не квапився: я з’ясував, що він збирався поїхати з нами до Аделаїди, а потім сісти на наступний потяг назад до Мангурі, щоб забрати свою машину.

— Розкажіть, що ви знаєте, напарнику, — попросив Гетч, і я визнаю, що трохи розхвилювався від слова «напарник».

— Ну, Генрі Мактавіш знепритомнів під час учорашньої ранкової панелі. Підозрюємо отруту. Можливо, героїн, хоча ми відкриті й для інших теорій.

— Ми?

— Алан Ройс і я.

— А, той, що колись був патологоанатомом? — Гетч тримав обидві руки схрещеними перед собою. Я припустив, що він один із тих детективів, чий розум такий гострий, що не потребує нотаток. Реальний тип Морбунда. Він поволі кивнув. — Ну, ви маєте рацію, як ми думаємо. Героїн. Згідно з аналізами крові.

«Ви бачили, — подумав я, — стажер чи ні, та Ройс виявився правий».

— А що ще? — запитав детектив.

— Більшість людей тут мали певну причину вкоротити віку Мактавішу, — відповів я. — Я б сказав, що це варіюється від неприязні до сильної ненависті, залежно від підозрюваного. Починаючи, наприклад, з С. Ф. Мейджорс. Вона думає, що Мактавіш…

— Так, так. — Гетч розчепив руки й відмахнувся від моїх пояснень. — Поговорімо про всі факти, перш ніж перейти до теорій. А як щодо другого вбивства?

— Це було сьогодні вранці. Ми знайшли Ваєтта — видавця Мактавіша — з проколотим горлом, уже після від’їзду з Аліс-Спрінгс. Тепер це ускладнює ситуацію: у Ваєтта був, мабуть, найбільший мотив убити Мактавіша, оскільки він мав намір заробити чималі гроші на збільшених посмертних обсягах продажу його наступної книги.

Я описав йому, як усе працює за лаштунками: чому останні слова Мактавіша — буквально його власноруч написане ім’я на титульній сторінці рукопису (імовірно, останній слід, який він залишив у світі) — збільшать цінність для видавця.

— Але хто ж має мотив убити Ваєтта? — продовжив я. — Ну, якщо ми ще раз подивимося на наших підозрюваних, то можемо подумати про Лізу Фулт…

— Так. Це чудова робота. Так.

— Але ж я вам іще не розповів свої теорії.

— Ми ще дійдемо, ще дійдемо до цього. — Він поліз у нагрудну кишеню й дістав блокнот. Клацнув ручкою, а потім покрутив її навколо кісточок пальців, як фішку для покеру. — Отже, Ваєтт Ллойд. Ви знайшли його тіло, коли вже були в дорозі. Тобто Джаспер знайшов. У них сусідні купе, він сказав, що чув, як усі проходили повз, і коли прокинувся, то відчув запах крові. Хтось бачив, як Ваєтт пішов із вечері на телеграфній станції?

— Я не бачив, — відповів я. — За інших сказати не можу. Хочете, щоб я розпитав про це під час своїх наступних допитів?

— Просуваймося крок за кроком. Перш ніж ми призначимо вам іще якесь завдання для роботи над цією справою. — Клац-клац. Ручка закрутилась. — Отже, ніхто не бачив його після вечері. Чи можна припустити, що він помер до того, як ви залишили Аліс-Спрінгс?

— Я так не думаю. Кров мала вигляд свіжо… свіжуватої.

— Свіжуватої? — Він повертів слово на язику, наче це була інша мова. — Таким був медичний висновок Ройса?

Я відкашлявся.

— Не зовсім. Я вирішив, що Ройс трохи слабка ланка, тому вважав за краще, щоби він тримався подалі.

— Це здається розумним рішенням. Усунути тих, хто просто цікавиться, і використати власний обширний досвід. — Він затримався на слові «обширний».

Моє самовдоволення швидко зникало. Я зрозумів, що таким самим тоном, яким він сказав слова «завдання» й «напарник», ви скористалися б, щоб відправити дитину в магазин по морозиво. «Тепер у мене для тебе ду-у-уже важливе завдання, напарнику!»

— Отже, щодо часу смерті Ваєтта ви домовилися. — Він покрутив ручкою у повітрі. — Про що саме?

— Це було доволі очевидно.

— Так. Свіжувата. Дуже добре.

— Ви знущаєтесь?

— Ні, містере Каннінґеме, я сприймаю це дуже серйозно. — Він щось занотував. — Тож можна припустити, що Ваєтт Ллойд був убитий до того, як «Ган» виїхав з Аліс-Спрінгс.

— Гадаю, так. Тобто маю на увазі, що кров була свіжо…

— Свіжуватою.

— Так, — поступився я. — Він міг бути мертвим деякий час. Я не знаю.

— А.

— Послухайте, — я нахилився вперед, — хочете розповім, як я проаналізував кожного підозрюваного? Я провів кілька допитів.

— Допитів? Вражає.

— На мою думку…

— Гадаю, поки що ми дотримуватимемося фактів, — він усміхнувся, — містере Каннінґеме.

— Вас зовсім не цікавить мій погляд на це, чи не так? Ви просто мені лестили.

Його зуби проблиснули крізь щетину, наче білий тигр промайнув у заростях джунглів.

— Не цікавить. Мені не потрібні ані ваші аматорські теорії, ані ваша театральність. Усе, що мені треба, — це щоб ви допомогли мені з’ясувати деякі факти щодо часових меж.

Я звернувся до Аарона:

— Я не збираюся сидіти тут під чиїмось заступництвом, поки поїздом вільно розгулює вбивця. Дозвольте мені допомогти вам.

— Ви в цілковитій безпеці. Вбивці взагалі немає в поїзді, — сказав Аарон. — Арешт відбувся в Аліс-Спрінгс.

— Достатньо, дякую, — твердо сказав Гетч, але Аарон уже видав забагато інформації. Гетч повернувся до мене, і я зрозумів: навіть якщо його не хвилювали мої висновки, йому було потрібно, щоб я йому дещо сказав.

— Ви когось заарештували? Кого? — Я погортав свій ролодекс з усіма, кого бачив після посадки в поїзд. Присягаюся, я бачив, як інші сідали в нього. Можливо, за винятком Ваєтта. Невже його справді вбили до того, як ми залишили вокзал? Я знав, що Гетч мало приділяв уваги моїм медичним висновкам, але навіть він, найімовірніше, визнав би, що я можу відрізнити свіжу кров від засохлої. — Я не розумію, кого це ви могли заарештувати в Аліс-Спрінгс? — Я звернувся до Аарона: — Я взагалі не думаю, що ми в безпеці.

— Вона під вартою, — запевнив мене Гетч. — Ви в безпеці.

— Вона?

Гетч примружився від своєї помилки. Раптом я зрозумів. Чому він хотів поговорити зі мною. Чому я не отримав дзвінок або повідомлення до того, як втратив зв’язок. Чому він хвилювався, що Аарон ледь не бовкнув зайвого.

Я збліднув.

— Ви, певно, жартуєте!

— Джульєтт пішла з вечері раніше за вас. Ви бачили її знову перед від’їздом?

— Це смішно. — Я із зусиллям підвівся.

Гетч поклав важку руку мені на плече й змусив мене сісти. Попри погано дібраний одяг він мав серйозні м’язи й силою здивував і переважив мене.

— Мені потрібна ваша відповідь на запитання. — Він злегка стиснув моє плече. — І це не смішно. Джульєтт носила шарф, яким загиблий обмотав собі кулак. Якщо ви не зможете цього пояснити, мені потрібно знати, чи бачили ви її між вечерею та від’їздом.

— Ви помиляєтеся. Шарф належить Симоні, Джульєтт просто його позичила.

— То Джульєтт повернула його Симоні, так?

— Ну… ні… але вона залишила його за сніданком. — Мене осяяв спогад: — Ваєтт його взяв! Тому що впізнав, що це шарф Симони. Він сказав, що збирається повернути їй його.

Гетч подивився на мене.

— Отже, єдина людина, яка може підтвердити, що шарф більше не був у Джульєтт, — мертва?

— Це правда, — із прикрістю погодився я. — І ні. Я не бачив її після вечері.

— Але ж вона пішла раніше за вас, так? Зловила таксі. Я вже розмовляв із водієм — він висадив її на станції в Алісі.

Я тремтів від подиву.

— Може, тому, що це центр міста? Її сумки досі в купе, вона їх не чіпала. Вона не поверталася.

— Або вона хоче, щоб ви так думали. Навіщо їй залишати потяг? Люди мріють поїхати в цю подорож, а вона йде раніше? Хіба що вона тікає від чогось.

Це запитання було уїдливим. Гетч мав би знати справжню причину, через яку вона пішла. Джульєтт певно що раціонально пояснила свої мотиви, коли її допитували. Звісно.

З мене було досить.

— Я можу вже йти? — спитав я твердо.

Гетч послабив тиск на моє плече, натомість лагідно поплескав по ньому, наче лікар, який заспокоює дитину перед уколом: «Дивись, це не так уже й боляче».

— Звісно. Дякую за вашу експертну думку.

Коли я встав, то не втримався від того, щоб залишити за собою останнє слово:

— Моя наречена не вбивця.

— Можливувата наречена, — прогарчав Гетч. — Чи не так?

***

Я цього не врахував. Навіть на мить. Це не спадало мені на думку.

Джульєтт була невинною — мусила бути. І сліпа віра, якої вона так хотіла від мене дванадцять годин тому, коли я стояв одним коліном на землі, пробудила в мені щось нове. Детектив «золотої доби» насправді не потребує характеристики чи мотиву, так би мовити: сенс його існування — інтелектуальна допитливість. Йому достатньо задовольнити цікавість, розв’язати головоломку просто тому, що вона — для того, щоб її розв’язували. Із цього я й починав, бо мені було просто цікаво з’єднати фрагменти пазла, не замислюючись над тим, що може означати відповідь. Тоді мої мотиви розширилися — я захотів написати на основі цього книгу, — але потім, оскільки смерть Ваєтта була набагато жорстокішою за смерть Мактавіша, пошуки сюжету поступилися місцем страху. Але всі ці мотиви — від цікавості до бажання опинитися в безпеці — егоїстичні. Саме це сказала Джульєтт, коли запитала, чия це історія, на мою думку. Моя.

Я уявив, як Джульєтт сидить у камері на холодній алюмінієвій лаві. Гра в детектива перестала бути шарадою. Я не просто хотів розкрити цю справу, я мав її розкрити. Якнайшвидше.

Така думка з’явилася в мене, коли одночасно сталося дві події. Перша: у гучномовці голос Аарона повідомив, що дорога вільна й за п’ять хвилин ми вирушаємо з Мангурі до Аделаїди, на останню ділянку шляху. Друга: я помітив, що в позашляховика детектива Гетча розбите вікно, а на водійському сидінні прилаштувалася чиясь тінь.

Я вискочив із купе. Мені не потрібно було йти аж до бару, щоб наштовхнутися на Гетча, який роздивлявся купе Ваєтта і з похрипуванням вивчав сцену вбивства. Коли я підійшов, Синтія, яка вже прокинулася, підвелася. Гетч розвернувся й випростав руку, блокуючи мені шлях.

— Мені здається, вам краще почекати у своєму купе, — сказав він. Але я міг бачити крізь щілину між його рукою та тілом і побачив достатньо, щоб підтвердити свої підозри. — Ну ж бо, друже, — додав він. — Адвокати й суд упораються краще.

Мені кортіло огризнутися на нього:

— Хтось краде ваш «ленд крузер», — але натомість я підняв руки на знак капітуляції й перепрошувально відступив. Намагався зберігати невимушений вигляд, поки прямував до своєї кімнати, але ноги свербіли побігти, і я пришвидшив крок. Похапцем переконався, що Гетч побачив, як я наблизився до купе, і відвернувся, а потім проскочив повз своє купе й попрямував до міжвагонної перегородки. Коли вийшов за двері, то рвонув щодуху. Стрімко пробіг крізь решту вагонів, ледь не відскакуючи від стін крихітних коридорів, аж поки нарешті не опинився в кінці поїзда, де рвучко відчинив двері до майданчика для паління.

Я наштовхнувся на спеку пустелі, наче на стіну. Біле блискуче світло змусило мене примружитися. Тоді двигуни загуркотіли, і ми з брязкотом покотилися в бік Аделаїди. Я перехилився через огорожу й поглянув на землю під потягом, що перетворилася на конвеєрну стрічку. Поїзд набирав швидкість: від ходьби до бігу підтюпцем і до стрімкого бігу. Земля почала розпливатися. Я не міг вагатися довше.

Я закінчив копати ями. Настав час знайти кілька опалів.

Я схопився за залізні поручні, перестрибнув через огорожу й із хрускотом приземлився посеред колії.

Розділ 28

Я не встиг подумати про наслідки того, що поїзд поїде в далечінь і залишить мене без тіні, їжі й води. А ще — про сорок кілометрів безплідної пустелі між мною та найближчим містом. І про те, що я на самоті переслідую потенційного вбивцю, пішки, тоді як у того був транспортний засіб. Я діяв інстинктивно й на адреналіні.

Я припускав, що на якомусь етапі його викрадуть, однак не знав, коли саме. Але потім побачив тінь у «ленд крузері» і пригадав, що Синтія спить, зрозумівши, що це сталося. Швидкий погляд через плече Гетча в кімнату Ваєтта — усе, що мені було потрібно: на столі біля вікна було порожньо. Рукопис «Життя, смерть і віскі» зник.

Я помчав уздовж рейок: потяг уже проминув «ленд крузер», тому довелося до нього повертатися. Поступово брязкіт «Гана» вщухнув, і тепер я міг чути, як хтось безуспішно намагався запустити двигун, а його спітнілі пальці зісковзнули з дротів, коли він помітив мене. Я був метрів за п’ятдесят від автомобіля, коли викрадач облишив спроби його завести, вийшов із машини в пустелю, секунду дивився на мене, а потім побіг через дорогу в опалові поля.

— Лізо! — крикнув я. — Постривайте!

Я зійшов із колій на поле, минув гігантський знак із зображенням черепа та схрещених кісток і написом: «Увага: відкриті шахти. Не заходити». Я проскочив повз нього. Ліза була попереду, відстань між нами скоротилася метрів на десять. Я стежив за нею й водночас намагався дивитися під ноги. У землі довкола зяяли шахти з кучугурами ґрунту поряд. Ліза була більш обережною біля них, ніж я, тож я наближався до неї.

— Я знаю, що сталося! — закричав я. — Будь ласка! Поговорімо про це!

Ліза не зупинилася. Тож я біг далі, петляючи між ямами й кучугурами і наздоганяючи її крок за кроком. Ближче. Ще ближче. Я зосередився на її спині, відстань скоротилася. Ще тридцять секунд — і я схопив би її.

Ліва нога зісковзнула вбік. Я подивився вниз і побачив, як ґрунт каскадом сиплеться в глибоку чорну діру. Хаотично змахнувши руками, відновив рівновагу. Секунду постояв, вдивлявся в отвір і з полегшенням видихав.

Коли я підвів очі, Ліза вже зникла.

Я покрутив головою, але її ніде не було видно. Усе опалове поле було безлюдне, порожнє. Мене оточували, як статуї, кучугури землі. Вдалині на тлі яскраво-блакитного неба виднілися крани й бури — здавалося, це ворушили своїми лапками величезні комахи. Я прислухався. Жодних кроків.

Вона не могла випередити мене так швидко. Я відновлював баланс лише кілька секунд. Вона впала? Я подумав, що тоді почув би крик. Вона, напевно, ховалася: мабуть, зайшла за одну з кучугур. Можливо, потайки перебігала від кучугури до кучугури, повертаючись до машини. Або кралася позаду. Я уявив на своїй спині руки й обернувся. Нікого. Тільки я й сотні мовчазних курганів.

Я просувався вперед, тепер акцентуючись на тиші, а не на швидкості, і зазирав за кожен горбок, який минав.

— Виходьте, Лізо, — казав я. — «Ган» поїхав. Тут лише ми.

Я рухався вперед широким кроком і намагався якнайглибше заглядати за тильні боки земляних куп. І тут я помітив лікоть. Його важко було розрізнити. Приблизно за три кучугури ліворуч від мене — Ліза справді рухалася назад до машини, непомітно перебігаючи від купини до купини, коли я відвертався. Я тільки мигцем побачив. Ступив крок убік, щоб краще роздивитися.

