Ґеорґі Ґосподинов

Природний роман та інші історії

УДК 82-3(497.2)

ББК 84-4(4Б0Л)

Г 72

Переклад з болгарської: Остап Сливинський

Редакція: Ірина Давидко

Верстка та дизайн: Ірина Мамаєва

Ґосподинов Ґ.

Г 72 Природний роман та інші історії. — К.: Темпора, 2012. — 168 с.

ISBN 978-617-569-112-0

© Темпора, 2012

© Ґеорґі Ґосподинов, 2012

УДК 82-3(497.2)

ББК 84-4(4БОЛ)

Зміст

Форма і меланхолія

Остап Сливинський

6

Природний роман

11

Друга історія

148

Кристін махає з потяга

153

Восьма ніч

156

Історія з вокзалом

162

Білі підштанки історії

163

Форма і меланхолія. Остап Сливинський

Як виглядає постмодернізм у Східній Європі? Можна довго пояснювати, але краще розповісти невеличку історію.

Так от, один мій приятель вважає найавтентичнішим східноєвропейським постмодерністом свого сусіда, який ще в 90-х роках на перший свій солідний «заробіток» купив новенький чорний «Мерседес». А потім вирішив нарешті облаштувати вдома санвузол, щоб не ходити більше надвір до вітру, і перекрити дах, щоб не розставляти по вітальні тазики для дощівки. Тому «Мерседес» знадобився йому переважно, щоб возити гіпс і шифер. Іншого транспорту в нього не було. Відтоді я так собі й уявляю «постмодерну ситуацію» в наших краях — як дорогий лімузин, з багажника якого стирчить мішок цементу.

Прокляття посткомуністичної Східної Європи — не у безформності, а в тому, що форма і зміст традиційно живуть тут порізно. Повертаючись із подорожі, східноєвропеєць привозить додому форму. І тримає її переважно для гостей, як столовий кришталь у серванті, залишаючи зміст на кухні, для домашнього вжитку. Погано, коли хтось із чужих встигає помітити зміст — це як краєчок білизни, що вистромився з-під одягу. Східноєвропеєць вірить у форму, Форма — це форма його релігії.

*

Можливо, якраз через те, що постмодернізм у Східній Європі — на кожному кроці, на вивісках і ярликах, у стилі одягу і макіяжу, в назвах кав’ярень, ресторанів, нічних кіосків, перукарень і журналів, у культовій, житловій і офісній архітектурі, у плануванні міст, політичних спічах і щоденних газетах, тут майже нема постмодерної літератури. Точніше, вона є, але вона тут — щонайбрутальніший реалізм.

*

Тому достатньо просто констатувати: вперше я приїхав до Болгарії 1997 року, в один із найтяжчих років того десятиліття, рік економічного колапсу і гіперінфляції, про що я не знав — мені було дев’ятнадцять, і я не цікавився ні політикою, ні економікою. То була моя перша самостійна далека подорож, замість політики й економіки я шукав музики і пригод, я робив фотографії старим «Зенітом» (ні, не «Смєною», дорогий Ґеорґі, але я б посперечався, що краще) і почувався першовідкривачем. Я відчув Балкани на запах і смак у перші ж години, ще тільки-но переїхавши Дунай і вихилившись із вікна потяга, і дотепер упізнаю цей запах і смак будь-де, вві сні і наяву. Невелика місячна стипендія, яку я мав отримати по приїзді, була розбита на ще менші порції, і нам у страху перед новим витком інфляції виплачували її щотижня. Але ми все одно намагалися чимшвидше витратити ці гроші на все, що можна було купити.

На щастя, йшло літо, на базарах і розкладках з’являлося щораз більше овочів і фруктів, і ми спустошували прилавки, як сарана, щоб наповнити весь посуд, усі ванни й умивальники в студентському готелі яблуками, грушами, персиками і виноградом. Ми почувалися тоді, ніби якісь специфічно балканські Мідаси — усе, чого ми торкалися, перетворювалося на соковиті плоди.

Безперечно, форма у Болгарії в такій самій пошані, як і будь-де у Східній Європі. За кількістю «Мерседесів» на душу населення ця країна поступається, певно, лише Албанії, а за кічуватістю фасадів, обкладинок і вивісок, може, й попереду всіх. Але під цією сухозліткою є ще дещо, і ми тоді, влітку 1997-го, — поміж териконів з овочів і фруктів, які починалися відразу за нашим ліжком і тяглися до самого середмістя, поміж весіль з духовими оркестрами, які крокували просто посеред вулиці, незважаючи ні на які колапси й інфляції, поміж настирливих циганок, які говорили так швидко, що все теперішнє і майбутнє, всі наворожені наречені, гроші та «щастя, щастя» склеювалися в одну суцільну нерозбірливу масу, — відчули це дуже виразно. У глибині, під видимим життям, було життя інше, потужніше, незалежне від пошарпаних реклам на білбордах і сміттєвих баків, щодня ретельно обстежуваних на предмет чогось корисного, і що тяжчими були обставини, то впертіше те життя виходило на поверхню, лише обвітрювалося якоюсь відчайдушністю і меланхолією. Воно мало свої сезони, свої регулярні і незмінні періоди цвітіння і пригасання, після важкої зими («Мусить же хтось описати злиденну зиму 1997-го…») те життя вибухало звичайною радістю, ніби не було ще недавно демонстрацій перед Народним зібранням і поліційних акцій. Воно було як природа — наприклад, як дерево, що волею якихось невідомих для нього вітрів виросло на голій скелі, але знає свої деревні справи — регулярно випускає бруньки, скидає листя, плодоносить, розсіює насіння. Це життя було як вода, що сама очищується, як рана, що сама загоюється.

*

Тоді ще не було «Природного роману», він вийшов двома роками пізніше, в 1999-му, а я його прочитав іще пізніше, коли про цей твір у Болгарії вже говорили так багато, що не прочитати його було просто неможливо. Не пам’ятаю, звідки він у мене взявся, певно, хтось мені позичив; є такі люди, які завжди носять у сумці потрібні книжки і вручають тобі їх на прощання замість потиску руки. Обкладинка була стилізована під картонку з повирізуваними в ній прямокутними отворами, крізь які було дещо видно: фрагмент плетеного крісла, дерево, кішка, чоловіча голова, малюнок з атласу рослин. Деякі віконця були зачинені. На звороті обкладинки було написано різні речі в дусі: «постмодерна емблема 90-х», «перше в болгарській літературі серйозне розхитування певності…».

Хтось може собі уявити цей текст і як картонний ящик з віконцями — чому ні? Або як сервант із багатьма шухлядами, які одну за одною відчиняєш і з гуркотом зачиняєш назад, шукаючи якусь річ, яку дуже давно туди поклав. Може, й не туди, може, її й не було зовсім. Такі тексти, як «Природний роман», найбільше подібні на речі, їх можна уявляти як завгодно. Хоч рослиною, хоч плетеним кріслом. Більшість усього, що я чув або читав про цей роман, стосувалося Форми. Автори тих рецензій застрягали у наймілкішому шарі твору, були обмануті наперстками дрібних розділів, які миготять перед очима. Піймалися на простий трюк.

Бо цей роман оманливий, як… Як що? Як Східна Європа? З її миготінням вивісок і реклам світових брендів, якими завішане щось інше, не видне неозброєним оком? Нелінійна оповідь, весь цей смак до нібито-енциклопедичності, весь цей постмодерний «anything goes», і легка обсценність, і гра з ідентичністю — все це знаємо, знаємо. Читали Кортасара, читали Павича, Пінчона. Може, читали й «одного Модерного Француза», і вже на першій сторінці підсміхаємося у вус: ми — терті калачі, пошукай когось, кому ще цікаво в таке гратися.

Я думаю, це тест. Тест на, умовно кажучи, «американського туриста» — хай це так, не дуже політкоректно, називається. Який усюди, куди прибуває, шукає того, що йому добре знайоме, шукає звичних для нього знаків і назв. І повертається, в принципі, з тим, що вже знав і раніше. Такий читач не помітить у цьому тексті багато чого.

Не помітить пам’яті — колективної, від якої хочеться втекти подалі, й особистої, куди хочеться тікати, коли важко. Меланхолії. Ні, меланхолію він, мабуть-таки, помітить, бо в сучасній літературі мало є більш меланхолійних текстів. Не помітити він може особливої барви цієї меланхолії — вже не просто східноєвропейської, а суто балканської, відчайдушної й іронічної, яка є дуже далекою від розпачу й апатії, хай би там що трапилося. Тієї самої, яку ми відчули на смак тоді, того нелегкого літа 1997 року в Болгарії. Тієї самої, що каже оповідачеві (одній з його іпостасей) вимріяти собі ідеальний і загалом життєрадісний спосіб самогубства: смачно затягуючись цигаркою на задвір’ях дому, «скурити» себе, перетворити себе на хмарку блакитнуватого диму. Або, міркуючи про те, як жити після подружньої зради, і розважуючи різні способи покласти собі край, зупинитися на канапці з подвійною кавою.

*

«Апокаліпсис можливий навіть в окремо взятій країні», — пише Ґеорґі Ґосподинов. Це не про Болгарію, я певен. З Болгарією навряд чи щось трапиться, доки планета тримається на своїй орбіті, доки існують весільні духові оркестри, доки земля родить абрикоси, виноград і груші, з яких у перспективі можна зробити ракію, і доки циганки на вулиці смикають вас за рукав.

Можливо, це про нас.

Остап Сливинський

Природний роман

Природна історія — це ніщо інше, як називання видимого. Звідси й випливає її особлива поведінка, яка на перший погляд видається наївною — така вона нехитра й повна очевидностей.

Один Модерний Француз. 1966, Paris

1

На цьому світі завше є довга вервечка тих, хто плаче, і трохи коротша — тих, хто сміється. Але є й третя — тих, хто вже не плаче й не сміється. Про них мені й хочеться говорити.

Ми розлучаємося. Вві сні розлучення — це лише покидання дому. В кімнаті вже все запаковане, коробки громадяться до самої стелі, а проте лишається досить простору. Коридор і решту кімнат заповнили родичі — мої та Еми. Про щось перешіптуються, шарудять, чекають, що ми вчинимо. Ми з Емою стоїмо біля вікна. Треба ще розділити купу грамофонних платівок. І раптом вона бере платівку, що лежала згори, виймає з конверта і з усієї сили шпурляє через вікно. Це моя, — каже вона. Вікно зачинене, але платівка пролітає крізь нього, наче привид. Я мимохіть хапаю наступну і кидаю слідом за першою. Платівка ширяє, мов літаюча тарілка, крутиться довкола власної осі, ніби у програвачі, тільки швидше. Чую, як вона свистить. Десь над сміттєвими баками небезпечно цілить у брудно-сірого голуба. Спершу здається, що удару вдасться уникнути, але за мить я з жахом бачу, як гострий край платівки м’яко врізається у вгодовану голуб’ячу шию. Все відбувається, як у сповільненому кадансі, і від того стає ще страшніше. Поки платівка перерізає шию, виразно чути кілька коротких тонів. Гостра кістка програє фрагмент запису, швидко проходячи по доріжці. Сам початок мелодії. Якийсь шансон. Не пам’ятаю. Шербурзькі парасольки? O, Parix? Кав’ярня з трьома голубами? Важко згадати. Але музика була. Відтята голова пролітає ще кілька метрів за інерцією, а тіло м’яко гупає в пилюку біля смітників. Крові немає.

Уві сні все досконало чисте. Ема перехиляється й жбурляє ще одну платівку. Потім я. Вона. Я. Вона. Кожна наступна платівка повторює те, що сталося з першою. Хідник перед нашим вікном усіяний пташиними головами, сірими, однаковими, з опущеними очними оболонками. Щоразу, коли злітає голова, родичі позаду нас уривчасто аплодують. Мицька сидить на підвіконні й хижо облизується.

Я прокинувся з болем у горлі. Спочатку збирався розповісти сон Емі, але потім роздумав. Просто сон.

2

Апокаліпсис можливий навіть в окремо взятій країні.

Крісло-гойдалку я купив одного суботнього дня на початку січня 1997-го. Щойно взяв зарплатню, і крісло поглинуло якраз її половину. Було останнє, ще за старою, порівняно низькою ціною. Інфляція, яка лютувала тієї зими, робила мою покупку ще безглуздішою. Крісло було плетене, імітація бамбуку, доволі легке. Хоча виглядало велетенським і нетранспортабельним. Не могло бути й мови, щоб віддавати другу половину зарплатні таксистові, тож я закинув крісло на спину й подався додому. Йшов, несучи на плечах крісло, наче кошикар, і ловив на собі презирливі погляди перехожих через розкіш, яку я собі дозволив. Мусить же хтось описати злиденну зиму 1997-го, так само, як і всі інші злиденні зими — 1990-го, 1992-го. Пам’ятаю, як переді мною в черзі на базарі стоїть старша жінка і просить відрізати їй половину лимона. Інші вечорами обходять порожні ятки в пошуках випадкової картоплини. Все частіше добротно одягнені люди, долаючи сором, порпаються в сміттєвих контейнерах. Голодні собаки завивають у темряві й вряди-годи кидаються на запізнілих перехожих. Пишучи ці уривчасті фрази, уявляю собі газетні заголовки, набрані жирним шрифтом.

Одного вечора я повернувся додому і виявив, що моє помешкання обікрали. Бракувало лише телевізора. Хтозна-чому, але з порога я подумав про крісло-гойдалку. Воно було на місці. Мабуть, просто не вмістилось у двері — надто широке, вносити мені його довелося через вікно. Цілий вечір я просидів у кріслі. Ема, повернувшись, почала дзвонити в поліцію. Марно. Ніхто вже не реагував на повідомлення про квартирні крадіжки. До дідька. Я сидів у плетеному кріслі, гладячи двох наляканих безладом кішок (цікаво, де вони ховалися, поки в квартирі орудували злодії?), курив і страждав, відчуваючи, як уражено рештки моєї чоловічої гідності. Мені не вдалося захистити навіть Ему та кішок. Я написав оповідання.

Злодії вдираються до помешкання однієї сім’ї. У мить нападу в квартирі — тільки жінка близько сорока, з першими ознаками в’янення. Вона дивиться по телевізору серіал. Нападники — молоді, на позір нормальні хлопці — не сподівалися, що хтось може бути вдома о такій порі, але швидко опановують ситуацію. Та й жінка достатньо ошелешена. Сама виймає гроші з шафи у спальні. Не пручається, коли її змушують зняти сережки й персні. І обручку? І обручку також. Зняти її важко, вона майже вросла в палець. І раптом, коли злодії беруться за телевізор — до речі, серіал усе ще йде — жінка міцно обхоплює його руками. Вперше підвищує голос, просить, аби вони взяли собі, що хочуть, тільки залишили телевізор. Так і стоїть, обернувшись спиною до двох чоловіків, притиснувшись грудьми до екрана, готова на все. Вони могли б легко відштовхнути жінку, але на мить ціпеніють, збентежені її несподіваною реакцією. Вона відчуває їхнє вагання і кидає двозначно: робіть зі мною, що завгодно, тільки залиште телевізор. Угоду укладено. Ми тебе трахнемо, — каже один. Вона не ворушиться. Чоловіки спритно задирають їй спідницю. Ніякої реакції. Її сідниці все ще пружні. Перший швидко кінчає. Другий вовтузиться довше. Жінка стискає руками телевізор і не рухається. У якусь мить лише просить, щоб вони поквапилися, бо діти прийдуть зі школи. Це остаточно знеохочує другого, і обидва забираються геть. Серіал закінчився. Жінка з полегшенням відпускає телевізор і йде до ванної.

Цікаво, як закінчаться ці дев’яності — як трилер, ґанґстерський фільм, чорна комедія чи мильна опера?

Примітка редактора

Історія цієї історії така.

Я, редактор столичної літературної газети, отримав зошита. Він був вкладений до великого саморобного конверта, на якому значилися адреса редакції і моє ім’я. Зворотної адреси не було. Клей повитікав назовні й засох. Щиро кажучи, розпечатував я конверт із певною огидою, котра аж ніяк не розвіялася, коли я видобув звідти зошита — досить пом’ятого, з приблизно вісімдесятьма аркушами, густо списаними з обох боків. Такі рукописні послання ніколи не віщують редакторові добра. Їхні автори, переважно нав’язливі старигані, через кілька днів з’являються, щоб запитати, чи прийнятий до друку рукопис — ясна річ, твір їхнього життя. З власного досвіду знаю, що досить не відшити їх відразу, а, зважаючи на вік, ухильно відповісти, що, мовляв, іще не дочитав, як вони будуть брати тебе в облогу щотижня, наче підстаркуваті воїни, готові битися до кінця. І хоча жити їм недовго, щоразу, тільки-но чую постукування палички по сходах до редакції, починаю лаятись, як вантажник.

Але от що дивно: у тому зошиті ніде не було ні імені автора, ні заголовка. Я поклав рукопис до торби, щоби вдома все-таки перебігти очима. Зрештою, завжди можна повернути його з відмовкою, що приймаються лише друковані тексти, і в такий спосіб відкласти справу принаймні на кілька місяців. Увечері я, звісно, забув про зошит, але наступними днями ніхто не з’явився до редакції, щоб запитати про долю свого твору. Я розкрив його лише через тиждень. Важко повірити, але переді мною був один із найкращих текстів за всю мою редакторську кар’єру. Якась людина намагалася говорити про свій невдалий шлюб, і роман (я чогось вирішив, що то саме роман) кружляв довкола неможливості розповісти про крах співжиття. Зрештою… сам роман також годі переказати. Я відразу поставив на шпальту один фрагмент і вирішив зачекати, поки з’явиться автор. Додав коротку примітку, що рукопис надійшов без підпису, вочевидь, через неуважність автора, і редакція просить його зателефонувати. Минув місяць. Нічого. Я поставив наступний фрагмент. І от якогось дня до редакції прийшла доволі молода жінка і зчинила скандал, буцімто ми втручаємося в її особисте життя. Вона, мовляв, не читає нас регулярно, але подруга показала їй числа газети з уривками того рукопису. Твердила, що автором тексту є її колишній чоловік, який хоче її скомпрометувати. До того ж усі імена справжні, за що, як радила приятелька, можна подавати на нас до суду. Потім жінка зненацька розплакалася, увесь її гнів розтанув, і в цю мить вона здалася навіть милою. Уривчасто розповіла мені, що колись її чоловік був досить недурний, писав оповідання, щось там публікував. Зізналася, що не читала нічого. Але після розлучення йому трохи відскочила клепка. Тепер геть деградував, весь час тиняється кварталом, часто пересиджує у скверику перед її будинком, якраз навпроти її вікон, щоб виставляти на глум перед сусідами.

— Ви мені його покажете?

— То пошукайте собі, він вештається довкола базару з кріслом-гойдалкою. Ви його впізнаєте. І прошу вас, не друкуйте більше цього, я не витримаю, — сказала вона несподівано тихо і вийшла.

Він перебивався, як усі безпритульні, але й не зовсім так. У смітниках не порпався, принаймні такого за ним не помічали. Збирав макулатуру. Був тихим божевільним. Крутився біля ринку, виконував якісь дрібні послуги, вечорами стеріг крам, за що отримував помідори, перець, кавуни — залежно від сезону. Це мені розповіли продавці, перед тим кілька разів перепитавши, чи я, бува, не з поліції. Більше не знали нічого.

Я знайшов його у сквері. Гойдався в кріслі, але якось механічно, ніби в трансі. Розкуйовджене волосся, футболка, що давно втратила колір, джинси, старі кросівки з повідклеюваними підошвами. І ще — миршава бездомна кішка, яка скрутилася в нього на колінах. Він так само механічно її гладив. Виглядав на сорок, максимум — сорок п’ять. Мене попередили, що він майже не розмовляє. Але все-таки я йшов до нього з доброю звісткою. Коли я представився, він, здалося, лише злегка всміхнувся, навіть не глянувши на мене. Я прихопив із собою два числа з його публікаціями. На запитання, чи він є автором тексту, кивнув, але було видно, що він усе ще далеко звідси. Я намагався хвалити твір, розповідав про можливе видання, питав про інші його справи. Жодного ефекту. Врешті-решт я видобув гаманця і дав йому грошей — скільки мав при собі, — кажучи, що це гонорар. Він, вочевидь, не звик отримувати гроші. Уперше за весь час збентежився, вийшов із заціпеніння і глянув на мене.

— Розлучаєшся, чоловіче? — це прозвучало майже по-дружньому, з ноткою співчуття.

До дідька, я не думав, що по мені видно. Так чи так, я виглядав краще за нього. Ніхто з моїх друзів іще не знав. Кілька днів тому ми з дружиною подали заяву про розлучення.

Зрадівши, що він заговорив, я знову спитав, як він зветься.

— Ґеоргі Ґосподинов.

— Це моє ім’я! — вигукнув я.

— Знаю, — він байдуже знизав плечима. — Я читав вашу газету. І знаю ще сімох людей, яких звати так само.

Більше він не сказав нічого. Я залишив його і подався геть. Усе складалося, як у поганому романі. Мені сяйнуло, що я можу зателефонувати його дружині й спитати, як насправді зветься її колишній чоловік. Перш ніж завернути за ріг, я не втримався і обернувся. Він сидів так само, гойдаючись у кріслі, — ритмічно, як ті пластмасові долоньки, що їх колись чіпляли за заднім склом автомобіля.

Через рік я знову спробував його знайти. Тим часом мені вдалося домовитися з одним видавництвом про публікацію його рукопису, треба було лише, щоб він підписав контракт. Сумнівно, що мені вдалося б дотягти його до видавництва, тож я вирішив, що сам віднесу йому папери. Стояла пізня весна. Я вже довідався його ім’я від дружини і мусив змиритися зі збігом. Мені було якось соромно перед тим чоловіком — так, ніби я погидував, що якийсь опущений тип може бути моїм однофамільцем, та ще й тезкою. Угода з видавництвом передбачала пристойний гонорар, який, без сумніву, був би для нього не зайвим. Я обійшов увесь сквер, але ніде його не знайшов. Покрутився коло базару. Запитав одного з продавців, із яким, здається, розмовляв попереднього разу. Той нічого не знав. Востаннє бачив його минулої осені, у жовтні, ні… мабуть, на початку листопада. Відтоді він не з’являвся. Потім продавець махнув рукою й докинув, ніби між іншим, що холод минулої зими був собачий, а Маятник (таке в нього було прізвисько) збирався провести її на своїй гойдалці, ну, тобто на кріслі. Розповідаючи це, чоловік устиг продати кілограм помідорів, два кілограми огірків і кілька пучків свіжої петрушки, не забувши нахвалити свій товар і мені. І все це байдужим, трохи писклявим голосом. Перше, що мені захотілося зробити, — це потоптати йому всі помідори, до останнього, далі обскубати листочок за листочком свіжу петрушку і, нарешті, встромити його обличчям у ту саламаху. Як могло статися, що продавці — чи не єдині, з ким спілкувався той безпритульний — не зробили для нього хоч щось? Не знаю, якась кімнатка на зиму, чи хоч би пивниця… Але мій гнів поступово минув, бо відразу поставало запитання, чому я сам нічого не зробив для бідаки. Я подався геть, аби пошукати лавку у сквері недалеко від того місця, де я рік тому вперше і, певно, востаннє розмовляв із чоловіком на кріслі-гойдалці. До того ж через якусь дивну випадковість (чому випадковості завжди здаються нам дивними?) він носив таке саме ім’я, як у мене. А може, все склалося інакше, гадав я собі. Може, він раптом узявся за розум, може, публікація в газеті додала йому духу, підняла з вічного крісла, і він тепер десь працює, можливо, навіть пише, винайняв собі помешкання, знайшов іншу дружину? У якусь мить я уявив собі його в панельній вітальні, перед телевізором, капці на ногах, старенькі, але чисті штани, грубий светр, незмінне крісло-гойдалка. На колінах — та сама миршава кішка, яку він гладив тоді. І що рельєфнішою ставала ця картина в моїй уяві, то менш реальною здавалася. Врешті, я видобув контракт із видавництвом і зробив останнє, що міг учинити для свого однофамільця. Підписав його.

3

Вони ширяють у порожнечі, позаяк остання існує, і, з’єднуючись між собою, ведуть до сотворення, а розділяючись — до загибелі.

Демокрит (за Аристотелем)

Флобер мріяв написати роман про ніщо, роман без будь-якої зовнішньої фабули, який мав би «триматися сам собою, внутрішньою силою стилю, як земля тримається в повітрі без усякої опори». Пруст певною мірою сповнив цю мрію, спираючись на мимовільне пригадування. Але й він не оперся спокусі фабульності. Нескромність мого наміру полягає в тім, щоби створити роман із самих лише зачинів. Роман, який весь час починається, щось обіцяє, доходить до 17-ї сторінки й вертається назад, до точки виходу. Ідею, чи то першооснову такого роману я віднайшов в античній філософії, насамперед у розумуваннях натурфілософської трійці — Емпедокла, Анаксагора, Демокрита. Отже, роман із початків спочив би на цих трьох китах. Емпедокл обстоює існування обмеженої кількості первоначал, до чотирьох головних стихій (землі, повітря, вогню, води) додаючи Любов і Ворожнечу — вони-то й урухомлюють стихії та спричинюють різні їх комбінації. Найближчим до роману мені видається Анаксагор. Його ідея панспермій, або сімені речей (їх Аристотель згодом назве нудніше й нейтральніше — гомеомеріями), може стати рушійною силою для такого роману. Роман, створений із безлічі крихітних часток, першоречей, себто початків, які укладаються в незчисленні комбінації. Якщо Анаксагор твердить, буцім кожна конкретна річ складена з маленьких схожих на неї часточок, то й роман може бути вибудуваний із самих початків. І я вирішив спробувати із зачинами романів, які вже стали класикою. Можна б їх назвати й атомами, віддаючи дань Демокритові. Атомістичний роман із початків, які ширяють у порожнечі. Отож, моя перша спроба виглядала так:

Якщо вам справді хочеться почути цю історію, ви, певно, насамперед захочете дізнатися, де я народився, як провів своє дурнувате дитинство, що родили мої батьки до мого народження, — словом, усі ці нісенітниці в стилі Девіда Копперфілда. Але, правду кажучи, мені не хочеться в цьому копирсатися.

Чи мені самому доведеться бути героєм свого власного життя, чи ця роль комусь іншому випаде, — то покажуть оці сторінки. Починаючи розповідь про своє життя з самого його початку, повідомляю, що я народився (як мені сказали, і я цьому вірю) у п’ятницю, о дванадцятій годині вночі.

Моє ім’я — Артур Ґордон Пім.

Сквайр Трілоні, лікар Лайвсі та інші джентльмени попросили мене написати все, що я знаю про Острів Скарбів. Їм хочеться, щоб я розповів всю історію від початку до кінця, не приховуючи нічого, крім розташування острова, та й то тільки тому, що й досі звідти не вивезли всіх скарбів. Отже, я беру перо в цей благословенний 17.. рік і повертаюся думками до тих часів, коли мій батько тримав корчму «Адмірал Бенбоу» і коли засмаглий старий моряк із шабельним шрамом на щоці вперше оселився під нашим дахом.

Допомогли бай Ґаньо скинути з плечей турецький ямурлук, напнули на нього бельгійський плащ — і всі мовили, що тепер він справжнісінький європеєць.

— Хай кожен з нас розповість щось про бай Ґаньо.

— Нумо, — загомоніли всі.

— Я розповім…

— Стривайте, я знаю більше…

— Ні, я, бо ти нічого не знаєш.

Зчинився галас. Нарешті всі погодилися, щоб розпочав Статі. І той почав:

Завжди, коли йдеться про індіанця, мені спадає на думку турок. І хоч яким би це дивним здавалося, все-таки воно має своє виправдання.

— Eh bien, mon prince. Genes et Lucques ne sont plus que des apanges, des маєтності, de la familie Buonaparte. Non, je vous préviens, si vous ne me dites pas, que nous avons la querre, si vous permettez encore de pallier toutes les infamies, toutes le atrocités de cet Antichrist (ma parole, j'y crois) — je ne vous connais plus, vous n’etes plus mon amiq vous n’etes plus мій вірний раб, comme vous dites. О, вітаю, вітаю. Je vois que je vous fais peur, сідайте й розповідайте.

Другого дня Великодня року Божого 1870-го був я на обіді у добродія Петка Рачева, письменника й газетяра болгарського. Мешкав він у тісному двоповерховому будиночку на розі двох вузеньких і засмічених вуличок, в одному з найбрудніших царгородських кварталів Балкапан-хан. Добродійка К., родичка пана Рачева, яка мешкала з ним, по обіді поставила перед нами на стіл дві великі чаші, наповнила їх почищеними й нарізаними яблуками і залила їх темним, смачним пашалиманським вином. Ми брали пальцями скибочки яблук, сьорбали вино, і бесіда наша точилася в радості й задоволенні.

Народився я 1632 року в місті Йорку в заможній сім’ї чужоземного походження. Батько мій, на прізвище Крейцнер, був родом із Бремена й оселився спочатку в Гуллі. Торгівлею він набув великого достатку і, покинувши торгувати, переїхав до Йорка. Батько мій дав мені достатню освіту — яку взагалі могли дати домашнє виховання та міська школа — й призначив мене вивчати право. Мене, проте, могло задовольнити лише ремесло моряка.

Перед кількома роками в Гамбурзі мешкав один купець на ім’я Робінзон. Мав він трьох синів. Найстарший захотів стати жовніром, записався до полку і в одній битві проти французів загинув. Другий багнув стати вченим мужем, але одного разу, спітнівши, напився холодної води, захворів на сухоти й помер. І так лишився наймолодший син, якого кликали Крузо.

