Іво Андрич

Проклятий двір

УДК 82-3+821.163.41

А 65

Андрич, Іво

Проклятий двір : роман / Іво Андрич; пер. із серб. Андрія Любки. — Чернівці: Книги — ХХІ, 2020. — 136 с.

ISBN 978-617-614-310-9

Ова књига је штампана уз финансијску помоћ Министарства културе и информисања Републике Србије.

Ця книга видана за фінансової підтримки Міністерства культури та інформування Республіки Сербії.

Жодну частину з цього видання не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі без письмового дозволу видавництва.

ISBN 978-617-614-310-9

Перекладено за виданням:

Andrić, Ivo. Romani. PROKLETA AVLIJA. — Beograd, Laguna, 2014. — 768 str.

All rights reserved:

© The Ivo Andrić Foundation, Beograd, SERBIA

© Книги — ХХІ, 2020, видання українською мовою

© Андрій Любка, 2020, переклад

© Анна Стьопіна, 2020, обкладинка

Усі права застережено

Зима, снігу намело аж до хатніх дверей, він приховав реальні обриси і всьому надав одного кольору й вигляду. Під цією білістю зник і маленький цвинтар, на якому лише найвищі хрести стримлять із глибокого снігу. Тут видніються сліди вузької стежки на незайманому снігу; стежку витоптали вчора під час похорону фра Петара. Вкінці ця тоненька стежина закручується неправильним колом, а сніг довкруж неї рум’яниться кольором розквашеної глини, і все це скидається на свіжу рану посеред суцільної білосніжності, що тягнеться скільки око сягає і непримітно губиться в сивій пустелі неба, все ще вагітного снігом.

Усе це видно з вікна келії фра Петара. Білість зовнішнього світу змішується тут із дрімливими сутінками, що панують у келії, а тиша гармонійно співживе з тихим шумом його численних годинників, які все ще працюють, хоча деякі, незаведені, вже й зупинилися. Тишу порушує лише приглушена суперечка двох ченців, які в сусідній порожній келії складають список речей, що залишилися після фра Петара.

Старий чернець Мійо Йосич бурчить щось нерозбірливе. Це відголосок його колишніх спорів із покійним фра Петаром, що — як «відомий годинникар, зброяр та механік» — пристрасно збирав усілякий інструмент, витрачаючи на нього монастирські гроші, і ревно оберігав його від сторонніх. Потім він голосно сварить молодого фра Растислава, який пропонує накласти піч, щоб не здійснювати перепис у студеній кімнаті.

— Що за жалюгідна молодь! Усі ви, молоді, такі — мерзлякуваті, як панночки. Треба йому теплу кімнату! Наче мало клали й топили цієї зими!

Тут старому, мабуть, пригадалося, що цим він докоряє покійнику, над яким ще й земля не зляглася, і він прикусив язика, але одразу ж продовжив картати хлопця.

— Я завжди казав: ти не Растислав, а Растивпав! Навіть ім’я твоє, хлопче, нічого доброго не віщує. Допоки монахів було звати фра Марко, фра Мійо, фра Іво — і часи були добрі, а ви тепер берете імена з романів чи ще казна-звідки, і от маєш — як не фра Растислав, то фра Воїслав чи фра Бранимир. Так і живемо.

Молодий чернець відмахується рукою від цих кпинів і докорів, які чув уже сто разів і ще бозна-скільки буде змушений слухати. А робота продовжується.

Люди, що переписують спадщину небіжчика, який ще два дні тому був тут, живий, як і вони тепер, виглядають якось по-особливому. Вони — представники переможного життя, що йде своїм шляхом і за своїми потребами. Але це не звитяжні переможці. Їхня заслуга лише в тому, що пережили покійника. І коли людина дивиться на них ось так збоку, то виглядають вони трохи як грабіжники, але грабіжники, яким гарантовано безкарність і які знають, що власник не може повернутися і заскочити їх на гарячому. Вони, звісно, не є такими, але чимось таких нагадують.

— Пиши далі, — чутно грубий голос старого монаха, — пиши: «одні кліщі великі, крицеві. Одна штука».

І так усе по черзі, інструмент за інструментом, а вкінці кожен записаний предмет тупо грюкає, кинутий на купу інших скиданих інструментів, що лежать на малому дубовому верстаті фра Петара.