Насправді приказка має звучати так: «Не ходи спиною чи боком у Кубер-Педі», але зараз не кращий час проявляти свій педантизм. Цього разу я зробив ширший крок, просто в шахту — у повітря. Відразу нахилився вперед, уся нога була в ямі. Грудьми я вдарився об край, і з мене вибило повітря. Інша нога зісковзнула слідом. Я намагався вчепитися за щось руками, але хапався лише за гравій, крихітні грудки землі й каміння, які шматували подушечки пальців і відривали нігті на руці без рукавички. Я спробував закричати, але не міг нормально вдихнути. Ноги місили повітря. Я намагався впертися передпліччями в край, але вони зісковзували, бо сила тяжіння тягнула мене вниз. Я й гадки не мав, яка глибока ця яма, але навіть якби не вбився внаслідок падіння, все одно тут мене ніколи не знайшли б. Зламана нога й тиждень повільної смерті в темряві унизу. Я сподівався, що помру від удару.

Почулися кроки — хтось біг. Через мої смикання важко було сказати, звідки вони долинали. Моя спроба вибратися ставала дедалі більш відчайдушною. Але все, що я робив зараз, — це вигрібав більше й більше землі, мимохіть створюючи майже ідеальну воронку, якою сповз би вниз. На кінчиках пальців я відчував кров, липку й теплу. Ось зникає і другий комплект відбитків.

Я зісковзнув іще на кілька сантиметрів і зрозумів, що мені кінець. Червоний пісок був у моєму волоссі, очах, запікся в роті. Провалися, га? Сльози котилися по обличчю. Я гадав, чи зможу побачити небо з дна, чи помру в темряві. Я думав про Джульєтт, саму в тій камері. Мене цікавило, чи було в неї маленьке віконце, чи дивилася вона на ту саму блакитну пляму, яку міг би побачити з ями я і це змусило б мене почуватися не таким самотнім.

Я впав.

Розділ 29

Чиясь рука стиснула моє зап’ястя.

Плечем я відчув сильний ривок. Падіння зупинилося. Я підвів очі. На тлі сонця виднілася Ліза: ноги розчепірені, підбори вп’ялись у землю на краю ями. На мить ми зависли: я бовтався в ямі, а вона завдяки нашому розташуванню була достатньо важкою противагою, щоб зупинити падіння, але недостатньо сильною, щоб витягнути мене назовні. Я вп’явся колінами в стінку й так почав підніматися по ній, чіпляючись за ґрунт. Якось ми подолали силу тяжіння, і я опинився на поверхні. Я звалився на землю, притулився до неї щокою й насолоджувався кожним подихом. Ліза сиділа навпочіпки і трясла руками, щоб розслабити зап’ястя.

— Дякую, — сказав я.

— Я його не вбивала, — тихо сказала Ліза. — Нікого з них. І оскільки я не вбивця, я не дозволю вам гнити на дні однієї з цих ям. — Вона витерла ніс тильним боком руки. Її волосся було скуйовджене від бігу. — Але не думаю, що ви у щось із цього повірите.

Я перевернувся на спину, досі переводячи подих. Зубчасті камені впилися мені в шию. Ось чого бракує сценам екшну в таких романах: іноді всім учасникам потрібна перерва.

— Насправді саме в це я і вірю, — відповів я, спершись на лікті. — І знаю, що він вам заподіяв. В Единбурзі дві тисячі третього. Цей гаданий зв’язок неправда. Він вас зґвалтував.

— Він не… — Я подумав, що вона збирається заперечити, але тут її голос перейшов на пищання. — Він не зупинився. — Ми подивилися одне одному в очі. — Я заперечувала. Я справді була проти. Мактавіш сказав усім, що я сама хотіла. Я була молодою початківицею, яка подавала надію, він був старшим, великою шишкою. У це було так важко повірити. Вони всі думали, що я була вражена ним. Але це не так.

— Усе гаразд.

— Я ніколи нікому цього не казала. Але Мейджорс була в барі, перш ніж ми всі розійшлися. Я майже впевнена, що в глибині душі вона знала, що щось не так. Я підійшла до неї, благала підтримати. Але вона мовчала з тієї самої причини, з якої я зрештою замовкла. Ви б не зрозуміли. Я хочу, щоб мене знали за літературу, яку я створила, за мої слова й голос, а не за слід, який залишив на мені якийсь хтивий чолов’яга. — Вона зітхнула. — Звісно, спочатку я хотіла про це заявити. Навіть якби була сама. Я хотіла справедливості. Я намагалася відбиватись і подряпала йому щоку, тож його ДНК була в мене під нігтями. Але — можете в це повірити? — сталася клята помилка адміністратора, і вони неправильно позначили мої тести. А коли нарешті знайшли їх, результати вже ніхто не сприйняв, оскільки ніхто не міг бути впевненим, що їх не підробили. Ваєтт погрожував мені, сказав, що поховає мою кар’єру, і на той час я думала, що в мене немає іншого виходу, тому підписала угоду про нерозголошення. Гроші теж були. Але, якщо чесно, це було б моє слово проти його, і підписання угоди здавалося єдиним виходом. І мені… були потрібні гроші. — Вона із силою стиснула щелепи. — Як ви все зрозуміли?

— Із кількох причин. Ваєтт опублікував вашу першу книгу, а ви видали другу не в нього, що натякає на розлад. Авжеж, ви не захотіли б працювати з людиною, яка дозволила Генрі Мактавішу уникнути покарання за скоєне. Але це стає зрозумілим лише тоді, коли решта пазлів стають на місця. Моя агентка Симона колись була помічницею Мактавіша. Він має певний… скажімо так, тон взаємодії із жінками.

— Один зі способів це назвати.

— Він відвертий негідник, якщо хочете. Але це суб’єктивно. Як і той факт, що ви й Мейджорс відмовилися підтримувати звинувачення одна одної після Единбурга. Зрештою, ви там були разом. Напевно, кожна з вас бачила щось, що могло б допомогти іншій.

Ліза сама сказала мені це: «Це ж не свідчення в суді». Без Мейджорс Лізі бракувало характерного свідка. А оскільки речові докази були виключені, шансів на кримінальне провадження не було.

— Мейджорс могла бути другим голосом, додати ваги «вашому слову проти його», але вона не прийшла вам на допомогу. Рік по тому вона зрозуміла, що Мактавіш викрав її ідею для своєї нової книги, а єдиним доказом у неї були події того самого вечора в Единбурзі. Ви були свідкинею розмови, коли Мейджорс розповідала Мактавішу свою історію. Вона звернулася до вас, але на той час ви вже підписали власну угоду про нерозголошення. Крім того, вам, напевно, було б дуже боляче підтверджувати її історію. Я близький до істини?

— Я не звинувачую її. — Ліза кинула камінь у яму й подивилася, як він зник у темряві. Я не почув, як він ударився об дно, і живіт скрутило. — У неї не було особливого вибору. Вони зруйнували б її кар’єру. А я мала б порушити свою угоду про нерозголошення, щоб підтримати її. Але було боляче, що вона мене тоді не підтримала. Тому, мабуть, я теж вирішила не допомагати їй. Хоч скільки разів це бачила. — Вона похитала головою. — Світ не може витримати двох сильних успішних жінок в одному місці, тому ми повинні ненавидіти одна одну, повинні змагатися. Так це замислили люди на кшталт Ваєтта. Я нічого не маю проти неї, я просто… дозволила Ваєтту й Генрі перемогти. Навіть якщо й не усвідомлювала тоді, що саме це й робила. — У безодню полетів іще один камінь.

— Ось як я дізнався, — сказав я. — Ваєтт не пробачив би вам видання наступної книги іншим видавцем. А Мактавіш був мерзотником. Тож вони задумали витівку. Звісно, ваш новий видавець був би в захваті побачити відгук Генрі Мактавіша на обкладинці, навіть із застереженням не показувати його вам до цієї поїздки. Спочатку я думав, що ви були приголомшені, коли побачили відгук, але це не так: ви були у відчаї. Тому що це саме те слово, яке Генрі використав у повідомленні вам. Симона — його колишня помічниця, а Ройс — збоченець, але я чув те саме слово від обох. «Петарда». Тож залишивши це слово на чомусь, що мало бути вашим, вони позначили б це. Назавжди. Приниження, про яке знаєте лише ви.

— Усе це звучить як доволі вагомий мотив убити їх обох, — сказала Ліза. — І у вас досі немає причин мені вірити, то чому ви на моєму боці?

— Я вважаю, що відгук став для вас останньою краплею. Ви зайшли в кімнату Мактавіша і сказали йому, що вас не хвилює угода про нерозголошення і що ви більше не зберігатимете його таємниці. Він виписав чек на двадцять п’ять тисяч доларів, намагався розрахуватися з вами, як і раніше, але ви спалили чек у нього на очах. Світ змінився: ви сподівалися, що цього разу люди прислухаються до вас. Із вас було досить. Це тоді він схопив вас?

Ліза кивнула.

— Так.

Я зітхнув.

— Я розчарований. Думав, що між нами зараз щира розмова. Навіщо брехати?

Ліза важко ковтнула. Вона перестала кидати каміння в яму, але вдивлялася в неї так, наче стрибнути туди було б прийнятним способом закінчити цю розмову.

Я продовжував:

— Генрі вас не хапав. Він був покалічений на лівий бік, його ліва рука завжди стискала тростину. Якби він хотів простягнути руку і схопити вас, то зробив би це правою, тож якби ви стояли перед ним, а ви там мали бути, щоб ударити його в ніс, він би схопив вас за лівий бік. А ваш синець не на тій руці.

Ліза цмокнула.

— Усе гаразд, — продовжив я. — Це не звинувачення, я просто намагаюся зібрати всі фрагменти пазла. Ви завжди збиралися вдарити Мактавіша, саме тому й пішли туди. Ви вдарили його головою просто в ніс. Почасти тому, щоб краще почуватися, а частково тому, щоб покласти в кишеню закривавлену серветку. Ви поставили собі синець, щоб стверджувати, що це був самозахист, якби Мактавіш наважився поскаржитися на травму, але це була лише страховка: ви знали, що він мовчатиме, з огляду на те, про що ви говорили. Чого ви дійсно хотіли — так це серветку. Точніше, кров на ній. Ось де все ускладнюється.

Ліза засміялася, але тремтливо.

— Навіщо мені закривавлена серветка?

— У вас була дитина. Його дитина. Ви залишили її. Ось чому ви взагалі взяли гроші за нерозголошення — тому що були вагітною. А тепер промотаймо всі ці роки до моменту зараз — ви хотіли, щоб його ДНК підтвердила батьківство. Вам знадобилося два десятиліття, щоб написати другу книгу, почасти через те, як ви ставилися до індустрії — як важко було знову довіряти комусь свою роботу, своє життя, — і частково через те, що ви самотня мама. Бійку вдалося організувати, і ви пішли з тим, чого хотіли: ДНК. Але потім Мактавіш помирає, і ви розумієте, що можете стати головною підозрюваною. Між вами є історія, а тепер матеріальні докази зґвалтування. І ви дістали ще більш зрозумілий мотив, адже авторські права на всі книги Мактавіша, включно з новою, мають відійти його спадкоємцю. А ваша дитина спадкоємець. Або принаймні це має довести тест ДНК. Тож ви поцупили рукопис, щоб захистити її, і сподівалися, що поки хтось дізнається про вашу втечу, можливо, вже спіймають справжнього вбивцю. Ваша єдина проблема полягала в тому, що завести машину в реальному житті набагато складніше, ніж на папері. І, звісно, в тому, що вам довелося залишити в поїзді з убивцею свою дочку.

Ліза так зблідла, що мені здалося, вона миттєво обгорить.

Я встав, обтрусив пісок із колін.

— Перевірмо ваші здібності у викраденні машин, тому що ви маєте допомогти мені повернутися в поїзд. Тоді Брук сама розповість мені свою історію.

Розділ 30

Повернення до «ленд крузера» зайняло вдвічі більше часу, ніж мало б. Навіть по рівній безпечній місцевості ми йшли так, ніби переходимо річку по пухкому камінню. Я двічі перевіряв кожне місце, перш ніж туди стати.

— Я думала, що так добре це приховала, — сказала Ліза. — Я не хотіла, щоб Генрі дізнався.

— Яка мати, така й дочка, — сказав я, показуючи на її синці. — Не на тій руці.

Її плечі піднялися.

— Він скривдив її?

— Ні. У Брук засмагла права рука. Усі гості фестивалю розмістилися у вагонах зі східного боку поїзда — вони заплатили за квитки, тож можуть бачити світанок. Усі автори — із західної, тож ми бачимо захід сонця. Кожне купе отримує сонце лише половину дня. Якби вона сиділа біля вікна в купе для гостей, де начебто й мала б перебувати, то в неї були б сонячні опіки на лівій руці, а не на правій[20]. Якби вона просто засмагла на вулиці, засмага проявилася б рівномірно на обох руках. Отже, вона перебувала в купе письменників. На додачу було доволі очевидно, що вона збрехала про номер свого купе, коли я її запитав. Вона чийсь плюс один.

Ліза засміялася. Ми дійшли до «ленд крузера». Я змахнув із пасажирського сидіння скалки розбитого вікна й плюхнувся на нього. Ліза присіла біля місця для ніг водія, поряд із зірваною панеллю та дротами, що звисали і з якими вона вовтузилася, перш ніж я погнався за нею.

— Боже, — сказала вона. — Усе — через засмаглу руку.

— Не тільки через руку, — сказав я. — Коли Ройс нас усіх розбудив, ви швидко вислизнули зі свого купе, щоб ніхто не побачив, що всередині є ще хтось. Ройс навмисне розбудив лише письменників, але, звісно, стукіт у ваші двері розбудив і її. Її цікавість перемогла — Брук пішла за вами. Ось чому вона прибула останньою, а ви були роздратовані, коли побачили її і коли вона сіла поруч із вами. Далі: захоплення Мактавішем, що не зовсім відповідало її віку. Мені просто знадобився час, щоб зрозуміти, психопатія це чи ні. Плюс ви відвели її подалі від тіла Ваєтта. Просили її бути обережною, коли вона скакала по камінню в каньйоні. Дали їй крем з алое, щоб полікувати опіки. Усе це свідчить про материнський інстинкт. І той факт, що вона була у вагоні люкс і шукала рукопис.

— Дуже добре, — сказала Ліза з кабелем у роті.

— І вона забагато знала про ту ніч в Единбурзі, коли її зачали. Зберігала копію статті з усіма вами. Але також знала багато про звинувачення в плагіаті з боку Мейджорс. Вона згадала про це як про загальновідомий факт, але це неправда: під час цієї поїздки майже не було належного звинувачення в плагіаті, лише завуальовані натяки. Єдиним способом для Брук дізнатися про події тієї ночі було почути це від когось із тих, хто там був. Брук сказала мені: «Краще б я вірила їй». Я подумав, що вона говорить про Мейджорс. Але вона говорила про свою матір. Ви сказали їй спробувати засумніватися в Мактавіші.

— Вона була ним зачарована — самим Генрі, звісно, з огляду на весь його успіх, але то стосувалося здебільшого ідеї батька загалом. Вона стала підліткою і мала запитання. Я знала, що вони в неї будуть. Довго міркувала про те, що сказати їй. Збрехати я не могла, але не могла й змусити себе розповісти, що він скоїв зі мною. Я сподівалася, що історії про Мейджорс буде достатньо, щоб вона зрозуміла, який він поганець, навіть якщо я замовчу решту історії. Я думала, що мені ніколи й не доведеться, що він був далеко, а все це сталося дуже давно. Я думала, що вона ніколи з ним не зустрінеться.

— Але вона хотіла мати батьків образ, тож створила його сама. З його книжок, — припустив я. Я згадував інтерпретацію одержимості від С. Ф. Мейджорс: «Сталкер може уявити, що має певні стосунки з цією людиною, зв’язок, який бачить лише він. Сталкери вписують себе у світ, частиною якого насправді не є». У цьому разі зв’язок був більш буквальним, але тлумачення все одно підходить. Людина під ніком MongrelWrangler22 написала, що відчувала, ніби Мактавіш звертався безпосередньо до неї. «Казка перед сном». Для Брук читання книг про детектива Морбунда було наче розмовою з її татом. Не дивно, що вона не хотіла, щоб вони закінчувалися.

— Я потурала цьому. Вважала, що це нешкідливо — навіть корисно. Трохи віддушини. Як я вже казала, він мав бути на іншому континенті.

— До цієї поїздки.

— Саме так. Ай! — Ліза стиснула кабелі кінчиками пальців, посипались іскри, і вона струснула руками. Двигун захрипів, а потім заревів. Вона сіла на водійське сидіння й поплескала по панелі приладів. — Зрештою, дослідження окупаються.