Усі щасливі родини схожі одна на одну, кожна нещаслива родина нещаслива по-своєму.

Все сплуталося в домі Облонських.

Того прохолодного травневого вечора Чорбаджі Марко, з непокритою головою, в самому халаті, вечеряв зі своєю челяддю у дворі.

Сон техаського оленя, що спочиває у своєму нічному сховку, порушило тупотіння кінських копит. Олень не полишає укриття, не зривається на ноги, бо ж у преріях живуть і дикі коні, що блукають ночами. Він лише підводить голову, так, що роги вистромлюються понад високою травою, й наслухує.

Виокремлені в такий спосіб, початки здобуваються на власне життя, корячись чудним законам міжтекстового притягання й відштовхування, як це провіщали Емпедокл, Анаксагор і Демокрит. Якщо швидко читати їх один за одним, вони зливаються воєдино і починають рухатися, ніби кадри кіноплівки, керовані якоюсь загальною кінетикою. Герої та події змішуються, і з них виліплюється нова історія. Початок із Селінджера, де оповідач кепкує із зачинів у стилі «Девіда Копперфілда», плавно вливається у саме ті діккенсівські рядки. Далі холодно відрекомендовується перше речення з «Історії Артура Ґордона Піма», щоб розчинитися в розлогій оповіді з «Острова скарбів». Відтак цілком безконфліктно входить бай Ґаньо[1], який розповідає історію про Вінету, а куртуазний французький зачин світського прийняття з «Війни і миру» радісно змінюється по-східному вальяжним пообіднім частуванням із нарізаними яблуками та паша-лиманським вином у господі добродія Петка Славейкова[2]. І, ніби історія, розказана під час тієї гутірки, йдуть перші рядки «Предивних пригод Робінзона», цілком випадково перекладених тим самим високоповажаним Петком. Інший переклад цієї книжки, який тут нанизаний, — то вже цілком окрема оповідь. І десь отут роман ніби вирішує стати сімейним і збирає родину Облонських заодно з челяддю Чорбаджі Марка[3], зовсім тим не бентежачись (бо й чим? — одна сім’я російська, інша — русофільська), а до того ж в обох родинах щось розладнується, хтось стрибає через пліт — чи то Королевич, чи Кареніна. Навіть техаський олень десь у заокеанських преріях стривожений тим шумом.

Світ — одне, і роман лише збирає його докупи. Початки дані, комбінацій безліч. Кожен із героїв вільний від переднакреслення долі. Перші глави обезголовлених романів починають витати, як панспермії в порожнечі, спричинюючи з’яви речей, так, Анаксагоре?

Гарно, хоч трохи перебільшено, сказав про це Емпедокл: «Із землі виросло багато голів без ший, голих рук, які металися сюди-туди, позбавлені плечей, багато очей без чіл блукали просторами, і все прагнуло з’єднатися…». Відтепер усе можна розвинути в той чи інший спосіб: Вершник без голови може з’явитися, приміром, на прийнятті у Ростових і лаятися голосом Голдена Колфілда. Можуть траплятися інші речі. Але ніщо не буде описане в Романі з початків. Він лише даватиме перший поштовх і залишатиметься достатньо делікатним, аби заховатися в тінь наступного початку, дозволивши героям пов’язувати свої долі волею випадку. Це я б і назвав Природним романом.

4

Розлучення з дружиною не було важким і виснажливим. Сама процедура тривала не більше ніж чотири-п’ять місяців, що вважалося цілком нормальним. Звісно, ми заплатили певну суму, щоб трохи пришвидшити процес. Я гадав, що легко це переживу. Моя дружина також. На першому слуханні, яке тривало не довше ніж дві хвилини, ми підтвердили, що наше рішення є «остаточним і безповоротним». Прокурорка була доволі грубою. Мала волохаті руки і велику родимку зліва на носі. Визначила дату другого слухання, яке мало відбутися через три місяці, і покликала наступну пару. Ми вирішили повернутися пішки.

— Що ж, маєш іще час подумати до другого розгляду, — кинула дружина. Я уявляв собі, як на розлучення зберуться всі гості, що були на весіллі у загсі. Як не крути, обидва ритуали все-таки міцно пов’язані. Було б чесно, якби тодішні свідки прийшли й тепер. Принаймні, не довелося б повідомляти кожного зокрема, що ми вже розійшлися, що я не відповідаю на старий телефон і так далі. Уявляю собі, як плачуть близькі, чуючи наше «остаточне й безповоротне так» на запитання судді. Втім, вони й на весіллі плакали.

— То виходить, шлюб триває між двома «так», — сказав я, щоб не відповідати на її репліку.

Вагітність дружини вже була помітна.

Ет, давайте продовжимо іншим разом. Тим більше, що до остаточного розгляду ще є час.

00

— Жив я з одною дівкою, яка постійно зависала в клозеті. Принаймні чотири рази на день по півтори години, я засікав. Я сидів перед дверима в коридорі, як песик, і ми балакали. То були страх які серйозні розмови — отак, через двері. Іноді, коли вона замовкала, я зазирав крізь шпаринку від ключа.

— Похмуре місце — клозет. Це діра, чувак!

— Лиши чоловіка в спокої. Ну, і що далі?

— Нічого, балакали собі. Вона все одно там зачинялася, а ти сидиш, намагаєшся її звідти витягнути, вигадуєш усякі дурниці, підманюєш відчинити, щоб нарешті побачити її очі. Зазирання через шпарину я до уваги не беру, тим більше, що вона її часом затикала туалетним папером. Якщо не бачиш, з ким розмовляєш, розслаблюєшся й говориш речі, про які в іншому разі й не подумав би. Одного разу, коли я її намовляв вийти, вона відчинила й покликала мене досередини. Нічого не вийшло. Клозет затісний для двох, мушу вам сказати. Дивлюся на неї, як вона сидить, знявши бікіні, ніби пірнула в унітаз… Так, ніби унітаз її проковтнув. Тільки коліна і ноги стирчать. Ні фіга в нас не вийшло.

— І тобі не було гидко?

— Кажу вам, клозет — понуре місце, діра!

— Та ні. Ні… Просто не вийшло. Не смерділо. Ну, трошки.

— Зачекайте. У тому й уся справа. От де проблема. Якщо можеш витримати запах дівки, яка випорожнюється перед тобою, якщо тобі не бридко, якщо приймаєш цей запах як свій, бо ж власним ти не гидуєш, то це означає, що ти залишишся з цією жінкою. Розумієте? Називайте це великою любов’ю, єдиною половинкою, саме тією жінкою, з якою можеш бути разом принаймні кілька років, і так далі. Подібні речі трапляються нечасто. Раз у житті. І це тест.

— Cheers! Ти це запатентував чи випробовуєш свій черговий роман перед слухачами?

— Нічого подібного. Це серйозні речі, але у педиків, як ти, тест, певно, по-іншому виглядає. Будьмо!

— Досить із тими клозетами. Сидимо собі, п’ємо, закушуємо, а тут — клозети, смороди…

— Ні, почекай. Чому це люди за столом не мають говорити про клозети, га? Ти чого до клозету ходиш? Бо сидів за столом перед тим, наминав щось, хлистав, і тепер біжиш у клозет. Це природно, хіба не так? Але за столом говорити — ні-ні. А тепер дивись: чи є щось, що було б тісніше пов’язане зі столом, ніж унітаз? Я про це думав багато. Треба бути тупим гальмом, щоб не бачити, наскільки важливий клозет. Знаєш, що я зроблю одного дня? Я зберу всі історії про клозети, впорядкую їх, додам коментарі, покажчики, і видам «Велику історію клозету»…

— З м’якою обкладинкою і на туалетному папері.

— Добра ідея. Але історія матиме два розділи. Домашній клозет — це щось зовсім інакше, ніж громадський. І я вам скажу, в чому різниця.

— Можна, я спочатку доїм печінку, га? Бо зараз усе просмердиться.

— Велика різниця в тому, що в громадському клозеті все — сама лише процедура. Ти зачиняєшся, розстібаєш ширінку, робиш свою справу, натягаєш штани і зникаєш. Робиш усе якнайшвидше.

— Бо гидко в клозетах.

— Ну, так. Але то все тільки процедура. А до власного домашнього клозету можеш собі зайти, коли захочеться, навіть без потреби. Можеш там стирчати годинами, читати книжку чи гортати комікси. Можеш просто підперти голову й роздумувати. В жодному іншому приміщенні людина не може так зосередитися на собі. Тому — підкреслюю — це найважливіше місце. Найважливіше.

— Виходить, у громадський клозет заходиш процедурно, а в домашній — ритуально.

— Десь так. І це особисті ритуали, ритуали, які придумуєш сам для себе. Ні для кого іншого. Бо тут ніхто тебе не бачить. Думаю, що й сам Господь Бог не заглядає до клозету.

— От я й кажу: клозет — похмуре місце. Один мій дідусь повісився в клозеті за домом. Вийняв ремінь зі штанів і перекинув його через балку. Встромив ноги в отвір, щоб повиснути. А штани йому злізли аж до кісточок, не трималися без ременя.

— А я в дитинстві, коли в селі бував у кіно, ніколи не міг собі пояснити, чому у фільмах герої ніколи не ходять до туалету. На екрані індіанці, ковбої, цілі римські легіони, і ніколи не бачиш, щоб хтось із них какав чи пісяв. Я після двох годин у кіно летів до туалету, як навіжений, а ті чуваки з фільмів за все життя — ані разу. От, сказав я собі, справжні чоловіки не рачкують із голими задками, і взявся спробувати, скільки часу витримаю, не ходячи до туалету, принаймні за великою потребою. Тиснувся три дні. Корчився від болю в животі, ходив зігнувшись, мої домашні перелякалися і вже збиралися вести мене до лікаря. Третього дня увечері не витримав. Зачинився в туалеті й попустив. Я почувався, як розв’язана повітряна кулька, що мнеться, плямкає, сичить і врешті-решт здувається остаточно. Тоді я вперше засумнівався в кіно. Якось у ньому все було не так, якось… як би це сказати… нечесно.

— Це все тому, що ти дивився тупі фільми. Я от що тобі скажу: путній фільм можеш упізнати за тим, чи з’являється в кадрі клозет. Пригадуєш, як у «Кримінальному чтиві»: коли Брюс Віліс повертається по годинник і вирішує засмажити собі дві скибки в тостері, а Траволта в цей час сидить у клозеті. Тостер клацає, Брюс кидається й застрелює іншого. Словом, тостер смикає за спуск, кухня ніби дає в зад клозетові. Бачиш, як усе закручено.

— А поліцай у «Собачій зграї», пан Оранжев, чи як там його, коли розповідає історію про наркотики в клозеті з усіма тими подробицями про камуфляж. Поки він завчає історію, його шеф каже: ти мусиш пам’ятати лише деталі. Тоді вони тобі повірять. Дія, — каже він, — відбувається в чоловічому клозеті. Ти мусиш знати про нього все. Чи там паперові серветки, чи сушка для рук, яке там мило. Чи смердить. Чи якийсь мудак не обісрав кабінку… Все-все.

— Ох, зараз виблюю…

5

Весілля рослин

Лінней

Вагітність моєї дружини вже була помітна. Ця невинна фраза має друге дно, себто… як би це сказати… автором її вагітності був не я. Батьком був інший, а вона все ще лишалася моєю дружиною. Вагітність впливала на неї гарно, додавала її рухам якогось спокою, приємно заокруглювала гострі плечі.

Я проводжав її додому після останнього слухання справи про розлучення. Що роблять люди в таких випадках? Кілька днів тому я винайняв помешкання неподалік, і Ема зробила божевільну, як на мене, пропозицію, щоб ми востаннє сфотографувалися разом. Зовсім як на весіллі. Ми зайшли до першого-ліпшого фотосалону. Фотограф був одним із тих говірких дідків, які за будь-яку ціну намагаються збагнути привід для світлини. «Сімейна?» — запитав він, так ніби від цього залежав вибір типу плівки. Далі неймовірно довго виставляв різкість, велів нам обнятися, взятися за руки, повертав одне до одного обличчям, дивився в об’єктив і знову йшов до нас. Нарешті клацнув, обсипав нас побажаннями, зичив щасливого сімейного життя і купи дітей — Емина вагітність таки була помітна — і відпустив з Богом.

00

— У 90-х найвеличнішим залишається те пірнання у найбруднішу вбиральню Шотландії з «Трейнспотинґу».

— А фільми Фасбіндера, Антоніоні? У кожному є принаймні одна важлива сцена в клозеті. А Кустуріца, з тією кумедною спробою самогубства в туалеті? Здається, з «Батька у відрядженні». Повис на бачку і замість того, щоб померти, спустив воду.

— Не люблю Кустуріци. Лінивий і неприємний. Балканський мудак, сентименталіст.

— Добре, хай йому грець, Кустуріці. Пам’ятаєш, як Надя Ауерман позує Гельмутові Ньютону на унітазі, а Наомі Кемпбел, скинувши бікіні, сидить там само й заливається пивом? До того ж на обкладинці свого першого альбому. Хочеться назавжди оселитися в тому унітазі.

— Рік тому в Гонконгу власники громадських убиралень і експерти в цій галузі з цілої Азії зібралися на симпозіум. Про це писали в якійсь газеті. І знаєш, які там читали доповіді? Щось на зразок «Практичні способи елімінування неприємних запахів» та «Історичний розвиток громадських туалетів у провінції Гуангцзю». Але найкрутіша назва була така: «Аналіз задоволення громадянських потреб у публічних вбиральнях Республіки Корея».

— Один мій знайомий повернувся з Пекіна й розповідав про клозет на тамтешньому летовищі. Такий собі довгий зал, поділений на комірки перестінками, десь метр заввишки — китайці ж коротуни, — а ще й до того без стелі. Сідаєш у своїй комірці, стіна тобі по пояс, а з обох боків увічливі китайці тобі кивають і усміхаються. Під тобою тече струмок, у якому, коли придивитися, можна виразно добачити випорожнення всіх, хто зліва.

— В армії були такі самі клозети. Досить мені про них згадати, як починають сльозитися очі. Нас примушували сипати туди хлорку для дезінфекції. Просто сліпнеш. За клозети відповідали діди, і коли хотіли над кимсь познущатися, посилали його чистити. Один салага, щоби помститися, вкрав із кухні цілий кілограм дріжджів і накидав в отвори — як там усе забухтіло, як вилилося!

— А в Берліні в одному клозеті було написано: «Їжте лайно — неможливо, щоб мільйони мух помилялись». Німецькою, звичайно.

— Хтось хоче ще соусу?

— Туалетні графіті — це буде окремий розділ «Історії…». Чому людина саме там любить писати? Більшість із тих, хто пише по клозетах, заледве чи виявляють таку схильність деінде. Я певен, що вони часто й рядка не написали на папері. Але стіна туалету — це особливий спосіб комунікації. Писання на ній дає інакше задоволення. Коли людина сама, вмикаються якісь приховані механізми. Це первинний інстинкт — писати, залишати знак. Я не здивуюся, коли виявиться, що всі наскельні малюнки первісна людина видряпала, поки сиділа навпочіпки за великою потребою.

— Але це важко довести, бо екскременти нетривкі, з коротким періодом розпаду.

— І все-таки непогано б дослідити місця біля тих малюнків. Але повернімося до графіті в клозетах. Найбільш ізольоване й самотнє місце на землі виявляється доволі публічним. У попередню епоху тільки там і можна було виявити антиурядові лозунги. Уся відвага суспільства виливалася саме там, на туалетній стіні.

— Інтимні туалетні революції. От тобі й відвага, от тобі й суспільство. Тільки всираючись від страху, вони напишуть «ганьба Т. Ж.[4]» чи «їбати БКП». Навіть не кажи. Отаке все наше довбане дисидентсгво. Єдиним громадським місцем, де ці люди протестували, були громадські туалети.

— Бурхливі й тривалі аплодисменти…

— В одному клозеті колись було написано: «Не напружуйся, тут нема виробничих норм».

— От-от, а я що кажу? Туалет був єдиним місцем, де за тобою не наглядали. Єдиною утопією, де влада слабшала, де всі були рівні і кожен міг робити, що захоче, під прикриттям, що робить те, задля чого зайшов. Відчуття цілковитої безкарності. Таке буває лише в туалеті і в могилі. Цікаво, що обидві ці речі приблизно однакових розмірів. З другого боку, у всіх цих вивільненнях думки на клозетних стінах…

— Випорожнення як вивільнення. Тема для дисертації.

— Зачекай… у всіх цих вивільненнях думки на клозетних стінах взагалі може не бути ніякого політичного підґрунтя. Це просто бунт мови. До клозету входять не лише твоє тіло й твоя пахвина, але й твоя мова. Мова має потребу розстебнути штани, розперезатися, вилити те, що назбиралося за весь чортів день, за все гівняне життя. Слухаєш дебільну балаканину, читаєш дебільні газети, говориш із дебільними людьми, і коли ти нарешті лишаєшся на самоті в туалеті, тобі природно, по-людському хочеться написати «хуй» на стіні. Оце і є великі й маленькі потреби мови. От і зараз, коли ми теревенимо про клозети, насправді говоримо про мову.

— Скажу тільки, що печінка вистигла, мозок вкрився жиром, і мені треба йти. А вдома, коли мене дружина спитає, про що ми стільки часу балакали, я скажу — про гівно.

— Ти це сказав? Своїм гидливим язиком?! Хлопці, за нього треба випити. Думаю, це просвітлення.

6

Хотілося б мені, щоб хтось сказав: красивий цей роман, бо зітканий з вагань.

Наступного дня він прокинувся пізно. Звечора нічого не прибирав. Попільнички смерділи, наче згаслі вулкани, якщо вулкани взагалі смердять. Учора пив із трьома друзями, які допомогли йому переїхати на нове помешкання. Цілий вечір говорили про клозети. Він сам скеровував розмову в це русло. Так було найкраще для всіх. Нікому не хотілося говорити про те, що сталося. Зрештою, ніхто й словом про це не обмовився. Розмова точиться найжвавіше тоді, коли треба уникати якоїсь теми. Він піднявся з ліжка, вірніше, спав просто на матраці, на підлозі, не роздягаючись. Рушив до ванної, спіткнувся об коробку з книжками й вилаявся. Коли нарешті він усе це впорядкує, ці ящики, мішки з книгами, ліжко, яке досі стоїть незібране, допотопну друкарську машинку, весь цей мотлох? І ще велетенське, якщо зважити на розміри помешкання, крісло-гойдалку, яке займає майже половину кімнати й надає довколишньому хаосові якоїсь декадентської витонченості? Повертаючись із ванної, він обережно обійшов наскладані в коридорі ящики, але в кімнаті вдарився головою об надто низький абажур, залишений у спадок попередніми наймачами. Сів у крісло і вперше за кілька днів замислився. Ще вчора було все — просторе помешкання в одному з найкращих кварталів, телефон, двоє котів, доволі непогана робота, дві-три дружні сім’ї, з якими вони часто бачилися. Ага, пропустив дружину. Хоча останні кілька місяців вони спілкувалися лише в присутності гостей, вона була тією силою, яка підтримувала дім у належному стані. І був спокій, що давав йому змогу писати. Все розвалилося за кілька днів. Розпад, щоправда, почався ще рік тому, але обоє закривали на це очі з якимось мазохістським задоволенням. Він встав і вийняв із сумки блок цигарок зі свого недоторканного запасу. Звечора скурили все. У тридцять років аж ніяк не хотілося починати все спочатку. Починати спочатку. Дурнуватий вислів, який пасує хіба що для другосортних романів і касових фільмів. Обернутися до всього спиною. Піднятися з колін. Воля будувати все наново. Дурниці.

Що будувати? З якого початку починати? Було кілька варіантів. Кинути все, переїхати до іншого міста, а якщо вийде — до іншої країни. Повіситися на бачку в клозеті. Зібрати всі гроші, купити п’ять блоків цигарок і стільки ж пляшок ракії, зачинитися в кімнаті й чекати, поки вріжеш дуба. Зійти вниз і взяти собі канапку з подвійною кавою.

Через п’ятнадцять хвилин він вирішив почати з останнього.

7

У церкві цієї троянди

чорний жук за ченця.

Як можливо писати роман сьогодні, коли нам відмовлено у трагічному? Як узагалі можна мислити про роман, коли немає нічого високого? Коли існує лише буденність — зі всією її передбачуваністю чи, ще гірше, з нестерпною загадковістю сліпого випадку? Бездарна буденність — лише в ній проблискує трагічне й високе. Так, у бездарній буденності.

Колись, коли час спливав повільно і світ ще був зачаклований, я чи то почув, чи то вигадав таку дивовижність. Якщо вирвати волосину з кінського хвоста і потримати у воді сорок днів, то вона перетвориться на змію. Оскільки коня не було, я спробував з ослом. Не пригадую, чи вичекав я сорок днів і чи перетворилася волосина на змію, швидше за все, ні, якщо взяти до уваги, що й хвіст же не був кінський.

Але я з’ясував одне: досить, аби думка про це перебула в голові хоч би хвилину, і всі ослячі зади починають здаватися розкішними ґорґонами. Я читав про Ґорґону в одній ілюстрованій книзі давньогрецьких міфів. Записав собі його в зошит у косу лінійку з печаткою Левського[5] на обкладинці. То було перше диво, яке мені піднесла дійсність, перша таїна буденності. І що поробиш, якщо зараз ослячі зади є для мене лише ослячими задами? Якщо я бачу тепер лише їхню розчакловану сутність? Зрештою, давненько я вже не споглядав ослячих задів.

Тут можна додати, що ще в давнину Епікур та його учень Лукрецій наполягали на ідеї природного самозародження живих істот під впливом вологи (зіс!) та сонячного світла.

Якщо онтогенез і справді повторює філогенез, або, іншими словами, якщо в одному людському житті відтворюються всі епохи природничої історії, то дитинство припадає десь на сімнадцяте-вісімнадцяте століття. Принаймні в тому, що стосується любовного ставлення до природи. Лінней — той, який одного чудового дня, ніби Адам, роздав імена рослинам і ввів бінарну номенклатуру, або так звані nomina trivialia (прості назви), — пойменував один зі своїх ранніх творів «Заручини рослин». Написаний він був іще на початку XVIII ст., але надрукований лише 1909 року. Ось опис процесу запилення, взятий з цієї праці, — він цілком міг би належати перу Андерсена:

Пелюстки квітів самі ніяк не задіяні у відтворенні, вони є шлюбним ложем, яке Великий Творець облаштував так пречудово, просочивши його коштовні ковдри пахощами, аби наречений та наречена могли щонайурочистіше відсвяткувати в нім своє весілля. Коли ложе готове, настає мить, коли наречений пригортає свою найдорожчу половинку й виливається в неї…

8

Sub rosa dictum.

Я вагітна, — сказала мені дружина того вечора. Тільки й усього. Кіно та література пропонують два варіанти реакції в таких випадках:

а) Чоловік ошелешений, але щасливий. Поводиться дещо дурнувато, йде до дружини, обіймає її. Обережно, щоб не зашкодити дитині. Не знає, що наразі це лише жменька клітин. Часом притуляє вухо до живота — рано ще слухати. Великим планом — очі дружини, глибокі й вологі, вже материнські.

б) Чоловік прикро вражений. Від самого початку щось нас у цьому героєві відштовхувало, і ось тепер усе його лицемірство проступає назовні, як червона смужка на тесті вагітності. Йому важко приховати роздратування, він не хоче цієї дитини, він брехав цій жінці. Великим планом — очі дружини.

Отже, Ема прийшла додому, сіла навпроти мене, не роздягаючись, і сказала просто: «Я вагітна». Зайве було уточнювати, від кого. Ми не спали з нею вже майже півроку. Сказала лише: «я вагітна», тим самим унеможливлюючи обидва вищезгадані варіанти. Я ніяк не зареагував. Не пригадую, щоб десь читав про подібну ситуацію. Дізнатися, що твоя дружина вагітна від іншого — таке стається раз у житті, ні, раз на кілька життів. Скачеш, лаєшся, перекидаєш стіл, розбиваєш улюблену вазу. Таку мить треба використати. Надворі блискавки, наближається гроза. Світ не може лишитися байдужим. Нічого подібного. Я спробував дуже повільно запалити цигарку. Не знав, що сказати. Дружина ніби злякалася мого мовчання і пролопотіла, що бачила дитину на зонді, крихітна, півтора сантиметра.

Не знаю, що сказати, зізнався я собі. Дивно, я не відчував ні ненависті, ні ревнощів. Як реагувати на немислиме? Що чинити?

Вона сказала, що хоче зберегти дитину і мене.

Я був з Емою ще два місяці.

Дитина виросла до семи, далі — до десяти сантиметрів.

Щодня я подумки прощався з нею, з котами, зі своєю кімнатою.

Два місяці, протягом яких ніхто не наважувався зробити рішення.

З кожним днем твоя дружина на очах стає матір’ю, а ти не можеш бути батьком.

9

До природничої історії клозету

З чого починається історія? Про що йдеться на початку? Про гнів, як у Гомера? Чи про імена? Якщо рацію має Платон у «Кратилі», то і грекам, і варварам була властива якась вроджена влучність назв. Отже, історію слід виводити звідти.

Рухаючись від сьогоднішнього клозету через англійське closet, ми прийдемо до латинського claudo, clausis, яке основними своїми значеннями акцентує на замкненості, зачиненості. У решті значень це латинське дієслово має відтінок завершення — «закінчувати», «кінчати». А ще означає «ховати», «приховувати». О, римляни вміли сказати все одним словом. Отже, клозет — це там, де ти зачиняєшся, робиш те, що маєш зробити, закінчуєш, відтак прикриваєш зроблене. Щоправда, римляни ніде не уточнюють, що саме робиться в клозеті. Можливо, тому, що там відбувалося все? В Ефесі, приміром — і що це місто зараз робить у Туреччині? — так от, в Ефесі можна побачити гарно збережений римський туалет. Просторий, з мармуровими сидіннями, між якими немає ніяких перегородок. Він був розташований одразу біля публічної лазні, з якою сполучався таким собі теплим каналом. Після лазні римські патриції сідали собі зручно на мармурових сидіннях і коротали в невимушених розмовах усе пообіддя. Memento! Ми дещо забули. Звісно, вони не відразу опускали свої теплі сідниці на холодний мармур — спершу голі зади рабів мали нагріти камінь приблизно до температури тіла.

Але повернімося до назв. Якщо розгорнемо шеститомний словник Найдена Ґерова[6], то знайдемо там вельми конкретні й неевфемістичні назви цього відхідного місця. Отже, наша мова початку дев’ятнадцятого століття відважно називає його нужником або сральником. Мій дідусь наприкінці двадцятого називає його так само, хоч і не читав Ґерова. Він і досі не може уявити собі нужника всередині помешкання, біля самої кухні. Набагато пристойніше «ходити до вітру». От і ще одна назва — така ж буквальна, як і евфемістична. До вітру, кудись за кухню — в цьому весь незнищенний пантеїзм того покоління. Зрештою, кожен чоловік відчував те водне злиття з природою, коли зупиняв авто на узбіччі. За кущами або на незайманому білому снігу, де можна навіть намалювати щось у стилі пізнього Пікассо.

Втім, можливо, початків треба шукати в датах, у цифрах, у точно зафіксованому часі.

1855 року в Англії збудували перший підземний громадський WC, тобто ватерклозет. Тільки для чоловіків. Мабуть, саме припущення, що дами можуть мати такі ж потреби, як чоловіки, було щонайменше нетактовним. Хоч і розташована під землею, громадська вбиральня з протічною водою аж ніяк не була андеґраундом — то було місце вишукане й престижне, оздоблене фаянсом і мосяжем, із важкими дубовими дверима, трохи схоже на паб, у якому не наливаєшся, а виливаєшся. Не обливаючись, звичайно. З тих часів збереглася ода на честь Томаса Крапера, засновника першого публічного клозету, написана анонімним відвідувачем, щасливим від вдало справленої потреби. То було щось на кшталт:

Найвищих заслужив похвал

наш містер Томас Крапер,

що сидимо серед дзеркал,

а не в кущах, як трапер…

Доки можна розширювати історію? Чи варто переказувати оповіді окремих людей, залучати приватний досвід, повсякдення, легенди? Дюре в «Дивовижній історії рослин», Альдрованді в «Історії змій та драконів», Джонстон у «Природничій історії чотириногих» роблять саме так. Природнича історія, принаймні та, яку знаємо з XVI–XVII століть, не надто дбає про окреслення власних меж. Так, скажімо, історія Альдрованді містить відомості з біології змій, а ще: етимологію, харчування, розмноження, епітети, способи відловлювання, алегорії та повір’я, емблеми й символи, чутки й легенди, прислів’я, сни та рецепти страв із плазунів.

Час від часу довкола клозетів народжуються дивні історії та плітки. Два-три роки тому газетні шпальти заполонила історія про шведа, який знайшов у своєму туалеті удава. Йде швед у вищезгадане місце, піднімає накривку унітаза і вже збирається сідати, коли помічає, що на дні рухається щось, згорнуте спіраллю — справжній удав. Історія мовчить про те, що трапилося далі — чи вкусила змія шведа, чи той моментально спустив воду.

Фактом є те, що подібні чутки з’являються регулярно. Клозет, хоч і культивований в атмосфері приємності, залишається пов’язаним із підземним царством, хтонічним і похмурим.

У тридцятих роках поширилася чутка, буцімто нью-йоркська каналізаційна система кишить алігаторами. Ось як це сталося. Одна сім’я поїхала у відпустку на Флориду і привезла звідти двох маленьких алігаториків. Господарі трохи ними потішилися, а коли алігатори набридли, просто викинули їх у каналізацію. Проте тварини не здалися, вони живилися здохлими щурами і сміттям, а до того ж, на превеликий жах нью-йоркців, розмножилися. Спростування, які згодом надрукували поважні видання, як-от «Нью-Йорк Таймс», лише остаточно переконали громадян, що нью-йоркські підземелля — то справжні джунглі. Не знаю, наскільки правдивою була та історія з крокодилами, але я особисто знайомий з однією літньою жінкою, яка присягалася, що одного разу, коли вона відкрутила кран, звідти вислизнув дракон. Уся річ у масштабах.