Коли людина так їх слухає й розглядає, все в ній мимоволі повертається від життя до смерті, від тих, які рахують і привласнюють, до того, хто все згубив і кому більше нічого не треба, бо і його самого вже нема.

* * *

Ще три дні тому на широкій ліжниці, з якої вже зникли сінник і простирадло, а залишилися тільки голі дошки, лежав або ж сидів фра Петар — і розповідав. І тепер, дивлячись на його засніжену могилу, молодий чернець насправді думає про ті розповіді. І хочеться йому втретє і навіть учетверте сказати, як гарно фра умів розповідати. Але цього він сказати не може.

В останні тижні фра багато й часто розповідав про своє колишнє перебування в Царгороді. То було давно. З огляду на свої важливі й заплутані справи братія вирядила у Стамбул фра Тадію Остоїча, ексдефінітора, ексґвардіана («Він увесь був із цих ексів!»), людину повільну й статечну і закохану в цю свою повільність і статечність. Він знав говорити по-турецькому (повільно й статечно), але читати й писати не вмів. Через це й дали йому в супровідники фра Петара — як людину, що знала турецьку грамоту.

Майже рік вони прожили в Царгороді, витратили все, що привезли з собою, вже й у борги залізли, а нічого так і не владнали. Все через халепу, що спіткала Богу духа винного фра Петара внаслідок божевільного збігу обставин у ті прикрі часи, коли влада вже не розрізнює безневинних від злочинців.

Невдовзі після їхнього приїзду трапилося так, що поліція перехопила лист, адресований австрійському інтернунцієві в Царгороді. То було розлоге донесення про становище церкви в Албанії, про переслідування священників та вірників. Кур’єрові вдалося втекти. Оскільки в той час не було інших монахів, які б прибули з тих країв до Царгорода, турецька поліція, керуючись якоюсь своєю логікою, заарештувала фра Петара. Два місяці він пронидів у в’язниці «під слідством», хоча його ніхто як слід і не допитував.

Про ті два місяці, проведені у стамбульській слідчій в’язниці, фра Петар розповідав більше і краще, ніж про все решту. Розповідав з паузами, уривчасто, як може розповідати важкохвора людина, що намагається не показати співрозмовнику ані свій фізичний біль, ані часті думки про власну смерть. Ці уривки не завжди точно й послідовно накладалися один на одного. Він часто, починаючи знову розповідати, повторював те, що вже одного разу розказував, часто також виривався в оповіді занадто вперед, перестрибуючи добрячі проміжки часу. Розповідав як людина, для якої час уже не має значення і яка через це в житті інших людей також не надає часу і його послідовності жодної ваги. Його розповідь могла обриватися, продовжуватися, поновлюватися, забігати наперед, повертатися назад, а після закінчення доповнюватися, пояснюватися й розширюватися, без огляду на місце, час і дійсний, реальний і назавжди усталений перебіг подій.

Звичайно, що через такий спосіб розповідання залишалося чимало прогалин і незрозумілих місць, а молодому ченцю було незручно перебивати розповідь, повертатися до них і ставити питання. Найкраще все-таки дозволити людині вільно виговоритися.

I

Це ціле містечко арештантів і наглядачів, яке левантійці і морці різних національностей називають Deposito, а саме воно більш відоме під назвою Проклятий двір, бо так його прозвав народ, а особливі ті, кому випало нещастя мати з ним зв’язок. Сюди потрапляють і через це місце проходять усі, кого щодня затримують і арештовують у цьому величезному і велелюдному місті, за провину або ж за підозру в провині, а провин тут і справді чимало й різноманітних, тож підозри заходять далеко, розростаються вшир і вглиб. Бо царгородська поліція притримується священного принципу: легше невинну людину випустити з Проклятого двору, ніж ганятися за винною по царгородських закамарках. Тут проходить масштабне й повільне сортування підозрюваних. Одних допитують перед судом, інші відбувають тут короткотермінове ув’язнення або ж, якщо вже зрозуміло, що вони невинні, їх випускають, а третіх відправляють на заслання в далекі краї. Це ще й великий резервуар, з якого поліція черпає фальшивих свідків, підставних осіб і провокаторів усіх мастей. Так цей Двір, наче решето, безперестанку просіює строкату юрбу своїх мешканців, і, завжди повний, весь час наповнюється й порожніє.