Тоді ми рушили. Єдина дорога в Мангурі була та, що повертала до Кубер-Педі, тож Ліза поїхала бездоріжжям, паралельно до колії. Для потягу рівнина була достатньо пласкою, але для автівки — ні, тож нас різко підкидало й ми гепалися на сидіння. «Ган» мав вигляд цятки на горизонті.

— Коли вам надійшло запрошення, гадаю, вона благала поїхати з вами?

— Відчайдушно. Але я й чути про це не хотіла. Навіть не збиралася приймати запрошення — точно не бажала бути десь поруч із ним. Але дочка дуже хотіла з ним нарешті зустрітися. Ми влаштували величезну сварку, був такий галас, шо навіть затирка між плитками в кухні випадала. І, погарячкувавши, я розповіла їй, що він мені заподіяв. Що він мене зґвалтував.

— І вона все ж хотіла поїхати? — запитав я попри те, що вже знав відповідь. «Краще б я вірила їй».

— Правда ще більше розпалила її прагнення. Ви маєте зрозуміти: я не прохала її спокійно присісти й не пояснювала м’яко, що сталося. Я горланила про це через усю кімнату. — Щоб прочитати вираз мого обличчя, Ліза відвела погляд від рейок, де задня частина «Гана» ставала дедалі ближчою до нас, перетворюючись із розмитих обрисів на блискучу сталь. — Ви явно не маєте дітей. А якщо маєте, то не дівчаток. Вона розлютилася, звинуватила мене в тому, що я все це кажу, аби вона не поїхала. Вона розумна дівчинка й не дозволила б гніву затьмарити здоровий глузд, і вона знає, на що здатні чоловіки. Але ви маєте зрозуміти: у неї в голові був його образ. Її батька. Автора її улюблених книжок, оповідача її казок на ніч. Він роками розмовляв із нею через Морбунда. Вона не могла так легко замінити образ, який створила.

— Гадаю, вона знайшла спосіб поїхати без вас.

— Брук сказала, що як я її не візьму, вона сама за себе заплатить. Продасть свою машину, якщо потрібно. Я подумала, що краще бути тут і боронити її.

— Схоже, що захищати треба було не її.

— Вона їх не вбила б.

— Не думаю, що ви в це вірите.

У моїй голові промайнули розмови з Брук. Те, як вона набирається сміливості представитися Мактавішу. Те, як він втискає їй в руку ключ від своєї кімнати. Те, як руйнується перед нею його образ, який вона створила, заперечуючи попередження матері. Ключ, стиснутий так сильно, що врізається їй у долоню. Напис на віскі: «Від шанувальниці». Мактавіш шепоче до неї: «Це надто вишуканий напій, щоб пити його наодинці». Як вона сказала в купе люкс: «Хай ваші кумири лишаються на віддалі».

На кермі біліли кісточки Лізи. Чоловік, який її зґвалтував, і чоловік, який це приховував, були мертві. Мені не потрібно було на цьому наголошувати.

У Лізи були ті самі думки, що й у мене. Я точно знав, чому вона покинула Брук. «Хай на мить. Але навіть того, що це спало тобі на думку…» Любов не робить вас невразливим до сумнівів. Я знав це, як ніхто інший. Ліза розуміла, що, зійшовши з поїзда, зробить винною себе й це може дати шанс її доньці.

Ліза розшукала мене й розповіла, що мала, бо сподівалася, що я все запишу. І одного дня її дочка це прочитає та зрозуміє, що вона вчинила так, аби врятувати її.

Найсмішніше те, що й Брук вірила, ніби її мати здатна на такий злочин. Ось чому вона докладала зусиль, щоб познайомити мене з можливими мотивами Мейджорс, — відвертала мою увагу від мотивів матері. Обидві захищали одна одну.

— Навіщо ви везете мене назад? — запитав я.

— Тому що ви розкрили справу. Чи не так?

Я кивнув, але через підстрибування «ленд крузера» кивок вийшов енергійнішим, ніж я очікував, тож я додав:

— Майже.

— І ви не думаєте, що це вона. Я впевнена. Тож, можливо, ви їй потрібні. — Вона натиснула на газ, і двигун завив. — Ось чому я збираюся повернути вас на поїзд.

Я був такий зосереджений на Лізі, що дуже здивувався, коли перевів погляд і побачив просто перед собою задню частину «Гана». Ліза витискала вісімдесят і пригальмувала поруч із ним, знизивши швидкість до сімдесяти і тримаючись майже впритул. Зовні спокійного, медитативного стукоту коліс не було: потяг рухався з брязкотом і гуркотом.

— Ви побігли за мною не тому, що вас хвилював рукопис, який я забрала, — Ліза перекрикувала шум. — І не тому, що ви вважали мене вбивцею. Ви прийшли щось в мене запитати. Але й досі цього не зробили. Ви лише розповідали те, що знаєте. Потяг наближається. Тож краще запитайте.

— Мейджорс. Вона каже правду?

— Серйозно? Саме це запитання?

— Ви були там того вечора. Гадаю, вона розповіла Мактавішу версію історії, яка насправді не була реальною історією з газет. Саме її він викрав для «Злетіти з рейок». Правда?

— Ви зістрибнули з поїзда на повному ходу, щоб запитати мене про це?

— Я мав знати напевно.

— Ви вже знаєте. Хіба ви нічого не дізналися про Генрі Мактавіша? Що він робить? — Вона кивала. — Це чоловік, який відбирає в жінок. Він узяв моє тіло. І взяв її розум.

Розділ 31

Висуватися з вікна автівки на повному ходу набагато складніше, ніж це показують у кіно, не кажучи вже про стрибок.

Я тримався однією рукою за бічне дзеркало, а іншою — за дах, поки намагався вилізти з машини. Вікно не опустилося до кінця, і скло вп’ялося мені в стегна. У вухах ревів вітер, шини здійняли пилюку, яка засліплювала мене, а по щоках боляче били комахи. Я примружився від вітру й поглянув на «Ган». Ліза цілилася на майданчик для паління: підвела «ленд крузер» якомога ближче до колії, наскільки могла, щоб не зачепити її. Майданчик розташовувався надто високо, щоб на нього було легко застрибнути, але я був майже впевнений, що зможу зачепитися за огорожу й перелізти через неї.

Ми просувалися вперед, тепер порівнялися з поїздом. Огорожа була лише за кілька сантиметрів від моїх пальців. Я поставив одну ногу на віконну рамку, знайшов опору й напружив ноги.

— Я збираюся стрибати! — прокричав я Лізі. — Тримайте машину рівно.

Вона поворушила губами, але я не зміг її почути через вітер і шум потяга. Я сподівався, що вона мене почула. Я простягнув руку до поруччя, глибоко вдихнув і…

…машина шалено смикнулася, водночас гальмуючи й повертаючи. У голові запаморочилося, і мене нахилило вбік і вниз, до червоного ґрунту, перш ніж я підтягнувся в протилежний бік, забивши об дверну раму ребро. А потім задня частина «Гана» стала стрімко наближатися. Ми їхали швидше, і я просунув голову в салон саме вчасно, коли вагон прогримів повз вікно, розтрощивши бічне дзеркало в друзки.

— Вибачте. Телеграфний стовп, — пояснила Ліза.

Я глянув у заднє вікно й побачив велику колону, що зменшувалася позаду, біля колій: її довелося об’їхати.

— Наступного разу хоч попереджайте.

— Я ж сказала: не стрибайте.

Я дивився на потяг. Ліза послабила газ і знову під’їхала до майданчика для паління, цього разу тримаючись трохи позаду. Я крадькома глянув на спідометр. Зараз п’ятдесят. Поїзд трохи пригальмував.

— Можливо, нам знадобиться новий план. Цей героїзм перевершує мої можливості.

Ліза подумала секунду, а потім різко повернула кермо в бік рейок. Ми перескочили через них, за нами посипалися іскри, а потім вона так само швидко повернула кермо назад, розташувавши нас точно посередині. Рейки бігли між колесами автівки: тепер ми їхали прямо за поїздом.

Я кивнув, вражений.

— Це кращий план. Стежте за швидкістю. Схоже, вона трохи падає.

— Тридцять вісім, — сказала вона.

Я знову висунувся з вікна, але цього разу не заради стрибка вбік — натомість я переліз на капот. Усе відбувалося не так швидко, як у трюках із бойовиків, з огляду на те, що наші шкільні роки, у які ми могли б таке утнути, давно вже минули. Мої ноги однаково тремтіли. Якби я впав, то, можливо, і не загинув би. Але якби потрапив під «ленд крузер» чи застряг між машиною та поїздом або під самим поїздом, то не вижив би, хай яка була б швидкість, — я зрозумів це.

Ліза трохи просунулася вперед. Я почув приємний тріск металу об метал: ми підійшли так близько, як могли. Але просто переступити не вдасться: Лізі було складно підлаштовувати швидкість, тож просвіт варіювався від несуттєвого до надзвичайного, поки «ленд крузер» подавався вперед і назад. Я зайняв стартову позицію бігуна, тримаючи одну руку на лобовому склі.

Саме тоді задзвонив мій телефон.

Точніше, я відчув, як він гуде в моїй кишені. Мабуть, ми потрапили в зону прийому сигналу. Я витяг телефон і відповів, не дивлячись, хто телефонує.

— Джульєтт? — крикнув я.

— Ні, друже. Це Енді. Ти зайнятий?

Я подивився на зім’ятий капот «ленд крузера», який мчав ніс у ніс до хвоста швидкісного потяга, вітер проносився повз, коли я згорбився на капоті. «Ган» переважно прикривав мене від шуму вітру, тож я міг чути Енді поза всім цим хаосом.

— Не найкращий час, — відповів я, — якщо чесно.

— Я постараюся швидко. Це про Маргарет.

Авто засигналило, і я побачив роздратований і здивований вираз обличчя Лізи та її дві підняті руки в універсальному жесті «Що за чортівня?».

— Хто така Маргарет?

— Зі справи про пограбування, над якою я зараз працюю.

— Пригадую, ти казав, що її звати Поппі?

— Ні. Я сказав, що вона продавала мак.

— Ти цього не стверджував. Я казав, що тут важлива конкретика, Енді.

Ліза знову посигналила, довго й повільно. Я підняв палець. Її рот вимовив слово, непридатне для друку. Виявляється, Енді насправді дуже важливий. Я казав вам, що в таких книгах подібне трапляється: два різні випадки поєднуються.

— Дідько, Енді. Ми з тобою працюємо над однією справою.

— Га? У тебе є справа?

— Кілька вбивств.

Енді роздратовано цикнув.

— У тебе завжди має бути щось краще, правда?

Я проігнорував це.

— Твоє пограбування. Ти думаєш, що це наркоман, так?

— Так! Ось що я хотів тобі сказати. Крадіжки зі зломом — звична річ у квітковій індустрії. Тому що деякі рослини, знаєш, містять опіум. Що практично є героїном. Його можна виварити.

— Поппі, — сказав я.

— Ні, її звати не Поппі. Я ж сказав тобі, вона Маргарет.

— У маках міститься опіум, Енді.

— Так, це те, що я казав. Ця рослина є особливістю місцевості… — Він пропав, а потім я знову почув його голос: — Дивно, га? Який це має стосунок до твоїх убивств?

— Я думаю, твій викрадач — мій убивця.

— Чи не далекий стрибок для нього?

Я подивився на майданчик, куди мав перестрибнути.

— Розкажи мені про свою справу.

— У жодному разі. — Ентузіазм Енді розігнався від повільного усвідомлення до крику. — Я розкрив твою справу? Правда?

Він не розкривав. Більшу частину я збагнув після розмови з Лізою, але мій настрій сприяв щедрості. Можливо, через адреналін. І минулої ночі Енді дав мені чудову підказку. Тому я сказав:

— Так, Енді. Ти її розкрив.

— Так! Це піде на сай… — Зв’язок знову перервався.

Ліза подала черговий сигнал — цього разу два різкі звуки: біп-біп, і я знову звернув увагу на поїзд попереду. Шум вітру став іще слабшим. Ліза знову посигналила — я припустив, що вона підганяла мене. Проміжок між капотом і поручнями змінювався, але залишався вузьким. Це був мій шанс.

Я підвівся, відштовхнувся від капота і стрибнув.

***

Я перестарався.

Мій стрибок мав тривати на пів секунди довше, з огляду на швидкість, але я одразу врізався в поручні. Приголомшений, я злегка посковзнувся, перш ніж знайшов опору в огорожі, міцно стиснувши її. Перевів дух. Тут вітер бив мене менше; було тихіше. Насправді я сміявся. Рефлекторна реакція на виживання. Хто б міг подумати на початку цієї подорожі, що зрештою я висітиму позаду швидкісного поїзда? Тепер мені залишалося тільки підтягнутися й перебратися через поруччя.

Я не наважувався подивитися вниз, бо очікував, що мене знудить від того, як мчить земля, але кинув погляд на «ленд крузер», очікуючи, що він зникне в хмарі пилу разом із Лізою та рукописом «Життя, смерть і віскі».

«Ленд крузер» досі їхав позаду поїзда. Але не це було найдивовижніше. Найдивніше те, що Лізи більше не було на водійському сидінні. Вона також не перелазила через капот. Вона стояла біля машини, на землі.

Стривайте. Стояла?

Я подивився вниз. Земля там була, але вона не рухалася.

Отакої! Стільки зусиль, щоб стрибнути на нерухомий поїзд. Не дивно, що через стрибок я вдарився об поруччя і що вітер послабшав. Гудки Лізи попереджали мене не стрибати — бо потяг зупинявся. Мабуть, я стрибнув, коли ми були майже на швидкості пішохода. І ось тепер я чіплявся за життя, а «Ган» уже стояв цілковито нерухомий.

Я зніяковів і переліз на майданчик для куріння. Ліза схопила із заднього сидіння сумку й рушила за мною.

Задні двері відчинилися, і вийшов Аарон.

— Що ви двоє, в дідька, тут робите? — запитав він.

На свій і його подив, я згріб його в обійми.

— Дякую вам. Величезне спасибі. Ви зупинили поїзд заради нас.

— Що це на рейках? — Він приголомшено подивився на «ленд крузер». — Що ви робили?

— Ми намагалися повернутися.

— Повернутися?

— То не тому ви зупинилися? — сказала Ліза. — Ви не бачили, як Ернест перевершив Тома Круза?

— Про що ви, в біса, говорите? Я не зупинявся заради вас.

Йому знадобилася секунда, щоб належним чином сприйняти мій вигляд: заляпані комахами щоки, на підборідді засох бруд, волосся скуйовдив вітер. Він знову перевів погляд на «ленд крузер», і його щелепа відвисла, наче трималася на петлі.

— Вам довелося зупинитися? — Я сподівався, що більше ніхто не помер. — Чому?

— Корови на рейках, — він недовірливо похитав головою. — Це не чортів бойовик.

Розділ 31.5

Я от-от її розкрию.

Ну, насправді вже розкрив. І збираюся всім усе пояснити. Як намагався зробити Ройс. Тільки я все зроблю правильно.

Ви знаєте, як зазвичай працюють ці грандіозні викриття. Відповідно до моєї схеми письма — до якої події останніх кількох днів були дуже близькі, — ми щойно перетнули момент «Усе втрачено» (я ледве не помер, двічі!), а це означає, що настав час, коли таємниця виходить назовні.

Тож я вирішив зупинитися тут і дати вам, знаєте, останній шанс висловити свої припущення. Ця сторінка — остання, де ви зможете похвалитися тим, що розв’язали все до мене. Якщо захочете взяти ручку й папір і ще раз погратися в Арчі Бенча — зараз слушна мить і для цього.

Крім того, я хочу, щоб ви знали: у наступних двох розділах шестеро людей говоритимуть фразу «Я нікого не вбивав (ла)». Таке повторення виникло не тому, що мені забракло слів, — просто так склалося. Я сказав своїй редакторці, яка цікавилася, чи можу я якось урізноманітнити текст, що вона може висловити свої зауваження безпосередньо людям, які вимовляли ці слова. Але не думаю, що їй було так цікаво звертатися до кожного учасника, не кажучи вже про відвідини тюремної камери й моргу.

Гаразд, повернімося до суті.

Більше ніяких зупинок. Експрес до Аделаїди.