Безперечно, в історії клозетів знайдеться місце і для тієї розмови за столом. Куди ж без неї? Взагалі-то там будуть переказані найрозмаїтіші історії, навіть незначні. Особливо незначні. Як-от «Історія мого друга Вензеля, розказана ним самим».

Заходжу я одного разу до університетської вбиральні. Звичайної, загального користування. І бачу, що вона вся заляпана лайном. А я ж не студент уже, щоб мені було пофіґ. У ту мить хтось стукає у двері. Я кажу: зайнято. Фантастичний жіночий голос відповідає: вибачте. Голос, скажу вам, супер-сексі. І, мене, якщо чесно, заткало. Думаю собі так: вийду я з цього обісраного клозету, і та дівчина, зайшовши після мене, вирішить, що то все моя робота. Сиджу всередині, уже зробив, що мав, і не знаю, як вийти. Може, якщо я потягну час, вона собі почекає трохи й піде. Але якщо не піде, то зволікання не на мою користь. За стільки часу можна спокійно обісрати весь клозет. Спробуй потім пояснити дівчині, що то не ти. І що з того, що ти в краватці і з портфелем з натуральної шкіри. Для неї ти засранець. Дурнувата ситуація, дурнувата система громадських клозетів, ніякого виходу, ніякого віконця. І навіть якщо ти в піджаку й краватці, у цьому лайняному контексті виглядаєш, наче якийсь збоченець. А дівчина стоїть назовні, чекає, певно, вже нервує. І тоді я вирішив. Скинув краватку, заткнув її до кишені, розстебнув сорочку, піджак закинув на одну руку, а рукави сорочки закотив по самі лікті. Я став невидимим, став частиною того паршивого клозету. І досі думаю, що це найкращий вихід із таких ситуацій.

Я копнув двері й вийшов.

10

Ніхто ще його не бачив, але воно існує…

Протягом кількох років після весілля ми жили в помешканні моєї дружини. Вірніше, в помешканні її батьків. Ема була з ними в доволі напружених стосунках, які після мого приходу стали ще гіршими. Квартира була замала для двох сімей. Ми оселились у невеличкій кімнатці з лоджією. Єдині місця, де була небезпека перетнутися, — це кухня й туалет. Дружина вичікувала мить, коли батьки у вітальні дивилися телевізор, і нашвидкуруч готувала щось на вечерю, а потім переносила все до нашої кімнати. Другим джерелом небезпеки був туалет. Я виробив у собі чуття на всі шуми в помешканні, вгадував, коли той чи інший збирається митися чи йти до вбиральні. Припускаю, що й Емин батько, зі свого боку, докладав зусиль, щоб ми не перетнулися, бо нам удавалося цілими місяцями не бачитися. Вірогідніше було, що ми зустрінемося десь у місті (таке траплялося, і тоді ми лише холодно кивали один одному), ніж те, що побачимося на тих сімдесяти квадратних метрах, де мешкали. Не пригадую, щоб ми з ним сварилися — за умови, що ми не розмовляли, це, звісно, було неможливо. Але й досі мені важко сказати, що саме було джерелом напруги. Ненависть між двома особами, так само, як і протилежне почуття, не мусить мати причин. Конкретний привід, власне, тільки розвіяв би неприродну напругу. Ми, проте, обережно його уникали. Чотирма роками пізніше, коли ми з Емою лишилися в помешканні удвох, та напруга не розвіялася. Оце і є найбільша загадка нашого шлюбу. Батьків уже не було — вони знайшли собі невелике помешкання в іншому кінці міста, — тож ми могли спокійно освоювати неприступні раніше зони вітальні та кухні. Я міг сидіти в туалеті, скільки й коли захочу. І все-таки напруга й далі примарно витала в тому домі. Здавалося, нею просякли меблі, шпалери, килим. Між нами спалахували дикі скандали. Так, з нічого. Я не можу пригадати жодної конкретної причини. Ніби все, що протягом тих чотирьох років ми накопичили у своїй маленькій кімнатці, нарешті отримало простір. У якийсь дивний спосіб стосунки між Емою й батьком тепер повторювалися між нею та мною. Мені здавалося, я з’їжджаю з глузду. Я запропонував поміняти шпалери, викинути два старі фотелі. Ми попереставляли все так, що кімнати неможливо було впізнати. Я не казав дружині про справжній мотив цієї нетипової для мене енергійності, але думаю, вона здогадувалася. Ніщо не допомагало. Працював якийсь незнищенний механізм, який безперестанку методично все псував.

Оповідання, які я тоді писав (з’явився один доволі кепський часопис із непоганим бюджетом, і я друкував їх там під псевдонімом за пристойні гонорари), ставали все більш параноїчними. В одному з них — здається, воно якраз і називалося «Механізм» — ішлося про один старий друкарський верстат, на якому багато років друкували одну не дуже популярну щоденну газету, присвячену переважно кримінальним історіям, паранормальним явищам і подібним речам. Газета збанкрутувала, і машину відвезли на склад. Через місяць газета несподівано з’являється на ринку. Хто її друкує, невідомо. Колишні редактори газети приголомшені. Найдивніше в усій цій історії те, що газета виходить днем раніше і розповідає про речі, які трапляться наступного дня. Детально описує вбивства, катастрофи, зґвалтування, які ще не сталися. Врешті виявляється, що за всім цим стоїть машина, яка так довго друкувала газету, живлячись чорнилом і кров’ю на її сторінках, що навіть на складі продовжувала працювати за законами якоїсь пекельної інерції.

Що було тим механізмом, який руйнував наш із Емою шлюб? Я ніколи не пробачу собі того, що ми свого часу лишилися мешкати в тій квартирі, хоча навіть якби ми переїхали, не певен, чи справи пішли б на краще. Ми вже зайшли надто далеко. Спали в окремих кімнатах. Вранці стежили, щоб не зустрітися біля туалету. Все повторювалося. Я розумів, що такий стан вимучує й Ему, але ніхто з нас вже не був у змозі зробити рішучий крок, відважний жест. Механізм працював.

11

Я думаю про роман, який складався б із самих лише дієслів. Жодних пояснень, жодних описів. Лише дієслово є чесним, холодним і точним. Почати роман мені коштувало трьох ночей. Я палив цигарку за цигаркою і врешті-решт не написав нічого. Яким має бути перше дієслово? Будь-яке з них здавалося слабким і неточним. Кожне дієслово є лише наступним. Якщо зупинитися на слові «народжувати», то тут-таки перед ним з’являється «зачинати», а ще раніше — «злягатися», «бажати» і так далі, аж поки знову дійдеш до «народжувати». Довбане блудне коло. Дієслова на всіх рівнях — це рух рідин в організмі задля досягнення гомеостазу, осциляція в клітковій мембрані, передавання сигналів нейронами, дієслова в альвеолах.

Я певен, що все почалося з дієслова. Інакше не могло бути. Я підвівся. Закурив. Став біля вікна. Дружина зайшла до кімнати. Ти лягаєш? Ні.

Здвигнула плечима й вийшла. Я уявив собі, як вона розстеляє свою половину ліжка, і обоє котів одразу шмигають до неї під ковдру.

12

Лише банальність мені цікава. Ніщо інше так не веселить.

Що більше я відмежовувався від свого шлюбу — маю на увазі насамперед уникання будь-якої мови про нього, — то довше пересиджував у клозеті. Так, ніби лише там, у цій кімнаті (ненавиджу слово «приміщення») я міг хоч трохи перепочити.

Я заглибився в різноманітну наукову літературу і дещо роздратовано виявив, що клозет майже весь час сором’язливо, аби не сказати гидливо, обходять увагою. Замовчують. Клозет не був нічиїм предметом, не входив у сферу зацікавлень жодної дисципліни. Я вирішив шукати його як простір, як частину будівлі. Прочитав усе, що в мене було з архітектури. У самому кінці розлогих розділів про сільське та міське житло, про центр і периферію міста, про благоустрій та водопостачання була скупа згадка двома-трьома рядками, от і все. Я почав усе прочитувати крізь призму клозету, і деякі речі, нібито сказані з іншого приводу, підтягував під цю тему. У «Рутинних основах повсякденних дій» Ґарфінкела, де він мовою соціології говорить про банальність буденності, я з таємною насолодою виявляв мій предмет. Із задоволенням читав Шютца, який досліджує такий собі «світ безпосереднього соціального досвіду» (soziale Umwelt), у якому, за його словами, «ділимо з найближчими не лише періоди прожитого часу, але й певний сектор життєвого простору. Отже, тіло іншого перебуває в безпосередній близькості до мого тіла, і навпаки». Чи не кружляє Шютц довкола саме того місця? Чи не є клозет частиною праоснови (Urgrund), тим безумовно даним, що його варто було б сприймати як зумовлене, сумнівне, непевне? Шютц став головним магістром нової науки, яка обрала своїм об’єктом клозет. До цієї когорти я запросив і Ліотара, що шукав істинний «ойкейон», «тінявий простір відокремлення й самоти», який він протиставляв «політиконові». Я знав, про що йшлося Ліотарові.

У 30-х роках Ортеґа-і-Ґасет скаржився, що «домашні стіни просочені анонімним галасом бульварів і площ». Я міг йому запропонувати найтихіше, найвідлюдніше місце в домі. Останній прихисток для тих, хто тікає від цивілізації. Я був наче Вергілій, який має ввести цих людей у кола домашнього раю.

13

Карлсон? Це той добродушний педофіл?

— Коли жінки багато їдять, їхні животи стають товсті, і вони несуть дітей, як яйця, — так діти пояснюють природу.

Я любив базікати з ними, ніби з дорослими. Правду кажучи, з дорослими мені було трохи нудніше. Ми починали легко й невимушено.

— Знаєш, хто несе яйця?

— Курка несе яйця. Курка не може нести ні корів, ні годинників.

— А хто зніс курку?

— Ну… дерево, — ось як легко вирватися з блудного кола, якщо перейти до іншого виду.

— А хто зніс дерево?

— Насінина, — видно, що це вже вивчене. Трохи розчарований, вирішую схитрувати.

— Насінина? А як така маленька насінина може народити таке велике дерево?

— Ну-у… — розмірковує цілу хвилину. Моя репліка трохи збила його з пантелику. Бо ж зазвичай більше народжує менше, а тут… — Ну-у… Тоді корені.

— А хто зніс корені? — не вгаваю я.

— Блискавки, — вмить відповідає той. — Вони падають у землю і перетворюються на корені.

Я здаюся. Мені б і на думку не спала та ризоматична подібність між блискавкою й кореневищем.

Через півгодини докидаю ще дещо з того дитячого Фізіолога.

— А ти бачив живого жука?

— Ага. Це такий, що їсть калинку.

— То це вони роблять крапочки на калинці?..

— Так. Тільки це не крапочки, а дірочки.

14

Муха. Муха — єдина істота, якій Бог дозволив перебувати у снах. Лише її одну Творець впустив до оселища сплячого. Муха, і тільки вона, може долати щільну мембрану між двома світами. Тому вона є крихітною подобою Харона, якщо прийняти, що сон — це маленька смерть. Чим муха заслужила таку здатність, важко сказати. Боже, чи не є вона Твоїм ангелом в іншій іпостасі, і чи ми, гидливо її проганяючи, або, ще гірше, зминаючи між долонями, не чинимо найтяжчого гріха? (Читачу, змов молитву й попроси тут прощення про всяк випадок!)

Яким чином муха входить у сни, також нелегко визначити. Ніздрями, вухами чи іншими потаємними отворами — цього нам не дізнатися.

Однак приляжте пополудні в кімнаті, де літають мухи. Розслабтеся. Вам здається, що ви вже їх не чуєте, але зверніть увагу на кілька деталей у вашому сні — торохкотіння колісниці, заворожливий голос прихильної до вас дами чи шум дощу в ясну погоду. І виявите муху, яка всім цим диригує.

15

Бог був молочний — танув…

Нікому й ніколи не вдавалося перенести що-небудь зі свого сну. На виході з нього є невидима митниця, де все конфісковують. Колись у дитинстві я вперше помітив ту тонку межу, де перебувало Щось. Я називав його так, бо не міг підібрати слова. Коли я покидав сон, Щось мене уважно обшукувало, перевіряло, чи я нічого не взяв із собою. Бувало, що мені кілька днів, вірніше, ночей підряд снилася цукерня в нашому кварталі. Я ставав у чергу, а коли нарешті опинявся перед продавчинею, починав знічено порпатися в кишенях, і з кожною наступною кишенею мій жах зростав. Я знову забув гроші. А вони були собі там, у яві, в кишені штанів, які я зняв перед сном. Від усього лишалися тільки сором і ляк. І смак тістечок, яких так і не вдалося скуштувати.

Одного вечора я взяв із собою всі свої заощадження. Додав ще гроші зі скарбнички, і назбиралася солідна сума — два леви і двадцять-тридцять стотинок. Поклав їх до кишені піжами й пішов. Себто заснув. Гадаю, того разу Щось не обшукувало мене на вході. Я став перед продавчинею, стискаючи гроші в кишені. Мені хотілося приголомшити її, коли я висипатиму на тарілочку цілу жменю монет. Мені хотілося її споглядати. Не знаю, де я почув це слово, але вживав його у значенні «залицятися». Що дрібніші монети я давав продавчині, то довше міг її споглядати. За ці гроші я купив кілька тістечок із трояндовим повидлом, реване[7], дві баночки бози[8] й дюжину ірисок. Я не хотів їсти їх відразу. Поклав до пакетика і вирішив чемно почекати до ранку. На ранок у ліжку нічого не було. Я поліз у кишеню піжами. Стотинки були на місці. В усьому було винне те Щось на митниці, яке жорстоко пожирає всі найкращі згадки зі снів. Це те, про що кажуть «зіснівспогадівнема». Що ж, можна й так його називати.

16

Такий собі K. Knaute заморозив жаб, і вони легко кришилися, але тих, що були цілі, заніс до теплого приміщення, і через 7–8 годин вони розм’якли і цілком ожили.

Часопис «Природа», 1904 р.

У дев’ять років мені вперше явився Бог в образі електричної лампочки. Ось як це сталося. Нас повезли на екскурсію до Софії. Після відвідин зоопарку повели до собору Олександра Невського, може, тому, що було близько, а може, через дощ, який почав накрапати. Пояснили, що те, куди ми зараз входимо, не церква, а храм-пам’ятник. У цьому дивному сполученні нам була зрозуміла тільки друга частина, але ми аж ніяк не уявляли собі пам’ятники такими. Інтер’єри дійсно вражали, ми боялися загубитися. Поки чекали інших біля дверей «пам’ятника», звідкись узявся кульгавий дідок, і ми оточили його з цікавості. Учителі ще були всередині, і старець почав розповідати нам про Бога. Найбільш підковані з нас відразу відповіли, що Бога не існує, інакше Ґаґарін та інші космонавти вже давно зустріли б його в небі. Старий лише похитав головою й сказав, що Бог — як електрика: існує, але лишається невидним, тече і в усьому виявляється. Згодом з’явилася вчителька, і ми кинулися геть від дідка. Але те, що він сказав, змусило нас серйозно замислитися. І Бог, і електрика були для нас однаково незрозумілі. Я відразу прохопився вчительці, що Бог живе в електричних лампочках. Наступного року весь клас знову повели на екскурсію. Того разу до найбільшої гідроелектростанції, з науковою метою. Нам показували велетенські турбіни, залізяки, двигуни і пояснили, що звідси йде електричний струм. Учителька відтягла мене вбік і дуже серйозним тоном спитала, чи я й досі думаю про ті дурниці з електрикою й Господом. Я вже був великий і сказав, що ні. Але вдома, коли вмикав лампу чи плитку, у мене на думці було одне. Бог світив і грів.

Велика епоха емпірії. Уже в старших класах ми десь почули, що людська сеча дуже корисна, і якщо її пити, то можна вилікуватися від усяких хвороб. Чутка, вочевидь, ширилася дуже швидко, бо наша вчителька біології — красива білява жінка, яка зазвичай сиділа, схрестивши ноги, і викликала перші трепети у нас, мешканців перших парт, — так от, учителька біології одного разу ні сіло ні впало розізлилася через ті чутки і почала громити їх з такою відразою, ніби їй самій запропонували скуштувати тих ліків. Це тільки ще більше переконало нас у тому, що та справа з сечею — не така вже й гнила, якщо вона через неї так роз’юшилася. Наступного дня троє-четверо з нас уже спробували згадану рідину (мушу зізнатися, що я, як майбутній природознавець, був серед них) і детально описали її смак. Він був не такий уже й гидкий, дещо кислий і солоний, одним нагадував морську воду, іншим — сік із маринаду. Ми знали, що це від сечової кислоти. Ніколи більше ми не куштували життя так захоплено, як у дитинстві, коли все почуте перевірялося зблизька і без відрази.

17

614 Молочні залози — Монастирі

1030 Сни — Сонячна радіація

934 Слов’янські мови — Солодощі

З каталогу Народної бібліотеки

Що сталося зі світлиною, яку ми зробили з Емою в день розлучення? Чи хтось забрав її потім у балакучого дідка з фотосалону?

Може, я навмисно встромив її кудись між підшивки старих газет, які старанно впорядковую, так що навряд чи коли-небудь її знайду? Так само чинять зі знімками з похоронів, як, зрештою, і з самими мерцями. Їх запроторюють кудись щонайдалі, на саму околицю міста чи в найглибший закутень своєї й так ненадійної пам’яті.

Настає момент, коли людина цілком втрачає пристрасть до фотографування або ж робить це лише за певного освітлення.

Моя дружина мала дивне хобі колекціонувати фото з весіль і похоронів. Вона зберігала їх поруч, що мені тоді видавалося блюзнірством. Тепер — ні. Відсуваєш шухляду, і поруч із мило усміхненими фізіономіями молодят бовваніють міцно стиснуті восково-бліді щелепи мерців. Тим, що єднало всі ці фото, були квіти. Багато квітів. Переважно одні й ті самі — від завжди доречних гвоздик через найрізноманітніші сорти троянд до дешевих букетиків польових квітів і нашвидкуруч позрізуваних у чийомусь садку жоржин чи гілочок бузку. На одній світлині з похорону на передньому плані було виразно видно кілька білих кал, або квітів наречених, як їх називала моя бабця. Люди на фото нагадували якихось химерних скорботних весільників у чорному. Далеко на задньому плані виднілася частина сільського оркестру. Весільно-похоронного оркестру. Розглядаючи світлини, я, здається, починав здогадуватися, чому люди не люблять зберігати фото з похоронів. Об’єктив був безжальним. Відчутно, що там, де фотографа було помічено, жалібники позують до світлини і, здається, от-от усміхнуться.

Найважче було ділити наші спільні фото.

Найдавніший знімок, самий початок наших стосунків. Приблизно другий курс університету. Ми тусуємося по бульвару Шипка повз Докторський сад. Я, вона і Весо, завжди утрьох. Цілий рік знайомі дивувалися, хто з нас двох ходить із нею. Кожен схоплений у русі, у якійсь дивній позі. Чи були ми ще колись такими по-справжньому щасливими? Не пам’ятаю, хто нас знімав.

Тут ми на одному зі святкувань Восьмого грудня. Я, Весо, Ема і… Саня, з якою я розійшовся кілька місяців перед тим. Саня була з тих жінок, які після розриву намагаються зблизитися з твоєю новою дівчиною. Вона прилипла до Еми, і та, недовго думаючи, запросила її святкувати з нами. На наступному фото, зробленому, вочевидь, через три-чотири години, хтось (може, навіть я) схопив момент, коли вони удвох танцюють, міцно обнявшись. Зрештою, «обнявшись» — не дуже точне слово. Саня, на цілу голову нижча за Ему і з величезним бюстом («груди колесом», як ми жартували тоді), просто вчепилася в мою майбутню дружину. На світлині добре видно, як пальці її лівої руки міцно стискають сідниці Еми. Що це було — помста? А може, справжній потяг — я це завжди підозрював — вона відчувала до власної статі? Я мало не злякався за Ему. Зі страху виклацав на них майже цілу плівку. Не пригадую, щоб ми зустрічалися втрьох після цього вечора. Вони удвох, мабуть, теж ні.

А ось і весільна серія. Ема у простенькій обтислій сукні, яка робить її ще худішою й вищою, у довгих рукавичках і вуальці. Я в отруйно-зеленому костюмі, який на мене до того ж широкуватий. Матері плачуть. Зараз, коли шлюб розвалився, ті сльози здаються виправданими. Еминого батька на фото нема. Так само, як і на весіллі загалом. В останню мить до об’єктива притягли якогось Еминого дядька й поставили біля її матері, щоб та не виглядала, наче вдова.

Усі сім років нашого шлюбу старанно задокументовані. Безліч зустрічей з друзями. Насправді друзів ніколи не було так багато, як здається на світлинах.

Я гортаю ще два альбоми зі схожими фото, подекуди з’являються нові обличчя, але загалом товариство одне й те ж.

А тут я нарешті сам. На березі Дунаю, в Сремських Карловцях. Це якесь дивне задоволення — бути наодинці в новому місці, ходити вулицями чужого міста, у державі, де тебе ніхто не знає, і ти не знайомий ні з ким. Отут я в Новому Саді, сиджу в кав’ярні надворі, якраз навпроти міської площі з катедрою. У всіх колишніх австро-угорських містах є такі площі з катедрою. На протилежному боці площі, звісно, Макдональдс. Площа і кав’ярня переповнені молоддю. Гарні жінки, дівчата-підлітки, маленькі дівчатка на роликах. Ти добре усвідомлюєш, що з жодною із жінок за сусідніми столиками у тебе не буде роману. Хоча саме роман, історія тебе вабить. Бо ти схиблений тип, який проживає життя лише як автор, і всі класні жінки довкола тебе — хіба що можливий сюжет. Тому ти просидиш там увесь вечір, і лише офіціантки тебе обслуговуватимуть. Бо ти постійно щось замовляєш, аби продовжити сидіння. Врешті встаєш, аби прогулятися «наостанок», крокуєш уже спорожнілою площею, поспіхом їси якийсь біґ-мак і повертаєшся у ледь вогку готельну кімнату. До свого блокнота того вечора занотовуєш лише одне речення, яке було написане спреєм на задній стіні катедри: «Опіум, живи вічно!». І це весь твій набуток за день.

Від ріки віє легким холодком. Вочевидь, існує щось таке, як Дунайська Європа, утопійна держава, яка дещо відрізняється від решти континенту. Єдине місце, де вальс і салон співіснують із рибальськими човнами й сітями. Де кроки «Блакитного Дунаю» переплітаються з незграбною ходою «Тихого білого Дунаю»[9]. Де з локальних причин загального сентиментального характеру гімназистки завжди кидаються в Дунай, а той несе тіла потопельниць від Шварцвальду до Чорного моря. Де вода брудна, а соми більші, ніж річкові суденця.

Колись «Кінкси» співали:

Люди люблять фотографуватись,

аби мати певність, що вони були…

18

СПИСОК ЗАДОВОЛЕНЬ: 1960-ті

(від 0 до 2-х років)

…задоволення плавати в утробі, першій і єдиній дитячій кімнаті… попісяти у власні пелюшки… задоволення від теплого й мокрого… від чистого й сухого… від грудей мами… від пестощів… від того, що батько піднімає тебе високо, вище голови… задоволення від саду перед будинком і від того, що ти такий самий на зріст, як тюльпани… задоволення від задоволень батьків: Елвіс Преслі, Паша Христова[10], Джина Лолобриджида, буґі-вуґі, вечеря в ресторані «Болгарія» в Софії, сеанси в сільському кінотеатрі, сигарети «Сонце» без фільтру в пачці з кришечкою, Ґунді[11] (для батька), Апостол Карамітев[12] (для матері), перший грамофон — старого зразка, з трубою й корбою; перший телевізор, «Опера»; французькі фільми про любов і радянські про війну, коньяк із колою, мамин диплом, цукерки «Білосніжка» з арахісом усередині, перша зарплатня, коротка шкіряна спідниця, лакові штиблети…

19

Знав я одного чоловіка, сумирного й доброго. І всі, напевне, обдаровували б його лише найкращими почуттями, якби не одна його прикра звичка. Просто він любив, попоївши, добре відригнути. Робив це цілком природно, стверджуючи, що воно йде йому зсередини і є одним із небагатьох задоволень у цьому паскудному житті. Нечасто хтось погоджувався сідати з ним за обідній стіл. І от якось він прочитав, що мешканці Сходу не лише регулярно відригують після обіду, але й вважають це ознакою доброго тону. Відтак мій знайомий спакував багаж і, перш ніж вирушити, сказав дещо, чим здобув славу людини розумної й розсудливої. Отже, він сказав: народи, які вміють свій кайф перетворювати на добрий тон, знають, що таке кайф і що таке добрий тон. І, відригнувши на прощання, обернувся й подався на Схід.

Інший мій знайомий мав славу великого спокусника. Жінки були для нього тим, чим для інших чоловіків є алкоголь, робота чи наркотики. Він віддавав їм увесь свій час. Зрідка, коли йому доводилося бути без жінки два дні, казав, що почувається, як абстинент, марнів, жовкнув і впадав у найглибшу депресію, яку я бачив у житті. Над ліжком у нього висіла мапа Болгарії, на якій прапорцями були позначені всі населені пункти, де він мав жінок. Мапа вже нагадувала їжака. Лишалося кілька маленьких підбалканських містечок. Після кожної перемоги він запрошував мене до свого помешкання, наливав мастики (пив лише мастику, вважаючи її сильним афродизіаком) і детально описував мені любовну пригоду. Мені здавалося, ніби він чинить усе це задля того, щоб потім переповісти. Далі він брав прапорця й повільно проколював ним чергове містечко — так, як ботаніки проколюють якийсь дуже рідкісний екземпляр.

Усе це закінчилося дуже банально, як, зрештою, переважно трапляється з історіями, що мають гарний початок. Одного дня — вочевидь, у стані затьмарення — мій приятель, доти затятий парубок, несподівано одружився. «Прокололи мене прапорцем, братику», — сумно посміхався він у ті рідкісні миті, коли йому вдавалося вирватися з дому. Нічого не лишилося від великого завойовника, приборкувача жінок. Нічого, крім історій. Він пропонував мені вибрати навмання будь-яке місто — Елхово, Сопот чи Русе, — і пригадував відповідну історію. Був жвавий, як колись.

Звісно, обидві історії вигадані. Хоча мені самому вони видаються дуже правдивими. Сиджу в кімнаті, вигадую історії й силкуюся бути веселим. Навіщо мені все це? Навіщо я намагаюся творити Природний роман? Заради жінки, яку треба забути? Задля того, аби пригадати те, колишнє життя? У цих історіях багато географії, і це мене заспокоює.

20

СПИСОК ЗАДОВОЛЕНЬ: 1970-ті

(від 3-х до 12-ти років)

…перше задоволення від мови, лепету, «Хлопченя з розумними очима» напам’ять… перше знайомство з братом — білявим немовлям, на два роки молодшим від мене, його віддали під опіку моєї другої бабусі… перші кривулясті літери, написані самостійно просто на полях дитячих книжок із віршами (до сьогодні майже такий самий почерк)… перше егоцентричне задоволення від свого власноруч написаного імені… задоволення від шоколаду «Корівка», молочного й величезного, розміром із лікоть, як мені здавалося, потім він зник… задоволення від нашого з братом першого довгого волосся, у нього було світліше — як на мене, то жовте, нас прозивали бітлами і часто вважали дівчатками… соромітне задоволення, коли треба було доводити, що ми не дівчатка — за батьковою командою «знімай штани»… відкриття пеніса як джерела насолоди… перший чемпіонат світу з футболу, 1978-й рік, у фіналі Аргентина перемагає Голландію нечесно, намагаюся розізлитися більше за батька, навіть плачу… перша закоханість у двоюрідну сестру… задоволення від гри у лікарів з нею… задоволення від першої серйозної книги, єдиної, яка була у моїх дідуся й бабусі — «Записок про болгарські повстання» Захарі Стоянова[13], величезної, у твердій коричневій палітурці і без перших шістдесяти сторінок… задоволення від серіалу «На кожному кілометрі» по телевізору, від індіанських (ендеерівських) фільмів, від Ґойко Мітича, «бате Ґойко, бате Ґойко, обережно, ззаду!», дитячий квиток за десять стотинок — і цілий місяць Чингачгука, моє перше індіанське прізвисько Прудконогий, котре прилипло після того, як я здобув третє місце у шкільному кросі… задоволення від першої сороміцької пісеньки:

У ковбоя Манґо Джері

вже півроку нова Мері.

Та йому пече курей,

Той майструє їй дітей.