Є тут дрібніші злодюжки й злочинці з великої дороги, від дітвака, що вкрав смокву чи гроно винограду з прилавка, до відомих аферистів і небезпечних грабіжників; є тут невинні й обмовлені, недоумкуваті й заблукані або ж помилково звинувачені люди з Царгорода і всієї країни. Переважну більшість складають царгородські арештанти, справжня квінтесенція найгіршого з найгіршого, що лазить по місцевих притонах та базарах, або ж переховується в нетрях передмість. Грабіжники, кишенькові злодії, професійні картярі; знані аферисти й вимагачі; злидарі, що крадуть і обманюють, щоб вижити; пияцюри, весела братія, що забуває заплатити за випите, чи забіяки й зарізяки з шинків; бліді й згорблені горопахи, які в дурманах шукають те, чого не могли отримати від життя, і тому вживають гашиш, курять чи жують опіум і не зупиняються ні перед чим, тільки б добути отруту, без якої не можуть; непоправно порочні старці і непоправно знищені пороком юнаки; люди з різноманітними збоченнями й огидними звичками, яких вони не цураються і не приховують, а часто й виставляють їх напоказ, коли ж приховують, то приховати не можуть, бо ті на кожному кроці випирають з їхніх вчинків.

Є тут убивці і між ними такі, що вже кілька разів утікали з каторги і тому їх закували вже тут, ще до суду й вироку; вони виклично брязкають своїми оковами, люто проклинаючи і кайдани, і того, хто ці ланцюги вигадав.

Сюди прибувають і всі ті вигнанці, кого проганяють із західних регіонів на заслання, саме тут вершиться їхня доля: або, за допомогою царгородських зв’язків і захисників, вони звільняються й повертаються додому, або ж їх відсилають до місця ув’язнення в Малій Азії чи Африці. Це так звані «пересильні», зазвичай старші, у своєму краї авторитетні люди, представники окремих релігій і груп, вплутані в інтриги й конфлікти десь у своїй стороні і звинувачені владою чи оббрехані супротивниками як політичні злочинці чи бунтівники. Вони приносять повні скрині й бисаги одягу й речей, і насилу захищаються від царгородської потолочі, з якою змушені ділити камеру. Заклопотані й замкнені в собі, вони, наскільки це можливо, тримаються осторонь.

П’ятнадцять приземкуватих і двоповерхових будівель, зведених чи добудованих протягом багатьох років, об’єднаних високим муром, утворюють величезне, видовжене й стрімке подвір’я повністю неправильної форми. Трохи бруківки є лише перед будиночком, в якому розташувалися наглядачі й канцелярія тюрми; вся решта двору — це просто сіра й тверда втрамбована земля, крізь яку навіть трава не встигає пробитися, стільки тут зрана до ночі топчеться людей. А два-три убогих і чахлих деревцята, що ростуть посеред двору, обдерті й поранені незалежно від пори року, провадять мученицьке життя. Цей горбистий і просторий двір протягом дня скидається на ярмарок різних рас і народів. А ночами всю цю юрбу заганяють у камери: по п’ятнадцять, двадцять і тридцять душ в одну. Та й тут продовжується бучне й пістряве життя. Спокійні ночі тут рідкість.

Запеклі царгородські покидьки, що не бояться наглядачів і яким на все начхати, співають сороміцьких пісень і викрикують масні пропозиції своїм любаскам із сусідніх камер. Невидимі в темряві люди сваряться за місце й лігвище; кличуть на поміч окрадені. Деякі уві сні скрегочуть зубами й зітхають, інші хриплять і ричать, ніби їх ріжуть. Великі камери в такі миті живуть тільки звуками, наче джунґлі в темряві. Долинають то вигуки, то зітхання, а інколи, як речитатив, два-три протяжних слова із пісні, тужна й марна зміна бажань і почуттів, а часом — якісь придушені голоси, гортанні й важкі.