• Генрі Мактавіш: 332

• Алан Ройс: 251

• Ліза Фултон: 150

• Ваєтт Ллойд: 139

• Симона Моррісон: 114

• С. Ф. Мейджорс: 106

• Вольфганг: 93

• Аарон: 80

• Брук: 74

• Джаспер Мердок: 65

• Гаррієт Мердок: 51

• Дуглас Парсонс: 37

• Синтія: 28

• Арчибальд Бенч: 25

• Книжковий клуб / Вероніка Блайт / Вулик: 19

• Еріка Метісон: 10

• MongrelWrangler22: 8

• Трой Ферт: 4

• Джульєтт: ВИКЛЮЧЕНА

• Ной Вітрок: ВИКЛЮЧЕНИЙ

• Детектив Гетч: ВИКЛЮЧЕНИЙ

Проза

Розділ 32

Тепер настала моя черга грюкати дверима й будити письменників і кількох гостей. Для всіх, окрім детектива, загадки зазвичай можуть почекати, тож усі на різному рівні байдикували, рахуючи хвилини до Аделаїди. Мейджорс слухала подкаст. Ройса мені довелося будити. Джаспер і Гаррієт грали в «Дорожній скраббл»[21]. Дугласа в кімнаті не було. Вольфганг писав у блокноті «Молескін» і скептично поставився до мого прохання доєднатися до нас у барі: пробурмотів, що під час цієї поїздки він уже таке бачив. Симона вичитувала контракт. Вона поглянула на мене, закривавленого, вкритого брудом, потім поплескала по плечу і сказала:

— Як я бачу, у тебе почалася небезпечна третя дія?

Брук обійняла матір, а потім побачила мене й відморозилася, вигадуючи із заїканням якусь напіврозповідь про те, що вони були друзями, а вона чекала в кімнаті.

— Гру завершено, — сказала Ліза й обійняла її. — Він знає. Все гаразд.

Брук насторожено й недовірливо подивилася на мене.

— Я розгадав Арчі Бенча, — сказав я на знак примирення.

— Ну хіба ж ви не розумник, — сказала Брук, ідучи до бару. — Це буде весело.

Усім було або цікаво, або надто нудно зі мною піти. Навіть Аарон перестав заперечувати. Єдиними гостями, яких я не забрав, були три учасниці книжкового клубу Еріки Метісон: Вероніка Блайт і двоє її подруг. Не тому, що вони не важливі — вони важливі, — а тому, що вони мені там не були потрібні особисто.

У вагоні бару Синтія витирала кавоварку, а детектив Гетч — як зручно — опитував Дугласа. Коли ми всі увійшли, Гетч підвівся.

— Стійте!

Проти нашого просування до приміщення його протести були марними.

— Я ще проводжу допит. Прошу, щоб усі залишалися в купе.

— Хіба ви не чули? — запитав я. — Це письменницький фестиваль. Насправді ми маємо ще один, останній виступ. Я анонсую свою нову книгу. Вона називається «Усі в цьому поїзді — підозрювані».

Симона зачаровано поплескала мені самими пальцями.

— Фестиваль скасовано, — обурився Гетч. — Більше жодних панелей.

— Я директор фестивалю, — твердо заявила Мейджорс. — І я кажу, що у нас запланована ще одна сесія. Зараз. Фестиваль повертається.

Гетч плюхнувся назад у крісло. Махнув рукою, ніби кажучи: «Продовжуйте».

— Насправді, — сказав я, — не розслабляйтеся надто рано. Мені знадобиться трохи вашої допомоги.

Гетч зітхнув:

— Що?

— У вас є пістолет?

— Ні. Шокер.

— Гаразд. А скільки у вас пар наручників? — Я показав на його рюкзак.

— Дві.

— Цього буде достатньо. — Мить я подумав. — По-перше, мені потрібно, щоб ви заарештували Алана Ройса.

Сім дедукцій Ернеста Каннінґема

Розділ 33

— Я нікого не вбивав! — запротестував Ройс.

— Я ні на кого не надіватиму наручники просто тому, що ви так попросили, — сказав Гетч.

— Я не казав заарештувати його за вбивство, — відповів я. — Думаю, що для цього є термін. «Перешкоджання правосуддю»? «Підробка доказів»? — Тепер я звернувся до всіх: — Генрі Мактавіш скоїв жахливий злочин, а Ваєтт Ллойд та Алан Ройс допомогли йому це приховати.

Зі щік Ройса зник колір. Тепер присутні дивилися на нього й намагалися зрозуміти, що він скоїв. С. Ф. Мейджорс дивилася в підлогу. Я повернувся до Лізи. Я не хотів, щоб це було для Фултонів більш болісним, ніж мало бути, але вони заслуговували на справедливість за те, що з ними зробив Ройс, а отже, треба було викласти всі факти.

— Чи можу я розповісти?

Ліза беззаперечно кивнула. Брук міцно тримала її за руку.

— Единбург, дві тисячі третій. Мактавіш і Ліза, хоча було засвідчено протилежне, не мали стосунків. Він зґвалтував її. — У кімнаті запала тиша. — Це було ваше слово проти його, Лізо. У вас не було жодного шансу проти грошей і влади, які стояли за Мактавішем, а саме — проти Ваєтта. Але у вас була криміналістика. ДНК Мактавіша під вашими нігтями мала стати доказом того, що ви намагалися від нього відбиватися. Поки не виникла помилка, простий недогляд адміністратора, який означав, що цей доказ тепер став неприйнятним. Оскільки ніхто не бажав бути вашим свідком, Ваєтт запропонував вам угоду. Трохи грошей за мовчання. Візьміть чек і замніть справу. Ви погодилися, тому що Мактавіш не тільки нав’язав вам це — він став батьком вашої дитини. Брук — дочка Генрі Мактавіша.

Мені приємно повідомити, що ця новина викликала невелике здивування й присутні ахнули.

— Хоч ви ніколи не зустрічалися з ним, Брук, ви обожнювали свого батька через його книги. Ви не могли дочекатися зустрічі з ним. Ви не дуже повірили своїй матері, коли вона намагалася застерегти вас щодо Генрі. А потім ви опинилися тут, і він виявився саме таким, як казала Ліза. Це розбило вам серце.

— Звучить так, наче у неї набагато більше мотивів убити, ніж у мене, — вигукнув Ройс. — Свого батька, а потім чоловіка, який допоміг йому уникнути покарання. — Він тицьнув пальцем собі в груди: — Не-вин-ний!

— Я нікого не вбивала, — сказала Брук.

— Звісно, у вас є мотив, — відповів я. — Тут усі мають мотив. Але якби ви були вбивцею, принаймні з названих причин, я припустив би, що Ройса теж, імовірно, вже вбили б.

— Ви мені погрожуєте?

— Ні, Ройсе. Я кажу, що як хтось убиває людей, причетних до приховування зґвалтування Лізи Фултон, ви, цілком імовірно, стаєте мішенню.

Він пискнув щось схоже на «не треба», але в мене було мало жалю до нього.

— Ви ніколи не були повноцінним патологоанатомом, як про це написано у вашій біографії. Ви стажувалися в лабораторії. Це було в Единбурзі, так?

Ройс не сказав мені цього прямо, але хвалився, що навчався в тому самому університеті, що й Артур Конан Дойл, — тобто в Единбурзькому. Тож не було надто неймовірним припустити, що стажувався він у тому самому місті.

— Але ви мріяли стати письменником. Ваш рукопис лежав непрочитаний на столах видавців, хоча ви чотири рази надсилали його в «Джеміні». Поки його не взяв Ваєтт. Тож одного разу приходить Ваєтт і пропонує вам угоду на книжку, про яку мріяли б більшість письменників. І він просто хоче маленьку послугу. Поміняйте етикетки на кількох пробірках. Таку угоду ви уклали, правда ж? Ви прикриваєте в цьому Ваєтта, а він публікує вас як наступну гарячу новинку. Це логічно: чому б «Джеміні» змінили свою думку після чотирьох відмов? Посадова інструкція мала бути у вашій біографії. Ваєтт, мабуть, не повірив своєму щастю. І терміни це підтверджують: ваша перша книжка вийшла у дві тисячі четвертому році. Але тепер ваші обсяги продажу падають, Ваєтт втрачає інтерес, і ви вирішили, що відгук від Генрі це виправить. Вас принизили тим, що Генрі натомість підтримав Лізу. Ви самі казали мені, що Мактавіш вам винен.

Із носа Ройса потекли шмарклі. Я не збираюся докладно передавати його слова, але скажу, що «лепет» і «схлипування» опишуть їх відповідно. Між пусканням слизових бульбашок він визнав, що все, до чого я дійшов у своїх висновках, було правдою. Гетч зацікавлено нахилився вперед.

Гаррієт заговорила:

— Тож є троє людей у таємній змові, і двоє з них мертві? І все таки Алан не вбивця?

— Його розлогі звинувачення, безумовно, лише відвертають увагу, — висловився Вольфганг. — Влаштував тут танці з бубном, звинувачуючи когось, хто, як він знає, уже мертвий. Це могло б відвернути увагу від нього.

— Дякую вам обом. Але Ройс цього не робив. Головним чином тому, що він боягуз. Він стає на бік інших і ховається за них. Він не з тих хлопців, які носять ніж. Але знищити шанс жертви на справедливість лише заради угоди на книжку — це мені здається доволі боягузливим. — Я глянув на Гетча. — Ви можете надіти на нього наручники зараз, якщо хочете.

Гетч простягнув Ройсу наручники:

— Я не маю юрисдикції щодо міжнародного злочину, який ви, може, і не скоювали. Але якщо співпрацюватимете зараз, можливо, це допоможе вам пізніше.

Ройс кивнув. Його рука безвольно звисала, коли Гетч пристебнув її до підлокітника стільця. Ройс сидів на ньому так, наче з його тіла повиймали всі кістки. Він здавався смиренним перед тим, що, очевидно, чекало на нього. Я сказав би, що це було падінням із вершини, але вершина для Ройса була надто недосяжною, щоб він міг належним чином із неї впасти. Наступним, що він напише, буде перепрошення у твіттері, формат якого призначений саме для найщиріших перепрошень.

— Попри хибний висновок Ройс насправді виклав деякі розумні мотиви для інших із вас, — продовжував я. — Але, Лізо, саме тому він відмовився вважати вас підозрюваною під час свого викриття. — Я згадав, як вона намагалася спровокувати його: «Скажіть їм, чому я підозрювана, Алане». — Він виключав цілком варту розслідування версію, тому що знав, що як розбере ваш мотив, можуть розкрити і його залученість.

Мейджорс зі сльозами на очах перетнула кімнату й обняла Лізу. Гетч прокашлявся.

— Зазвичай це займає стільки часу?

Усі письменники кримінального жанру в приміщенні одночасно сказали:

— Так.

— Я повинен публічно проаналізувати мотиви й алібі кожного, — сказав я. — Це, по суті, вимога жанру. — Я стишив голос до змовницького шепоту: — І тут моя літературна агентка. З огляду на все, що вона зробила — за лаштунками, так би мовити, — щоб пожвавити цю книгу, гадаю, вона захоче належного її завершення. Захоче, щоб я справді витягнув із цього максимум.

Симона совалася на своєму місці. Мені це надто сподобалося, щоб одразу про це згадати, тож я звернувся до С. Ф. Мейджорс:

— В одному Ройс мав рацію — це ваш мотив. Того ж вечора в Единбурзі ви розповіли Мактавішу про свою ідею роману. За рік вийшла його нова книжка «Злетіти з рейок» із таким самим сюжетом. І це ятрило вам душу. Тому що то була не просто ваша ідея — то була ваша історія. Хіба ні?

Мейджорс кусала губу. Вона кинула погляд на когось іншого. За мить я розповім, на кого саме.

— Ви ходили в регіональну початкову школу, чи не так? Це у вашій біографії. Колись ви перечитували єдині три книги зі своєї шкільної бібліотеки — це говорить мені про те, що ваша школа була дуже маленька. Ви знаєте Аліс-Спрінгс — ви порадили найкращу пекарню, щоб придбати шматочок ванілі. Ви тут виросли.

Мейджорс кивнула.

— Той шкільний автобус, збитий «Ганом», припускаю, належав вашій школі. Не думаю, що ви вижили в аварії, — нікому не вдалося б. Гадаю, ви пропустили цю поїздку.

— Я хворіла, — відповіла Мейджорс. — У будь-який інший день мої батьки дали б мені серветки й жарознижувальне і відправили б мене до школи, але я ніколи не любила фізкультуру щосереди, тому вдавала надто хвору. Я могла б піти. — Її голос тремтів, і я відчув хвилю співчуття: те саме «чому саме я», з яким я сам так довго боровся. — Дівчинка… в моїй історії, якщо ви до цього хилите… її звали Анна. Вона була моєю найкращою подругою. Якщо бажаєте знати.

Я знав, що для неї це було те саме, що штовхати язиком гнилий зуб, тож я звернув увагу на Дугласа:

— Поговорімо про те, як ви двоє познайомилися. Ваш партнер, Ной, був учителем у школі й загинув того дня в аварії. Ви сказали мені, що водій автобуса, Трой Ферт, поводився неадекватно з ученицею. З Анною, як ми щойно дізналися. Ной переконав Анну про все розповісти. Щоб цього не сталося, Трой припаркувався на коліях і замкнув усі двері.

— Він убив п’ятьох людей, — сказав Дуглас. — Чотирьох дітей.

— Аварія потрапляє в місцеві новини. Це трагедія, але не більше. Зазвичай така історія відійшла б у минуле, але не тут. Тому що версію історії переказують, і вона живе далі в третій книзі одного з найпопулярніших кримінальних романістів світу. Але «Злетіти з рейок» — не просто переказ нещасного випадку на залізниці. Це реальна історія — про те, як хтось маскує вбивство під залізничну аварію, — історія, яку знали лише кілька людей. Найкраща подруга жертви, — я кивнув на Мейджорс, — і партнер її вчителя. Але є одна суттєва відмінність: у книзі вбивця тікає. Якщо ви вірите, що це правдива історія, ви можете повірити в дещо божевільне. Ви можете повірити, що «Злетіти з рейок» має прихований сенс: Трой Ферт досі живий.

Усі жінки в кімнаті оцінили чоловіків: Вольфганга, Ройса, Джаспера, Дугласа. Навіть Аарон не уникнув їхньої пильної уваги.

— Ось і ви в грі, Дугласе. Ви принесли на цей поїзд пістолет. — Присутні забурчали. — Не хвилюйтеся, Гетче. Пістолет у смітнику в Аліс-Спрінгс. Дугласе, на нашій першій панелі ви питали мене про помсту. Ви хотіли знати, як це — забрати чиєсь життя. Ви сіли в цей поїзд, готові когось убити.

— Я не…

— Я знаю, що ви не Трой Ферт. Але ви шукали його.

Я дав час це зрозуміти.

Симона ахнула.

— Трой Ферт — це Генрі Мактавіш. Його травма.

— Вибачте, що виступаю як редактор, — сказав Вольфганг. — Але чи це правдоподібно? Мейджорс знає, що чоловік, який розбещував і вбив її найкращу подругу, досі живий, але не віддає його копам?

— Це взагалі не правдоподібно, — погодився я. — По-перше, часові межі не сходяться. Це могло б бути сюжетним поворотом будь-якої з наших книжок, але це не реальне життя. Проблема в тому, що саме в цьому переконав себе Дуглас. Він думав, що «Злетіти з рейок» — це справжня історія про те, як Генрі Мактавішу вдалося вчинити численні вбивства й уникнути покарання. Він переконав себе, що Мактавіш — це Ферт, а «Злетіти з рейок» — це зізнання. Тому що в книзі було саме стільки правди, щоб вона здавалася переконливою. Але це була правда, яку Мактавіш украв з історії Мейджорс, не підозрюючи про наслідки.

Мейджорс відкашлялася.

— Ідея книги виникла через те, що багато років по тому я подумала, що побачила людину, схожу на старшого Троя Ферта. От і все. Поспіхом кинутий погляд, який викликає випадкові спогади. Це все, чого ми шукаємо, Гетче, якщо ви не розумієте. Писати — це просто нагромаджувати гілочки й траву, а потім сподіватися, що крихітна іскра все це запалить. Як і всі найкращі ідеї, це просто раптово склалося в цілісну історію. Що, як я щойно побачила Троя Ферта? Ось що я сказала Генрі у дві тисячі третьому. Свою ідею. Але вона містила подробиці історії Анни. Справжні подробиці. Достатні, щоб переконати Дугласа, що це була реальна правда. Але потім він підійшов до мене під час вечері після першої панелі, коли ми з Мактавішем сперечалися через «Злетіти з рейок», і подумав, що я також підозрюю його в скоєних злочинах. Я кажу йому, що він божевільний, що моя претензія до Мактавіша полягає в іншому, а сюжет — вигадка. — Я пам’ятав, як вони шепотілися, виключаючи Ройса зі своєї розмови. — А наступного вечора я висловила йому все, що думаю, на телеграфній станції. Трой Ферт був жахливою людиною, але він уже давно мертвий. Дуглас дозволив своєму бажанню помсти розмити межу між вигадкою і тим, що він хотів вважати реальністю.