…перший блюз із однокласницею — під «Jealousy», перший поцілунок у щічку, знову на дні народження, під час гри у пляшечку — ясна річ, напотемки, ми ледве поцілили… «Боні М», «Ерапшн», «АББА», ціла команда «Левський» сезону 1977/78… перший записаний сон — перше оповідання, жахіття з колодязем, у якому зникають мати, батько, молодший брат, задоволення й страх від записування того сну… сни, у яких я володів чарівною силою перетворювати воду на лимонад, хоча тоді ще не чув про чудо в Кані Галилейській… задоволення від кавунів, черешень, нескінченних літніх сезонів у селі… перший болгарин у космосі (можливо, то було пізніше)… таємне хрещення в сільській церкві (його влаштувала бабуся без відома батька й матері, які тоді були партійними), знову страх, задоволення й трохи сорому — стояти з голою піською перед священиком… задоволення від солодощів, реване, трубочки, тістечка з трояндовим повидлом… задоволення від «картин» — килимка, на якому лежала пишнотіла жінка, перша жінка в моєму житті, від узголів’я ліжка з намальованими на ньому озером і лебедями, від календаря із «Сучасної жінки» з репродукцією «Збирачок яблук» Майстори[14], від коробки цукерок із брезовськими вівчарями Златю Бояджиєва[15], від «Трьох ведмедів» Шишкіна і «Дев’ятого валу» Айвазовського — цілий домашній Лувр… перша цигарка «Стюардеса», я не певен, чи було тоді задоволення… перше ріденьке волосся в пахвині і на чоловічій гордості… перший політичний анекдот, почутий увечері, коли батьки гадали, що я сплю: «Що буде робити бай Тошо[16], коли Брежнєв уріже дуба? Відповідь: всереться в штани», я не стримався, пирснув сміхом, після чого батько й мати посварилися й довго товкмачили мені, як я не повинен нікому цього казати… задоволення від першого гонорару за вірш, 1978-й рік, 4 леви і 25 стотинок, я легко підрахував, що на «Балканчика»[17] вистачить близько двадцяти віршів…

21

Закохувавсь і я, бувало. Хто з нас не закохувався?..

Філодем, І ст. до Хр.

Все почалося 4 травня 18… року.

Ось можливий зачин роману середини дев’ятнадцятого століття. Я по-справжньому розчулююсь, коли хтось може з такою певністю вказати точну дату початку. Четвертого травня. Ні днем раніше, ні пізніше. Гаразд, а що було третього травня 18… року? А другого? А того самого дня 17… року?

Так от. Я довідався про це четвертого травня. Але й зараз важко сказати, що це було — початок чи кінець. Дружина повернулася з роботи по восьмій. Якраз передавали новини. Вона зайшла до кімнати просто в куртці, не роззуваючись. Надворі падав якийсь холодний травневий дощ. Сіла в крісло, обоє котів одразу вляглися їй на коліна. І нарешті промовила це. Неголосно, ніби говорила до кішки…

Багато років тому я зважився написати в листі до дівчини таке, в чому не нахоробрювався зізнатися ніколи раніше. Пам’ятаю, що через винятковий характер листа я чогось використав зелену самописку. «Все можна написати зеленим олівцем», — каже Хармс. Я вже закінчував гімназію і твердо вирішив, що та дівчина буде жінкою мого життя. Довгий тиждень судомного чекання. Отримавши відповідь, я не посмів прочитати її відразу. Розпечатав конверт лише наступного вечора. Там були два короткі речення: «Люблю тебе, як брата. Те, що я відчуваю, — не тільки симпатія». Мене це геть збентежило, я не вмів тлумачити подібних почуттів. Зателефонував одній приятельці, яка мені здавалася набагато досвідченішою. Вона сказала мені приблизно таке: «люблю як брата» — це повна катастрофа, але друге речення — «не тільки симпатія» — дає певну надію. Я схопився за те «не тільки», як за рятівну соломинку. Але коли вдруге розгорнув листа й уважніше придивився до літер, який жах… Я прочитав «ц» як «н». Насправді там було написано «це тільки симпатія». Ніяких шансів. Пригадую, що тієї ж миті в мене розболілося горло, піднялася температура, я геть знесилився. Три дні не вставав з ліжка. Як писали у тому-таки дев’ятнадцятому столітті, «щось обірвалося глибоко в мені». І після цього ніщо не здавалося мені таким трагічним і важливим.

22

І НАРЕШТІ 1980-ті

…Правду кажучи, не можу пригадати собі якихось особливих задоволень із тих літ. Десь у 1986-му, дуже пізно, вже в останньому класі гімназії, я вперше спізнав жінку. Ми обоє були незаймані. Все те спливає в моїй пам’яті не інакше, як важка фізична праця, рутина і самонавіювання. Коли нарешті на простирадлі з’явилося кілька крапель крові, вона їх помітила першою і показала мені з неприхованим задоволенням — певно, їй також набридло. У ту ж мить я відчув, що мені дзюрить з носа. Кров була звідти. Змалку я страждав від розширення капілярів, і досить було трохи більше напружитися, як із носа починала йти кров. Дівчина твердила, що кров із неї, і вона вже не цнотлива, а я лежав на спині, затиснувши ніс пальцями, і хмикав. Я так і не зрозумів, хто з нас мав рацію. Так чи так, мені навряд чи було приємніше, ніж із тією повногрудою дамою з килимка.

23

Італія? Там всі ходять у чоботях і їдять жаб…

У сьомому класі один із моїх однокласників відмовився вступати до комсомолу, і якось на великій перерві його та мене як старосту викликали до кабінету завуча. Сонце просвічувало крізь прозорі фіранки й відбивалося в попільничці на столі. Завуч сидів у кріслі, гладенько поголений, навіть трохи порізаний, і курив «Стюардесу». Ми всі боялися його більше, ніж директора — підполковник завжди страшніший за полковника. Коли той сухорлявий чоловік підвівся — ми вже тоді були на півголови вищі за нього, — я злякався, що він нас переплутає і вдарить мене. Але той вирішив спершу спробувати по-доброму. Ось та розмова, чи радше допит — так, як він запав мені у пам’ять:

— Ну-ну, то хто в нас тут не хоче вступати до комсомолу?

— Я, — відповідає Красьо, мій однокласник.

— Не хочеш, значить?

Красьо мовчить.

— Ну, то поясни, чого ти не хочеш вступати до комсомолу?

Красьо мовчить і дивиться трохи вбік.

— Чого він не хоче вступати до комсомолу?

Останнє запитання було спрямоване вже до мене.

Настала моя черга мовчати. Я справді не знав. Я певен, що й Красьо не знав. Під час вступу зазвичай питали: «Чому ви прагнете вступити до комсомолу?» Відповідь була написана на папірці, і ми всі її знали. Але протилежне запитання ми чули вперше. У такі моменти я застосовував техніку «перенесення». Втуплювався у щось і намагався перенести себе туди. Мене вже нема в кімнаті, я — он та муха вгорі, ніхто мене не помічає. Єдине моє завдання — лазити по шибці. І я старанно лажу туди-сюди.

— Невже вирішив тікати? — знову до Крася, єхидно. Сам завуч навряд чи міг таке припустити.

І саме в ту мить Красьо, трохи повагавшись, відповів: «Так».

Пригадую, як із мухи я знов перетворився на себе самого і відчув, що от-от посиплються ляпаси. Але завуч був настільки приголомшений, що лише запитав фальцетом:

— І куди ти хочеш тікати?

— До Італії, — відказав Красьо ніби жартома. Так мені здалося.

І тоді залящало. Я бачив, як завуч спинається на пальці, щоб нас ударити. По два ляпаси кожному. Вже не мало значення, хто збирається тікати, а хто ні.

— Куди зібралися, га? — І сам собі відповідав: — До Італії! Щоб АББУ мені там слухати, так?

Я відчув, як Красьо вже відкриває рота, щоб виправити помилку, коли задзвонив рятівний дзвоник.

Лише потім ми довідалися, що його донька за два роки до того втекла до Італії, і йому вже ніколи не судилося стати директором.

— Ну, ти й поцілив з країною, — казав я Красьові згодом. А він: та це так, задля жарту, мені навіть АББА не подобається. І заливався сміхом.

Але тоді ми обидва знали, що Велика Перерва закінчується.

І все-таки Італія вабила. Її ім’я звучало м’яко й гнучко, повне голосівок і звінчане ковзким «л». І-та-лі-я. Через сім років після тих ляпасів на її честь я поїхав туди — лише на кілька днів. Маючи двадцять років і вперше подавшись за кордон, я потрапив до Венеції. Ходив із зошитом вулицями й намагався записувати все, що бачив. Уявляю собі, як я виглядав серед натовпів японців, що клацали фотоапаратами. Правду кажучи, фотоапарат прихопив і я — російську «Смєну», рекомендую, — але писати було цікавіше. Потім я кудись запроторив того зошита і натрапив на нього тільки тепер, коли переселявся. Розшифровувати надряпані нашвидкуруч речення було нелегко. Так, наче проявляєш плівку.

На перших двох аркушах я старанно записав найважливіші італійські фрази, щоб завжди мати їх під рукою. Тепер це неоціненний для мене документ. Щось на зразок вичерпного словника моїх тодішніх страхів і бажань.

я не маю грошей — non averesoldi

туалет — toaletta

зубний біль — mal di denti

літр — medico

аптека — farmacia

швидко — presto

вечеря — cena

коли — quando

скільки — quanto

як — come

закоханий — innamorato

парубок — scapolo

жінка — donna

гарна — bella

захід сонця — tramonto

поцілунок — bacio

А далі — записи, зроблені з усією моєю тодішньою наївністю:

20 вересня.

Пишу в потязі з Мілана до Венеції. Пишу заради задоволення робити це у потязі до Венеції… Задушлива італійська ніч. Потяг тихо, майже безгучно їде.

— Я взяв із собою Еліота й Кенета Вайта.

— Ти ж казав, що вже їх читав.

— Так, але не в Італії.

Речення, яке спало мені на думку в літаку:

«Я випускаю погляд пасти хмари». Якщо його повторити 33 рази, воно починає діяти, як коан для медитації.

Десь за північ ми на вокзалі Местре. Один bianco автобусик забирає нас до готелю в Ієзоло. Я міцно сплю цілий вечір. Уранці піднімаю жалюзі і… море. За тридцять кроків від вікна. Адріатика.

Востаннє, востаннє стільки багажу.

Пишу, сидячи в шезлонгу на терасі. Підозрюю, знов заради задоволення написати: «пишу, сидячи в шезлонгу…».

Пишу, присівши біля колони в соборі Сан-Марко. На площі — голуби. Всередині тихо, навіть японці не клацають апаратами. Палац дожів. Фрески Тінторетто й Веронезе. Тінторетто — темний і містичний. І водночас — повний плоті, тіл, важких, чоловічих і жіночих, які нібито пурхають високо вгорі, а насправді падають під власного вагою. Веронезе — легший, світліший. Веронезе — венеціанець, до того ж молодший. Мені більше до смаку Тінторетто. Міст зітхань. Канале Ґранде. Така розмальована ця Венеція, вся розцяцькована, посріблена. Через півтори години розглядаю якесь дерево й мене нудить від листівок.

Пообіддя, я у Венеції сам. Уже не позначаю дат, дні й ночі злилися в одне. Від тієї першої ночі в готелі я майже не склепив очей. Отже, пообіддя. Навмисне звертаю у вулички подалі від центральних площ. Вузькі, здаля від канонади «Канонів». Якась лавка. Переді мною граються діти. Дві жінки п’ють каву. Можу коротати тут час до вечора. Я схожий на вовка, який ненадовго відходить від зграї, розгортає зошита і старанно записує туди жертву.

Кажуть, щороку Венеція занурюється в море на два сантиметри. Тепер я розумію, чому всі кинулися її оглядати. Це так, ніби хтось каже: просимо на палубу, огляньте корабель. Це «Титанік». Через кілька днів він потоне, і це буде найбільша трагедія двадцятого століття. Але навіть якщо Венеція потоне, її, мабуть, перетворять на підводне місто-музей. Тоді доведеться оглядати її в аквалангу. Уявляю собі, як японські туристи плавають зграйками, наче рибки, і клацають апаратами для підводної зйомки.

День уже згасає, а я ще нічого про нього не написав. Він образиться і залишиться стояти навзаході над Адріатикою, яка шумить під терасою моєї camera per due, де я поки що сам. Не пам’ятаю, чи згадував я тут, що приїхав на європейську зустріч студентів. Але це байдуже. Ех, і все-таки я вподобав собі одну дівчину. З’ясовую, що вона португалка. Говорить англійською. — And you? — Yes, little. Насправді не більше ніж тридцять слів. Мабуть, нічого не вийде.

Проте вийшло. Вся португальська група становить — як би це сказати? — суміш рас. Від дуже чорного, через смагляве, до нордичного світлого. Карла — її звати Карла — ледь смаглява із зеленими очима. Я просто сказав, що читав щоденники Торґи. Цього було досить. Карла вже рухалася до мене, а я пригадував усі англійські слова, які знав, і присягався собі, що конче вивчу мову, коли повернуся до Болгарії. Може, вона так чарує мене ще й тому, що з Португалії? Країна з таким винно-солодким ім’ям, запроторена десь у протилежний кут Європи, вже майже по кісточки в океані. Я нашкрябав щось на кшталт вірша:

Португалія — ще до того як я побачив її

Португалія — брунатне вино

А брунатне — це смуток

Португалія — винно-солодка

Португалія — сонце навзаході

Португалія — захід

Часом — колорадський жук

Мені там ніколи не бути

Ці нотатки все більше покидають Венецію і мандрують до Португалії. Все найкраще завжди стається в останній вечір. Ми з Карлою в кімнаті, світає. Цілу ніч гуляли берегом Адріатики. Розмовляємо про все на світі, я навіть досить непогано даю собі раду з мовою. Розуміємо, що ми читали одні й ті самі книжки, мабуть, це просто якийсь містичний збіг обставин. Мій багаж іще не спакований. Мовчимо. Я, довго підшукуючи слова, розповідаю про один даоський звичай, який називається «вип’ємо чашку чаю без чашки чаю». В нашому випадку — поговорімо, не говорячи. Мені хочеться сказати: поцілуймося, не цілуючись. Я знаю, що ми ніколи більше не побачимось. Вона також це знає. Така приреченість спонукає пережити цілий роман за кілька годин.

Гаразд, знаю, що вас муляє. Ми цього не зробили. Жодного разу впродовж цих кількох днів. Просто не було потреби.

Знову вокзал Местре. Вдосвіта, якась нелюдська година.

Прибуває потяг, а я все ще чомусь сподіваюся, що Карла от-от з’явиться, і ми вже ніколи не розлучатимемося. У потязі я вперше за весь час розгорнув томик Еліота. На першій-ліпшій сторінці, як Біблію.

Бо я не сподіваюсь повернутись знов,

Бо сам собі я не дозволю,

Бо я не сподіваюсь повернутись,

Щоб хист у цього взяти, в того — волю, —

Я більш не прагну прагнути таких речей…[18]

Так закінчується цей зошит. Зараз я трохи підсміхаюся з деяких нотаток, але чи маю я право на іронію? Ще й досі за столом іноді починаю мову про Венецію. Коли я розповів дідусеві про місто, цілком побудоване на воді, той ще довго співчував його мешканцям, бо в них нема ні галявин, ні левад, і все питав, де вони садять виноград і випасають овець.

Що ще? Я досі завжди беру з собою в потяг Еліота, ніби це розклад руху державних залізниць, як висловлюється моя дружина. Колишня дружина.

24

Поговорімо про щось інше. Про футбол? Про Тарантіно? Про собак? Краще про котів. Я їх більше люблю, ніж собак. Вони ніколи не збиваються у зграї. Ніякі істоти на світі не варті такого жалю, як бездомні пси і коти. Навіть жебраки. А все-таки коти мені якось миліші. Собаки, здається, вивчили деякі трюки. Бачать, як жебрають люди, і собі вправно копіюють поведінку, що має викликати співчуття. Підходять до тебе так удавано-довірливо, обнюхують, досягають якогось незбагненного смутку в очах, потрапляють під колеса авт, що розмазують їх по асфальті, трощать лапи. Їхнє нещастя завжди на виду.

Інша річ — безпритульні кішки, вони по-своєму горді. Уникають близькості, криються зі своїм лихом, ховаються по пивницях, шмигають попід машини. Не сподіваються нашого співчуття. Хтось казав, що домашні кішки, коли вже прочувають, що наближається їхня остання година, тікають із дому або забиваються в найглухіший кут, щоб лишитися на самоті у своїй агонії.

У нас із Емою було двоє котів — Миця та Пицо. Миця була расовою сіамкою зі склянистими блакитними очима. «Гіацинтове кошеня» — так ми її куртуазно називали. Взяли її в одного приятеля ще зовсім маленькою. Я цілий тиждень не ходив на роботу, щоб її годувати й пестити. Кошенята більше потребують пестощів, ніж молока. Нашому приятелеві її подарували, а потім він почув десь історію про сіамських кішок, які перегризали горло своїм господарям. От і вирішив її позбутися. У Миці ще не було зубок. Вона спала з нами в ліжку, між мною та дружиною. Вранці, коли я прокидався, дружина й кішка обіймалися вві сні. Ані, п’ятирічна донька наших друзів, казала: «Ема народила собі кицю!» В одному з посібників із догляду за котами було написано, що ці тварини майже ніколи не прихиляються до своїх господарів, терплять їх, та й годі. Мицю надто рано відлучили від матері, щоб вона її пам’ятала, і припускаю, що вона сприймала нас як своїх опікунів, які належать до того самого виду, дарма що намагаються чомусь ходити на задніх лапах. Бажання завести кішку в мене та Еми мало цілком різне підґрунтя, хоч у своїй суті було однаково інфантильне. Мушу зізнатися, що для мене кішка мала радше атрибутивний сенс, як-от люлька чи крісло-гойдалка для кожного письменника, який себе шанує. Люльку та крісло я вже собі придбав. І уявляв себе саме так: у кріслі, в капцях і халаті, з люлькою в зубах, і ще маленький електронагрівач, який довірливо муркоче на колінах. Мабуть, десь бачив таку картинку. Можливо, так виглядав Гемінґвей. Хоча ні, той мав би гладити принаймні тигра.

Для Еми кішка була мінімальною умовою, щоб та відчула себе матір’ю. Вона розмовляла з нею, пестила, виховувала, наче дитину. Часом Ема й сама здавалася великою дитиною, яка, граючись, занадто втілилася в роль. Я трохи запізно збагнув, що за тією видимою грою крилася інша, тонша: Ема просто хотіла показати мені, як сильно хоче дитину. У період Миці наш шлюб уже почав давати тріщину, а я з тупою впертістю товкмачив, що не хочу дітей, поки наші стосунки перебувають на межі зриву. Щоразу під час нашого чергового скандалу кішка згорталася калачиком на підвіконні, дивилася на нас ошалілим поглядом і сопіла. Книжки описують цей стан як типовий невроз, викликаний страхом. Одні наші знайомі скаржилися, що їхні кішки весь час кидалися з балкона, з дев’ятого поверху. Згодом вони розлучилися. То було, мабуть, найгуманніше розлучення. Принаймні, вони врятували життя кільком кішкам.

Проте Миця була жива-здорова. Ми мешкали на другому поверсі. Пица ми знайшли двома роками пізніше. Хтось викинув цілий котячий виводок у підвал. Цілий вечір звідкись долинало кволеньке нявкання, дедалі тихіше. Ми довго блукали довкола будинку, доки зрозуміли, що голоски чути з підвалу. Вижило тільки одне кошеня. За кілька днів Пицо оклигав і навіть почав вилазити з коробки. Тільки-но він уперше на це зважився, як Миця продемонструвала йому свої кігті. Ще ніколи вона не поводилася так агресивно. Вигиналася, їжачилась і зловісно гарчала, здавалося, ніби сама душилася й захлиналася цими звуками. А кошеня довірливо підходило, обнюхувало її, ніби впізнало в ній матір. Кілька місяців Пицо жив в іншій кімнаті і плакав за Мицею. А потім у кішки зненацька пробудився материнський інстинкт, і вона сама пішла до малого. Вилизувала, піклувалася, дозволяла бавитися її розкішним хвостом. Тепер двоє тварин, які раніше не могли спокійно перебути в одній кімнаті, не відходили одне від одного далі, ніж на відстань витягнутої мордочки.

Наш із Емою шлюб рухався в цілком протилежному напрямку.

25

Біла ружа — це символ мовчання і потаємности. Коли в покої провадило ся приватну і дуже конфіденційну бесіду, там мали стояти білі ружі. Донині заховав ся вираз «сказане під ружою». Sub rosa dictum.

Конюшина є гербом Ірландії.

Цибуля-пор — то герб Валії.

Герб Японії — то хризантема.

Чортополох є гербом Шкотії, і стало ся то після прецікавого трафунку. Одного разу, коли данці вирішили напасти на шкотське військо, якийсь данець став босою ногою на чортополох, що є дуже поширений на берегах Шкотії, і заволав з болю. Шкоти почули той крик, збудили ся і вигнали данців назавжди. З того часу чортополох є в Шкотії у великому пошанівку і навіть знайшов ся на гербі.

А рута є відома тим, що була взором для трефа, карткової фігури.

Посібник квітникаря-аматора, 1913 р.

26

До дев’ятирічного віку дитині не можна давати рибу, бо заніміє…

(Не знаю звідки)

Ми розуміємо це надто пізно, лише тоді, коли вже піддалися спокусі. Найлегше тим великим спокусником вважати Бога. Я б пристав на це, якщо б ми домовилися, що під Богом розумітимемо мову. Не слово, а мову. Зрештою, Бог (чи то пак мова) говорив усього якихось шість днів. На шостий день вимовив останнє слово, і було воно: «людина». Відтоді замовк. Приписували Йому всілякі слова, але я не вірю, щоб вони йшли від Нього. Бо Він говорить не словами, а вимовляє речі. Речі, які проказувала та Мова, ставалися в мить промовляння. Відтоді нікому не вдалося нею оволодіти. Хоч багато хто намагався. Уся Біблія — то хрестоматія таких спроб. У цьому сенсі зглиблення Бога я називаю філологією. Але що б сталося, якби комусь вдалося опанувати божисту Мову (тавтологія тут неминуча)? Я вигадав історію одного такого чоловіка і сам злякався.

Народжується людина, що оволоділа Мовою, тією Мовою шести днів. Вона вимовляє «вода» — і перед нею розливається океан, вимовляє «ніч» — і день тут-таки відступає перед мороком, вимовляє «жінка» — і жінка з’являється поруч. Така мова шукає простору, порожнечі, де вона могла би здійснитися. Цей світ, уже вимовлений, виявляється затісним для народженого, надто вразливим для його уяви. Ціла історія світу залежить від того, що він промовить. Чоловік ледве тримається під тягарем відповідальності, яка впала на його плечі. Замовкає, замикається в собі. Робить усе, щоб не заснути, бо в сонному маренні з його вуст могло би злетіти слово, яке вмить перекреслило б світ. Важко уявити, що сталося б, якби він випадково промовив: «вогонь», «попіл і лід», «апокаліпсис». «А що було б, — питає раптом дружина, — якби той чоловік, ідучи собі, просто зашпортався й мимохіть вилаявся?» І заливається сміхом. «Тобі хотілося б знати, — відповідаю я, — але це зовсім не смішно». І здригаюся. Справді. Як чоловік.

Я не знав, як закінчити історію. Перший варіант: друзі збираються і виривають чоловікові язика. Я не вірив, що це б допомогло. Тому вибрав інший кінець. Він здавався мені природнішим і певнішим. Просто все тривало шість днів. Сьомого дня чоловік зрозумів, що втратив свій дар.

І сів відпочити.

27

Склероз зробить із нас нових людей. Старі анекдоти завжди будуть смішними.

Кілька годин я був мертвим. Так висловилася моя дружина. Я нічого не пам’ятаю. Вона прийшла з роботи і застала мене, як завжди, у кріслі-гойдалці. Я дивився якось дивно, ледь розтуливши рота, з якого текла слина. Цього вона, зрештою, не мусила б мені казати. Вона промовляла до мене, кликала на ім’я — все марно. Далі досить сильно мене струсонула. Я глянув на неї, не впізнаючи — «ти не впізнав мене, уявляєш?», — і сказав: «Пані, ви не моя мама, я її пам’ятаю». Я нічого, геть нічого не пригадую. І в ту мить подзвонили у двері. Дзвінок. Я його почув і встав, щоб відчинити. Тоді нарешті отямився, якщо вірити дружині. Зі мною нічого не сталося. Трохи боліла голова. Я дійсно не міг пригадати, що було перед тим. Либонь, то все від перевтоми. Ніби вимкнувся.

— Обов’язково піди до лікаря, — сказала моя дружина. — До… невропатолога.

Я ладен побитися об заклад, що першим, про кого вона подумала, був психіатр.

— Піду. Обов’язково.

Звісно, я й не збирався ходити ні по яких лікарях. Якщо це було те, чого я боявся, жоден лікар не допоміг би. У мене була тітка, яка страждала на хворобу Альцгеймера. Її водили до всіляких спеціалістів. Руйнували ліками, а близьким казали, що найкраще покласти її до психіатричного стаціонару. Так називали божевільню. Незадовго перед смертю вона, зрештою, там опинилася. У рідкісні миті просвітлення плакала, ніби маленька дівчинка, яка просить батьків забрати її з дитячого табору. Скаржилася, що її обливають холодною водою і б’ють струмом. Ні, так легко я їм не дамся. Хвороба має довгий латентний період. Принаймні ще трохи зможу пожити, як нормальна людина. А може, то й справді від перевтоми. Мабуть, треба трохи сповільнити темп. Якщо доведеться, покину роботу, пошукаю чогось іншого. І все-таки наступного вечора я видобув листи від кузини, яка регулярно писала мені про хворобу своєї матері. Минуло десять з лишком років. Я пропускав цілі шматки тексту, зупиняючись лише на тих фрагментах, де йшлося про хворобу.

«…Одна знайома, євангелістка, сказала, що тільки Богородиця може допомогти моїй матері. Не Ісус, не Господь, уявляєш'?.. Вранці і ввечері я молюся до Богородиці, щоб вона допомогла матері. Знаю, що Ти не віриш у такі речі, але ми вже спробували все, все. Ми її вже зачиняємо вдома. Кілька разів їй вдалося втекти, вона ходила вулицями, ніякого інстинкту самозбереження. Заблукала в місті, напівгола. Часом щось у ній розвиднюється, і вона впізнає мене. Обіймає мене і плаче, плаче. А потім не може згадати, хто я така. Першим забула татка. Кричала, що не хоче спати з чужим чоловіком. Просила мене, щоб я відпустила її до матері, знаєш, вона померла п’ятнадцять років тому. Почуваюся трохи як мати власної матері. Дозволяю їй плакати, часом сварюся на неї, як на дитину. Уникаю дивитися їй в обличчя, бо не хочу запам’ятати її такою. Просто не хочу запам’ятати її такою…».

Я ніколи не дійду до такого. Ніколи. Ніколи. Ніколи. Ніколи. Ніколи.

28

Кучерявий гість дерево їсть.

Якщо хтось спитає мене, що я робив увесь останній рік, я спокійно відповім: курив. Ні в чому я не виказував такої старанності, як у курінні. Я звів свої виходи в місто до мінімуму. Моя робота це дозволяла. Майже не піднімав слухавку. Сидів удома з котами й курив. Часом приходила одна знайома, трохи вольтанута. Щойно вийшла з клініки для наркоманів, твердила, що вже чиста, але її ніде не брали на роботу. Я не думаю, що вона дуже напружувалася. Позичала в мене невеликі суми, які ніколи не повертала. Зате щоразу пропонувала мені косяк. Певно, замість боргу. Я цінував її жест. Для неї наркота мала більше золотого покриття, ніж гроші. За її словами, на Заході траву вже давно не вважають наркотиком. Розповідала, як одного разу спробувала якихось лісових грибів, набагато сильніших, ніж гера.

— Досить їх трошки з’їсти, — казала Гаша (це від «Ганна» чи від «гашиш», усе одно), — і тобі відразу являються різні ельфи, гноми, лісові духи і феї. Може показатися й сама королева Меб. Ті гриби відкривають очі на те, що завжди існує собі десь, але для нас лишається невидимим.

Мені подобалися ці історії з грибами, але я тримався свого тютюну. Я завжди почувався якось незручно перед Гашею. Ще в школі ми разом почали курити. Вона пішла трохи далі. Не знаю, чи вона все ще вживала гриби, але що жила з ельфами — то напевно. А мені було так, ніби учневі, який разом з усіма пустився тікати з уроку, але в останній момент завернув. Можливо, інші вважали навіть, що я врятувався. Хтозна. Але мені порятованою здавалася якраз Гаша. Останні два роки вона товкмачила, що збирається тікати до Ізраїлю. Щойно я починав про це мову, вона завжди казала одне й те саме: я вже там, у Єрусалимі! Певно, так і було. Я ж натомість сидів безвилазно у своєму помешканні в кварталі «Молодість-4».

Дивлюся на батькову попільничку — фінську, з кришечкою. Вона більше схожа на маленьку скриньку з жолобком лише для однієї цигарки. Мені подобалася ця ідея особистої попільнички — як особистою буває зубна щітка чи бритва. Збоку на попільничці був вигравіюваний напис, для мене — як і для батька — цілком незрозумілий. Через багато років, коли мені той напис переклали, його буквальність мене просто приголомшила: «Все є попіл».

Курячи, я несвідомо повторював рухи батька. Енергійне постукування вказівним пальцем по цигарці, примружування повік, коли затягуєшся, загалом уся та самозаглибленість і статечність жестів. Найважче було навчитися природності, з якою батько ледь згинав вказівний і середній пальці, коли притримував цигарку. У мене вони були якось штучно напружені й стиснуті.

Гортаючи один передвоєнний ілюстрований журнал, я натрапив на коротку замітку про чоловіка, який встановив рекорд із кількості викурених цигарок за день. Коли того чоловіка спитали, чому він завжди користується сірниками, а не запальничками, які саме тоді входили в моду, той відповів, що не хоче собі псувати зубів газами, котрі вони виділяють. Справжній курець — то естет, який дбає про свої зуби.