З двору теж долинає гуркіт, бо старезна двостулкова брама, що відчиняється й зачиняється зі скрипом і грюкотом, вночі приймає чи викидає людей поодинці та групами. Вночі виводять засуджених на відбування кари чи заслання. А часто після великих бійок у порту приводять запінених, потріпаних і скривавлених людей, все ще гарячих від гніву, алкоголю, дістаних і завданих ударів. Вони ричать один на одного, погрожують і силкуються, якщо випадає нагода прослизнути між заклопотаних наглядачів, вдарити супротивника ще раз. А коли їх розтягнуть і позамикають, вони ще довго не можуть заспокоїтися, перегукуючись із камери в камеру страшними прокльонами й лайкою.

Коли настане день, здоровій і чистій людині буває дещо легше. Тільки трохи легше. Весь цей люд виривається із задушливих камер на просторий двір і тут, на сонці, чиститься від вошей, перев’язує рани чи продовжує грубі жарти й безкінечні гострі суперечки та темні обрахунки. Утворюються тихі або гамірні гурти. Кожен такий гурт має свій центр. Це групка картярів чи жартунів, або ж одна-єдина людина, що тихо співає чи декламує масні й смішні пісеньки, або наївний базіка чи одержимий маніяк, з якого дешево й грубо знущається навколишній гурт.

Фра Петар підійде до одного з цих гуртів, і здаля прислухається й приглядається. («Яке щастя, що я в мирському одязі і ніхто не знає, хто я і що я!»).

Тут, у затінку поруч із будівлею, де розташована його камера, кожного ранку збирається невеличкий гурт навколо якогось Заїма. Це дрібний і згорблений чоловічок, що виглядає сполоханим і говорить тихо, але впевнено й натхненно, а говорить він завжди про себе і щедро перебільшуючи. Розповідь завжди та сама, але він настільки поширює й роздуває її, що треба було б принаймні сто п’ятдесят років, щоб усе це пережити одній людині.

Сонце лише щойно визирнуло, а розмова вже триває.

— Боже ж ти мій, скільки ти всього на світі бачив, Заїм-ага.

— Бачив, але що мені з того, якщо я так постраждав, а лихі люди не дають жити порядному чоловіку. А я й справді багато де побував, і скрізь мені добре було, і люди мене шанували й віддавали належні почесті, та і я поводився як слід і з кожним умів гарно й чесно обійтися.

Затим він мовчки дивиться перед себе, мовби підглядаючи в записник, і починає говорити так, ніби продовжує з того місця, на якому закінчив.

— В Адапазарах я кинув якір і одружився. Добра й розумна в мене була жінка. Люди мене дуже шанували, а моя крамниця фарб була першою в місті.

— Чому ж ти не зостався там?

— Ет, чому! Диявол підмовив мене взяти ще одну дружину. І з того дня все пішло шкереберть. У перші дні я був нею задоволений. Це мушу визнати. Але який у неї був норов! Я вже й не кажу про те, що вона посварилася з моєю першою дружиною й перетворила дім на пекло, а коли йшла по місту, то про таку казали: в одній руці солома, в другій — вогонь. Куди б не пішла, скрізь починалися сварки й ворожнеча. Як то кажуть, вона б, далебі, і два ока на одній голові пересварила. Брати моєї першої дружини стали проти мене. Місцевий люд мене зненавидів. І я, побачивши, що втрачаю авторитет і покупців, а якщо так і далі піде, то й голову втрачу, потайки і крадькома розпродав товар та інструмент, а сам подався світ за очі.

— Ех, брате! Шкода! — каже хтось занепокоєно.

Заїм тужно хитає головою, ніби тільки він сам знає, наскільки це шкода.

— Ну й утікач із тебе, чому ж ти не прогнав ту бестію, а сам утік, полишивши стільки свого добра? — глухим голосом каже чоловік атлетичної статури з гурту навколо.

— «Прогнав, прогнав!». Це не так легко. Якби ти знав, що то за жінка була. Не можеш від неї відліпитися, хоча й бачиш, що пропадаєш.

— Тю, то й що! Я б її прогнав, навіть якби між ногами мала сонце, а на животі місяць!

Це знову промовляє атлет, після чого махає рукою й розгнівано покидає гурт.

— Е, та що ви все — жінка, жінка! Коли загасиш свічку, всі вони однакові.

А дрібний чоловічок оповідає далі: як дістався аж до Трапезунта і взяв там шлюб із заможною вдовою.