Я зосередився на Дугласі:

— Ось чому ви подякували мені й викинули пістолет після того, як Мактавіш помер, — ви приїхали сюди, щоб убити його, і думали, що я щойно зробив це за вас. Мейджорс кричала на вас на телеграфній станції, тому що подумала, що ви вчинили відповідно до своїх підозр і вбили його. Авжеж, ви глибоко помилялися. Генрі Мактавіш — це Генрі Мактавіш: де з його біографією він знайшов би час водити шкільні автобуси в Австралії? А Трой Ферт загинув у катастрофі. Мактавіш дістав травми внаслідок наїзду. Це задокументовано. Але той факт, що ви приїхали сюди з вірою в протилежне й готові вбити за це, — що ж, це таки правда.

— Я нікого не вбивав, — відповів Дуглас та оглянув бар. — Як і казав. Я взяв пістолет у Дарвіні з помстою в серці, так. Але передумав після ваших слів. Про наслідки. Я пропустив пішу прогулянку, щоб розвіяти прах Ноя, і відпустив це.

— З юридичного погляду пам’ятайте: я теж нікого не вбивав, — сказав я.

Я вважав, що наміри й дії Дугласа відрізнялися. Звісно, пробачити було легше, коли Мактавіш уже був мертвий, але Дуглас мав багато нагод застрелити його першого ж дня й не зробив цього. Можливо, Мейджорс посіяла достатньо сумнівів у його розумі, а я допоміг йому зрозуміти, що справжнє правосуддя — це не просто помста. Хай там як, він схаменувся й викинув револьвер на станції в Аліс-Спрінгс.

— На офіційній вечері ви мали такий вигляд, наче вас звільнили, — додав я. — Тоді я не розумів, але зараз розумію.

— Ви розкрили багато напівзлочинів, — втрутився Гетч, склавши руки. — Але мені обіцяли вбивцю.

— Точно. Перш ніж почати цю наступну частину, я просто хочу, щоб усі згадали знаряддя вбивства, застосоване до Ваєтта.

— Ручка, — сказав Гетч.

— Не просто ручка, — виправив я. — Ручка видавництва «Джеміні». Подарунок усім авторам Ваєтта, до яких належать, як я розумію, Ройс, Мактавіш, можливо, Джаспер і Ліза — через її першу книжку. Плюс Симона, якій Ваєтт учора подарував ручку. — Я пригадав уїдливі слова Ваєтта за вечерею: «І вона не лишилась із порожніми руками. Я дав їй заохочувальний приз. Не те щоб вона з кимось підписала контракт…». Ваєтт не встояв би перед нагодою протегувати Симоні, простягнувши їй ручку з побажанням, щоб наступного разу пощастило. — І, звісно, Вольфганг.

— Насправді Вольфганга видає «Гарпер-Коллінз», — зауважила Симона.

— Вольфгангу, — звернувся я до нього, — наскільки інтерактивний ваш мистецький проєкт?

Розділ 34

Вольфганг повільно та глузливо поплескав у долоні.

— Ви вважаєте себе дуже розумним, чи не так? — Він зупинився й розвів руками. — Сцена ваша. Розважте нас.

Я не вагався — я нетерпляче чекав цієї частини.

— Відтоді, як я побачив назву вашого проєкту — «Смерть літератури», я зрозумів, що в ньому має бути якесь приниження усталених порядків. Бо ви вірите, що ваша творчість — це мистецтво, а все інше — це… Як ви там назвали такого письменника, як я? — Я процитував його ж слова з панелі, зобразивши пальцями лапки в повітрі. — Ах, так. Бульварщина. А хто зараз є втіленням бульварщини? Ну, хтось міг би сказати: шотландська сенсація в жанрі кримінальної літератури — Генрі Мактавіш. Інші могли б сказати, що сам Ваєтт Ллойд, який спеціалізується на виданні комерційної художньої літератури — не лише Мактавіша, а й Еріки Метісон.

Вольфганг позіхнув.

— Ройс уже намагався це зробити — вам доведеться докласти дещо більших зусиль.

— Очевидно, що метою вашого проєкту було приниження Ваєтта. Ви не могли встояти перед тим, щоб похвалитися за вечерею першого ж вечора, і Ваєтта вразило те, що ви йому сказали. Він кричав на вас: мовляв, те, що ви робите, його погубить. Потім він намагався вас підкупити. Припускаю, ви відмовилися?

— Ціну за збереження літератури не можуть заплатити такі люди, як він.

— Точно. Тож постає запитання: що такого ви могли вчинити, що знищило б Ваєтта Ллойда? Відповідь проста. Ви запросили трьох осіб у подорож цим потягом: двох кураторок мистецтва та книжкову рецензентку. Усі троє читають «Одинадцять оргазмів Дебори Вінсток» Еріки Метісон. У всіх трьох є свіжі примірники, куплені в книгарні в Дарвіні. Один примірник нещодавно підписаний автором-самітником, який ніколи не виступає на публіці. Усі троє — шановані розумні жінки, які вважають цього автора абсолютним генієм. Чому? Тому що Еріка Метісон — це і є ваш мистецький проєкт.

Якщо ви стежите за цією грою, то знаєте, що Вольфганга згадано 102 рази, а Еріку — 14. Сумарно, згідно з моїми правилами для псевдонімів, це ставить його на певне магічне число.

— О, ви набагато кращий за Алана. — Вольфганг усміхнувся.

— Ось чому у вас — ручка «Джеміні», — сказав я.

Вольфганг театральним жестом ніби зняв маску-невидимку з підборіддя на чоло. Його очі спалахнули.

— Ви дивитеся на Еріку Метісон. Ваєтт не знав, що це був я. Я все організував через зареєстровану компанію, з міжнародним рахунком і поштовою скринькою, куди він міг надсилати контракти абощо.

— Або ручку.

— Справді. Мій план полягав у тому, щоб продати йому найелементарніше, жахливо написане бульварне чтиво, — його вологі губи з огидою вимовили це слово, — і він його проковтнув. Мов собака. Потім він зробив із цього чтива один із найбільших бестселерів року. Що доводить мою позицію: справжнє мистецтво недооцінюють, а комерційне — можна створити штучно.

— Але ж ви не зовсім проти комерційного аспекту, чи не так? Симона сказала мені, що ваші продажі, найімовірніше, жалюгідні. І все-таки ви під’їхали до Берріми на «ягуарі» за двісті тисяч доларів. Ви не зовсім Робін Гуд.

— Здобич — це частина суті задуму, — сказав він, глузуючи. — Це іронія. Я можу вам це пояснити, якщо хочете.

— Ви можете виправдовувати це як завгодно. Для протоколу: я вважаю, що ви — лицемір. Але ви — людина переконань, і сенс експерименту завжди полягав у тому, щоб його розкрити. Ось що ви говорили Ваєтту за вечерею: ким ви є насправді. І ви також казали йому, що маєте намір це оприлюднити. Ось чому ви запросили цих впливових леді, думку яких поважали. Ви залучили їх до жарту, підписали їм книжки й насолоджувалися тим, як вони захоплюються вашим генієм.

Коментарі, які так засмутили Симону, від нібито поважних професіоналів щодо такого посереднього роману — «геніально… правдиве бачення… одкровення» — тепер мали сенс.

Я зробив паузу, окинув поглядом кімнату, потім знову звернувся до Вольфганга:

— Але ніщо з цього не заподіює справжніх втрат — ось чого я не міг збагнути. Ваша теза могла б полягати в тому, щоб довести, що кожен може написати бестселер. Звісно. Із чуток, Маріо П’юзо зробив саме це з «Хрещеним батьком». Або, можливо, ви хотіли наголосити на фінансовому надлишку, який отримують деякі книжки, деякі письменники. Але, зрештою, ніщо з цього не має значення. Мільйони людей усе одно читатимуть Еріку Метісон. Ваєтт міг відчувати збентеження, але прибуток «Джеміні», мабуть, зашкалював. «Смерть літератури» вимагала чогось більш драматичного.

Еріка Метісон мала бути величезним середнім пальцем усталеному ладу — вона мусила збити з них пиху. Вероніка Блайт сама сказала Симоні: «Такі люди, як ви, можуть багато чого навчитися із цієї книги».

Тепер я крокував сюди-туди, ніби прокладав собі шлях до висновків. Аарон повільно відійшов до задньої частини натовпу. Він нарешті послабив свою професійну виправку, підтягнув до себе табурет біля бару й відкрутив кришку на пляшці з горілкою.

— Еріка Метісон несправжня. Але ось що головне: книжки, які вона написала, теж несправжні.

Після цього самовдоволення Вольфганга вперше вщухло. Він знав, що я все про нього зрозумів.

— Ще ніколи не було так просто написати книгу, яку ви вважаєте недостойною. Ви створили «Одинадцять оргазмів Дебори Вінсток» за допомогою комп’ютерної програми. За вас її написав штучний інтелект. Ось чому ви читали того ранку підручник із програмування ШІ «Ціна інтелекту». Тепер ШІ є відкритим ресурсом — ним може користуватися кожен. Дідько, мій дядько використовував ChatGPT, коли створював свій сайт. Чому б не використати ШІ для написання книги? Ви самі сказали на тій панелі, що за п’ятдесят років такі книжки, як моя, писатимуть машини. І це вже, — я тицьнув у нього пальцем, — достатньо драматично, щоб підтвердити вашу позицію. Новий бестселер Ваєтта Ллойда написав комп’ютер. Він був би розлючений. За це майже варто вбити.

— Ви здивуєтеся, як це було легко, — сказав Вольфганг. — Я просто набрав те, що має статися в кожному розділі. Алгоритм у відповідь видав текст. Це зайняло у мене лише день. Текст не був ідеальним, але команда Ваєтта підчистила його під час редагування. Він так захопився цією низькопробною вигадкою, його критичну оцінку так спотворили значки доларів, що він проігнорував усі червоні прапорці. Йому навіть було байдуже, що ми не зустрілися особисто. Вуаля. У цьому й полягав сенс усього замислу. Комерційна література — це як рецепт. Справжнє мистецтво можна створити лише, — він указав на своє чоло, — тут.

— Якщо я правильно зрозумів, — урвав Гетч, нахилившись уперед, як надто охочий школяр, уже не заперечуючи, а цілковито зацікавлений, — це дає Ваєтту мотив убити Вольфганга. А не навпаки.

— Саме так, — сказав Вольфганг. — Не тільки це: ще я хотів, щоб усі дізналися. Ось чому я запросив своїх гостей. Це мало бути в газетах, щойно ми приїдемо в Аделаїду. Я сказав про це Ваєтту просто в обличчя. Це завжди була таємниця, яку я збирався розкрити. Я нікого не вбивав, — якщо ви рахуєте, ця фраза зараз була використана вп’яте із шести разів, — щоб це приховати.

— Ваша правда, — сказав я. — Я багато міркував, чи вистачило б тих грошей, щоб ви змінили свою думку. Тепер, коли ви насолоджувалися фінансовим успіхом, якого за свою кар’єру поки ще не досягали, чи вбили б ви, щоб зберегти таємницю? Але не думаю, що ви пішли б на це. І ви дали мені найбільшу підказку щодо справжнього вбивці.

— До ваших послуг, — сухо сказав Вольфганг.

— Без жартів. Вам справді сподобалося те, що дехто написав.

Вольфганг буркнув, мабуть, ображений звинуваченням у позитивності.

— Я говорю про «Життя, смерть і віскі». Коли ви гортали його в купе Ваєтта, ви подумали, що Мактавіш став писати краще. Правильно?

— Трохи, — глузував Вольфганг.

— Так. Буквально. Ви думали, що «Життя, смерть і віскі» мали найменші поліпшення. Ви думали, що його перша книжка, єдина, яку ви прочитали, була збіса жахливою. Уся в оксфордських комах, як ви тоді висловились. Ви також сказали мені, що письмо схоже на татуювання. Ніхто не може позбутися своїх маленьких рис. Оксфордська кома — одна зі звичок Мактавіша. Відповідь дивиться просто нам в очі.

З огляду на те, що ми обговорювали літературну техніку, більшість письменників у залі вже зрозуміли це. Гетчу все одно потрібно було трохи більше пояснень, тому я продовжив:

— Усе в клятій назві! «Життя, смерть і віскі» не містить оксфордської коми.

Я хотів би швидко вибачитися. Я збираюся порушити одне з основних правил. Виявляється, у цій книзі все-таки є привиди.

— Генрі Мактавіш більше не писав власних книжок, — сказав я. — Їх писав Джаспер Мердок.

Обман

Розділ 35

Ґоустрайтер. Письменник-привид. Так просто.

Мало бути таким очевидним, що Мактавіш більше не писав власних книг. Сама собою хронологія його публікацій розповідала достатньо про цю історію. Його перша книжка стала світовим бестселером, а друга — провалилася, через що його впевненість різко впала. У поєднанні з болісним відновленням після нещасного випадку — «третя книга виходила з нього з великими зусиллями, як камінь із нирок», як сказала Симона, — це означало, що йому довелося красти у С. Ф. Мейджорс, аби завершити третю книгу. Але це не той трюк, який він міг використати двічі. Брук чудово підсумувала це у вагоні люкс: «Можливо, тепер я думаю, що він людина, яка любить задоволення, але не хоче докладати зусиль заради них». Йому потрібен був інший спосіб писати книги.

— Я думав, що ви купилися на історію про Еріку Метісон, — прошепотів Джаспер.

— Як я вже казав вам минулого вечора, я знав, що ви пишете не під своїм ім’ям. Спочатку ви мали трохи стурбований вигляд, бо я це зрозумів, але тоді я, звісно, подумав, що ви Еріка Метісон. Здавалося, ви відчули полегшення, коли я це сказав. На мою думку, це було природною реакцією після того, як ви так довго приховували цю велику таємницю, але насправді вам полегшало, бо ви розуміли, що ваша таємниця досі збережена. Зрештою, як ви мені сказали, схема має цінність лише тоді, коли про неї ніхто не знає. Вам було лише за радість зізнатися мені, що ви Еріка, поки я тиснув на вас і не знав, що насправді нею був Вольфганг, — щоб відвернути мене від сліду. Але, навіть якщо я помилявся, підказки — ті самі. Ваш спосіб поведінки породжений тим, що ви ніколи не були в центрі уваги. А Гаррієт завжди намагається підбадьорити вас, змусити визнати свої досягнення. Це вас розчарувало — я припускаю, що пункт про конфіденційність у вашому контракті жорсткий, і тому ви часто намагалися її заспокоїти. Ви сказали мені, що Гаррієт хоче, щоб ви писали під власним іменем, і, можливо, колись це було й вашою мрією. Ваш перший роман вийшов у дві тисячі дев’ятому, і в рецензії The New York Times вас неприхильно порівняли з Мактавішем, книжки якого писали також ви. І це попри те, що Гаррієт так високо оцінила п’яту книгу Мактавіша, яку написали ви ще у дві тисячі шостому, що фразу з її рецензії досі використовують на його обкладинках. Знову те порівняння з татуюванням — ваш стиль не можна приховати. Ви маєте індивідуальне звучання й не можете його позбутися, навіть якщо світ вірить, що ви — хтось інший. Але цей відгук вас зламав. Тоді ви перестали шукати власний голос і вирішили, що ви щасливий, забившись у темний куток. Ви також зробили те, чого не повинен робити жоден письменник: відповіли на рецензію.

Симона здригнулася. Джаспер сказав мені це сам: «Погані відгуки є частиною письменництва… Одного разу я такий отримав, написав рецензентці».

— У своїй відповіді ви сказали Гаррієт правду, чи не так? Що вважали її рецензію несправедливою, бо ви були Генрі Мактавішем. Я припускаю, що це зізнання і призвело до вашої першої зустрічі.

Гаррієт кивнула, коли Джаспер пояснив:

— Я хотів перепросити. Вона подумала, що це може бути сенсація, і мені потрібно було благати її про мовчання. Ми зустрілися випити кави. І раптом такі дрібниці втратили значення.

— Вона — ваша найбільша прихильниця, — сказав я. — Відтоді, як Гаррієт дізналася, що ви — справжній Мактавіш, вона намагається віддати вам належне, чого навіть сама в тому огляді не віддала. Тож поки ви намагаєтеся відмахнутися від уваги, Гаррієт ніколи не втримається від випадкових лестощів. Або від того, щоб докопатися до правди. На панелі вона запитала Мактавіша, звідки він бере свої ідеї. Вона сказала мені, що ви продали стільки ж книжок, скільки й Мактавіш. Доволі просте твердження, щоб сприйняти його як просто вихваляння, але вона була дуже конкретною: ваші продажі були продажами Мактавіша. І коли я запитав, чи вона його прихильниця, Гаррієт відповіла, що вона велика прихильниця його книг. Не автора. А книжок. Ваших книжок.