Так, то було все, чого я хотів від життя: сидіти в кріслі-гойдалці на задвір’ї будинку, серед болиголову й кропиви, з пачкою дешевих цигарок. Втягувати з димом усе, що перед очима — хмари, дахи, пасажирські літаки, Чумацький Шлях, усе. Все можна проковтнути з хмаркою диму. Я хочу відчувати, як дим входить у легені й виводить там на білому свої нікотинові телеграми. І як видобувається назовні, блідо-блакитний, знеможений.

Є щось ангельське в тому, аби померти отак — курячи дуже повільно, сигарета за сигаретою, у задвір’ї дому. В урні спеціальної фінської попільнички, особистої, де котрогось дня знайдуть твій попіл. І більше нічого. Нічого, за що можна зачепитися, ніякого тіла, потемнілих від тютюну пальців, зруйнованої печінки, пожовклих зубів. Дрібка попелу. А якщо ти досконалий курець, не буде навіть попелу. Сам лише дим. Кучерявий гість дерево їсть.

А може, на тій попільничці насправді було написано, що все — дим? Було б якось більш обнадійливо. Екологічніше.

29

ДО ПРИРОДНИЧОЇ ІСТОРІЇ МУХ

Мухи належать до ряду двокрилих і мають пару добре розвинених передніх крилець. Споконвіків мухи переважно живуть поруч із людиною, тісно пов’язані з її побутом — тому їх називають синантропними (syn — зв’язок, antropos — людина). Вони живуть у людському помешканні, кружляють довкола екскрементів, на смітниках тощо. Можна сказати навіть, що типових синантропних мух, якими вони є сьогодні, мимоволі створила сама людина. Або її відходи. Деякі вчені стверджують, що мухи існували задовго до появи людини і вже тоді живилися трупами й екскрементами. Але не заперечують, що досить було з’явитися людині, як мухи тут-таки впізнали в ній свого господаря і увійшли в її житло. Відтоді господар не може змиритися з набридливими гістьми, хоча їм ідеться лише про крихти з його столу, і всіляко намагається їх позбутися. Користується довгими прутиками зі шматочком тканини, щоб їх бити; тарілочками з оцтом, аби їх топити; ловить їх руками й ув’язнює в сірникових коробках. Ще більший ефект має те, що полюбляють робити малі діти: вони ловлять муху, відривають їй обидва крильця, через що вона миттю випадає зі свого ряду двокрилих, обертається на наземну тварючку й слугує пострахом і пересторогою для решти мух. Усе це, на щастя, — заняття доволі безуспішні, та й те люди чинять лише тому, що не розуміють, якою важливою є муха і як видобути з неї користь.

Передовсім вона є редуцентом, який розкладає складні органічні сполуки — в падлині, трупах, екскрементах — до неорганічних, котрі знову засвоюються рослинами. Отже, посполита кімнатна муха Musca domestica чи гнойова муха Eristalis tenax, ба навіть і синя м’ясна муха (Calipbora) є природними обмежувачами розбуялої органічної еволюції.

Двокрилі, а зокрема мухи, влаштовані вельми цікаво. Око мухи — це справжнє одкровення. Воно добре розвинене, займає площу майже цілої голови і насправді складається з тисяч крихітних оченят, фасеток, кожна з яких є шестикутною й ледь випуклою. Фасетка сприймає лише маленький фрагмент довкілля, а повний образ твориться в мозку. Отже, муха бачить світ мозаїчно, себто фасетково. Переважно вважають, що муха косоока, але чи можна собі уявити точніше, детальніше бачення світу? Фрагментарність, до якої вдаються деякі романісти, насправді запозичена від будови мушиного ока. Уявити лишень, який роман би вийшов, якби змусити муху розповідати…

Який роман би вийшов, якби змусити муху розповідати? У тому, що мухи мають мову, яка суттєво відрізняється від нашої, я не сумніваюся. А позаяк зараз мене цікавить муха (чому б і мусі не зацікавитися мною?), мушу з’ясувати механізм мушиної мови. Наскільки мені відомо, мова бджіл — це фігури, які вони креслять у польоті. Те саме можна шукати в мух. Хатня муха найближча до людей, вона завше під рукою. Я несвідомо сказав «під рукою». Здається, людина саме так завжди з ними і розмовляла. Якщо шукаємо іншої мови, мусимо уникати інерції, тому будемо казати «на оці». Маємо мух на оці. Наступним етапом у вивченні цієї мови можна вважати здатність розмовляти лише з однією мухою. Це потребує довгих днів спостереження за одним-єдиним екземпляром. Кожна муха володіє власним польотом, тобто мовою. Деякі мухи особливо балакучі й довго кружляють у повітрі, інші говорять повільно, сідають посередині речення, вертаються на початок і врешті-решт втрачають нитку викладу. Для непосвяченого всі мухи однакові. Якщо ж хтось, хто вирішив присвятити себе вивченню цієї іноземної мови, злегковажить тією важливою фазою — глибоким зосередженням на одній-єдиній мусі, — він легко плутатиме окремі екземпляри й весь час перестрибуватиме з однієї історії на іншу.

30

Бо якщо муха померла, і на неї натрусити попелу, то вона воскресне, з нею станеться якесь переродження, і вона почне жити спочатку.

Лукіан, «Похвала мусі»

Останнім часом я займаюся дечим, що могло б видатися, м’яко кажучи, дивним, а може, й доволі симптоматичним. Я вивчаю мух і… скажу прямо — їхні історії. Це заняття має одну суттєву перевагу — об’єкт спостереження завжди перед моїми очима. Він, зрештою, у всіх перед очима, а тому й невидний для більшості.

Звідки взявся цей раптовий інтерес до мух? Я переконую себе, що то все через роман, який збираюся написати. Фасетковий роман, що наслідував би мушине бачення. Роман, повний подробиць, найкрихітніших, не помітних звичайним оком речей. Роман буденний, як муха. Ну ось, кажу я собі, якраз для цього мені мухи й потрібні. Ці комахи літають над нашими головами, дрімають на стелі, бродять по столу, а водночас живуть і відкладають личинок у напіврозкладених трупах, в отворі нужника. Лише вони здатні пов’язати етер із хтонічним царством клозету.

Муха — медіатор світу, ангел і диявол в одній істоті. Де ще шукати кращого взірця для роману, кращої алегорії? Як каже Платон в «Іоні», «поет — істота легка, крилата й священна, він здатний творити лише тоді, коли натхненний і одержимий, позбавлений тями». Якась знавісніла муха. Як відомо, Платон ніколи не був надто прихильним до поетів.

Ідеальний роман — це той, у якому сполучною ниткою між окремими епізодами є летюча муха. Можу це повторити ще раз: сполучною ниткою є летюча муха.

І знов: муха.

Муха. Му-ха. Му-у-у-ха-ха-ха. Муха. Муха. Муха. Муха. Муха. Муха. Муха. Муха. Муха. Муха.

Ну, гаразд, є ще одна суттєва причина того, що я спостерігаю за мухами, розмірковую про клозети і заглиблююся у природничу історію. Одна нав’язлива причина, якась інша муха, яку мені вдається вгамувати лише на кілька годин, поки я вивчаю інших мух, тих, що кружеляють довкола. Але та, одна, далі сидить у мені. Мусі в моєму черепі потрібна дірка.

31

Сіть слугує для того, аби ловити рибу, — коли риба впіймана, про сіть треба забути.

Сильце слугує для того, аби ловити зайця, — коли заєць упійманий, про сильце треба забути.

Слова слугують для того, аби ловити зміст, — щойно зміст упійманий, про слова можна забути.

От би знайти когось, хто забув слова, щоб поговорити з ним.

Чжуан-Цзи, III ст. до н. е.

32

Він збирач історій, але де його історія?

Прокидаюся пізно. Одягаюсь і йду на базар. Зрідка щось купую. Поволі обходжу ятки, оглядаю всі овочі й фрукти. На продавців не зважаю. Лише дивлюся. Медитую на теплі тони й круглясті форми. Я називаю цю вправу «вітамінами для очей». Це корисно після важких ночей, коли бачиш самі лише літери. Далі купую газету. Байдуже яку. Газета, як і цигарка, виправдовують те, що ти більше години сидиш на лавці чи за столиком сам. Не так кидається в очі. Читаєш і слухаєш собі, що говорять люди. Інакше я зовсім відучуся говорити. Самому мені говорити не хочеться, не пригадую, щоб я це робив протягом останніх днів, але слухач із мене добрий. У кав’ярні біля ринку теми розмов чітко розподілені за сезонами. Отже, у травні розмовляють про бали на випускних іспитах, у червні — про близькі відпустки, у липні — про вступні кампанії, у серпні — про зіпсовані відпустки, у вересні — про закрутки на зиму і зошити для першокласників. Це заспокоює. Це означає, що десь зовсім близько від мене спокійно точиться життя, впорядковане, як перше, друге й компот у їдальні. Сиджу, закрившись газетою, і слухаю, що говорять інші, розчиняюся в їхніх балачках, як грудка цукру в каві. Якщо вуайєрство пов’язане з оком, поглядом, то як назвати підслухування? Якесь вуайєрство вухом.

Ось дві жінки за тридцять. Сидять за моїм столиком і теревенять. Одна з шестирічним сином, який гасає туди-сюди, і тільки-но він наближається до матері, розмова на мить припиняється, поки малий отримує черговий шматочок тістечка, і триває далі так невимушено, ніби зовсім не переривалася. Я для них майже невидимий. Принаймні, моєю присутністю вони зовсім не бентежаться. Говорить та друга, без дитини.

— Вже скоро шість років, як ми одружені, а цей ідіот так мені того й не простив.

— Маніяк, — відповідає друга.

— Далі спить зі мною лише коли в мене місячні, п’ять днів на місяць. Решту часу не хоче мене бачити. Що більше я наполягаю, то більше він піниться. Ми тепер самі у квартирі, можемо це робити, коли захочемо. Кричить. Каже, що не може на мене дивитися. Сучко, — верещить, — ти трахнулася з цілим кварталом, перш ніж вийшла за мене заміж.

— А чого він хоче?

— «Не могла витримати рік», — кричить мені. Я йому пообіцяла, що ми одружимося цнотливі, як у романі. Але ж я не Брук Шилдс!

— Ти думаєш, Брук Шилдс така дуже цнотлива. І що?

— Мушу тобі сказати, що я чекала його до останку. Але їх затримали в Комі ще на два місяці. А я ж не кам’яна.

(Тут я не витримую і глипаю на неї, сьорбаючи каву. Дійсно, не кам’яна: маленькі, майже дівочі груди, які зухвало випинаються, ледь повнуваті, але ще пружні стегна, звабливі ноги з вибіленими сонцем, ледь видними волосинками).

— Це сталося цілком випадково. Знаєш, як це буває: вип’єш трохи, розслабишся, досить, що відчуєш чиюсь руку, і вперед. Мені було двадцять п’ять. Він мало не сказився, коли побачив кров. Я, певно, була останньою незайманкою в кварталі. Ми все заляпали. Мені було до смерті соромно. І потім — кінець, більше я того чоловіка не бачила, він, мабуть, ще й досі мене обкладає різними словами. Через два тижні повернувся Капчо, ми вже визначили день весілля. Він накупив різних сервізів, перснів…

— Там золото дешеве.

— Наскладав грошей, і ми справили таке весілля, що гай шумів. А потім, коли довідався, що я вже не дівчина, як розкричався… Що я йому брехала, що він там жінки пальцем не торкнув, гарував по дві зміни, і з нього там інші кпили, що він, мовляв, так мені вірить і ввихається задля мене, а я там собі розпустила хвіст. Три місяці мене не займав. На третій дочекався, коли в мене будуть місячні, і ми вперше лягли разом. «Я, — каже, — не зміг бути для тебе першим, так що тепер кожного разу нам буде, як уперше». Всі п’ять моїх критичних днів він із мене не вставав. У мене дуже болісний цикл, і я хлипаю, кричу, вириваюся. А йому цього тільки й треба. Хочеться йому, щоб виглядало так, ніби я незаймана.

— Хвора людина. Але й тебе вбити мало, що ти досі це терпиш.

— Ти не думай, що йому легко. Він загалом непоганий чоловік, якби ще не та його маячня. Не знаю, що він робить решту місяця, чи сам себе задовольняє у ванній, чи має якусь іншу… Не знаю. Я його вмовляла зробити це хоч раз, коли в мене нема місячних. Щоб я нарешті завагітніла…

Мені незручно далі сидіти за столиком. Я встаю і йду геть. Вони, здається, лише зараз мене помічають, замовкають і зосереджено попивають каву. Дорогою додому міркую собі, що за ті півгодини я став набагато ближчим із цими жінками, ніж їхні чоловіки за ціле життя. Сумний висновок. Мабуть, десь є чоловіки, які набагато ближчі з твоєю дружиною, ніж ти.

33

Заживемо тут утрьох, гратимемо в шахи і белот[19]…

Ну, гаразд, спробуємо ще раз.

Я все ще жив з Емою, хоча твердо й остаточно вирішив піти. Вірніше, я вирішував це кілька разів, та все відкладав. Тож цього разу заздалегідь замовив на наступну суботу невелику вантажівку і зателефонував трьом друзям. У мене було небагато речей. Остання ніч з Емою. Сидимо за столом у кухні. Довкола громадяться пакунки з книжками, дві сумки з одягом, вішак із костюмом, господи, моїм отруйно-зеленим весільним костюмом. Я взяв до себе обох котів, гладжу їх. Вони завжди неспокійні, коли в кімнаті спаковано багаж. Не люблять лишатися на самоті. Я інколи приходитиму, щоб їх побачити, кажу. Не варто було, Ема розплакалася. Намагаюся її заспокоїти. Мені дуже хочеться її обійняти, але стримуюсь — якщо я зроблю це, кажу собі, то знову не зможу піти, і агонія триватиме. Мовчимо. Куримо. Теревенимо про різні дріб’язкові речі. Попри все, я волів би, щоб та ніч тривала довго. Ми ще ніколи не були такими близькими. Десь там жив чоловік, якого я не знав, у ній росло дитя, зачате не мною, позаду нас було декілька років і надто мало спокійних днів. Я вагався, яка з цих трьох речей розділяє нас насправді. Лише цієї, однієї-єдиної ночі усе те перестало існувати. Мені хотілося, аби трапилося щось таке, що зненацька змінило б хід подій. Ось так, просто зараз. Ну, хоча б якийсь знак. Наша прив’язаність до інших найсильніша тоді, коли ми їх втрачаємо.

— Кóпається, — каже Ема, показуючи на живіт.

Може, це і є знак?

Дитина моєї дружини. Приклад граматично правильного, але все-таки глибоко хибного висловлювання. Поміж мною і моєю дружиною стоїть дитина. Копаючись, вона цілить у мене. Робить химерні кроки в її лоні. Вона прийшла з нізвідки й невдовзі прибуде сюди, до цієї кімнати. Чи зрозуміє вона колись, що кілька місяців ми мандрували разом? Двері, які відчиняться їй, захряснуться за моєю спиною.

Колись моя бабуся казала: щоб хтось народився, потрібно, аби хтось інший помер і поступився йому місцем. Того вечора ми вперше за довгий час лягли поруч. Я вдавав, що сплю, поки Ема мене обіймала. Кішки примостилися біля нас. Така страшенно мила сімейка. Тільки ось дитина в Емі часто борсалася. Їй було тісно.

Вранці приїхала вантажівка.

34

Матвію, Марку, Луко, Іоанне, де ви поховалися? Я вже йду по воду.

Жив собі один старий, який відповідав за рівновагу в світі. Не те, щоб хтось обтяжив його цим обов’язком. Просто почувався відповідальним. Його щоденним зайняттям було садівництво. Ні з ким не розмовляв. Багато років тому з’явився в селі й придбав одну з крайніх хат. Казали, що за безцінь, бо вона роками стояла пусткою, і люди присягалися, що пізніми вечорами бачили в її вікнах дивні вогні. Коли садівник в’їжджав, усім упала в око велетенська вантажівка, до самого верху загромаджена в’язками книг і скриньками з усіляким насінням, а на вершечку цієї гори похитувалося здоровенне крісло-гойдалка, старе й розбите, де-не-де перемотане дротом. Ага, ще кішка. Щойно показалося на виду все це дивне для села причандалля, як садівника тут-таки оголосили схибленим. «Схибленими» називали не звичайних божевільних, до яких по селах давно звикли, а тих мудрагелів, що втратили клепку від надміру читання. Якби в селі знали про Дон Кіхота, то відразу поставили б значно точніший діагноз, а поки що досить було й «схибленого».

Насправді старий не чинив нічого протизаконного. Бувало, днями не виходив з дому, навіть світла вночі не запалював. Ніби кудись виїхав. Або весь свій час коротав у саду, сіяв нове насіння, щепив молоді пагони. Подеколи виносив із хати своє крісло й сидів у ньому, погладжуючи кішку і втупившись у якесь дерево. В його саду росли дивні й не відомі селянам рослини. Дерева з велетенськими пласкими листками, низькі кущі з дрібними яскраво-червоними плодами, тюльпани з блакитними чашечками, здоровенні колючі («бородаті», як називали їх у селі) стебла, на яких лише кілька днів у році палахкотіли розкішні квіти. Баби присягалися, що той сад заклятий. Якось одного разу сусідське порося ненадовго вскочило туди, а через три дні розпухло й померло. Лише бджоли, як навіжені, зліталися до саду з чудними квітами і верталися до вуликів обважнілі й п’яні.

Раз на місяць чоловік спускався до сільської пошти і незмінно надсилав одного листа й одну телеграму. Адреси завжди були одні й ті самі. Телеграма — на якусь адресу в Софії. А от лист… Адреса на ньому була написана іноземною мовою, і поштарці ніяк не вдавалося її розшифрувати — на превеликий жаль для цілого села. Коли вона врешті літера по літері переписала напис на конверті й переслала його до міста доньці, селяни аж обімліли, довідавшись, хто адресат. А ним була сама Організація Об’єднаних Націй, штаб-квартира у Нью-Йорку. І якщо телеграма завжди містила один і той самий текст, який поштарка в рамках «службових обов’язків» мусила читати, аби порахувати знаки, то змісту листів до такого поважного отримувача не знав ніхто. У телеграмах завше стояли два короткі речення: «Тепер у мене все справді добре. Чекаю на вас». Імена адресаток чергувалися. Дві жінки з однаковими прізвищами.

Коли старий востаннє прийшов на пошту, він справді виглядав недобре. Очі глибоко пірнули в очниці, рука сильно тремтіла, поки він писав телеграму. Поштарка й не глянула на написане — за стільки років устигла вивчити кількість знаків напам’ять. Але цього разу їй впало в око те, що на бланку стояли лише два слова. Ще й такі, від яких мурашки йдуть по шкірі. «Я мертвий». Поштарка запротестувала, що такого, мовляв, не можна писати в телеграмах. Чоловік змовчав, зім’яв аркушика, взяв нового й написав: «Я відходжу». Заплатив і вийшов. Через два дні до села приїхали дві жінки, вочевидь, мати й донька. Обидві були в чорному, молодшій це особливо личило. Зійшли з автобуса, спитали, де мешкає такий-то і рушили просто до хати божевільного садівника. Трохи менше ніж за годину вийшли звідти й подалися до сільради. Говорили там про щось і повернулися з двома селянами, які несли заступи. Сільський голова дозволив поховати садівника у його власному саду за хатою. То було щось нечуване для села. Поховали його ще того самого дня, і жінки останнім автобусом вирушили назад. Єдиним, що вони забрали з будинку, був обгорнутий шкірою старий записник. З роками сад розрісся нівроку, так, що майже зовсім заступив хату. Виглядав усе ще так само екзотично, широколисте дерево стало велетенським. Але ніхто не смів туди ввійти.

Певний час після смерті садівника з хати дочувався жалібний котячий лемент, але невдовзі й він затих.

Записник був старий, із саморобними палітурками. Кишеньковий формат, дротяна спіраль. Шкіра, колись вишнево-червона, з часом потемніла. На обкладинці все ще можна було розібрати виведений дуже красивим почерком напис: «Нотатки природознавця».

35

НОТАТКИ ПРИРОДОЗНАВЦЯ

Починаю знову. Не певен, що листи, які я надсилаю до Організації, доходять куди потрібно. Мабуть, за день там отримують багато листів. Але хтось же мусить їх читати. Отже, хтось мусить натрапити й на мої. Адже час спливає, і справи йдуть на гірше. Процес усе важче стримати. Я роблю що можу, задля світової рівноваги, але їх треба попередити. Сам я довго не витримаю. Хтозна, чи я не помилився, звернувшись саме до цієї Організації. Але вибору нема.

Будинок, який я винайняв, справді гарний. Є велике подвір’я з воротами, що виходять на південь. Сприятливий клімат, вітри — лагідні й рівні. Кішка призвичаїлася швидко, і це ще раз доводить, що місце добре. Завтра почну обробляти сад.

Силкуюся розтлумачити Організації, що рівновага під загрозою. І чигає на нас зовсім не те, чого всі побоюються. Апокаліпсис зовсім не страшний. Таким, як його описують, він більше скидається на ілюмінацію. Світова війна — дрібниця. Апокаліпсис і війна лише відвертають увагу. Для цього вони й послані. Те, що може статися будь-якої миті, набагато страшніше і, на жаль, непримітніше. Воно зачіпає потаємну механіку Землі та Всесвіту. І невдовзі з усіма нами почнуть відбуватися дивні речі. А можливо, вже почали. Речі, далеко не такі феєричні, як Апокаліпсис, — саме тому на початку мало хто на них зважатиме. Найгірше те, що я неспроможний описати їх детально і точно. Хоч є напоготові слова, але я цього не зроблю. Просто не можна. Підозрюю, що саме детальний і точний опис того, що має надійти, запустить у дію механізм. Детальний і точний опис може спрацювати як детонатор, як формула, за якою розвиватимуться події. Це неймовірно ускладнює моє завдання. Я мушу вдаватися до інакшої мови. Пробую із садівництвом. Хочу сказати це мовою рослин, скористатися їхньою безгучною мовою, мовою, яка послуговується самими лише формами. Я очікую від них вагомих настанов. У листах до Організації намагаюся промовляти алегоріями. Стежу, аби десь не припуститися надто точного означення того, що нам загрожує, не зібрати докупи слів, які вивільнять Зло. Але там, вочевидь, не сприймають усерйоз мої писання. Вони неспроможні збагнути алегорію.

Мені спало на думку, що один із тих шести Господніх днів тривав, як на наші теперішні мірки, не менше ніж мільйон років. У такий спосіб я можу помирити Бога й Дарвіна. Те, що другий приписує тисячоліттям еволюції, і те, що перший сотворив за кілька днів, — одне й те саме, досить тільки зрівняти одиниці виміру. І ще одне. Я підозрюю, що на світі є хтось, хто чинить дещо цілком протилежне до того, про що піклуюсь я: він розхитує рівновагу. Найдивовижніше, що існує він згідно з тим самим принципом рівноваги в природі. Я міг би потай від Дарвіна назвати його Антихристом або потай від Бога (що значно складніше) — антиеволюціоністом. Бачу, як він злущує слова з речей, наче шкаралупу з горіха.

Нерівноваги, які чигають на нас, виявлятимуться геть в усьому, але найстрашнішою з них буде, либонь, нерівновага між іменами речей і самими речами. Речі починають випадати з імен, як зерна бобу з висохлих стручків. Дотепер імена міцно трималися речей і творили з ними нерозривну цілість, як-от атоми водню й кисню творять молекулу води. І коли людині вдалося відділити одні атоми від інших, вивільнилася неймовірна енергія. Тепер уявіть собі цю енергію помноженою в мільйон разів, і збагнете, що впаде на наші голови, коли імена остаточно відділяться від речей. Гадаю, вибуху не буде — трапиться щось набагато страшніше. Поки що не даватиму цьому імені. Адже імена, які ми вигадуємо, самі творять означуване.

Треба говорити лише алегоріями.

Існує така собі невидима вага. Задля простоти уявімо її звичайною, як на базарі. З одного боку завжди гирі. І байдуже, що ми важимо — біб, чи рибу-вусаня, чи звичайні кислі яблука, — дивимося на гирі й кажемо: ось кілограм бобу, чи півтора кілограма риби-вусаня, чи кілограм кислиць тощо. Кажемо так, коли вага перебуває у рівновазі, і на одній шальці слова, себто тягарці, а на другій — речі. Але що буде, коли слова розпаношаться, виштовхають речі геть і покинуть їх остаточно, як-от бджолина матка з роєм покидає вулик? Так, слова будуть гратися самі, будуть одні одних переважувати. На одній шальці стоятимуть гирі, і на другій гирі, або ж слова, як хочете. З обох шальок буде чутися: «ми риби-вусані», «ми кислі яблука», «ми стиглий біб», і ніхто не зможе їх розрізнити, ніхто не зможе сказати, де що.

Чи в Організації зрозуміли сенс історії про гирі? Хоч там як, я продовжуватиму їм писати. Мушу з’ясувати, де розмножуються слова. Мушу дійти до їхнього гнізда, лігвища, інкубатора. Не знаю, як ще назвати. Та й, зрештою, треба уникати точних імен. Я шукаю це місце багато років. Багато, навіть не полічити. Що я робив перед тим? Нічого не пам’ятаю, не хочу пам’ятати. Мушу збагнути, як розмножуються слова. Спостерігаю за рослинами на моєму городі. Я вже нагромадив цілу купу посібників із ботаніки.

Ось, наприклад, городня цибуля і вузьколистий тонконіг (Poa Vivipara) розмножуються вегетативно, себто безстатево. Нові особини виникають із бульб чи цибулин, відокремлюються від батьків і успадковують усі їхні риси. Розмноження через кореневу систему. Чи й слова вдаються до цього найпростішого способу розмноження? Коли так, навряд чи вони помиляються. За такого розмноження нові слова майже не відрізнятимуться від старих. Але мусить бути щось іще, бо ж невипадково і слова, і рослини мають корені. Щось мусить бути. Як твердять довідники, головною вадою такого розмноження є те, що генетичний код швидко псується. Запилення дає набагато більше розмаїття. Адже вітер і комахи, всі ці бджоли, оси, хрущі розносять пилок на десятки, коли не сотні кілометрів. Якщо пилок ген тієї берези підніметься з повітряними потоками на висоту двох тисяч метрів — що цілком можливо, — то його може віднести на відстань близько шестисот кілометрів. А слова ж набагато легші за пилок. Цікаво, чому ніхто не визначив, скільки важить слово. Хоч би приблизно. Припускаю, що різні слова мають різну вагу. Хай йому чорт, мене дратують такі недопрацювання. З’ясовано, скільки важить спора пилку, ця порошинка, а про слово ніхто не подбав. Чи воно дорівнює вагою голосові, який його промовляє, чи чорнилу, яким воно написане? Я не знайшов жодної Природничої історії слів. Ніде.

Ось кілька запитань, на які я поки що не маю відповіді:

Чи мають слова стать?

Чи стать збігається з родом?

Якщо слово чоловічого роду, то чи чоловічою є його стать?

Якщо слова бувають чоловічої й жіночої статі, то коли і як відбувається злягання?

Чи не є літери носіями статевих ознак?

Якщо так, то як статево поділити абетку?

Чи можемо вважати, що голосні жіночої статі, а приголосні — чоловічої, чи поділ тут складніший?

Чи можливо таке, що початково слова безстатеві, і лише злітаючи з вуст чоловіка чи жінки, вони набувають статі того, хто їх вимовляє?

У такому разі що трапляється, коли чоловічі слова входять у жіночі вуста?

А якщо слово просто написане, то якої воно статі?

Дедалі більше підозрюю, що весь той словесний нелад іде від записаних слів. Скільки дияволів може вміститися на одній букві? Щось сатанинське є в тому, що нам лишаються слова людей, котрих уже нема серед живих. Дивно, як інші цього не помічають, але для мене це справжній вампіризм. У кожному записаному слові спочиває мрець. Мене просто-таки пробирає дрож, коли це пишу. Бо і я зготував собі некепську труну цим зошитом. Якось не хочеться вештатися упирем по цих списаних аркушах. Хоча, якщо поміркувати, то чи не те саме стається і з вимовленими словами? Теревенячи, ми ніби мимохіть, але дуже спритно засіюємо їх у чужі голови. Наче спори, наче пилок. А радіо може перенести їх на значно більші відстані, ніж повітряні потоки. Так, єдине благе застосування слова — це думка. Слова потрібно мислити. Лише мислити. Хоча б рік. Мушу попередити Організацію. Знаю, це жорстоко, але це — єдиний вихід. Справи зайшли надто далеко. Безладне помножування імен. Вони вже переносять заразу. І як їх очистити, ми не знаємо. Жорстока пошесть наближається, жорстокий СНІД. Слова мерців. Слова, які висушують людські чуття так, як висихає молоко у хворої годувальниці.