— Вона дбала про мене, як про себе. Я прожив там чотири роки, як у Бога за пазухою. Але, на моє нещастя, жінка розхворілася й померла, а я від горя вже не міг там залишатися, тому розпродав усе і знову вирушив куди очі глядять. Я працював скрізь, і всюди мене цінували й любили за мої золоті руки. Я дійшов до Солуня. І тут одружився…

— Знову!

— Чотири професії я опанував і одинадцять разів женився.

— Ох, ого! І що далі було? — запитують із гурту.

— Далі? Ошукали мене жиди, її родичі. Коли б мені тепер виплатили бодай половину того, що вони заборгували, я був би багатою людиною. І легко б очистився від наклепу й вийшов звідси.

А «наклеп» полягав у тому, що його звинуватили в розповсюдженні фальшивих грошей. Найгірше ж те, що він не вперше був звинувачений у цьому. Це в нього щось на кшталт хвороби. Щойно він викрутиться від одного звинувачення чи відсидить строк, одразу ж хапається за таку саму справу чи якусь іншу аферу, а оскільки він незграбний, то миттю й попадається. І при цьому він не припиняє марити (й брехати) про щасливе одруження і «чотири свої славні ремесла». Тепер, якщо все доведуть, на нього чекає суворе покарання, тому він упивається й сам себе обманює власними побрехеньками, напівбрехнями і напівправдами, які цілими днями оповідає охочим роззявам, готовим сміятися з будь-чого. Щойно гурт навколо нього розходиться, він тиняється двором як неприкаяний, і підходить до іншого гурту.

З якимось гробовим і плачливим виразом обличчя він слухає жарти, з яких інші сміються голосно й нестримно. Слухає все, про що тут говорять; довго, скромно й терпляче чекає своєї нагоди. І коли випаде йому підхожа хвилина, він у розмову заходить механічно. Хтось згадає якусь країну — наприклад, Єгипет. Заїм його перебиває готовою розповіддю.

— Мав я жінку-єгиптянку. Вона була старшою за мене і піклувалася про мене так, що й рідна мати краще не змогла б. Два роки ми гарно прожили. Я тішився в громаді авторитетом. Але що з того? Одного дня…

І знову починається якась історія про вигадану країну і подружнє нещастя, яку одні слухають з дошкульними коментарями, а інші ще на початку відходять, махнувши рукою й не шкодуючи небораку Заїма.

— Це в нього вже вісімнадцята.

— До побачення! Повідомте, коли він завершить історію.

Але ця розповідь маніяка і невиліковного фальсифікатора Заїма, який мріє про спокійне життя з ідеальною жінкою, швидко губиться в приглушеному крику з сусіднього гурту, де спалахнула сварка з такими прокльонами, що їх і не почуєш від людей за стінами Двору.

* * *

Саме розташування Проклятого двору було чудним, наче розрахованим на мордування й більші страждання ув’язнених. (І фра Петар часто повертався до цього, намагаючись його описати). З Двору не видно ні міста, ні пристані з покинутим арсеналом на березі біля неї. Лише небо, велике й немилосердне у своїй красі, а вдалині — тільки клаптик зеленого азійського берега на тому боці невидимого моря, поодинокий вершечок невідомої мечеті або величезного кипариса за стіною. Все невиразне, безіменне й чуже. І тому чужинець тут має постійне відчуття, що опинився на якомусь диявольському острові, поза всім, що до цього означало для нього життя, і без надії невдовзі його побачити. А в’язні з Царгорода покарані, крім іншого, ще й тим, що зовсім не бачать і не чують свого міста; вони в ньому, а ніби за сто верст від нього; і ця уявна віддаль мучить їх так само, як і справжня. Через усе це Двір швидко й невідчутно скручує людину й підкорює собі так, що вона вже й сама губиться. Забуває те, що було, і все менше думає про те, що буде, тож для неї минуле й майбутнє зливаються в одну-єдину теперішність, в незвичне й страшне життя Проклятого двору.