Джаспер обернувся, щоб зиркнути на Гаррієт. Я пригадав його гнів, коли вона розповіла мені все це, і напруження між ними. Вона хотіла, щоб він зайняв місце на авансцені, але він був щасливий — принаймні за його словами — за лаштунками. Гаррієт стиснула його плече. Важко сказати, через страх чи через почуття провини.

— Але підказки надійшли не лише від Гаррієт. Мактавіш пише всі свої книги на друкарській машинці: створює єдину копію рукопису нібито для захисту від спойлерів. Але насправді він не хоче, щоб існували метадані справжнього автора, дані про комп’ютер, на якому вони написані. Імовірно, він закінчив «Життя, смерть і віскі» в поїзді й власноруч передав рукопис Ваєтту, але в його кімнаті немає друкарської машинки. І, звісно, руки Джаспера — мозолясті від роботи на старій машинці. А ще була панель: на самому початку поїздки.

Я пригадав, як Мактавіш невиразно говорив, трохи п’яний, плутав «Настає ніч» із «Настає світанок», приховуючи що не знає, яка книжка була першою: «Існує стільки дат випуску, форматів і країн, за якими треба стежити, що легко заплутатися».

— Мактавіш навіть не знав, про яку книгу мав говорити на панелі. Ба більше, він, здається, навіть не зрозумів належним чином, що серія закінчується. — Спершу я помилково вважав, що Мактавіш засмутився через Ваєтта, який хотів продовжувати серію про Морбунда, але насправді він, імовірно, до першої панелі навіть не знав, що Морбунд помер у «Настає світанок». Я пам’ятаю, як він люто дивився на Ваєтта. — Припускаю, що він поспілкувався з Ваєттом щодо того маленького сюрпризу. Він був таким байдужим, що не усвідомлював, що його дійна корова більше не даватиме молока. Але, Джаспере, це був ваш ультиматум Ваєтту: більше не буде Морбунда, поки він не опублікує ваш власний роман — «Життя, смерть і віскі». І тоді, коли ви віддали роман Ваєтту, він цього не хотів. Але оскільки Ваєтту потрібно було залагодити справи з Мактавішем, він повернувся до вашої угоди: йому від вас був потрібен новий Морбунд. Я чув, як ви сперечалися.

«Це у вашому контракті. Більше Морбунда, — сказав тоді Ваєтт. — Усе просто. Для чого щось міняти через стільки часу?» Коли я зрозумів свою помилку щодо Еріки Метісон, то подумав, що в кімнаті Ваєтта був не Мактавіш. Зрештою, я не чув характерного стукоту тростини. Просто звичайні, стандартні кроки.

— Ваєтт думав, що я збираюся дати йому ще один роман про Морбунда, — сказав Джаспер. — Хоча «Настає світанок» мав стати фіналом. Єдиний спосіб змусити його погодитися на те, щоб я вбив Морбунда, — представити це як рекламний хід. Великі продажі для, мовляв, останньої книжки і ще більші — для продовження. Я справді сподівався, що як дам собі час, як запропоную йому потім щось фантастичне, він пристане на мою пропозицію. Або, можливо, я міг би переконати його, що якби я лише рік не писав книжки про Морбунда, то потім міг би робити і те і інше. — Він прицмокнув. Тепер він був злий. — Він прочитав не більше ніж сторінку.

Гаррієт помасажувала плече Джаспера. Це збігалося з тими висновками, яких я дійшов.

«Ви обіцяли мені повернути його, — сказав тоді Ваєтт. — Я знаю, знаю. Арчі Бенч. Дуже, бляха, мило».

— Ваєтт міг просто найняти іншого автора-привида, — припустив Гетч.

— Ніхто не був би таким хорошим, — сказала Гаррієт. Я погодився з нею: ДНК книг про Морбунда належала так само Джасперові, як і Мактавішу. Зрештою, він написав більшість із них. Ваєтт вважав би його незамінним.

Я продовжив:

— Саме тому в останню книгу ви включили Арчі Бенча — це була ваша обіцянка Ваєтту. Для гострооких шанувальників, зокрема Брук, яка сказала мені, що Арчі Бенч був причиною, через яку вона не вбила б Мактавіша. Archie Bench — це анаграма від Reichenbach. Як знаменитий Рейхенбахський водоспад, у який упав і де загинув Шерлок Голмс. Тільки Голмс не залишився мертвим: Конан Дойл повернув його, цілого й неушкодженого. Це, звісно, ще одна причина, як я дізнався, що Мактавіш не написав цього. Я знайшов у його нотатках аркуш паперу, з фірмового блокнота «Гана», де він намагався самостійно розгадати анаграму після панелі. Навіщо йому розгадувати власну головоломку, якщо це він придумав?

Брук усміхнулася на це.

— Джаспере, — це тепер був Гетч, — як ви відреагували, коли Ваєтт відмовився від вашої книги?

Джаспер зітхнув.

— Я сказав, що йому буде непереливки. Я розкрию себе, розкрию Мактавіша. Усю цю витівку.

«Не погрожуйте мені», — чув я слова Ваєтта через двері.

— І є ще остання підказка, — сказав я. Технічно я міг цього й не робити — у мене було більш ніж достатньо підтверджень, що Джаспер писав за Мактавіша, але з огляду на те, що Симона доклала стільки зусиль, щоб влаштувати це для мене, я міг би також дати їй фінал, якого вона хотіла. — Симоно, ти ж знала про все це, чи не так? Ще тоді, коли нарешті видали третю книгу. Ти знала, що роман «Злетіти з рейок» був плагіатом, і напевно була в курсі звинувачень із боку Мейджорс і того, що із Джаспером почалися переговори щодо четвертої книги. Ти сказала мені, що хочеш працювати над справжньою літературою. Ось чому ти пішла з тієї роботи.

Симона, здивована тим, що розмова так швидко перейшла із Джаспера на неї, затинаючись, промовила:

— Цей бруд лишає слід на тобі, від тебе цим тхне. Я хотіла піти, поки не почалася ланцюгова реакція.

— Але вони забруднитися не побоялися, і ти спостерігала, як Ваєтт і Мактавіш багатіють на таємниці, яку ти зберігаєш. Ти хотіла отримати свій шматочок, а це означало переконати Мактавіша підписати контракт із твоєю агенцією, тому ти спробувала трохи старомодного шантажу. Ти сказала мені, що до Мактавіша можна достукатися, розмовляючи з ним кодами й загадками, і зробила саме це.

Ось що вона мені сказала: «Щоб привернути його увагу, справити на нього враження, тобі доведеться використовувати його власні прийоми. Йому подобаються коди, загадки, гра слів і всі ці штуки в стилі „золотої доби“».

— Перед тим як ми сіли в поїзд, ти зайшла на його профіль на Goodreads. Ваєтт завжди благав його використовувати. І хоча Goodreads не існувало тоді, коли ти на нього працювала, він використовував для всього один пароль. Хоча ти й сказала мені, що не пам’ятаєш його, ти залишила п’ять індивідуальних відгуків як Генрі Мактавіш.

Заперечення Симони зникло, перш ніж злетіло з її вуст.

— Мактавіш розгубився, коли Вольфганг припустив, що він є його союзником у неприязні до мого письма, хоча він нібито щойно поставив мені одну зірку. Він ніколи раніше не користувався платформою, і це були його єдині відгуки. Ось чому ти не хотіла говорити з Ваєттом щодо того, щоб ці відгуки прибрали. Тому що це був код. Погроза для Мактавіша.

Я бачив його в блокноті Ройса, складений майже ідеально, і почувався дурнем, що не зрозумів цю частину раніше.

Ернест: Огидно

Вольфганг: Божественно

С. Ф. Мейджорс: Маячня

Я: Абсолют

Підстилка: Надзвичайно

— Ти писала слово з п’яти букв у коді. Ось чому дві зірки Вольфганга не підходять до слова «Божественно», а слово «Маячня» у відгуку на твір Мейджорс зарізке для трьох зірок. Зірковий рейтинг визначає послідовність розташування літер у кодовому слові. Перші великі літери відгуків складаються в «ОБМАН».

***

Біля барної стійки Аарон хильнув горілки просто з пляшки. Криптологія не для всіх.

— Звісно, Мактавіш насправді не користується своїм профілем на Goodreads, але ти знала, що Ваєтт йому про це скаже. І Мактавіш був достатньо кмітливим, щоб зібрати це докупи, з огляду на його вміння розбирати коди. І оскільки це не міг бути Ваєтт, він міг би запідозрити, що, найімовірніше, це ти зайшла до його облікового запису. Отже, ти зробила свою пропозицію. Мабуть, він запросив тебе до купе, щоб усамітнитися, — я відчув запах чорничної пари в його кімнаті. Але загрози викриття було замало, щоб переконати Мактавіша підписати контракт. Усе, що ти отримала, — це почервоніле обличчя і, від Ваєтта, втішна ручка. Але потім він помер, і ти подумала, що я можу написати про це. Сказала: що складніше, що більше буде загадкових підказок, то краще книжка продаватиметься. Ти намагалася змусити мене задуматись і про відгуки, звернувши на них увагу за обідом — «п’ять зірок за зусилля». Ти весь час указувала на Джаспера як на вбивцю. Якби я це зрозумів, ти виграла б у два способи: у мене було б більше шансів на ще один бестселер, і я знищив би Ваєтта в розповіді. Шкода, що він помер, перш ніж побачив своє ім’я надрукованим. Мені спало на думку, що «точно за розкладом».

Симона склала руки.

— Можливо, щось із цього правда. Але я нікого не вбивала. Я не вбиваю людей, щоб ти міг написати свою дурну книжку, Ернесте. І я поставила тобі лише одну зірку, бо думала, що ти зможеш її прийняти. Я не знала, що ти такий вразливий.

— Ти мене не дуже добре знаєш, чи не так? — спитав я.

— Це не означає, що я завдаю людям болю.

Вона була останньою з групи, хто сказав «Я нікого не вбивала». Вона підійшла до бару, вихопила в Аарона його горілку, ковтнула її й поставила на барну стійку.

— Ви вже можете просто заарештувати Джаспера? — звернулася вона до Гетча.

Гетч ступив крок до Джаспера, почувши достатньо, щоб переконатися. Джаспер посунувся назад, але його затиснула сама барна стійка. Йому не було куди подітися. Гаррієт узяла його руку на знак співчуття.

— Проблема в тому, — продовжив я, — що Джаспер погодився на угоду з Ваєттом. Ваєтт подвоїв йому аванс за анонімне авторство, щоб «Життя, смерть і віскі» могли стати посмертним романом Мактавіша. Якщо в нього є мотив убити Мактавіша, то він не має мотиву для вбивства Ваєтта. Джаспер цього не робив.

Перш ніж я встиг сказати це вголос, убивця розкрив себе сам.

Якщо чесно, це було якоюсь неповагою: вони зіпсували мій великий момент. Детектив повинен оголосити розгадку, а всі поволі повертаються, щоб подивитися на злочинця. Але до тієї миті, як вона схопила пляшку горілки з бару, розбила її й притиснула битим краєм до горла Симони, усі погляди вже були спрямовані на Гаррієт Мердок.

Розділ 36

— Гаррієт? — розгублено запитав у мене Джаспер. Потім звернувся до неї: — Гаррієт? — Наче питав: «Це справді ти?». А потім повернувся до мене для фінального: — Серйозно. Гаррієт? — Його недовірливе скандування імені дружини зробило моєму підрахунку імен справжню послугу.

Гаррієт переважала Симону за силою, віком і зростом. Вона міцно обхопила її, притиснувши передпліччя до Симониних грудей. Решта з нас, включно із Джаспером, відступили. Хоча кілька з нас могли взяти її сам-на-сам, нерівний розбитий край пляшки, що врізався в шию Симони, не давав нам проявити силу.

— Вибач, Джаспере, — сказав я.

— Скажи їм, що це неправда, — благав він її. — Скажи їм. Або що ти не хотіла цього. Що це трапилося випадково. Благаю.

Гаррієт нічого не сказала. Крапля червоного бісеру на розбитому склі потекла всередину пляшки. Симона вибалушила очі. Її руки тремтіли з боків: «Не підходьте». Гетч влаштував показуху, відкладаючи електрошокер, — сподівався, що Гаррієт розслабиться.

— Це не було випадковістю. Гаррієт сіла на цей потяг із планом, повною сумкою вкрадених квітів і була готова вбити ними. Але, чесно кажучи, я думаю, що вона ще набиралася сміливості, коли сіла в поїзд.

— Перепрошую, знаряддям убивства є квіти? — перепитав Гетч.

— Опіумний мак можна використовувати для виготовлення героїну. З ним можна заварювати чай. Такий мак вирощують на Тасманії для фармацевтичних цілей — ці квіти в магазині не купиш. Наркомани часто намагаються вкрасти їх для виготовлення власних наркотиків. Звісно, ви все це знаєте, чи не так, Гаррієт? Чого ви не знаєте, так це того, що людина, в якої ви вкрали макову ферму, була чудернацькою старенькою на ім’я Маргарет зі схильністю до справедливості й жахливим смаком на малобюджетних приватних детективів.

— Тасманія? — сказав Джаспер, дивлячись на свою дружину, наче вона була абстрактним малюнком.

— Я знав, що ви почали свою подорож саме звідти, — продовжив я. — Ви сказали, що ризикнули проїхати Австралію згори донизу, поки закінчували «Життя, смерть і віскі». І ви випадково дали Ваєтту таблетки від морської хвороби замість таблеток від алергії. Єдиний спосіб по-справжньому проїхатися Австралією згори донизу — це завантажити машину на пором через Бассову протоку з Тасманії на материк: звідси пігулки. У Ваєтта, чиє купе було поруч із вашим, того першого дня сталася жахлива алергія. Це тому, що ваша кімната, ваш одяг були вкриті пилком маків, якими Гаррієт напхала свою сумку. Я теж бачив пелюстки в коридорі, але припустив, що це якась романтична декорація.

Гаррієт відступила на крок, до вагона-ресторану. Симона спіткнулася, і нерівний край скла прописав довшу червону лінію на її шиї.

— Я зробила це заради тебе, Джаспере, — сказала Гаррієт. — Той дурний відгук, який я написала багато років тому, — я бачила, що він із тобою зробив. Він придушив твої амбіції до чогось більшого, зробив тебе щасливим у тіні чужої слави. Знаєш, яке почуття це викликає в мене? Знати, що я змусила тебе повірити, що ти не більше, ніж ім’я іншої людини? Мені набридло бачити власні слова «незрівнянний»… — вибухнула вона, — «неперевершений»… на кожній довбаній обкладинці. Ці слова мали бути про тебе. Вони і є про тебе. Ні. Я хотіла це виправити. Ти повинен мати власне ім’я. Власний успіх. Власну спадщину.

— А Мактавіш цьому всьому заважав, чи не так? — запитав я. — Тому що, хоча Джаспер намагався закінчити серію, убивши Морбунда, Ваєтт ніколи не збирався відпускати його з гри. Ваєтт не хотів «Життя, смерть і віскі»: навіщо приймати роман Джаспера Мердока, коли він міг отримати більше Мактавішів? І тому Мактавіш мав піти, щоб розчистити Джасперові шлях. Але це ще не було останньою краплею?

Гаррієт похитала головою.

— Як я вже сказав, ви не знали, чи зможете це зробити. Але переломний момент, те, що перетворило вас із гіпотетичної вбивці на реальну, такий простий. Це підставка для пива.

Я пригадав, як Джаспер підійшов до Мактавіша представитися. Мактавіш підписав підставку для пива: «Джасперу Мердоку». Гаррієт прочитала це вголос. Ого. Це зірвало запобіжник.

— Він навіть не знав твого імені! — крикнула Гаррієт. Вона маневрувала, змушуючи Симону йти в ногу з нею в маленький коридор біля бару, до дверей наступного вагона.

Джаспер, Гетч і я йшли повільно: один крок уперед за кожен її крок назад.

— Те, що ти зробив для нього… Гроші, які ти йому заробив… І він думає, що ти фанат, який хоче автограф? Автограф?