Знаю: те, що я писав позаминулої ночі, темне й заплутане. Але тільки так я маю право говорити. Інакше підказав би Злу, як воно має діяти. Я не дам йому формули. Заберу її із собою. Тут саме час пом’янути мого батька, — хай спочиває в Бозі, — того першого борця за рівновагу. Мати твердила, що він з’їхав з глузду, покинула його і втекла з іншим. Я лишився з ним і почав йому допомагати. Він не написав ні рядка. Можу перелічити на пальцях випадки, коли він починав мову про щось, що не стосувалося його занять. Від нього я успадкував ту нехіть до порожніх теревенів, мати називала її вовкуватістю. Батько був природознавцем-самоуком, природознавцем-наївістом. Любив розмірковувати над іменами квітів. Вгадував їхні латинські назви, хоч ніколи не вивчав латині. Пов’язував їх з іменами, які знав. Інколи бурчав, виявивши разючу невідповідність між квіткою та її назвою. Регулярно читав старий посібник для квітникаря-аматора, яким і я користуюся. Це одна з таких книг, звідки можна довідатися, що лотос — улюблена квітка єгиптян, а тюльпани походять з Азії. Власне, такі факти його й цікавили. «Цибуля-порей — то герб Уельсу», — читав батько, і здавалося, ніби сам Уельс росте на його городі. Коли він клав цибулю-порей на стіл, то вже був символ, геральдика. У гірких волокнистих лушпайках чаїлися історії, сама Історія дрімала там. Ніщо не було лише тим, чим здавалося. Ось як він утримував рівновагу у світі за допомогою одного-єдиного порею. Знав, що той, хто не ставиться з належною повагою до цибулі-порею на столі, зазіхає на честь Уельсу. І ось тобі привід, аби Уельс запротестував — цілком справедливо, зрештою, — і спровокував конфлікт. От чому батько завжди благословляв Уельс, тільки-но на столі з’являлися пір’їни порею. З незрівнянним тактом і дипломатичністю просив вибачення за всіх тих, що через свою обмеженість і невігластво не знають, що жують. То була його місія. І поки він жив, у такий спосіб якось утримував хитку рівновагу в світі.

Подеколи книги можуть утнути з нами дивний жарт. Багато років тому я вперто працював над однією своєю ідеєю. Ось воно, — міркував я собі, — те, що лишиться після мене, красиве і навіть доволі корисне. Я знав, що різні квіти розкриваються в різні пори доби. Два роки я гортав різні довідники з ботаніки, блукав галявинами, на цілі дні зникав у полях. Намагався відшукати потрібні квіти і створити природний годинник, насадивши їх колом. Уявляв собі, як одна квітка, закриваючись, розтуляє наступну. Годинник із природним механізмом. На запитання, котра година, люди вже не відповідатимуть, скажімо, «третя пополудні», а казатимуть «тюльпан». Я пишався своєю ідеєю. І два дні перед тим, як посадити вже зібрані квіти, я цілком випадково, справді геть випадково прочитав в одній газеті, у рубриці «Чи знаєте ви, що…» таку замітку: «Свого часу Карл Лінней, батько ботаніки, вивчаючи точність протікання процесів у рослин, висадив у секторах спеціального кола квіти, які розкривались у чітко визначену пору доби». Аж дивно, що я, гортаючи різноманітні довідники, раніше не натрапив на цю інформацію. Слова знову підняли мене на глум. Увесь той час, поки я збирав квіти, щасливий, що роблю щось досі незнане, вони підсміхалися собі збоку, аби з’явитися переді мною в останню мить. Я вкотре переконався, що не ми орудуємо текстами, а вони граються нами — ось до чого дійшло. Ховаються десь, поки ми їх шукаємо, а тільки-но їм заманеться, вистрибують перед наші очі. Щось із цим треба робити.

Впродовж останніх місяців я займаюся чимось таким, на що ніколи раніше б не зважився. Не маю часу чекати напутнього благословення рослин. Треба діяти радикально. Лізти до вулика. Туди, де слова максимально концентровані, де від них аж гуде. Не знаю, як це краще сказати. Коротше, я вриваюся в текст. Так, входжу в книги. Тільки б моя колишня дружина та її мила донька не натрапили на ці записки, інакше остаточно повірять лікарям. Але іншого виходу в мене нема. Я збагнув, що саме в книгах, до того ж не в усіх книгах, а в романах, і то не в будь-якому романі, а лише в декількох вибраних (які в мене є, але я ніколи не вимовлю їхні назви) ховаються материнські слова, готові повилітати звідти й намножити всього того, чого я не можу назвати. Як я міг досі тримати ці книги серед інших, аби вони дотикалися своїми заразними обкладинками до палітурок інших, невинних книг? Їх треба тримати замкненими у скрині з пальмового дерева, бо пальмове дерево благочестиве й оберігає від зла. А скриню з пальмового дерева треба покласти всередину другої, залізної, і закопати глибоко в глинясту землю, щоб ніколи й ніщо на тому місці не виросло. І в жодному разі не можна ці книги спалювати. По-перше, палити книги — гріх, а по-друге, невідомо, чи саме вогонь не визволить темну силу, заховану в них. А небезпечні вони найперше тим, що описують те неназване аж надто детально і точно. Колись дуже давно одна така книга здійснилася й потроху почала руйнувати моє життя. Коли справи пішли на гірше, і моя дружина, попри щасливий шлюб, завагітніла не від мене (ми на той час утримувалися від контактів), я почав впадати у ті дивні стани, які часом навідують мене й досі… І тоді, саме тоді я вперше пережив химерне відчуття, ніби вже десь усе це читав. Те, що зі мною відбувалося, було з якогось кепського роману, і я його читав. Я перешукав цілу свою бібліотеку й бібліотеки моїх друзів, і знайшов його. Все збігалося, сторінка в сторінку, речення в речення, слово в слово. Мій приватний апокаліпсис.

Вже кілька днів я уважно вивчаю романи, котрі відзначив як особливо небезпечні. Все ще не кваплюся входити в них. Треба добре підготуватися, як це робить бджоляр, коли відчиняє вулика й не хоче, щоб його помітили бджоли. Вся штука в тому, щоб подолати свій страх, — вони відчувають. Не пітніти. Страх ховається в поті, тому піт погано пахне. Не пахнути, рухатись плавно, аби вони сприйняли тебе за одну з них — велику повільну бджолу. З романами було те саме. Ще й набагато складніше, бо тіло мені заважало. Треба було вирватися з нього і голим, як слово, проникнути в текст. Слово серед слів.

Я відчуваю дедалі більшу готовність. Шукаю шпарин у тексті, крізь які можна туди прослизнути. Гадаю, нерозумно входити через початок. Там текст усе ще сильний, синтаксис напружений, і мене буде швидко викрито. Мені підійшов би якийсь ліричний відступ чи розлогий, детальний опис, від якого втрачають пильність самі слова, так що я зміг би проникнути туди як листок, зірваний раптовим вітром, або як ящірка, що шмигнула під камінь.

Лишається ще залагодити деякі справи особистого характеру. Завтра я надішлю їм останню телеграму. Не хочу, щоб тіло кинули напризволяще. Вірю, що цього разу вони приїдуть. У записці я заповів поховати мене під пальмою в саду. Думаю про кішку — бідолашна, як вона це переживе? Єдине, на що сподіваюся, — це те, що колись усі ми зустрінемося в якомусь іншому романі. Прощання зайняло в мене менше часу, ніж я гадав. Моя місія триває. Ні, насправді вона щойно починається. Все, вирушаю.

36

3 великі помаранчі, 1 склянка цукру, кукурудзяне борошно, 10 черешень, трохи імбиру…

З рецепта помаранчевого супу

Субота. Неприємний дощик, дрібний і холодний. «Добре ловиться рибка-бананка». Насправді такого дня добре читається Селінджер. Ти певен, що нічого гіршого з тобою вже не трапиться, і розслаблюєшся.

Немає автора, який більше пасував би до такого дня, хоч він і нагадує парасолю, під якою прокисаєш. Навіть Еліот якийсь погідніший. Той — ідеальний для сухого жовтня.

Отак я собі роздумую, поки виймаю Селінджера в купе потяга. Я не належу до балакунів, тому сприймаю книжку як щит супроти можливості бути втягнутим у всі ті безкінечні теревені, що починаються, як завжди, від «куди їдете?», а далі природно переходять до дітей і проблем з печінкою. Та й не маю прийнятної відповіді на запитання про мету моєї мандрівки. Я взяв квиток до кінцевої станції, але спокійно міг би зійти де завгодно.

Люблю цю книжку, бо вона нічим не впадає в око, принаймні зовні. Звичайна палітурка без ілюстрації. Певен, що й прізвище автора мало що говорить пасажирам цього маршруту, що додатково зменшує ймовірність випадкової розмови. Ще рано, вагон тільки-но починає заповнюватися. Я не можу читати, перш ніж потяг рушить, тому роззираюся по коридору. Намагаюся вгадати, хто з новоприбулих подорожан їхатиме в моєму купе. Нечасто мені випадає щастя, щоб навпроти сіла красива жінка, яку можна нишком розглядати. В купе лишається одне-єдине вільне місце, тож надій майже нема. Потяг уже рушає з місця, коли заходить вона. Спершу не звертаю на неї уваги, просто реєструю її появу: за тридцять, без багажу, сідає навпроти мене біля вікна. У купе зав’язуються звичайні розмови, на моє щастя, доволі мляві. Здається, мовчимо лише я і та жінка — я, втупившись у книгу, а вона, дивлячись у вікно. Але цього разу мені складно читати. Поглядаю на неї кілька разів — не прямо, радше на її відображення в шибці. Хоч вона й некрасива, але геть не пасує до всього, що навколо, — до купе з непоказними пасажирами й брудними фіранками, до потяга, до кепської погоди. У мене виникає непоборне бажання почати з нею бесіду, вийти до коридору на перекур. Я ніколи не знав достоту, як відбуваються такі речі. Мабуть, із легкістю й природністю, яких мені бракує. Щойно розлучений чоловік, котрий думає лише про свою колишню дружину. Майже демонстративно виймаю цигарки й виходжу. Поволі одну за одною викурюю дві, але жінка не рухається з місця. Повернувшись до купе, бачу, що вона видобула складений удвоє аркушик паперу і щось записує. Я й сам люблю шкрябати собі різні речі у потязі, але роблю це потай, соромлячись поглядів супутників, які на мене витріщаються. Ця жінка писала цілком незворушно. Робила довгі паузи, дивилась у вікно, потім дописувала ще слово. Переконую себе, що можу завоювати її Селінджером. Мені, звісно, бракує сміливості заговорити. Всі репліки, які спадають на думку, тупі й виказують примітивні наміри. Тримаю книгу так, щоб було добре видно назву. У мене відчуття, що це чудесним чином могло би щось відімкнути, спричинити якусь подію. Особлива жінка мусить оцінити такий заголовок. У неї гарні вуста, зелені очі — принаймні, такими вони видаються мені в півтемряві. Нічого. Щоразу, коли потяг спиняється на станції, я здригаюся й молюся, щоб вона не зійшла.

Намагаюся застосувати підступну техніку знеславлення й спаскудження. Техніку прокислого винограду. Уявляю собі її в подертих колготах, із зіпсованими зубами, в туалеті. Поступово ще більше розпалююся. Придумую цілу історію: вона одружена, з двома, ні, трьома дітьми (щоб її груди більше звисали), вчителька літератури, яка вечорами перевіряє зошити з окулярами на носі, поки її занудний чоловік хлище пиво, сидячи в майці перед телевізором. Я опанував цю техніку досконало і можу заприсягтися, що вона майже завжди спрацьовує. Ця жінка ухилялася від усіх моїх спроб, більше того, вона обертала мою техніку супроти мене. Ситуації, в яких я, здавалося, цілком виразно її бачив, анітрохи не шкодили її образові. Навпаки, я ще більше її бажав. Уявляю собі, як ми лежимо й обговорюємо фінал «Теді». Я стверджую, що тут Селінджер зрадив себе, кінцівка надто очевидна, і її очікуєш протягом щонайменше сторінки. Неприпустимо. Це б могла бути її репліка.

Отак роздаючи репліки, я ледь устиг упіймати зором ту останню мить, коли вона виходила з купе. Потяг зупинився. То була її станція. Не можна було гаяти ні секунди. Я схопив сумку й зійшов на тому самому вокзалі. Мало не зіткнувся з нею. Вона вперше глянула на мене — ох, її очі таки були не зелені. Я попросив пробачення і бовкнув перше, що спало на думку: «В такий день добре ловиться рибка-бананка, чи не так?». І тієї ж миті до неї кинулося двоє, ні, троє дітей, і кожне намагалося її обійняти.

Потяг рушив. Я поволі підняв сумку й подався шукати готель. Забув перевірити на вокзалі, в якому місті опинився, і коли запитав жінку на рецепції, вона глянула на мене, як мені здалося, з непідробним жахом. Але ключа дала. Кімната 507. Номер видався мені знайомим. Я ввійшов досередини, повернув ключа, видобув книжку з сумки. Випадковостей не буває, сказав я собі. Книжка розгорнулася на вісімдесят четвертій сторінці, текст був ліворуч. Я одинадцять разів прочитав фінальний пасаж:

«Він зійшов на п’ятий поверх, проминув коридор і відчинив двері кімнати номер 507. Усередині пахло новими шкіряними валізами й очисником для лаку.

Глянув на молоду жінку, що спала на ліжку. Далі підійшов до однієї з валізок, відчинив її й видобув з-під купи трусів і майок пістолет. Вийняв із нього магазин, оглянув і вставив назад. Потім наблизився до другого, вільного ліжка, сів, ще раз кинув погляд на жінку і випустив собі кулю у праву скроню».

Після цього я заснув.

37

Не дзен-трава на могилі вночі розквітає…

Мабуть, так уже влаштовано людину, що вона не пам’ятає початку. У нас немає спогадів про власне народження. Пам’ять не функціонує, той центр у мозку ще не готовий. Початок — невиразний і безформний. Набір із кількох випадковостей, які дають зачин цілому ланцюжкові необхідностей. І все-таки двері до начала ніколи не зачинені щільно. Завжди є шпарина — досить вузька, аби не пропустити нас туди, і досить широка, аби крізь неї сочилося м’яке рожеве світло, наша вічна спокуса.

Ніколи нас не оточують такою любов’ю, як у дитинстві. Дитинство — жорстока пора, бо все найгірше, що має надійти, ще в майбутньому. Куди зникає з часом та любов? І чому потім ціле життя нам хочеться, щоб нас любили, як дітей, без жодної на те причини, за сам лише факт, що ми існуємо? Останніми днями я часто й надовго повертаюся у власне дитинство. Проживаю все настільки яскраво (психіатр назвав би це ейдетизмом), що подеколи вертаюся з обдертими колінами, а одного разу трапилося, що й з розбитою головою. Я нічого не казав про це своєму лікареві, немає сенсу. Вертаючись у дитинство, найчастіше сиджу на черешні. Не роблю нічого особливого, сиджу серед гілля, їм черешні й плюю кісточки. Так Будда сім років сидів під деревом. Що то було за дерево? Байдуже. Я сидітиму сім років на черешні, оті перші сім років, і спостерігатиму, як білина переходить у зелень, а зелень — у червінь. Сім разів. Сім повільних років білого, зеленого, червоного. Черешня, черешня буде деревом болгарського Будди. Але те, що болгарського — байдуже. У дітей нема батьківщини. Їхня батьківщина — дитинство. Зате вони мають батьків. Хоча де там: батьки ходять на роботу. Чи може бути так, що хтось вісім годин на день є чиновником, заступником директора, касиром чи падлюкою, а решту годин — скільки їх там лишається — батьком? Не мо-оже, — шепелявлю я з черешні, набивши повен рот кісточок, наче Демосфен, який вчиться ораторства з камінцями під язиком. Гаразд, виплюну кісточку. Лише в дитинстві на нас може зійти осяяння, лише протягом тих семи років, коли ми полишені самі на себе. Сім літ бездержав’я. Сім анархістських років. Кожен день — твій, без лишку. Кожен день цілком відданий пошукам світу для гри. Диви, мурашки, ого, яка черешня, а та муха — якщо її впіймати й відірвати одне крильце, глянь, як завертає по столі, а якщо відірвати й друге…

Батьків цікавлять дрібні речі, наприклад, коли саме ти почав ходити. Ніхто не питає, коли ти почав думати. Перші думки, крок за кроком, як же їх виразити? Сім бентежних років дитинства. Тепер ми з братом на черешні. Рвемо ягоди, набиваємо повен рот кісточок і, ніби черешневі гармати, силкуємося гримнути залпом якнайдалі. Внизу, під деревом, за грубо збитим столом, накритим газетою, ялозять свої вічні карти четверо дідків із кварталу. Ми з братом вивчаємо гру з височини. Насправді ми в ній перебуваємо найглибше, адже бачимо карти всіх чотирьох. Потім, коли дідки йдуть собі геть, ми злазимо з черешні, сідаємо на їхні місця й намагаємося копіювати рухи й окремі репліки, за які мама нас битиме по писку. Найважче було навчитися голосно ляскати по столі. У цьому вся фішка. Береш карту напівзігнутими пальцями і лупиш нею по стільниці. Нам уже синіли суглоби, а ми ніяк не могли досягти такого удару. Якщо нарешті зуміємо так ляснути, гадали ми собі, тоді все. Усі таємниці гри для нас відкриті. Отак ми й думали, як казав батько, «реалізувати себе в житті» — як Великі Картярі. Великі Картярі брати Соколови — пригадую, таке ми собі придумали псевдо. Тоді, здається, були такі брати-мотоциклісти, які їздили по канату на ярмарках. Але наразі ми були хіба що Черешневими братами. А наші вчителі — тепер вони для мене не більше ніж смішні дідки, — були богами белоту. Перед початком гри діди застромлювали під газету зім’яті банкноти по одному леву, які потім згортав переможець. Нам згори це здавалося цілим маєтком.

— То все — азарт, — казав мій батько. Сам же він із приятелем вечорами любив різатися в шістдесят шість. Ми спали в тій самій кімнаті через відсутність іншої, а під «Робітничим ділом» був устромлений той самий зіжмаканий лев. Ми вдавали, що спимо, міцно стискали повіки, намагалися дихати рівномірно — вже засвоїли деякі трюки. Лежали й чекали, поки пролунає голос батька: ага, вже назбиралося на половину «Балканчика»! Ці слова мали на меті подражнити супротивника, а ми замалим не стрибали в ліжку. Проте намагалися не ворушитися. В карти от-от буде виграно велосипед! І це, замість того, щоб нас бентежити, ще більше піднімало той велосипед у ціні. Тоді ми вирішили: коли станемо Великими Картярами, купимо батькові польського фіата, новенького, просто з заводу. Польський фіат тоді був найкрутішою західною машиною на тлі однакових москвичів і жигулів — довший, з гарними фарами. Тому ми потай від домашніх і далі щодня вилазили на черешню й готувалися до життя. Черешня змарнованого часу. Найкращого часу на цьому світі.

Відтоді нас постійно застерігали перед даремним гаянням часу. Я вже був у середніх класах, коли заговорили про початок виробництва пігулок, які містять усі необхідні речовини. Ну, там — білки, вуглеводи, жири. Ці пігулки мали замінити всі наші булочки, пончики, коржики, тістечка, пряники, шоколадки, супи з фрикадельками, марципани, яблука в цукрі, крем-карамель, цукерки «Му-му» і все решта. Чогось найбільше раділа з приводу майбутніх пігулок наша вчителька естетики. Певно, не любила супу з фрикадельками і крему-карамелі. У потаємному зошиті з тих років я записав і позначив знаком питання таке: чому всі вчительки естетики бридкі? Через рік я в тому-таки зошиті сам собі відповів: щоб могла розкритися їхня внутрішня краса! Та сама вчителька твердила, що вищезгадані пігулки значно звеличать людину духовно. Замість того, щоб витрачати час на сніданок, обід (перше, друге, компот) і вечерю, можна буде слухати музику, малювати й писати вірші. Вона підрахувала, що одна пігулка заощаджує приблизно три години на день, а якщо помножити це на середню тривалість людського життя, виходила величезна цифра, якої я вже не пам’ятаю. Але пригадую, що вона випустила з уваги дещо інше. До заощадженого на їжі часу треба було додати ще й час, потрібний на справляння природних потреб. Мені здавалося дивним це упущення. Хтозна, може, вчительки естетики не відчувають таких потреб? Про своє відкриття я їй нічого не сказав. Мав же я право залишити собі хоча б задоволення постирчати кілька годин у клозеті! Хоча задоволень у ті роки, як видно з двох наведених вище списків, мені й так не бракувало.

Можна, я ще трошки побуду в дитинстві? Лише кілька слів про ранній філологізм, про опановування мови. Як молодий сократик, я вигадав одну словесну пастку. Ловиш когось і розпочинаєш з ним таку розмову:

— Я — це я, так?

— Ну, так.

— А ти — це ти?

— Звичайно.

— Тоді хто їсть лайно, я чи ти?

Співрозмовники переважно випалювали «ти», після чого я нагадував їм, хто такий «ти». Дехто наважувався відповісти «я», але тоді правила миттю змінювалися, і він все одно потрапляв у незручне становище. Пастка працювала безвідмовно. Я й сам не знав, як із неї викрутитися. Першим, на кого зійшло просвітлення, був мій брат. Він знайшов неперевершену відповідь: «я їси лайно».

Вихід таївся у граматичній помилці.

Цієї ночі мені наснилося речення. Навіть не речення, фраза: «дружина мого дитинства». Вранці я пригадав усіх дружин, яких мав у дитинстві, звісно, на чолі з матір’ю.

Щонайменше дюжина дружин і жодного розлучення. Ніякого болю.

38

Куди згрібають ту любов, що зостається, чия мітла її мете, хто прибиральник, де смітник?..

Коли шлюб закінчився й останній спільний сервіз розділено навпіл, залишається останній крок — поділити друзів сім’ї. Кожна родина створює довкола себе ціле середовище, такий собі біоценоз, населений родичами, дружніми сім’ями й принагідними знайомими. У нас із Емою частенько бували гості. Вона вміла їх розважати. Зі мною було складніше. Коли мені все набридало, я йшов геть і зачинявся в туалеті. Всі знали, що це знак, і, ніскілечки не ображаючись, один по одному зникали, попрощавшись зі мною через двері. Коли ми з Емою розлучилися, спершу ніхто з них у це не повірив. Ми були ідеальною парою. Далі всі раптово сахнулися, не знаючи, як реагувати. Поодинокі спроби бачитися лише зі мною або, припускаю, лише з Емою, були приречені на поразку. Завжди бракувало другого. Як сказав один із них, це те саме, що сісти за партію белоту на чотирьох, коли є лише три особи, роздати карти і вдавати, що всі тут як тут. Так воно й було. Більшість у моїй присутності уникали розмов про Ему, і це мене ще більше гнітило. Мені хотілося говорити про неї.

Дивовижно: часто гадають, що розлучення — то катастрофа, після якої ніщо вже не є таким, як було. Здавалося, світ мав би розпастися надвоє, і ми з Емою мали б опинитися у різних його половинах. Але світ не розпадався. Ми мешкали в одному місті, навіть помешкання моє було в тому ж кварталі, що й Емине, їздили в одних і тих самих автобусах, купували харчі в одних і тих самих крамницях. Один продавець весь час питав мене, чого я купую хліб, якщо моя дружина щойно купила. Кілька разів я проходив під її вікнами. Було пізно, штори були опущені, всередині горіло світло. Лише раз я помітив кішку, яка сиділа на підвіконні, між шторою та шибкою. Цікаво, чи бачила мене Ема? Я знав, що не варто там ходити. Вона вже жила з іншим, не знаю, як його назвати. Ну, гаразд, із батьком.

39

Я стану продавцем морозива і щозими банкрутуватиму.

Сьогодні треба підрихтувати крісло-гойдалку. Воно зовсім розвалилося під час переїзду. Добре, що знайшовся якийсь тоненький дріт. Ще добре було б підшукати собі роботу. Я трохи повештався базаром. Можна б щось продавати, залежно від сезону. Найкраще, якби вдалося влаштуватися продавцем у газетний кіоск. Я змалку мріяв про таку роботу. Читаєш собі газети, та й на писання, певно, лишається час. Останніми місяцями пишу все рідше. Сиджу, курю, і нічого не виходить. Мій приятель-психолог умить поставив діагноз: нездатність до зосередження, нав’язливі думки й ананказм, якщо я правильно запам’ятав. Це правда: мої нотатки стають дедалі коротшими й хаотичнішими. Я починав їх вести, маючи на меті написати роман. Ну, тепер уже роман дійсно вийде фасетковий.

Ананказм (з гр. ananke — зазіхання, нав’язування) — стан, за якого особа страждає від нав’язливих переживань, хоч і розуміє їхню аномальність та безглуздість. Це можуть бути уявлення, бажання, побоювання або імпульси до дії. Вони виникають постійно, переважно в один і той самий спосіб. А. є психо-невротичним синдромом. Згідно з психоаналізом, в основі А. лежить актуальний внутрішній конфлікт, який розхитує впевненість у собі. Зазвичай виникає в осіб, яким початково була властива самовпевненість як наслідок неправильного засвоєння ранніх дитячих переживань і які схильні до долання страху за допомогою «контрамагії».

Словник із психології

Часом у мене виникає дивне бажання вечорами блукати містом і зазирати у вікна перших поверхів. Через кухонні вікна, за якими живуть нормальні сім’ї. Що це за таке домашнє вуайєрство у мене виявляється?

…а намисто з тестикул ласиці оберігає жінок від небажаної вагітності.

Давній ірландський рецепт

Щоб створити Природний роман, треба безперервно вдивлятись у видиме. І виявляти подібності. Капустяні качани щоосені наслідують моду з часів Марії-Антуанетти з тими високими комірцями. Хтозна, чи не впливає історія на ботаніку і навпаки. Роман про Природничу історію не розмежовує таких речей. Базар учора був повний обезголовлених Антуанетт.

…тепер вона вже мати своїх дітей своїх дітей повторювати це повільно аби звикнути вже мати вже не жінка своїх дітей тепер вже мати дещо інше тепер вже шишка і бджола стільник і вулик тепер вона вже мати вже мати своїх дітей

Одного вечора я повернувся додому пізніше. Ема на кухні говорила по телефону і не почула, як я зайшов. Проте я вловив таку фразу: «Трутень, він просто трутень, хоч і розумний». Мене приголомшило, що ця фраза була точною копією іншої, яку я так само випадково підслухав багато років тому, і злетіла вона з вуст її батька.

І чому я тепер це все прокручую в пам’яті? Яке це має значення через кілька місяців після розлучення? Людина іноді робить такі речі цілком несвідомо.

Трутень, він просто трутень, хоч і розумний.

«Цікаво, що трутень народжується з незаплідненого яйця, а отже, не має батька. Він переймає спадкові риси матері та трутня, який запліднив його бабусю».

Це важливо, кажу собі я й гортаю далі кілька посібників із бджільництва, які в мене є. Я не спекаюся цієї фрази, поки вдосталь не нагодую її інформацією. Аби вона набрякла, наче кліщ, і пустилася мене.

«Трутень має досить велике тільце, довжиною близько 15–17 мм, добре розвинуті грудні м’язи й крила, які забезпечують йому швидкий і тривалий політ. У задній частині його тулуба розташовані складно влаштовані й добре розвинуті статеві органи».

Досі Ема сказала про мене лише гарні речі.

«Призначення трутнів — запліднювати бджіл-маток, які вирушили у шлюбний політ. Якщо трутень потрапляє в чужий вулик, бджоли гостинно приймають його».

Цілком, цілком непогано.

«…проте в другій половині літа, коли головні медоносні рослини відцвітають і нектару стає менше, трутні стають зайвими в сім’ї, позаяк інстинкт розмноження пригасає. Бджоли ізолюють їх від меду, заморюють голодом, а згодом викидають через отвір вулика».

Отвір вулика стає природним виходом для трутня, exitus letalis.

Про що нам говорить внутрішнє влаштування бджолиної сім’ї, які воно підсуває аналогії? Адже я підозрюю, що Бог створив цю чудернацьку сім’ю, аби щось нам повідомити. Не знаю, що саме, але ймовірно, це якась підказка. Вчора я прочитав у газеті, буцімто однією з тенденцій кінця тисячоліття є те, що чоловіків дедалі частіше усувають із родин. Жінки воліють самі ростити дітей, а майбутнє належить сім’ям із двох осіб, серед яких немає батька.

Трутень, він просто трутень, хоч і розумний.

40

А десь живуть у хатах із «з» та «б»…

Багато років тому, в дитинстві, я жив у селі. Світ тоді здавався гарним, як після дощу. Після всього, що трапилося між мною та Емою, я вирішив повернутися туди ненадовго. Аби ті далекі дні й ночі потіснили найсвіжіші спогади. Еми в ті часи ще не було, і я сподівався, що вона хоч там дасть мені спокій. Більше тижня я не витримав. Ніщо вже не було таким, як колись, ніщо. Того давнього села не було. Світ утратив свій чар. Чудернацькі люди, з чиїх історій я колись так тішився, тепер виглядали тяжкими й понурими. Село потроху втрачало глузд. Я бачив божевілля повсюди. Половина старців пересварилися за те, хто де буде похований. Цвинтар був переповнений, а кожен хотів лежати щонайкраще, близько до своїх. «Я нічого більше не хочу, тільки бути якнайближче до маленької Кале, — ревіла моя бабуся. — Щоб із нею говорити, повивати її, пестити…». Маленька Кале — то була її перша дівчинка, яка померла у три рочки, і бабуся ніколи її не віджалувала.

Дідо розповідав, що вона тоді мало не здуріла. Зробила собі ляльку (дідусь казав на неї «болван») розміром із трирічну дитину. Носила її всюди з собою, говорила з нею, намагалася годувати, ввечері брала її до ліжка. Однієї ночі мій дідо спалив ляльку. Він був людиною м’якою з натури, уявляю собі, чого це все йому коштувало. І все-таки моя бабуся була врятована.

Пришелепуватий Ристо, найупослідженіша людина в селі, цілий рік ходив у сукмані — в останню війну біля нього вибухнув снаряд, і він утратив усяке чуття теплого й холодного. Сидить собі від самого ранку на майданчику біля грубо відлитого пам’ятника невідомому солдатові, загиблому в тій самій війні, колупає прутиком у пилюзі й питає кожного зустрічного, котра година. І вже п’ятдесят третій рік повторює: «Ох, пішов день, пішов!»