А коли трапиться, що небо захмариться й почне віяти теплий і нездоровий південний вітер, що приносить запах морської гнилі, міських нечистот і смороду з невидимої пристані, тоді життя в камерах і на подвір’ї стає справді нестерпним. Важкий сопух долинає не тільки з пристані, а й тхне з усіх будівель і предметів; виглядає на те, що вся земля, зайнята Проклятим двором, поволі гниє й пускає такий запах, що труїть людину, аж їй шматок стає поперек горла, а життя остогидає. Дме вітер, і наче невидима хвороба спадає на всіх. І спокійні люди починають нервуватися й у тій своїй роздратованості гнівно метаються Двором, шукаючи сварки. Нестерпні самі для себе, арештанти чіпляються до своїх товаришів чи наглядачів, що в такі дні й самі роздратовані й озлоблені на всіх. Нерви натягуються до межі або раптом здають, провокуючи небезпечні вибухи і безумні вчинки. Спалахують гострі, безпричинні сутички, починаються випади, незвичні навіть і для Проклятого двору. І поки одні такі люті, що кидаються на кожного зустрічного, інші, старші й стриманіші люди, мовчать годинами, відокремлені, і пояснюють щось своїм невидимим противникам нечутним шепотом або ж лише виразами обличчя та слабкими порухами рук і голови. Скидаються вони на привидів.

У ці часи загального збудження безумство, наче зараза чи полум’я вогню, йде від камери до камери, від людини до людини, і переходить з людей на тварин і неживі предмети. Неспокій охоплює і псів і котів. Частіше й стрімкіше починають сновигати від стіни до стіни пацюки. Люди грюкають дверима і брязкають ложками об металевий посуд. Речі самі випадають із рук. На якусь мить все стишується до загального, болісного виснаження. І одразу по тому в якихось замкнених камерах разом із першими сутінками зчиняється такий гармидер, що весь Двір дрижить і відлунює. Зазвичай до них своїм криком доєднуються й інші камери. Тоді здається, ніби все, що в Проклятому дворі має голос, — кричить і репетує щосили, в хворобливій надії, що десь на піку цього галасу весь Двір потріскається й розпадеться, і в якийсь спосіб йому раз і назавжди настане кінець.

У такі години увесь Проклятий двір зойкає й гуркоче, наче величезне дитяче брязкальце в руках казкового велетня, а люди в ньому перекочуються, корчаться, б’ються одне об одного й стіни, наче зернятка в такій брязкітці.

Управитель і його люди добре знають дію цієї гнилі й небезпечного південного повіву і намагаються уникати конфліктів, наскільки це можливо, адже й самі вони заражені й знервовані, охороняють браму, збільшують число вартових — і чекають, поки цей південний вітер ущухне. Вони добре знають із власного досвіду, що кожна спроба «встановити порядок» буде небезпечною й приреченою на поразку, оскільки немає кому це здійснити і нема тих, що послухаються. А коли здорові північні вітри нарешті здолають південний і трохи розпогодиться, сонце визирне і повітря прочиститься, в’язні веселими юрбами ринуть у Двір, вигріваються на сонці, сміються й жартують, як люди, що вилікувалися від хвороби або врятовані з кораблетрощі, а все, що трапилося за ці два-три дні, легко кане в забуття. Ніхто нічого не може пригадати, навіть якби й хотів.

Управителем цієї знаменитої й страшної установи є Латиф-ага, прозваний Караджозом. Це прізвисько вже давно стало його справжнім іменем, і під ним його знають не лише тут, а й далеко за мурами Проклятого двору. Він і своїм виглядом, і своїм норовом є уособленням Двору.

Батько його був викладачем в якомусь військовому училищі; тихий чоловік, любитель книжок і роздумів, він одружився вже в зрілих літах й мав лише одну дитину, хлопчика. Дитя було жвавим і метким, любило книги, а особливо музику й різні ігри. До чотирнадцяти років хлопчик добре вчився й заповідалося на те, що він піде батьковими стопами, але тоді його жвавість почала перетворюватися на шаленство, а його метикуватість повела хлопця хибним шляхом. Хлопець почав швидко змінюватися, в тому числі й фізично. Він раптово зробився кремезним і неприродно погладшав. Його розумні карі очі хижо забігали й заблищали. Він кинув школу й почав валандатися з музиками й фокусниками в шинках, з картярами, пияками і курцями опіуму. Сам він не володів жодним хистом чи талантом, але й не мав справжньої пристрасті до карт чи пияцтва: його просто вабив цей світ і все, що навколо нього в’ється, так само, як його сповнювало відразою все, що пов’язане зі світом спокійних, звичайних життів, усталених звичок і постійних обов’язків.