Я продовжував:

— Ви варили опіумний чай у маленькій кухні в кінці вагона. Ось чому чайник був у смітнику: тому що ви не хотіли, щоб хтось інший у поїзді випадково вилив собі дозу. Ви підмішали чай у пляшку віскі — найпопулярніший напій, перед яким Мактавіш не зміг би встояти, — залишили під його дверима, щоб він побачив її вранці, й додали анонімну картку: «Від шанувальниці». Мактавіш вирішив, що це від Брук, якій він зробив пропозицію напередодні ввечері, не підозрюючи, що вона його дочка. Ось чому він запропонував поділитися випивкою з нею того ранку, саме перед смертю: він припустив, що вона знає, про що він говорить.

Я чув, як він сказав їй: «Це надто вишуканий напій, щоб пити його наодинці».

— Ви не хотіли, щоб його вбивство було таким драматичним. Ви думали, що він може випити ковток на ніч і померти уві сні. Або, ще краще, випити його після подорожі, коли вас навіть не буде поруч. На жаль, Мактавіш алкоголік. Він не відклав напій і відразу наповнив ним свою флягу.

Пляшка глибше втиснулася в шию Симони.

— Гаррі, будь ласка… — промовив Джаспер.

— Спокійно, Гаррієт, — сказав я. Мені навряд чи було потрібно пояснювати їй її власні злочини, але, здавалося, моя розмова відволікала її від перерізання горлянки, тому я продовжував: — Річ у тім, що вам усе одно це могло б зійти з рук. Зрештою, це був хороший план. Єдина проблема полягала в тому, що смерть Мактавіша мала ефект, протилежний вашим очікуванням. Це мало б звільнити Джаспера. Але раптом «Життя, смерть і віскі» — книга, яку Ваєтт не хотів, поки Мактавіш був живий, — стала цінною. Ви не лише не скинули із Джаспера кайданів — ви начепили на нього інший ланцюг. Тому що, незалежно від того, пише він від свого імені чи ні, Джаспер пише як Мактавіш, що й сказано у вашому огляді в The New York Times. І тому Ваєтт знає, що може видати «Життя, смерть і віскі» за твір Мактавіша. Тому він подвоює суму, яку раніше платив за книги про Морбунда, аби купити цей, тепер уже посмертний роман. Прозу Мактавіша. — Тепер я зрозумів, що коли він розмовляв телефоном в Аліс-Спрінгс, то вимагав схвалення достатньої суми грошей для угоди. — І Джаспер більш ніж задоволений цими грошима, тож радо погоджується. Він просто хоче, щоб його роботу опублікували, незалежно від того, чиє ім’я стоятиме на обкладинці. Ви сперечалися про те, що він уклав угоду, в ущелині Сімпсонс-Геп.

— Ви були розлючені. Ви зробили все це, щоб Джаспер міг публікуватися під своїм іменем. Того вечора ви пішли поговорити з Ваєттом. Я точно не знаю, як минула ця розмова, але, здається, знаю, чим вона скінчилася. Він каже вам, що володіє Джаспером і ви нічого не можете з цим вдіяти. Щоб довести це, він дістає свою ручку «Джеміні» й розмахом пише на обкладинці опусу Джаспера: «Генрі Мактавіш». Єдині рукописні слова на весь машинопис. Це була остання крапля — образа, якої ви не змогли стерпіти. Ви вихопили ручку з його рук і…

— Ти вільний, — перебила мене Гаррієт. Спиною притулилася до дверей вагона. Вона дивилася лише на Джаспера. Ліза сказала, що мотивом буде кохання. Дійсно, кохання. — Всю твою кар’єру ти не мав належної поваги й захоплення. Ти заслуговуєш набагато більшого. Вони заслуговують на все, що з ними стало. Я так тебе кохаю. Це все було для тебе.

Джаспер плакав:

— Це було не для мене, Гаррі. Не кажи цього.

— Я кохаю тебе.

— Не кажи цього.

— Я кохаю тебе, — промовила вона. Я достатньо дивився в очі вбивцям, щоб упізнати цю мить. Їхні очі майже фізично втрачають блиск. Це наче прокинутися з коми. — Джаспере? Я тебе кохаю.

— Гаррієт… я… я… — Джаспер ледве міг говорити. — Я навіть не впізнаю тебе.

***

Рух був незначним, але я побачив, як сухожилля на руці Гаррієт згинаються, і знав, що вона ось-ось використає пляшку. Я кинувся вперед. Гаррієт побачила і штовхнула Симону на мене, що в крихітному коридорі було схоже на переможний удар у боулінгу: усі впали. Гаррієт пірнула у двері між вагонами.

Ми розплутали свої ноги й руки. Гетч стогнав і тримався за зап’ястя. Симона мала добрий вигляд: кров на її шиї розмазалася, а нова не витікала. Вона відштовхнула мене.

— Зі мною все гаразд, — прогарчала. — Зупини її.

Я кинувся до вагона-ресторану, Джаспер біг позаду. Тут було порожньо.

— Куди вона, в біса, збирається подітися? — запитав Джаспер.

Із сусіднього вагона долинув звук розбитого скла, який супроводжувало виття вітру, що увірвався в потяг. Ми кинулися туди й побачили листя, що тріпотіло в повітрі, і скло, розкидане на ковроліні під найближчим вікном. Я висунувся назовні й помітив, як нога Гаррієт зникає за краєм вагона. Вона піднялася драбиною, яка була зовні кожного вагона. Я озирнувся на Джаспера і вказав на дах. Вітер шумів, як торнадо, у наших вухах.

Гетч, хитаючись, зайшов у двері позаду нас. Він притискав до грудей поранене зап’ястя. Поплескав мене по плечу, простягнув свій шокер. Він не зміг би піднятися по драбині. Я кивнув і вказав углиб вагона, де запам’ятав табличку: «ЩОБ ЗУПИНИТИ ПОЇЗД, ПОТЯГНІТЬ ЗА ВАЖІЛЬ».

Я вже значно перевищив бажану кількість рухомих транспортних засобів, нагорі яких мав стояти (ідеальне число, звісно, дорівнює нулю). Але, і на моє особисте розчарування, і на розчарування тих, хто зніматиме фільм за цією книгою на жорсткий бюджет, удруге за день я висунувся з вікна.

Я швидко піднявся драбиною, адреналін маскував біль у досі закривавлених кінчиках пальців. На даху я ледве міг відкрити очі проти вітру. Гаррієт мала вигляд розмитої плями, хоча й була лише за кілька метрів від мене, згорбившись наче кішка. Вітер відштовхував мене, а черевики ковзали по рифленому даху. Ось чому Гаррієт присіла: я ловив забагато вітру. Я опустився на живіт і прослизнув уперед.

Відчув, як мене постукали по щиколотці, й озирнувся: драбиною піднявся Джаспер. Я міцно стиснув електрошокер, притискаючи його до даху, поки підтягував себе вперед. Здавалося, поїзд зовсім не сповільнився. Скільки часу потрібно, щоб потягнути за важіль? Гадаю, Аарон теж був на зв’язку з машиністами по радіо. Але я збагнув, що тисяча чотириста тонн миттєво не зупиняються.

Раптом щось ударило мене в зап’ястя. Попри вітер я бачив достатньо, щоб розгледіти черевик, — і електрошокер полетів, перекочуючись, по даху. Хотів би я сказати вам, що він забалансував на краю, небезпечно звисаючи, тож можна було простягнути руку й схопити його в ідеальний момент, але, хоча в трилерах часто містяться сцени успішних бійок, у цій книзі є одна річ, якої немає в більшості з них: фізика. Електрошокер хитнувся і впав із поїзда.

Я хапав повітря перед собою, сподіваючись схопити Гаррієт. Мої очі звикли до вітру, і її розмитість набувала форми. Здавалося, вона обернулася. Насправді ж я міг добре її бачити, щоб спостерігати, як вона підняла розбиту пляшку й втиснула її мені в плече.

Кровотеча почалася негайно й була серйозною. Було відчуття, ніби мені на спину перекинули відро з водою. Я спробував схопити Гаррієт, але зрозумів, що не можу поворушити правою рукою. Відчув, як моя шкіра зморщилася, коли вона витягла з мене пляшку. Побачив, як вона полізла геть. От вам і сцена великої бійки. У голові запаморочилося. Усе, що я міг робити, — це лежма лежати й сподіватися, що вітер не здує мене з поїзда до того, як ми зупинимося.

Я відчув руку на своєму плечі, потім гаряче дихання у вусі. Джаспер, нахилившись близько, сказав:

— Використовуйте моє ім’я. Моє справжнє ім’я.

Потім він рушив уперед. Широко розвів руки, наближаючись до Гаррієт, і вона впустила пляшку. Я не міг почути, що він їй говорив. Вона витерла обличчя тильним боком долоні. І тоді Джаспер зробив свій хід.

Він обійняв її.

Це були міцні обійми, такі міцні, що їхні серця билися одне в одного в грудях. Як у солдата, що прийшов додому з війни. Гаррієт уткнулася обличчям Джасперові в плече. Можливо, на мить вони забули про все навколо: вітер, кров, смерть, біль. Вони просто трималися одне за одного.

А тоді Джаспер перекинув їх обох із краю поїзда.

Від: ECunninghamWrites221@gmail.com

Кому: <ВИЛУЧЕНО>@penguinrandomhouse.com.au

Тема: Епілог

Привіт, <ВИЛУЧЕНО>!

Епілог виявляється складним, головним чином тому, що цього ще не сталося.

Я повинен розповісти вам про те, що було після кульмінації, і це доволі просто. Залишилося не так багато опалових шахт, які потрібно заповнити. Ройса заарештували за приховування зґвалтування. Як я розумію, Дуглас Парсонс був оштрафований за незаконне зберігання вогнепальної зброї. Ліза Фултон ухилилася від звинувачень у викраденні авто, але Гетч бурчав, що вона винна йому новий «ленд крузер». З огляду на те, що Брук тепер офіційно успадковує статки Мактавіша (завдяки результатам тесту ДНК), я впевнений, що він сподівається на найновішу модель. А Джаспер і Гаррієт — ну, вони просто червона пляма збоку «Гана». Ви побачите це фото в газетах.

Звинувачення з боку Мейджорс у плагіаті тепер стали більш публічними, тому вона отримає позов, який хотіла. Не можу цього довести, але відчуваю, що вона збирається порушити будь-яку угоду про конфіденційність, яку підписала одночасно з Лізою. Крім того, не можна зневажати мертвих, тому тепер вона могла звинуватити Мактавіша в чому завгодно. Я також підозрюю, що вона знала про все трохи більше, ніж розповідала. Інакше навіщо їй запрошувати Мактавіша, Ройса й Лізу в одну подорож? Можливо, вони з Лізою спланували це разом: шанс викрити Мактавіша в обох його злочинах раз і назавжди. Серед інших гостей ми, по суті, були просто для масовки: Вольфганга запросили, як вона мені сказала, через його статус у сфері грантового фінансування, а мене — ну, тепер я знаю, що мене взагалі не запрошували. Мейджорс мала вільне місце й хотіла, щоб Джульєтт написала для неї відгук.

Я знаю, ви думаєте, що я жорстоко обійшовся із Симоною. Мене не хвилює однозірковий відгук, справді, ні. Але якби вона розповіла мені про письменника-привида раніше замість того, щоб сподіватися, що я розгадаю якусь загадку, аби книга стала цікавішою, Ваєтт і Джаспер були б досі живі. Напевно, і Гаррієт теж. І, можливо, Гаррієт варто було дожити до справедливого покарання. Хоч це й далеко не найгірша брехня, сказана в тому поїзді, вона відкрила дивну прірву між мною і Симоною, тому я відчуваю, що нам краще припинити наші професійні взаємини.

Але справжній кінець — ось у чому проблема.

Однією з оман більшості книг, написаних від першої особи, є сприйняття того, що все відбувається в реальному часі. Саме тому читачі здатні насолоджуватися напруженням, коли, наприклад, персонаж видирається на дах поїзда: це мовчазна угода, що вони не визнаватимуть автора, який сидить у готельному номері в бандажі й барабанить по клавішах. Але в глибині душі ми завжди знаємо. Саме тому читачі передбачають, що протягом усього тексту цієї книги я виживатиму.

Ми максимально близькі до реального часу, оскільки вони не випускають мене з готелю. Я не знаю, скільки часу потребує перевірка фактів щодо справи, але знаю, що Гетч — не той детектив, про якого варто писати книги. Під цим я маю на увазі, що він цілком може бути точним, методичним і компетентним, але його темп насправді не вражає, чи не так? Крім того, ліки, які мені дали для плеча (яким я, до речі, досі не можу поворухнути — чи варто мені хвилюватися?), змушують мої пальці буквально літати. Ось чому я зміг так швидко записати цю історію.

Ще одна перевага полягає в тому, що я мав достатньо часу дещо погуглити. Чи знаєте ви, що Метісон — це друге ім’я Алана Тюрінга? Знаєте, того хлопця, який створив машину Enigma для злому нацистських кодів? Його вважають батьком машинного навчання. Або, як ми це знаємо зараз, ШІ. Ха. Класичний Вольфганг.

А щодо ваших претензій: так, я казав, що в поїзд сядуть семеро письменників. Але Мактавіш уже давно не був письменником, чи не так? Плюс додалися Джульєтт і Джаспер. Я також сказав, що п’ятеро письменників залишать потяг живими наприкінці подорожі. Знову таки, не враховуючи Мактавіша як письменника: Джаспер гине внаслідок падіння — так, я бачив, як він потрапив під колеса (гик, для мене це труп № 10), — а Джульєтт зійшла з поїзда на півдорозі. Гадаю, залишити це як підказку для математиків?

Що стосується Аарона й Синтії, то тут немає жодного темного минулого. Але я не можу повністю виключити їх із книги. Хтось же має працювати в поїзді, правда? Я не можу просто проігнорувати, що вони там були. Якщо читач захоче вважати їх хибним слідом лише на підставі того факту, що вони існують і нічого не додали до сюжету, це вже його проблема — начиталися книг із нечесними сюжетними поворотами. Я ж сказав на початку: тут не буде «це-зробив-дворецький».

Інше, що я сказав, — у таких книгах два випадки завжди поєднуються. Мабуть, бізнес Енді процвітає і йому багато телефонують після того, як його викрадач маку виявився серійним убивцею. Я дозволив йому про це розповідати. Навіть сказав, що цього разу він може взяти на себе всі ЗМІ — і фестивалі.

Отже, повернімося до епілогу. Я знаю, що ви хочете бути свідками дечого важливого: моєї зустрічі із Джульєтт. Обіймів, сліз і падання на одне коліно (собі на замітку: займись пілатесом). Звісно, ми із Джульєтт поговорили, і я перепросив. Але не більше — усе, що можна зробити через застосунок FaceTime. Вона має скоро приїхати. Для початку вийти з ізолятора в Аліс-Спрінгс було пеклом. Тоді не було рейсів через лісові пожежі і поліцію, і ЗМІ. Тепер вона орендувала машину, але сюди приблизно п’ятнадцять годин їзди, і безпечніше — з парою зупинок.

Я пожартував, що, можливо, їй варто сісти на поїзд. Вона не сприйняла це добре.

Я хочу сказати: велике возз’єднання ще не відбулося. Знаю, що на завершення книги вам хотілося б трохи романтики, але все, що можу сказати, — це те, що сталося: а наразі це — нічого. Звісно, ситуація вже краща, ніж була після того, як я освідчився Джульєтт, але більшого й не скажеш.

Авжеж, я знаю, як перепрошуватиму. Поки я все це писав, то багато міркував. Коли я починав, то думав, що це історія про спадщину. Зрештою, тому письменники все й записують. Від марнославства Ройса до правди Мейджорс, до принципів Вольфганга, до люті Лізи, до моїх спогадів. Щоб залишити щось по собі. Я думав, що це і є спадщина: залишити на чомусь своє ім’я.

Але спадок — це не ім’я, яке люди лишають чорнилом. Ідеться не про те, щоб залишити слід на чомусь, а про те, щоб слід залишився на вас. У разі з книгами спадщину не пишуть — вона стає такою через людей, які беруть ідеї з вашої книги, розширюють, збагачують і доносять їх світові, переосмислюючи, запам’ятовуючи й переживаючи їх. Це пристрасть, це сльози. Це інтернет-форуми, це MongrelWrangler22. Це Джульєтт, яка таємно віддає мені своє запрошення. Джаспер Мердок знав, що його ім’я було найменш важливим у його роботі, і тепер я теж це знаю. Книга не стає книгою, поки її не прочитали.

Я говорю все це тому, що в мене був час зрозуміти слова Джульєтт. Вона запитала мене, чия це історія.

Тепер я знаю відповідь.