Бляшаний Дико — один із тих, що позбулися клепки від надміру читання. Живе в бараці, змайстрованому з бляшанок з-під сиру. Тримає зайця на даху халупи, в ящику. Зробив собі свій власний колодязь — дірку, просвердлену буром, — і тягає звідти воду пляшкою з-під лимонаду, прив’язаною на вужівці. Ходить із довгою нестриженою бородою, наче крузоїст. Так його й кличуть у селі. Чоловік трохи збився зі шляху, як евфемістично, по-християнському висловлювалася моя бабуся.

Були часи, коли історії Пришелепуватого Ристо та Бляшаного Дико мене тішили. Тепер ці люди — а вони ще живі — навіюють такий смуток, що…

Присмеркове село, воно ще оповідає свої історії, але дедалі тихіше і дедалі менш смішні. Якось до мене дійшла чутка, що останнім часом усі ходять з грошима до Диня-Чортяки, підсліпуватого старця, який доглядає сільську церковцю, і просять, щоб він їм бив у дзвін: «Бий, поки ми ще живі й чуємо, бо потім, коли вріжемо дуба й наполохаємо ворон, хтозна, чи почуємо».

Смерть була єдиною пригодою, до неї готувалися щодня. Декілька старців уже придбали собі недорогі пам’ятники й тримали їх удома, нашкрябавши на гіпсі прізвище, рік народження, тире і перші три цифри року смерті. Єдиний гробар, який лишився в селі, весь час пересиджував у барі й за сотку раки обіцяв кожному, що викопає йому найкращу могилу. І всі уявляли собі смерть узимку. Влітку — ніколи. Як казав один, не до вмирання тепер, коли стільки роботи, сіна коровам не припас, винограду не зібрав…

Раніше, коли село було велике й жваве, його збиралися зробити містом. Це було престижно, але селяни подумали-подумали та й відмовилися. Єдиним аргументом було те, що досить із села зробити місто, як сюди наїдуть жандарми, почнуть обсцикувати паркани й чіплятися до молодиць. Люди пильнували свої паркани і своїх молодиць, а чого їм було ще пильнувати?

Я нічого не зміг упильнувати. Навіть болвана не посмів би спалити.

41

Не вірю в те, що кривавить кожного місяця і не вмирає.

Напис у чоловічому туалеті

…ну, вона й дізналася, де та живе, пішла туди, схопила її за руку і привела додому, до свого чоловіка, а тепер, каже, лягайте двоє, якщо вже так одне одного хочете, тут, при мені, ну, вони пручалися-виривалися, а вона давай верещати, як навіжена, і бити їх, що поробиш, лягли, а вона далі, ну, давайте-давайте, починайте, бо я вас тут зараз… ті посопіли трохи й почали, нема ради… а та собі стоїть коло дверей і дивиться, подивилася-подивилася, а потім каже — молодці, розумнички — та й пішла собі геть…

…білий шоколад, до того ж найкращий. Кожного вечора, коли вона верталася до чоловіка пізно, — одна біла шоколадка. Він просто обожнював білий шоколад. Не бачив її пом’ятої сукенки, від неї пахло чужим чоловіком на кілометр — а він нічого. Хапав шоколадку, поки вона у ванній чепурилася, і кайфував. Невідомо, як їй спало на думку те з білим шоколадом. Чи глузувала з нього, чи почувалася винною і підлещувалася, чи просто хотіла відвернути увагу? Але отак цілий рік — білий шоколад, білий шоколад. Йому вже, певно, ригати хотілося від того білого шоколаду, а він усе брав і мовчав. Нічого не казав, і вона вже думала собі, що знайшла його слабинку. Але одного вечора приходить додому, а чоловіка нема. Відчиняє шафу — ні його черевиків, ні пальта. І однієї валізки бракує. Заходить у ванну, а на дзеркалі її власною помадою напис, чоловіковим почерком: «186 шоколадок!!». З двома знаками оклику.

Історії, підслухані в кав’ярні біля базару.

42

Пристрасть до класифікацій у Ліннея була легендарною. Може, то була пристрасть цілого вісімнадцятого сторіччя. Впорядкувавши всі відомі рослини за родами та видами і назвавши їх так званими «простими іменами» (nomsna trivialia), він створив іще одну, маловідому класифікацію. Це «Flora oficiarii», або «Офіцерська флора», де він розставив у строгій ієрархії чинів усіх своїх друзів і недругів із ботанічного цеху. За заслугами та дружбою всім ботанікам — чи то пак «природничим історикам», як вони на той час усе ще переважно себе називали, — були присвоєні звання полковника, підполковника, майора тощо, аж до звичайних фельдфебелів і єфрейторів. Генералом, ясна річ, був сам Лінней. Один із його ображених сучасників, Ламетрі, написав ядучу статтю з гарною назвою «Людина-рослина», де обернув навспак метод Ліннея. Вірніше, обернув самі лише аналогії й поділив усіх людей на дводомних, однотичинкових і одноплідних.

Є щось дуже гарне у того Ламетрі, якесь таке розхитування антропоцентризму. Чого це опорою для всіх аналогій має бути людина? Цікаво, як описали б нас рослини, яку класифікацію би для нас вигадали? «Описаний рослиною» — гарний заголовок, варто приберегти для кращої нагоди. Мені здається, що вони постійно за нами спостерігають — усі ці фікуси, аспарагуси, бонсаї, кімнатні фінікові пальми, китайські троянди, пеларгонії й лимонні деревця. Вони завжди мають нас на оці. Тут, як добрий природознавець, дозволю собі одне приватне спостереження. Коли зачастили наші з дружиною скандали, листя фікуса у вітальні почало жовкнути й опадати.

43

троянди й кози залицялися біля мене

І рослина, і муха, і решта живих істот з’явилися на землі на кілька мільйонів років раніше за людину. Невже Бог просто облаштовував людині колиску й дитячу кімнату? Чи не було б справедливіше — у масштабах всесвіту — якби Бог сотворив людину лише для забавки рослинам і тваринам? Таку собі плюшеву іграшку, живу ляльку, про яку треба піклуватися? Людська думка надто егоцентрична, аби припустити таку можливість. А може, варто-таки ризикнути? Хоча б тут, на папері, у кількох рядках? Для мухи, яка кружляє по кімнаті, і для фікуса, який росте в кутку під вікном, ми — досконала розвага. Люди собі гадають, що володіють ними, а насправді все навпаки. Рослини й тварини спостерігають за нашим безглуздим шамотанням із вершини якогось свого Олімпу, і коли ми їм украй набридаємо, надсилають невидні сигнали, які нас легко скеровують, куди треба.

Знаю, знаю, ще на самому початку Книги, у Бутті, Бог каже: «Плодіться й розмножуйтеся, і наповнюйте землю, оволодійте нею, і пануйте над морськими рибами і над птаством небесним, і над усім живим, що плазує по землі». Ах, як нас тішить оте пануйте над…

Так, але це слова з Біблії людей. А як виглядали б усі ці справи в Біблії мух чи Біблії рослин? А вони таки нагромадили трохи більше буття… Як могла б звучати мушина Біблія? Цілком достойно, як мені видається. І стародавньо. Зачитаймо дещо з неї. Сам лише початок. Ви ж знаєте мою слабкість до мух і початків. Але спершу одна заувага. Книга мух, ясна річ, не писана на папері, це, так би мовити, повітряна книга. Ну, що ж, починаймо. МУШИНА БІБЛІЯ.

Мабуть, вам не зовсім зрозуміло. Я казав, що трохи розумію їхню мову. Вивчив шляхом спостереження. Зараз спробую перекласти. Дуже буквально, лише зміст. У перекладі завжди щось втрачаємо. Тут бракуватиме насамперед летючості, тривимірності. І все ж отримуємо приблизно таке:

1:1 На початку [було] повітря. І сказав [Бог]: «Хай станеться рух». І [стався] рух.

1:2 Далі [Бог] сотворив крила. Але крила не носили нічого, а самі ширяли в порожнечі. І сказав [Бог]: «Хай станеться тіло крилам». І [сталося] тіло. Але тіло не бачило нічого. І сказав [Бог]: «Хай стануться очі тілові». І [сталися] очі.

1:3 Все інше було оком сотворене, і не було нічого, що не було оком сотворене. І забажало око світла, і [сталося] світло. І забажало око неба й землі, й узріло небо й землю. І забажало живини усілякої, людей і фекалій, і взріло живину, людей та фекалії. І побачило [око], що добре воно, і злетіло на них.

1:4 І так [Бог] сотворив мух за своїм образом і подобою. А сотворивши, поблагословив їх: «Плодіться й розмножуйтеся, і наповнюйте землю, оволодійте нею, і пануйте над морськими рибами і над птаством небесним, і над усім живим, що плазує по землі».

Гадаю, саме так воно все й звучить, якщо я правильно зрозумів. Деякі слова губляться, тому подаю їх у дужках, найчастіше це «Бог». Це слово завжди на своєму місці. Як бачите, частина 1:4 точнісінько така сама, як у нашій Біблії. Важко твердити з певністю, хто в кого запозичив. От і все про мушину Біблію. Про рослинну, щоправда, наразі нічого не можу сказати. Припускаю лише, що письмо рослин наслідує форми листків, коренів, віночків, маточок і так далі.

Знаю, що всюдисущий «генерал» Лінней 1758 року написав працю, що мала назву «Somnus Plantarum». Досі вона ще мені не потрапила до рук. Але назві можна позаздрити. Сон рослин. Просто ідеально для Природного роману.

44

— Здається, я відкрила дещо важливе, — сказала мені якось М.

— Важливе?

— Так я гадаю.

— Ну, і коли ти це відкрила?

— Вчора. Вчора пополудні.

— Пам’ятаєш точну годину?

— Я не маю годинника. Ну, можна було глянути на стінний, але… Це що, так важливо?

— Припини. «Важливо, важливо…» Певно, що важливо, відкриття має бути зафіксоване точно.

— Я не знала, — тихо відповіла М.

— Хто повірить відкриттю, зробленому вчора пополудні?

— Я не знала, — повторила скрушно М. — Але якщо добре подумати, то, може, й пригадаю.

...............................

— Ну?

— То було в час, коли мухи літають, ніби вві сні, а більшість спить на фіранці.

— Не дуже точно.

— Ну, пригадую, що вже було трохи прохолодно.

— А точніше?

— Голка програвача. Сонячний промінь падав точно на голку програвача. Це важливо. І це конкретно.

— Гаразд, так і запишемо: «Відкриття, зроблене вчора пополудні, коли мухи літали, як уві сні, а сонячний промінь падав точнісінько на голку програвача».

— Звучить, як вірш. До того ж досить конкретно, — вела своє М.

— Не люблю віршів. А як щодо імені першовідкривача? Треба записати.

— Ти так гадаєш?

— Ні, ти мене просто вбиваєш. Це твій винахід чи ні?

— Мій. Але, гадаєш, комусь буде цікаво, хто автор відкриття?

— Правду кажучи, не знаю. Автор уже не має ніякого статусу.

— Не розумію, куди ти хилиш.

— Він же помер!

— Хто помер?

— Автор, а хто ж? Іще в 68-му. Ти не читала Барта?

— Ні.

— А Ліотара? «Постмодернізм для дітей»?

— Я не дитина, — супиться М.

— Та вона, зрештою, не для дітей.

— Я й не глянула б на книжку, яка бреше вже в назві.

— Ну гаразд, а що то за відкриття?

— Гм… Чорт. Здається, я забула.

— Отже, забула?

— Не сердься. Гадаю, воно було не таке вже й важливе. Так чи так, ми скоротали ще одне чудове пообіддя. Як ти кажеш, у приємних безцільних розмовах.

Я люблю бесідувати з М. Вона завжди знає, чого я шукаю. Що поганого в розмовах із мухою? Я на самоті, а тому можу робити, що мені заманеться. Вона — моя подружка. До того ж дуже мила. Ні, сексу в нас нема. Ще якісь запитання?

— Ти записував наші приємні безцільні післяобідні розмови? — М. радше налякана, ніж здивована.

— І підготував до публікації.

— Підготував до публікації? Ну, тоді вони були не такими вже й безцільними.

— Якраз ні, були. В усякому разі, такі я мав наміри.

— Наміри щодо безцільних розмов… — М. буває саркастичною.

— Ну, так. Ніхто ще не видавав книжку безцільних розмов. Книжку про дрібниці, про мух, про тебе саму, якщо хочеш.

— Ти божевільний. Тебе публічно оголосять божевільним. Книжка безцільних розмов. Розказані історії. І кому? Мусі? Ти справді збираєшся видати цю книжку?

— Ну… Взагалі-то я вагаюся, чи не зробити з цього сценарій для фільму.

— Ого! Фільму!

— Так, радше фільму. Ніхто ще не робив фільму з самих лише дрібниць, непотребу. З того, що зазвичай не потрапляє до фільмів.

— Фільм із викинутих обрізків плівки?

— Не зовсім. Таких речей немає навіть на обрізках.

— Не розумію.

— Це буде фільм про те, як герой по обіді бездумно вилежується в ліжку. Герой, який швендяє сам по квартирі, ходить у туалет, гортає, сидячи на унітазі, старі газети, спускає воду, позіхає. Він може нічого не говорити. Навіть ніяких внутрішніх голосів. Людина, зайнята своїми думками, про які ми нічого не знаємо. Важкими думками переважно. Буденними.

— Як ти?

— Навіть гірше. Це буде пові-і-ільний фільм, у якому навіть трагедії якісь каламутні, позбавлені лиску, дотлівають, наче сірники у попільничці. У фільмі буде лише одна людина. Ніякого суспільства, ніякої місії, нічого такого. Фільм про тлінне в цьому житті.

— Мені це подобається. Тлінне. Щось таке, як мухи 60-х. Ніхто вже їх не пригадає.

— Шістдесяті — то були великі роки.

— Та ну? Ти їх не пам’ятаєш.

— Так пишуть. Le grand refus! Велика відмова. Фантазія влади. Революція квітів. Важливі роки.

— Ага, особливо важливі тим, хто тепер натужується, щоб собі їх пригадати. Це смішно.

— У шістдесяті всі вони були молодими.

— Кожен намагається зі своєї молодості зробити страшенно важливу річ.

— Ну так, але…

— Але ніхто не пам’ятає мух шістдесятих, — М. тремтить. — Знаєш, скільки мух було у 68-му?

— От якраз про це і йтиметься в тому фільмі чи тій книжці. Якщо мені колись вдасться її опублікувати. Про великих мух 60-х, від яких не лишилося сліду. Ніщо, цілковите ніщо.

45

Ніщо. Ніщо. Ніщо. Ніщо. Ніщо. Ніщо. Ніщо. Ніщо. Ніщо. Лишається кілька аркушів, які я можу заповнити в такий спосіб. Що стоїть за цими чотирма літерами? Ніщо. Ціла ніщота життя.

Сьогодні виповнюються роковини нашого з Емою розлучення.

Я все ще не забрав від неї деякі свої сни та пару інших дрібниць.

Сни — наче кішки, вони найважче відвикають від попереднього дому.

Всі говорять про кінець. Бавляться наче діти, які грають у жахалки. Від часів Об’явлення до сьогодні гра не змінилася. Кров і полум’я, потоп, удар метеорита, екологічна катастрофа, озонова діра і ще десяток цілковито певних і передбачуваних речей.

Для мене немає страшнішого. кінця, ніж відсутність кінця. Мене кидає в піт, коли подумаю, що остаточно сконати неможливо. У цьому більше апокаліпсису, ніж у всіх байках про апокаліпсис. Кінця не буде.

Після всього, що сталося в моєму житті протягом цього року, земля мала би розколотися навпіл, небо потріскатися й обсипатися, принаймні озонова діра мусила б збільшитися. Нічого такого не сталося. Навіть я живий. Хіба що сусіди трохи дивно на мене поглядають, але мені до них байдуже. Я можу взагалі не виходити з дому. А можу забрати з собою зошита й крісло і ніколи не повертатися. Треба пошукати якогось кінця. Як там було?.. Визволити муху в моєму черепі. Дірка, маленька дірка.

46

Сонце гріє. День гарний для прогулянки. Семен ловить сома. Дощ падає. Троянда — красива. Бабуся плете. У році — дванадцять місяців, у кожному місяці — тридцять діб, а в кожній добі — двадцять чотири години. Котик муркоче. Я сиджу на стільці. Скоро осінь. Настала зима. Упав сніг. Навесні дерева зелені. Надворі літо.

Чому не все таке просте, як буквар?

47

Такий сп’янілий мандрівник,

що, коли пісяє під небом,

лиш струмінь не дає йому упасти.

Хоку для чоловіків

Сьогодні день починається набагато краще. У мене виникло бажання поголитися. Я навіть вирішив пройтися базаром. Щиро кажучи, світ не надто розчулила моя тривала відсутність. Гадаю, я маю право відповісти йому взаємністю. Придбав собі новий зошит і два олівці. Не можу писати кульковою ручкою, вона якась надто категорична. Навіть не знаю, чому сьогодні мені так добре. Якось незвично. Я купив зошит, бо вирішив писати новий роман. Думаю, ідея непогана. Роман буде про одного волоцюгу з кріслом-гойдалкою. Найперше мені зринув у голові образ. Волоцюга, типовий бомж, смердючий, неголений, зі старою шапкою на голові, сидить у кріслі-гойдалці поблизу сміттєвих контейнерів. Біля нього сумирно сплять собаки. На колінах вилежується худюща кішка. Крісло похитується ледь-ледь, ніби від вітру. Гарний кадр. Безпритульний у кріслі-гойдалці. Спокійний і по-своєму аристократичний. Всі довколишні шуми приглушені, чутно лише тихе поскрипування. Це вступний епізод. Далі мова йде про блукача. Все починалося з експерименту. Чоловік хотів написати роман, головним героєм якого мав бути волоцюга. Але так, щоб усе було щонайправдивіше. Тому вирішив проникнути в середовище безпритульних і пожити їхнім життям хоча б тиждень. Обрав собі якийсь віддалений квартал, щоб не зустрічати знайомих. Запустив бороду, насунув низько на очі подерту шапку і став майже невпізнанним. Перші дві ночі вертався додому, щоб викупатися і поспати. Але потім вирішив, що це порушує чистоту експерименту і почав шукати собі місце для ночівлі. Знайшов якийсь старий навіс і переночував там. Було не так уже й погано. На початку осені зазвичай ще тепло. Кілька разів прокрадався до свого помешкання, щоб поповнити запаси провіанту. Намагався робити це пізно ввечері, щоб не наткнутися на знайомих. Одного разу його все-таки помітив сусід і взяв за злодія. Розкричався, довелося тікати. З власного помешкання. Так незчувся, як минув місяць. Але безпритульний і не думав припиняти експеримент. Потроху втягнувся. Ще ніколи не почувався таким вільним. Знайшов десь дві подерті ковдри, шматок дзеркала, ніж без руків’я і майже неушкоджений транзистор, лише без батарейок. Великою знахідкою було крісло-гойдалка, він перемотав його в кількох місцях дротом і відтоді з ним не розлучався. Навіть заприятелював з одним справжнім бомжем, який просвітив його, як щодня знаходити собі прожиток. Він припас собі заздалегідь певну суму грошей, але день за днем межа, яка розділяла експеримент і справжнє життя, розмивалася. Він уже не мав ніякого бажання повертатися назад. Не бачив сенсу. Жив в іншому, паралельному місті.

Одного разу він устругнув такий жарт. Та де там жарт, просто зголоднів. Зайшов до генделика на площі Славейкова. То був заклад, який працював, «доки не накриють газетні розкладки», як казали колись. Були часи, коли він вчащав туди з цілою компанією письменників-початківців. Отже, зайшов туди, і справді — всі були на місці. Але він не збентежився і попрямував просто до їхнього столика. Підсунув собі стільця і сів, чемно привітавшись. Ніхто його не впізнав. У тій забігайлівці траплялися всілякі зачухані типи, тому ніхто на нього особливо не зважав. Офіціантка навіть принесла йому виделку, і він спокійно взяв собі трохи закуски з тарілки свого «колишнього найкращого друга», який сидів ліворуч. Потім підсунув до себе вільний келишок, налив собі вина зі спільної пляшки і підняв тост за ціле товариство, закінчивши його цитатою з Еліота, улюбленою, з «Великопісної середи»:

Бо я не сподіваюсь повернутись знов,

Бо сам собі я не дозволю,

Бо я не сподіваюсь повернутись,

Щоб хист у цього взяти, в того — волю…

А далі видав щось на зразок: «Тож хочу випити за довбану постмодерну ситуацію, чиїх пророків бачу у вашій особі». Він чудово знав цих людей і відразу здобув загальну симпатію. Скоротав із ними цілий вечір, їв, пив, гуляв досхочу і розглядав їх — самозаглиблених, під боком у своїх дебелих жінок. Але жодного разу не обернувся праворуч, де сиділа його колишня дружина (я не знав, що він був одружений, чесно). Він був певен, що вона його впізнала.

Отака в мене ідея. Не знаю, що врешті-решт трапиться з безпритульним. Якоїсь миті я подумав, що задля правдивості роману мушу й собі пожити кілька днів, як бомж. Два-три, не більше.

того року багато збитих собак на дорогах кішки скуйовджена вовна засохла кров на кущах хвости у канавах той переїхав до еми з трьома акваріумами рибок риби плодяться легко вмирають голуби багато було їх біля смітників я ні я їх не їм відчуваю що ми однієї породи вітаю зі святом у магазин вхід із собаками заборонено шукаємо продавчинь Клінтон іде у відставку мабуть чия це дівчинка ні я дому не хочу хіба що сам лише туалет муууха муууууха чи ваше рішення остаточне будь ласка всміхніться брати соколови марш із черешні.

ОСТАННІЙ ЕПІГРАФ

я зникну масово

сказав він їм

я зникну масово

сказав

як динозаври

Друга історія

Це я мушу вам розповісти, — розпочав Корнель Ешті. — Останнім часом хтось у товаристві заявив, що нізащо б не вирушив до країни, мовою якої не володіє. (…) Мені рідко доводилося переживати подібне, бо, як ви знаєте, розмовляю я десятьма мовами… Точніше, таке трапилося лише один-єдиний раз, коли дорогою до Туреччини я перетинав Болгарію.

Деже Костолані, «Корнель Ешті»

Пасажири всіх нічних потягів, які перетинають кордони Балкан, чимось дуже між собою подібні. Тонкий етнопсихолог дошукувався би відмінностей, але не сягнув би далі, ніж різний ступінь балакучості, різні варіанти спільних у корені лайок, різні марки дешевих цигарок, що їх курять переважно в купе, — ото й усе. Нав’язлива подібність між балканськими народами вже не позначається скептичною панбалканською самовдоволеністю. Після 89-го та мила балкано-слов’янська сім’я, що зібралася на чорноморському узбережжі в ідилічній конфігурації, скажімо, чоловік — болгарин, дружина — чешка, а діти — угорчики, безповоротно розпалася на національні складові. Подібно до людей, які звечора чинили недозволені речі в товаристві, яке уклалося саме таким чином, а наступного ранку боязко уникають одне одного і не можуть нічого пригадати.

Я вже звик, що щоразу, коли подорожую потягом, обов’язково натрапляю на балакучих старушенцій, дідків, які в деталях пам’ятають останні п’ятдесят-шістдесят років свого життя, свекрух із хитруватими невістками й інших подібних персонажів. Гарні жінки завжди сідають до сусідніх купе.

Увійшовши цього разу до купе й побачивши біля вікна красиву шатенку, я негайно зазирнув у квиток, щоб перевірити, чи я, бува, не переплутав місце. Не переплутав.

— Це ж «Балкан-Експрес», так? — запитав я, все ще не наважуючись сісти.

Дівчина кивнула, мені здалося — доволі приязно, і всміхнулася. Помилки не було. Невдовзі потяг рушив. Ми були в купе самі, вагон — напівпорожній. Я вийняв цигарки, запропонував їй, вона подякувала, але видобула з торбинки власні, я підніс їй запальничку. Знав, що треба щось казати, якось зав’язати розмову, але будь-який зачин, ясна річ, видавався мені банальним і заздалегідь приреченим на неуспіх. Я завжди подорожував, утупивши очі в яку-небудь книжку, щоб не бути втягнутим у розмову. Моє перше речення здивувало мене самого.

— Мій дідусь 48 років їздив цим маршрутом. Він був кондуктором, — її погляд видався мені підбадьорливим, і я продовжив. — Дуже пишався однією своєю історією. Він розповідав її двічі на рік, на Різдво й Великдень. То був такий собі ритуал. Він мав шафку, персональну, в якій тримав стару кондукторську сумку. Ми всі знали, що він звідти вийме: старе пожовкле число «Голосу залізничника» за 1939 рік. Розгортає він, значить, це число, простягає мені, і я починаю читати. Читаю одне оповідання, від початку до кінця. Пам’ятаю, що воно займало цілу передостанню сторінку. Автором оповідання був якийсь угорець. Власне кажучи, то навіть не оповідання було, а розділ з роману, але байдуже. Автор розповідав про те, як він кілька годин пробалакав з якимось болгарським кондуктором, не знаючи при цьому ні слова по-болгарському. Кондуктор цього взагалі не помітив, і угорець дуже пишався тим, як уміло він зіграв у всій цій сцені і як годинами насолоджувався говірким болгарином.

Ми всі знали, що той кондуктор — мій дідусь. Знали й те, що в одному місці — там, де він описаний як «повненький болгарин з чорними вусами», — він обов’язково пробурмоче, що тут угорець трохи перекрутив. Коли я закінчував читати, всі замовкали, дідусь запалював цигарку й аж після третьої затяжки розпочинав свою оповідь. Говорив повільно і статечно, маючи себе за майстерного оповідача, а ми щоразу шанобливо слухали. Я з утіхою помічав відмінності від попередніх версій історії, щоразу нові подробиці, якими обростала розповідь.

У цьому місці ввійшов кондуктор і ненадовго перервав історію. Коли він пішов, я запитав жінку, чи ще їй не набрид. Та лише заперечно похитала головою й поглядом заохотила мене продовжувати.

— Отже, дідусь загадково всміхався і викладав свою версію зустрічі з угорцем. Однієї ночі проходив він коридором потяга на Стамбул, було вже за північ, пасажири похропували. Лише у вагоні першого класу курив пристойно вбраний добродій, «низенький, товстуватий, з рудою борідкою», — підкреслював дідусь, ніби бажаючи відімстити за того «повненького болгарина з чорними вусами». Я вже перевірив його квиток і збирався йти, — правив далі дідусь, — але тому явно хотілося поговорити, бо він затримав мене й запропонував цигарку. Запропонував по-болгарськи, щоправда, але щось у його голосі все-таки було не наше. Цигарки мав справді добрі, «з позолоченим мундштуком», такі тоді в наших краях не водилися. Виглядав на чоловіка тямущого і такого вже милого, всміхається мені, не сидиться йому на самоті. Та й мені хочеться товариства, але я ж тільки по-болгарському й трохи по-румунському вмію, то про що нам говорити? Спробував я все-таки до нього болгарською, може, якраз знає, різні бувають люди. Звідки ви, питаю, пане, розумієте по-нашому? Та й за цигарку йому подякував. Той лиш кивнув щось там головою й поплескав мене дружньо по плечі. Я вже тоді розкусив, що він ніскілечки не розуміє по-нашому, тільки чогось не хоче зізнаватися. Його воля, кажу собі, певно, боїться втратити моє товариство.

І тоді мені спало на думку, — казав з притиском дідусь, — пійматися на його гачок. І почав я йому розповідати все, що в мені накипіло. Все можна було тому чоловікові сказати, бо ж він ні слова не розумів. Про армію розповідав, про службу в потягах, про диваків, яких тут зустрічав. Дуже гарно слухав той чоловік. Нам, болгарам, тільки подай перебивати й вигукувати: е-е, це ще що, у мене, знаєш, яка була придибенція… Не даємо один одному історію закінчити. А той пан очима у мене вп’явся і слова не зронить. В одному місці всміхнеться, в іншому кивне, час від часу муркне «так-так». Не завжди до речі, але я йому того не мав за зле. Вдавав, ніби вважаю його земляком, і йому було приємно. Все йому міг сказати. Небагато є людей, яким можеш сказати все. А такого, як то кажуть, і облаяти можеш, і поскаржитися йому — все прийме. Виходить, найкраще люди можуть порозумітися тоді, коли взагалі одне одного не розуміють. І йому приємно, і мені, і нібито й дуримо себе обидва, а все-таки добре нам.

Якщо дідусь надто захоплювався розповіддю, то справа доходила до демонстрування двох металевих ґудзиків (про них і угорець згадував у своєму оповіданні). Дідусь завжди носив їх із собою, то була його найдорожча пам’ятка. Вони були єдиним, що лишилося йому від батька, вбитого під час Балканських війн десь у цих краях. Він батька майже не пам’ятав і дуже дорожив тими двома ґудзиками. Ніколи з ними не розлучався. Показав їх іноземцеві, а той собі почав підкидати їх у руці й сміятися. Для нього то були просто собі ґудзики. Тут дідусь не витримав і розплакався, як мала дитина (то якщо вірити угорцеві), а за версією дідуся, він лише глянув на нього з презирством і негайно відібрав ґудзики. Мало не дійшло до бійки, — переймався дідусь. — Так мене затягла розповідь, аж я сам забув, що він нічого не розуміє. Сам собі підставив ніжку. Потім мені стало незручно, що я так грубо з ним обійшовся, попросив пробачення, але вже не був певен, чи він мене розуміє. Колись ніби й не було всіх тих наших мов, ми їх відкладали набік і чудово одне одного розуміли, а тепер кожен ставить свою мову перед собою, як мур — щоб, не дай Боже, нічого через нього не перелетіло. Ми попрощалися по-людському, але мені дотепер якось прикро.

Таку-от історію мій дідусь розповідав лише по святах, двічі на рік, на Різдво й Великдень. Інших свят він не визнавав. Той чоловік дійсно виявився іноземцем, та ще й яким — угорцем! — вигукував дідусь. Для нього угорці через їхню мову були найбільшими іноземцями. А ще й до того виявився письменником.

Після того випадку дідусь іще тридцять років їздив потягами, але так і не вдалося йому вдруге зустріти того добродія. Так само, як не вдалося ще раз із кимсь так мило потеревенити, — казав він. І на завершення історії, перш ніж промовити «на здоров’я», дідусь виголошував фразу, яку всі присутні за столом уже могли хором продекламувати напам’ять: — Бачите, що значить мова — він думав, що мене обдурює, бо на самоті йому не сиділося, я думав, що його обдурюю, бо й мені самому бути не хотілося, а мова взяла та й обдурила нас обох. Але так приємно мені ще ніколи не було.

Отак казав на завершення мій дідусь, колишній кондуктор, і гукав «на здоров’я».

Жінка навпроти мене й далі дивилася на мене з очікуванням, ніби не хотіла, щоб історія закінчувалася. Я сприйняв її погляд як комплімент — ніколи не вмів і анекдот як слід розповісти, а цього разу, здається, вдалося. Пауза все-таки якось незручно затяглася, ми закурили, і тут вона несподівано простягла мені руку й сказала:

— My name is Kathrin. I don't know your language but it was a great story[20].

Кристін махає з потяга

Вона так вирішила — махати кожному.

Потяг проїжджав Центральною Європою, десь за Татрами, серед усього того слов’янського краєвиду — довгі смуги скошеної люцерни, кульбаби, стокротки. Маки вздовж рейок просто божеволіли. Здавалося, ніби всі центральноєвропейські залізничні компанії утримуються головним чином завдяки торгівлі опіумом. Сонце вже заходило, і захід на цих рівнинах обіцяв тривати нескінченно, а Кристін, що вихилилася з вікна, сяяла, наче вирізана з фольги. Мені пригадалися чиїсь слова про те, що один-єдиний помах метеликових крил буцімто може змінити світ.

Вона обернулася й заявила, що аж ніяк не є метеликом, і вже тим більше — вирізаним із фольги. Іноді Кристін виявляла просто надзвичайні здібності. Знову вихилилася з вікна й енергійно замахала рукою якомусь літньому селянинові й центральноєвропейцеві в одній особі. Чоловік помітив її, якусь мить повагався, мені здалося, навіть сором’язливо озирнувся довкола, і відповів на привітання.

— Ого, — знов обернулася Кристін, — здається, я його нівроку потішила.

— Ти нівроку втрутилася в його життя, — відповів я. — Тепер уяви собі, як той чоловік повертається додому, до постарілої і вже достатньо набридлої йому дружини, кидає сіна ослові, відсипає каші поросяті, заганяє овець і сідає перед хатою на покороблене сидіння від вантажівки. І ти ніяк не йдеш йому з голови. До того ж ти йому страшенно нагадуєш якусь жінку, яку він так глибоко заховав у пам’яті, що вже тридцять вісім років не підпускає до себе й думки про неї. І що більше він думає й попиває з плящини — він тим часом запасся пляшечкою ганусівки, — то виразніше бачить, як усе промайнуло повз нього, ніби той потяг. Просто потяги не зупиняються тут, у його миршавому, затхлому, брудно-жовтому, як загиджена стіна вокзального нужника, житті. І саме в цей момент на поріг виходить його дружина у вибляклому халаті в рожеві квіточки і гукає йому, щоб припинив хляти і йшов вечеряти, а він і не гляне на неї, і так йому гірко, що навіть пляшкою в неї кинути не хочеться. І зараз ніби той самий потяг тридцятивосьмирічної давнини повертається і дуже повільно переїжджає його. Страхітливо повільно…

Я відчув, що моя уява набуває якоїсь садистичної інерції й замовк. Кристін зіщулилася на сидінні коло вікна і дивилася на мене майже перелякано.

— Ти що, серйозно?

— Я тебе попереджав. Ти не маєш права втручатися в життя інших навіть помахом руки. Іноді ти мимоволі стаєш їхньою долею.

— Дурниці. Це жах, як ти вмієш усе втягувати в якісь історії.

І щоб показати, яка вона переконана у своїх словах, Кристін різко повернулася до вікна й навмисно махнула залізничному обхідникові, що сумирно стояв собі біля колії у своєму трохи широкуватому однострої. Обхідник лишився незворушним, хіба що виразно звів брови і, доки міг, проводжав поглядом Кристін. Я певен, що принаймні кілька наступних хвилин він лишався в тій самій позі, з сильно вивернутою вліво головою. Кристін справді виглядала заворожливо у дедалі густіших сутінках.

— Ну, чого він мені не відповів?

У її голосі була така образа, а в очах такий докір, ніби я приховував відповідь у якійсь лише мені знаній історії. Я пояснив їй, що обхідник зараз на роботі, і його помах машиніст міг би неправильно витлумачити.

— А все-таки ти йому сподобалася, — додав я. — І можу тебе запевнити, що він ледве стримався, щоб не махнути тобі у відповідь.

Тут вона скорчила гримаску, яка мала виражати цілковиту байдужість до того, чи подобається вона якомусь залізничному обхідникові. Але невдовзі докинула ніби між іншим:

— І все одно, якщо вже я йому так сподобалася, то міг відповісти, незважаючи ні на що.

— Я певен, що він уже про це пошкодував. Тільки уяви собі, що він не стримався і розмахався, як… — я хотів сказати «як клоун», але це б її образило, і я делікатно продовжив. — Машиніст відразу витлумачив би його махання бозна-як. Можливо, перейшов би на іншу колію, і ми зараз мчали б назустріч іншому потягові. І так твій обхідник втратив би будь-які шанси знову тебе зустріти. Припускаю, що все це промайнуло в його думках за лічені секунди і стримало його.

Ця версія їй відверто сподобалась, але вона бажала почути історію повністю.

— Тільки не намагайся підсунути мені такі жахіття, як попереднього разу.

Я заспокоїв її, що ця історія зовсім інакша, і тепер вона цілком щасливо втрутилася в долю молодого залізничного обхідника. Я мусив у найменших подробицях розповідати, як відтепер кожен потяг буде для нього не просто собі потягом, а можливим носієм чогось найкрасивішого, що він бачив у своєму житті. І як усі пасажири від сьогодні будуть споглядати закоханого обхідника, який нишпорить поглядом по вікнах потягів…

Поки я розповідав історію, Кристін забула втрутитися в долю молодої сім’ї з дитячим візочком, трьох циганчат, що завзято махали біля якогось шлагбауму, однієї бабусі і двох собак.

Восьма ніч

Якоїсь ночі його прадід пас овець далеко від села, на самотинному узліссі. Про щось там замріявся, аж раптом після півночі, у годину духів, щось його вдарило ззаду в плече. Від страху він тієї ж миті оглух і онімів. Ззаду нікого не було. Якась із овець розбешкетувалася й обтерлася об його спину. Решту своїх днів він провів у глухоті й німоті. З цієї історії він завжди сміявся, як дитина. Вівця!

Уже згодом він переказував її як найстрашніше з того, що будь-коли чув. Бо вона що доводить — що смерть не має печаті на чолі… Звичайна вівця.

Одного вечора він, як звичайно, повернувся з роботи. В той час його вже переслідувала прикра думка, що він поволі втрачає слух. Траплялося, що він не чув годинника, телефону, окремих тихо мовлених слів. Над цими його страхами вже навіть починали кепкувати. Він відчинив двері, зсередини вдарив у ніздрі запах трьох переповнених попільничок — попереднього вечора він запросив у гості приятелів, — а далі розтягнувся на канапі й увімкнув радіо, що стояло у нього в головах. Радіо світило, але не видавало ні звуку. Негайно ввімкнув телевізор, там якась жінка читала вечірні новини, але нічого не було чути. Нічого не було чути. Нічого…

І за мить до того, як умерти від жаху, він цілком виразно почув слова «Що, вдаєш, що не чуєш, га?», які долинули звідкись згори, з горішнього поверху, від вічно п’яного сусіди, який регулярно бив свою жінку. То було одкровення. Чоловік підкрутив звук телевізора і чітко почув, як дикторка побажала йому «на добраніч». Потім здогадався, що вимкнений звук — то був усього лише жарт його вчорашніх гостей.

Через сім місяців він справді оглух, цілковито. Ніби на жарт.

Пані та панове,

протягом моїх багатьох, надто багатьох розмов я зауважив, що перевага зазвичай надається індивідуальному перед загальним, конкретному перед абстрактним.

Так пан Хорхе розпочав сьому нічну лекцію, посилаючись на свою «скромну особисту сліпоту». Цей чоловік передбачливо обрав сліпоту темою своєї сьомої ночі, а власне кажучи, й темою всіх своїх попередніх і наступних ночей. Сліпота, шановні пані й панове, як ви самі здогадуєтеся, надає значно більше привілеїв тому, хто нею користується. На відміну від глухоти, від моєї скромної, особистої, часткової глухоти, про яку я вестиму мову восьмої, виняткової ночі нашого семінару, який так щасливо завершується.

Отже, я надто пізно зрозумів, що ми самі все життя з незбагненною впертістю домагаємося тих нещасть, яких доля (називайте, зрештою, як хочете, цю інстанцію) вділяє нам вельми щедро. Пам’ятаю, як ми ще дітьми вигадали гру, в якій потрібно було вибирати одне з двох лих. Що б ти вибрав — залишитися без ноги чи без руки? Природно було вибрати друге, хоч зараз я вже не зміг би до ладу відповісти, з чого випливала така природність. Інший розпачливий вибір слід було зробити між оком і вухом. Що б ти вибрав — залишитися на все життя сліпим чи глухим?

Дев’ятнадцятьма роками пізніше, цілковито оглухнувши на одне вухо і почасти, але прогресуюче — на інше, я усвідомив, наскільки легковажно свого часу віддав перевагу глухоті.

Пані та панове,

згадайте, чи не траплялося вам запрагнути повільного й невмолимого згасання, гідної і вдавано байдужої готовності прийняти те, що накреслене долею? Запрагнути глибокого враження від ваших останніх слів, сльози у вселенському оці, яка цього разу спадає за вас? О, це бажання сповниться, пані й панове. Бог чує всі наші благання, але рідко відрізняє добро від зла.

І от, обравши колись глухоту, я довгі роки намагався виправити непоправне, звільнитися від неї. Діагноз — neuritis acustic, супроводжуваний постійним шумом у вухах, прогресуючою втратою слуху і — як наслідок — можливими порушеннями вестибулярного апарату. Лікарі, яких я обійшов за ці роки, поділялися на дві категорії: відвертих і багатообіцяючих. Перші: «Тепер тобі вже й Господь Бог не допоможе», другі: «Чутливі нервові закінчення справді складно регенеруються, але в нашому розпорядженні — широкий спектр нейромедіаторів, судинорозширювальних і потогінних лікарських засобів. Людський мозок — це…». Зрозуміло, що я обрав останніх, попри їхню підозрілу логорею. Таким чином я прирік своє тіло на довгі процедури з усе новими й новими ліками, які були дедалі сильнішими і, відповідно, щораз більше розчаровували. Я навіював собі, що вся їхня сила — саме у назвах, уводив їх у чудернацькі медитативні практики, повторюючи без кінця: nivalin, duzodril, dibazol, tanakan, betaserc, vastarel і знов: nivalin, duzodril, dibazol… Я вимовляв їх уголос, щоб із зовнішнього вуха вони проникли просто до середнього (auris media), ковзнули євстахієвою трубою, пройшли неушкодженими поміж молоточком, ковадельцем та стременом і віддали свої цілющі фонеми складно влаштованому внутрішньому вухові (auris interna). Там, на початку слизнявого лабіринту, як Мінотавр, лежав Слимак (cochlea), повз якого також треба було пройти, не вбиваючи його, щоб урешті досягти Кортієвого органу, де зачаїлися мертві слухові клітини. Тут мало відбутися чудесне воскресіння. Але фонологічної енергії цих назв було явно не досить. Тому я перейшов до назв альтернативних, екзотичніших, як-от женьшень із бджолиним молочком з узгір’їв Північного Китаю, мумійо з Монголії, підігріта грецька маслинова олія з чебрецем у кришталиках і, нарешті, географічно близькі мені сухі коров’ячі кізяки (підігріті). Врешті-решт я дістався XVII століття і, нишпорячи в якомусь давньому зільнику, натрапив на таке: «Єжели гудет у вусі, наріж свіжаго листу ожини, ізмішай з медом і маслом оливним, підігрій і капни і гусинаго смальцю…». І ще одне, категоричніше: «При глухоті — козію кров і жир вутиний ізмішай і вливай в уші».

Пані та панове, хвороба робить з нас дітей і змушує бігти за кожним блищиком. На сьомий рік мого заздалегідь приреченого лікування я все закинув і віддався їй. Досі ще ніхто так довго не жадав мого тіла, і я більше не міг їй відмовляти. Моє вухо обернулося всередину себе, углиб тіла і, залишене врешті у спокої, почало продукувати власні звучання. Якщо ви прикладете до вуха мушлю мідії або рапани, то матимете приблизне уявлення про них. Чи то вухо вловлювало щось, що є нечутним здоровому слухові, чи, можливо, внаслідок дивних трансформацій хворобою з рецептора воно перетворилося на генератор якоїсь нової мови, нового діалекту, на вухо, яке розмовляє.

Таким чином вухо, панове, обертається спиною до суспільства, як справжнісінький фраєр, як знудьгований денді, як охоплений світовою скорботою романтик. Воно, шановні дами, закривається, як тюльпан, що згортає свої пелюстки надвечір і в негоду. Цей отвір тіла стає щитом, м’яким рожевим щитом, корсетом для нашого внутрішнього світу.

Я збагнув ще одне: втрата слуху повертає світ у близькі, видимі межі, в епоху до телекомунікації. Телефон і радіо виходять з ужитку, глухий стає байдужим до невидимого звуку. Єдина втіха — той невеликий простір довкола, що сягає своїми кордонами видимості вуст, міміки й жестів. Годі, пані й панове, око стає справжнім вухом. Вдивляючись у вуста, що добре артикулюють, око вловлює звук у саму мить його народження, виходу з утроби, в момент, коли звук спромагається на скороминуще тіло, вірніше, на його швидкоплинні обриси.

Так око ловить старанно округлене О, ледь плескате Е, білабіальні вибухи Б, П і так далі. Око-вухо, охо чи вуко.

Однієї ночі, невдовзі по тому, як я відмовився від усякого лікування, але ще тішився рештками слуху, я вирішив зайнятися збиранням звуків, які мені обов’язково треба було почути перед тим, як я остаточно оглухну. Такий собі золотий фонд, повна колекція записів, які довгими годинами глухоти могла б відтворювати пам’ять. Ось невелика частина СПИСКУ РЕЧЕЙ, ЯКІ ТРЕБА ПОЧУТИ, або ЗОЛОТОГО ФОНДУ ГЛУХОГО:

Осінній дощ над яблуневими садами

Дихання двох першої ночі

Звук, із яким тріскає перестиглий кавун

Дзюркотіння струменя чоловіка, який випорожнюється

Шурхіт шовку, що опадає вниз

Протяжне дзижчання мух у сільській хаті близько другої години дня

Хрипіння щойно зарізаного поросяти, яке захлинається кров’ю

Дзенькіт ложечки у порцеляновій чашці з цейлонським чаєм

Позіхання мого батька перед сном

Шарудіння ящірки поміж суниць

Булькотіння казанка на печі, в якій палиться дровами

Поскрипування твердого олівця по паперу

(…)

Насамкінець скажу вам, пані й панове, що звук протокольних аплодисментів не входить у список, з яким ви щойно ознайомилися. Моє вухо вже відмовляється розпізнавати цей звук, а око бачить лише долоні, що змикаються й розмикаються.

Час мені вже розлучатися з вами й повертатися до «Шахріяру», готелю, так люб’язно наданого гостинними господарями цього семінару. Врешті-решт, усі ми тут задля того, щоб оповісти одне одному кілька історій і заплатити за нічліг.

Тієї ночі, коли він зрозумів, що остаточно втратить слух, вирішив завести собі кішку. Читав, що коти мають тонко влаштоване вухо та інші органи чуттів. Цілими днями він спостерігав, як кішка нащулює вуха в напрямку вже недосяжних для нього шумів, і почувався в безпеці, захищений від несподіванок. Любив повторювати, що кішка — то його собака. Так минув якийсь час, і чоловік почав уявляти, ніби це ніяка не кішка, а його власний втрачений слух. Бачив у ній лише одне велике муркотливе вухо, його власне.

Однієї ночі той чоловік раптово зник разом зі своєю кішкою, і більше ніхто їх не бачив. Певний час волоцюги з жахом розповідали, що біля сміттєвих баків і в підвалах буцімто бачили людину з котячою головою, чи, радше, величезну кішку з людським тілом. Але ніхто не дивувався, і це забулося.

Історія з вокзалом

На всіх головних вокзалах світу зав’язуються схожі сюжети за участі вокзальних туалетів і наших людей. Історії будуються навколо того, як перехитрити автоматичні двері вбиральні, точніше, як присутність болгарина біля вищезгаданих дверей унеможливлює функціонування системи «автомат — монета — один відвідувач».

За допомогою однієї монети і швидкого прослизання тіл усередину можна задовольнити фізіологічні потреби цілого гурту подорожніх. Чув я, як під час однієї з таких акцій на якомусь німецькому вокзалі двері вбиральні не витримали й заклинили. Невеликий колектив, що опинився в пастці, не знаючи, як покликати на допомогу, почав вигукувати єдине відоме йому німецьке слово, родом, мабуть, ще зі старих радянських фільмів про війну. А саме:

— Ахтунґ! Ахтунґ!

Це спричинило небачену паніку на німецькому вокзалі, яка завершилася евакуацією пасажирів із почекальні та прибуттям антитерористичних загонів. І так одні зсередини гукали «Ахтунґ!», а інші тим часом оточували територію й чекали вибуху.

Відповідь на запитання «Де ми сьогодні перебуваємо?» — якраз у цій історії. З туалетів долинають попереджувальні вигуки. Всі чудово розуміють, що відбувається, але ніхто не відчиняє і ніхто не виходить. А єдиний вихід із туалету — вниз. У тартар.

1996

Білі підштанки історії

Ця історія починається й закінчується одним звичайним і нічим не примітним пранням. Трапилася вона, радше за все, наприкінці 70-х, бо пригадую, що мені було вже тоді дев’ять чи десять років, а жили ми в той час у невеликому будинку з подвір’ям в одному з найменших болгарських міст, розташованому в затінку найменших болгарських гір — Сакару. Колись містечко було відоме тим, що тут розводили верблюдів замість ослів чи якоїсь іншої тяглової худоби, але останній верблюд, кажуть, помер ще в шістдесятих. Жили ми в цьому маленькому містечку біля найменших гір (маленьких, але ж гір — казали в нас) у маленькому будиночку з кімнатою й передпокоєм, з городчиком, де була грядка помідорів, дві черешні біля паркану, між ними — шворки для білизни, а довершував усе квітник із голландськими тюльпанами (то була мамина гордість — лілові, як індиго).

Якось батько розвішував білизну між черешнями, коли до паркана підійшов сусід бай Костадин. Слово «сусід» не дуже пасувало баєві Костадину. Він був благородним сімдесятилітнім старцем, родовитим аристократом, найкращим адвокатом у містечку. Носив просто легендарний халат і прізвисько Бальзак. Прізвисько пішло, зокрема, від того, що бай Костадин досконало знав французьку і прочитав усього Бальзака в оригіналі. Це було занесене до місцевої книги рекордів, і навряд чи коли-небудь хтось би його переплюнув. Що ми тоді знали про Бальзака? Що він був великим ловеласом і пив багато кави, коли писав. Або багато писав, коли пив каву. В усякому разі, в голові з того часу в мене засіла цифра 42. Що то було — сорок два романи чи сорок дві кави на день, не пам’ятаю, але так чи так, цифра викликала повагу. Ця повага поширювалася й на бая Костадина. Прошу зауважити, ніхто не називав його «бай Коста» чи ще фамільярніше — «бай Коце». Ні, він незмінно і до самого кінця залишався баєм Костадином Бальзаком. Носити халат у часи, коли в пошані були плащі, шуби і светри, — то був знак гонору і шляхетності. Я досі його пам’ятаю — довгий коричневий халат зі строгою сірою облямівкою на лацканах, із трьома великими перламутровими ґудзиками і поясом із двома китицями, що нагадували кінчики лев’ячих хвостів.

Через цей халат Бальзак виглядав підозріло в очах нашого сусіда зліва — старшини-міліціонера, якого всі кликали Феліксом Едмундовичем (за його власним наполяганням), скорочено — Чекістом, а позаочі — Довбаком. Він був із тих міліціонерів, яких ніколи не побачиш у цивільному, і ми з братом потай побилися об заклад, що в нього навіть піжама з погонами і маленькою внутрішньою кишенею для нічного пістолетика. Мій брат навіть твердив, що він спить у кашкеті, бо якщо йому насниться старший лейтенант (а які ще сни можуть бути у старшини?), то він за статутом має віддати йому честь, а віддавати честь без кашкета — порушення, це навіть і я знав. Над вхідними дверима свого будинку він звелів написати червоними буквами: «Чекіст мусить мати холодний розум, гаряче серце і чисті руки». І внизу: «Фелікс Едмундович Дзержинський». Однієї вересневої ночі хтось виправив «гаряче» на «гаДяче», і відтоді Фелікс Едмундович став украй підозріливим до цілого містечка, а особливо до найближчих сусідів. Кажуть, цілу осінь він ночами чергував на подвір’ї і аж до першого снігу спав коло дверей, бо в підручнику з криміналістики писало, що злочинець завжди повертається на місце злочину, але то вже інша історія.

Таким чином, наш будинок опинився у буферній зоні між будинком Фелікса Едмундовича (ліворуч) і будинком бая Костадина (праворуч). Усі три будинки стояли на вулиці з гучною назвою «Сергієнка». Якщо про Бальзака ми щось там знали, то про Сергієнка я й досі не маю ніякого уявлення, тому цілком серйозно прошу: якщо хтось володіє якоюсь інформацією про нього, озвіться, я з радістю довідаюся й собі. Бо я впевнений, що немає випадкових назв, особливо якщо це назва вулиці, на якій ти виріс — хай то буде Сергієнка, Макаренка чи Криволапа. Все має значення в педагогіці дитинства.

Ну от, досить було згадати ім’я Бальзака, і вже — кілометровий відступ.

Отже, одного дня мій батько розвішував білизну між черешнями, а тим часом Бальзак підійшов до паркана. Стояв собі з того боку у своєму шляхетному халаті, і батькові стало незручно, що він — у самій майці, з тазом і мотузкою прищепок, перекинутою через плече. Тоді бай Костадин тихо, але переконливо сказав йому, що не пасує такому солідному і красивому чоловікові серед білого дня гасати з тазиком і чіпляти прищепки, як якесь дівчисько. Батькові стало дуже соромно. І вирішив він розвішувати білизну вечорами. Треба було якось прослизнути між Сциллою бая Костадина і Харибдою моєї матері.

Уявляю собі, як він з ліхтарем у зубах — справжнє опудало для кішок — тихенько крадеться з великим цинковим тазом до білизняних шворок під самим парканом бая Костадина. І хтозна, скільки б це тривало, коли б одного вечора пильний Фелікс Едмундович не помітив підозрілого вогника. Як досвідчений чекіст, він не кинувся до нього відразу, а лише потер свої чисті руки і сказав до себе: «О-о, Бальзаче, зараз ти в мене поскачеш!». Він був упевнений, що старий буржуй (інакше він його не називав) шастає ночами по двору, ховаючи то ротатор для копіювання, то револьвери, а то й контрабандну олію — тоді олія була страшним дефіцитом. (Ті халати за які гроші куплені, га?) Наступної ночі нашвидкуруч сформована оперативна група з чотирьох міліціонерів (більше в містечку не було) під командуванням самого Фелікса Едмундовича зайняла позиції біля наших будинків. Але цілу ніч ніхто не з’являвся (моя мама не прала щодня), і на світанку група так само конспіративно зникла. Те саме повторилося наступної ночі. А на третю Чекіст привіз із Елхова справжнього службового собаку. Близько півночі мій батько вийшов із тазом, прокрався до білизняних мотузок, запалив ліхтар, і в цю мить загавкав пес, блиснули прожектори, і четверо міліціонерів на чолі з Феліксом Едмундовичем його оточили.

Уявіть собі цю монументальну живу картину. Собака, що гарчить і гавкає, натягуючи повідок. Четверо міліціонерів із прожекторами. На першому плані — спрямована вперед, ледь нахилена постать Фелікса Едмундовича, в одній руці — пістолет, друга рука неприродно закинута за спину, ніби людина збиралася кинути гранату, але тієї самої миті її підкосила шрапнель. Нарешті, мій батько, що випустив з рук таз, у самих білих підштанках, із патронташем прищепок через плече. Я міг спокійно прогулюватися між цими фігурами і тицяти їх пальцем. У вікнах сусідніх будинків загорілося світло, ми з братом і матір’ю вибігли на поріг. Через одну-дві секунди, коли картина розпалася, Фелікс промимрив щось на кшталт вибачення, батько, кинувши таз, чкурнув до хати, і ми вперше зачинили вхідні двері на замок.

Після того вечора батько набрався відваги і заявив матері, що більше не буде розвішувати білизну. Відтак три дні не виходив з дому. Фелікс Едмундович заробив одразу кілька нових прізвиськ. А бай Костадин похитував головою і повторював: людська комедія, людська комедія…

Отака історія. А яка ще історія могла трапитися наприкінці 70-х у маленькому містечку біля маленьких (найменших) гір, на маленькій вулиці з гучною назвою «Сергієнка», на нейтральній території між Феліксом Едмундовичем (ліворуч) і Бальзаком (праворуч)? Лише в таких місцях і в таку пору, між міліцейською уніформою і буржуазним халатом, можна вихопити на мить справжнє обличчя історії. Навіть не обличчя, а її білі підштанки. Чи варто сподіватися чогось більшого?

1996

Інформація видавця

Переклад з болгарської: Остап Сливинський

Редакція: Ірина Давидко

Верстка та дизайн: Ірина Мамаєва

ТОВ «ТЕМПОРА»

01030, Київ,

вул. Б. Хмельницького, 32, оф. 4

Свідоцтво про внесення

до державного реєстру:

ДК № 2406 від 13.01.2006

Тел./факс: (044) 234-46-40

www.tempora.com.ua

Підписано до друку 12.11.2012

Папір офсетний.

Формат 84x108/32.

Гарнітура Baskerville.

Ум. друк. арк. 8,82,

Облік-видавн. арк. 9,7.

Віддруковано з готових діапозитивів в друкарні ТОВ “Друкарня “Рута”

(свід. Серія ДК № 4060 від 29.04.2011 р.)

м. Кам’янець-Подідьський, вул. Пархоменка, 1

тел. 0 38 494 22 50, drukruta@ukr.net

Замовленя № 437.

Ґеорґі Ґосподинов (1968 р. н.) —

сучасний болгарський письменник та літературознавець. За освітою болгарист. Працює в газеті «Литературен вестник», редактор болгарського відділу в оксфордському літературному журналі «Orient Express». Автор чотирьох поетичних збірок і трьох книг прози. «Природний роман» витримав 7 видань у Болгарії, його перекладено 19 мовами.

Примітки до електронної версії

Помилки набору, виявлені та виправлені верстальником

c. 162: <…> почав [вигукувате] => вигукувати єдине відоме йому німецьке слово <…>

Примітки

1

Бай Ґаньо — головний герой серії сатиричних фейлетонів болгарського письменника А. Константинова (Тут і далі прим. перекладача).

2

Петко Рачев Славейков (1827–1895) — болгарський поет, перекладач і просвітник.

3

Чорбаджі Марко — герой роману болгарського класика І. Вазова «Під ігом».

4

Тодор Живков, генеральний секретар ЦК Болгарської компартії.

5

Васил Левський (1837–1873) — діяч болгарського національного відродження, активіст антитурецького збройного руху.

6

Найден Ґеров (1823–1900) — болгарський письменник і лексикограф, автор класичного «Словника болгарської мови».

7

Традиційні болгарські солодощі.

8

Поширений на Балканах напій з ферментованої пшениці або проса.

9

Популярна болгарська пісня на слова І. Вазова.

10

Паша Христова (1946–1971) — відома болгарська поп-співачка.

11

Ґунді (справжнє ім’я — Ґеорґі Аспарухов, 1943–1971) — знаменитий болгарський футболіст, нападник збірної Болгарії.

12

Апостол Карамітев (1923–1973) — актор, легенда болгарського кіно 1960-х.

13

Захарі Стоянов (1850–1889) — письменник, один із зачинателів нової болгарської літератури.

14

Владимир Димитров-Майстора (1882–1960) — болгарський художник-реаліст.

15

Златю Бояджиєв (1903–1976) — болгарський художник, відомий своїми пейзажами та побутовими сценками.

16

Тодор Живков.

17

Марка велосипеда.

18

Тут і далі — переклад О. Мокровольського.

19

Картярська гра.

20

Мене звати Катрін. Я не знаю вашої мови, але то була чудова історія (англ.).

Content

Ґеорґі Ґосподинов
Природний роман та інші історії

Форма і меланхолія. Остап Сливинський

Природний роман

1

2

Примітка редактора

3

4

00

5

00

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

Друга історія

Кристін махає з потяга

Восьма ніч

Історія з вокзалом

Білі підштанки історії

Інформація видавця

Примітки до електронної версії

Примітки