З найкращими побажаннями,

Ернест

P. S. Про вовка промовка: хтось стукає у двері. Можливо, ви все-таки отримаєте свій епілог.

Співавторка

Епілог

Тут не місце для зловтіхи, але я попереджала Ернеста, що його дурні правила призведуть до його вбивства.

Скільки разів я казала йому, що справжнє життя не розгортатиметься, як детективний роман? Але чи слухає він свою дівчину? Ні. Ось доказ: перша особа не означає виживання. Звісно: не можна писати про власну смерть — це було б неможливо. Але книжка може закінчитися раніше, ніж історія. Автора може збити автобус, поки він несе рукопис у видавництво. Або, як це сталося з Ернестом, на нього в готельному номері може напасти жінка, яка чотири дні тому — він бачив — упала під поїзд.

Не знаю, як Гаррієт вистежила Ерна, але знаю, що саме тому Гетч тримав його в ізоляції спочатку в поїзді, потім у лікарні, а відтак — у готельному номері. Для захисту. Це було дуже розумно. Тіла було складно знайти, оскільки їх перебив потяг, але швидко стало очевидним, що через дивний збіг у діях повітряного потоку й законів фізики під колеса потрапив лише Джаспер. Гетч сказав Ернесту, що вони досі шукають усі частини тіл. Технічно це не було брехнею, просто їм забракло однієї великої частини — Гаррієт.

Отже, повернімося до номера в готелі. Гаррієт викрала машину, доїхала до Аделаїди й вибила двері. На її обличчі запеклися кров і бруд, не було двох зубів, одна рука звисала так низько, що нагадувала лопать млина в безвітряний день. Але інша рука працювала добре. Достатньо добре, щоб тримати ніж, із яким вона прийшла.

Достатньо добре, щоб ударити ним Ернеста просто в живіт.

Була то доля чи просто дивовижний збіг, але я прибула до відчинених дверей готельного номера саме під час хаосу всередині. Гаррієт сиділа на Ерні, розмахуючи ушкодженою рукою, як слон — хоботом, а іншу занесла над ним, щоб угатити ніж; кричала, що Ерн забрав у неї Джаспера. Я ніколи раніше нікого не била й була здивована тим, як швидко нокаутувала її. При цьому зламала собі чотири фаланги. У книгах про таке не згадують.

До речі, Ерн не помер. Я вчасно дісталася до нього. Просто хотіла підкреслити цей момент. І хоч це трохи по-дитячому — натякати на таке, поки він накачаний знеболювальними й літром донорської крові, — що ж, він мав би про це подумати, перш ніж звинуватити мене в убивстві.

Тож ця історія вже дійсно завершена. Ерн при тямі й розмовляє, але попросив мене написати за нього цю главу. Підбити підсумок. Я також зайшла й виправила його підрахунок імен. Гаррієт отримує чіткі 103 (з огляду на те, що п’ять із них — мої): для тих, хто лічить там у себе.

І наостанок. Знаєте, сиквели не завжди розчаровують. Іноді вдруге зробити крок до чогось — саме те, що вам потрібно. Це шанс виправити помилки, які ви зробили під час першої спроби. Або поставити певне запитання вдруге. Вдруге я сказала «так» — ось до чого я веду.

Причина, через яку я це зробила, дуже проста. Думаю, це та сама причина, через яку він попросив мене написати цей епілог.

Нарешті Ернест розповів мені, чия це історія: наша.

НЕЗАБАРОМ

Джаспер Мердок «Життя, смерть і віскі».

«Вбивче читання. Буквально».

Ернест Каннінґем

Примітка автора, або Перепрошення перед фероеквінологами

Ті, хто знається на поїздах, мабуть, помітили, що я навмисно дещо змінив у реальному «Гані», щоб задовольнити потреби сюжету. Найбільш очевидні зміни полягають у тому, що на «Гані» немає майданчика для куріння і я запозичив вагон люкс з іншого поїзда. Вважайте, що мої описи частоти вбивств у цьому поїзді й зображені недоліки комфорту під час цієї подорожі також далекі від реальності. Зокрема, я вдячний справді винятковому персоналу, який жодного разу не викликав поліцію, коли я розпитував їх про можливість різних убивств.

Подяки

Жоден персонаж цієї книжки не заснований на реальній людині, і до того ж вони є цілковитою протилежністю неймовірно гостинної спільноти талановитих письменників, книготорговців і професіоналів видавничої справи, які надихнули мене багатьма різними способами.

У цій книзі Ернест дізнався те, що я знав завжди: жодна книга не пишеться самотужки.

Моя чудова сім’я, родини Паз і Стівенсон, засвідчать це. Аліші Паз: наша історія — моя улюблена історія.

Тепер та частина, коли автор перелічує купу імен, а потім каже щось шаблонне на кшталт «Тут не вистачить місця, щоб умістити ту кількість людей, які допомогли зробити цю книгу успішною, тож дякую всім». Я думаю, то таке. Звільнімо місце. Існує забагато людей, які є надзвичайно важливими для публікації книги, але їх ніколи не згадують. Ось кожен із Penguin Random House Australia, хто працював над цією книжкою: багато чи трошки. Я висловлюю всім, згаданим тут, свою щиру й неабияку подяку.

Тож щиро дякую всім. Це:

Аарон Ван Ден Аккер, Абдуразак Осман, Адам Лащук, Аделаїда Дженсен, Адіба Омар, Алана Гемілл, Алі Воттс, Елісон Уркхарт, Аманда Мартін, Ембер Ґілкрайст, Амуор Малу, Емі Тейлор, Ендрю Баррінгтон, Ендрю Синклер, Анете Прайм, Анджела Вілсон, Аніта Алессандро, Аніта Мейсон, Анна Рістевскі, Ентоні Імброньо, Ентоні Пагано, Аоїф Спенс, Ешлі Кінг, Ешвін Хурана, Беккі Іннес, Белінда Коннерс, Белінда Гансен, Белінда Менегіні, Беллінда Вортон, Белла Арнотт-Хоар, Бен Паттісон, Бенджамін Фейркло, Бенджамін Паттісон, Бенджамін Тан, Беверлі Казінс, Бонні Медда, Брейден Берд, Брендон Ван Овер, Брендан Джеймс, Бретт Стрінгер, Бріджит Вітніш, Бронвін Фейстл, Брук Сондерс, Калеб Саутерст, Кемерон Вотсон, Карл Ніколакакіс, Карло Зійно, Керолайн Лі, Керолайн Мутуа, Кетрін Гілл, Кетрін Вілер, Шарль Малікон, Шеріл Гілл, Хлоя Водсворт, Крістін Еббс, Крістін Джарратт, Крістін Спітері, Клер де Медічі, Клодін Крюгер, Клайв Гебард, Клайв Джексон, Коннор Паріссі, Кортні Мосс, Крістіна Костін, Демієн Лавдей, Даніелла ДіКарло, Дарія Іздрайла, Девід Аткінсон, Девід Брауер, Девід Чін, Девід Філліпс, Девід Єйтс, Деб Кларк, Деббі МакГоуен, Дебора Джонс, Дебра Піконе, Дайан Остін, Дайанн Белл, Дайнн Діп’єтро, Дайанн Гемільтон, Дайанн Сазерленд, Доменік Руссо, Дороті Тонкін, Дуейн Ґірі, Елєна Сементон, Елєна Калудіс, Емілі Крекер, Емілі Флетчер, Юніс Самрадж, Фелісіті Гауслер, Френсіс Чжан, Ґейл Стокер, Ґевін Бербідж, Ґевін Шварц, Джефф Бантін, Джорджетт Ріссміллер, Джорджі Демертзіс, Ґрейс Гоу, Грем Девідсон, Ґреґ Рітчі, Ґреґорі Блайт, Ґуставо Чеа, Ханна Армстронґ, Ханна Ладбрук, Гайден Вілсон, Гізер Керді, Гайді Каміллері, Генрі Бікман, Гестон Кларк, Голлі Брадбері, Голлі Тухі, Імана Сівіч, Ірен Тем, Ізабель Верро, Ізабель Єйтс, Джек Лейсі, Джекі Коулінг, Джеймс Кейв, Джейн Паркгілл, Джанетт Маккейб, Джанін Браун, Джанін Нельсон, Джаррід Брюер, Джейсон Мартін, Джейсон Паркер, Джейсон Плейтер, Джефф Ґрандін, Джефф Галверсон, Джеффрі Ван Верховен, Джемма-Лі Гедлі, Дженні Еванс, Джеремі Вайн, Джессамін Тарсія, Джессіка Бедфорд, Джессіка де Каріа, Джессіка Малпасс, Джессіка Райс, Джо Бейкер, Джо-Енн Андренсек, Джоді Рамодієн, Джоді Річес, Йоганнес Якоб, Джон Кейсі, Джон Рейлі, Джон Ворд, Джордан Артері, Джозеф Рікард, Джошуа Тейлор, Джойс Картер, Джулія Кафл, Джулі Берленд, Джулі Детерінг, Джулі Стек, Калхарі Джаявіра, Катаріна Пребанда, Кейт Ґрубі, Кейт Гой, Кейт Ламонт, Кетрін Ферні, Кетрін Найт, Катріна Слотер, Келлі Ігл, Келлі Енн Дженкінс, Керрі Джордан, Кевін Пріск, Кіррілі Слейтер, Лаклан Андерсон, Лара Фокс, Лаура Гарріс, Лорен Дейві, Лавінія Істратоай, Ліанн Рассел, Ліанн Баттерфілд, Лілі Крозьє, Лілі Хуан, Луїза Кейн, Луїза Крісп, Луїза О’Лірі, Луїза Ройл, Люсі Андерсон, Люсі Делзіел, Ліндал Малголланд, Марія Макелліготт, Марі Керр, Марк Плейс, Марк Тревін, Мартіна Бахо, Марі Верней, Меттью Барбатьєлло, Метью Говард, Меттью О’Брайен, Меттью Пітман, Мелані Мерфі, Мелісса Гілмор, Мелісса Джекс, Мелісса Лейн, Мелісса Сомерс, Мередіт Керноу, Майкл Блек, Майкл Дінс, Майкл Лі, Мік Слассер, Міланка Гунасекера, Мітчелл Вілкс, Мітці Ферш, Моана Таіта, Наталі Тарпіньян, Небойша Матеїч, Ніл Ґодвін, Нік Керрелл, Нік Метьюз, Ніккі Крістер, Нікла Мартін, Німіша Маунік-Белл, Ніна Ванґ, Ніроша Сіґера, Ноель Медсон, Олівія Мід, Памела Тасконе, Патрік Менган, Петті Чан, Паула Пенгеллі, Перрі Кіріаку, Пітер Аткінс, Пітер Рендалл, Філіп Гокінс, Філіппа Севідж, Фібі Маккензі, Фуон Ті Хуан, Порнтіп Харікул, Рейчел Деллоу, Рейчел Скаллі, Рангінуі Ю, Рейган Краучер, Ребекка Блафф, Ребекка Діп, Ребекка Дор, Ребекка Кінг, Ребека Черешскі, Роберт Браун, Роберт Макгерк, Рон Рікеттс, Рорта Тао, Розалін Хакарайя, Ровена Сі, Райан Керр, Саллі Данкерлі, Санчо Ернандес, Сандра Еммс, Сандра Волліс, Сара Черчилль, Сара Махоні, Сара Макдулінг, Сара Рішітеллі, Саурав Срівастава, Шон Гейган, Шене Остхейзен, Шейн Керр, Шеррін О’Браєн, Саймон Реннард, Софі Емброуз, Софі Тіг, Стефані Меттьюз, Стівен Скотт, Стівен Френсіс, Сюзанна Бредлі, Сюзанна Хауї, Сьюзі Вікс, Таная Лоуден, Тарін Берджес, Теанг Боу, Текауіта Леалофі, Террі Данстан, Террі Вітніш, Тесса Робінсон, Танаттія Нітірунгрюанґрат, Тіан Френсіс, Тіана Ворнер, Тіарне Гаятт, Тімоті Чегвін, Тімоті Сміт, Тіна Бут, Тоні Макнамара, Трейсі Данг, Тревор Сміт, Тріш Гарві, Усама Камал, Вальдета Зіяї, Вероніка Езе, Вішалі Сешадрі, Венді Стоббі, Вілл Беннетт, Зої Бечара, Зої Волтон та агенти: Піппа Мейссон, Кейтлан Купер-Трент, усі в Curtis Brown Australia, Леслі Конліфф і Кріс Карчер.

Примітки

1

Deus ex machina — несподівана сила або подія, яка рятує, здавалося б, безнадійну ситуацію, особливо як надуманий сюжетний прийом у п’єсі чи романі. — Тут і далі прим. пер., якщо не зазначено інше.

2

Англійське слово poppy означає мак і вказує на рослину, але існує також жіноче ім’я Poppy.

3

Спікізі — це підпільні бари та клуби, які діяли в США під час «сухого закону» (1920–1933), коли продаж алкоголю був заборонений.

4

Традиційний австралійський вовняний ковбойський капелюх фірми «Акубра».

5

«Індіан Пасифік» — компанія в Австралії та однойменний трансконтинентальний залізничний маршрут від узбережжя Тихого океану до узбережжя Індійського.

6

CSI: Crime Scene Investigation — американський телесеріал каналу CBS, що розповідає про роботу криміналістичної лабораторії Лас-Вегаса.

7

Спініфекс (Spinifex) — рід багатолітніх трав’янистих рослин, які зростають в Австралії та деяких регіонах Південно-Східної Азії.

8

Требушет — метальна установка, яку використовували в Середні віки, щоб руйнувати оборонні мури. — Прим. ред.

9

З англійської прізвище Бенч (Bench) перекладається як «лавка». — Прим. ред.

10

Відсилає до образу зеленого ліхтаря в романі «Великий Гетсбі» Ф. Скотта Фіцджеральда, де він символізує надії та прагнення головного героя.

11

Ролодекс — це система зберігання контактної інформації (імен, номерів телефонів, адрес тощо) зазвичай у вигляді картотеки з окремими картками для кожного контакту.

12

Партія свінгерів із ключами в мисці — це вечірка, на якій усі чоловіки кладуть свої ключі (наприклад, від машин) у миску, а наприкінці жінки вибирають їх навмання, щоб визначити, з ким вони проведуть решту вечора.

13

Королівська служба авіамедиків (RFDS) — це некомерційна організація, яка надає екстрену медичну й первинну медико-санітарну допомогу мешканцям сільських, віддалених і регіональних районів Австралії.

14

Броманс — це близькі дружні стосунки між двома чоловіками, які не є сексуальними.

15

Оксфордська кома (Oxford comma) — це така кома в англійській пунктуації, яку ставлять перед сполучником «і» в переліку.

16

Американський супергеройський фільм 1995 року.

17

Скайнет (англ. Skynet) — штучний інтелект із популярної франшизи «Термінатор», який став самосвідомим і почав боротьбу проти людства.

18

Конга — це лінійний танець, який походить від однойменного кубинського карнавального танцю та став популярним у США в 1930–1950-х роках. Щоб виконати його, танцюристи формують довгу чергу, яка зазвичай перетворюється на коло.

19

Denouement (тут у значенні «розв’язка в сюжеті») — запозичений із французької вираз. У розмовній мові його використовують для опису ситуації, коли відбувається повне завершення чи фінал чогось, наприклад у літературі чи театрі.

20

Можливо, тут автор припустився неточності. Згідно зі схемою розташування купе на с. 10, загоряти мала б права рука, бо в купе на східному боці пасажири їдуть спинами, а в купе на західному боці — обличчями в напрямку руху. — Прим. ред.

21

Скраббл — це настільна гра, у якій учасники створюють слова на ігровому полі з плиток із літерами.

Content

Стівенсон Бенджамін Усі в цьому поїзді — підозрювані

Пролог

Мемуари

Розділ 1

Розділ 2

Розділ 3

Розділ 4

Розділ 5

Розділ 6

Блокбастер

Розділ 7

Розділ 8

Розділ 9

Розділ 10

Розділ 11

Розділ 11.5

Криміналістика

Розділ 12

Розділ 13

Розділ 14

Розділ 15

Розділ 16

Психологічний трилер

Розділ 17

Розділ 18

Розділ 19

Розділ 20

Розділ 21

Розділ 22

Розділ 23

Розділ 24

Розділ 25

Юридична драма

Розділ 26

Розділ 27

Розділ 28

Розділ 29

Розділ 30

Розділ 31

Розділ 31.5

Проза

Розділ 32

Сім дедукцій Ернеста Каннінґема

Розділ 33

Розділ 34

Обман

Розділ 35

Розділ 36

Співавторка

Епілог

Примітка автора, або Перепрошення перед фероеквінологами

Подяки

Примітки