Норовливий і ще не досвідчений, молодик швидко загруз у темних справах і зухвалих витівках свого товариства, що привело його в конфлікт із законом. Та й не один раз. Батько кілька разів витягав його із в’язниці, використовуючи свій авторитет і знайомства з впливовими людьми, зокрема з начальником місцевої поліції — своїм старим і добрим шкільним другом. «Чи це можливо, що мій син проникає в чужі будинки, грабує торговців й викрадає дівчат?», — у відчаї запитував батько. А старий досвідчений начальник поліції відповідав йому спокійно, але правдиво. Щоб крав, цього сказати не можна, і торговців не ошукує, і дівчат особисто він не викрадає, але де б такі ситуації не трапилися — можеш бути впевненим, що десь тут і його неподалік знайдеш. А якщо ми все так і залишимо, то невдовзі він і сам піде на злочин. Тому треба не гаяти часу й шукати якогось рішення. І начальник міської поліції знайшов таке «рішення», яке вважав не тільки єдино можливим, а і найкращим: взяти хлопця, що ступив на хибний шлях, до себе на службу. І як це буває, з молодого чоловіка, що вже зайняв своє місце між картярами і багатенькими гультяями, він став добрим і старанним стамбульським поліцаєм.

Це не трапилося водномить. У перші роки він вагався і шукав свого місця, а знайшов його там, де цього найменше можна було очікувати, — у роботі проти свого колишнього товариства. Він немилосердно переслідував волоцюг, п’яниць, кишенькових злодюжок, контрабандистів і різноликих невдах та пройдисвітів із темних кварталів Стамбула. Робив свою роботу натхненно, з непояснимою ненавистю, але спритно і з таким знанням цього середовища, яким міг володіти лише він. Ті старі зв’язки допомогли йому розширити коло своєї діяльності, бо малі злочинці виказують крупних. Відомості про людей збираються, мережа інформаторів зміцнюється й розширюється. Виняткова старанність й успіхи на службі через десяток років привели його на посаду помічника управителя цього великого «притулку». А коли старий управитель помер від серцевого нападу, він виявився єдиним, хто міг його заступити. Тоді й почалося його володарювання у Проклятому дворі. І ось триває вже двадцятий рік.

Попередній управитель, твердий і досвідчений старик, притримувався крутого, класичного способу правління. Для нього головним було, щоб світ пороку й беззаконня у своїй сукупності був якомога точніше відмежований і якомога краще відокремлений від світу порядку й закону. Окрема людина і її конкретна провина його не надто й цікавили. Протягом багатьох років на Проклятий двір і на все живе в ньому він дивився як на карантин, а на його мешканців — як на небезпечних хворих, котрих важко вилікувати і яких різними заходами, карами й страхом, фізичною й моральною ізоляцією треба тримати щонайдалі від так званого здорового й порядного світу. А в усьому іншому полишити їх самих на себе. Не дати їм вийти з їхнього кола, але й не зачіпати їх без потреби, бо з цих чіплянь нічого доброго й мудрого все одно не вийде.

Новий управитель усім своїм ставленням і всіма вчинками відразу показав, що піде іншим шляхом.

Ще того ж першого року, коли помер його батько, Латиф продав великий і гарний батьківський дім у Новому кварталі й купив занедбаний великий маєток над самим Проклятим двором. Весь у кипарисах, він скидався більше на занехаяний острів чи древнє кладовище. Від Проклятого двору маєток відділяв тінистий байрак, в якому росли дерева шляхетних порід, і ціла система огорож і високих мурів. Тут, біля джерела чистої живої води, поміж старими деревами він збудував гарний будинок, що виходив на протилежний від яру бік, тому був захищений від південного вітру і нездорового смороду арсеналу й пристані. Дім мав велику перевагу в тому, що був водночас віддалений від Проклятого двору і дуже близьким до нього. За своїм виглядом, спокоєм і чистотою це був інший світ, розташований за тисячі миль звідси, а все ж у безпосередньому сусідстві Двору й невидимо пов’язаний з ним. Користуючись короткими, лише йому відомими стежками, Караджоз міг о кожній порі дня й прямо зі свого дому непомітно потрапити в Двір. (Тому ніколи не можна було бути певним, тут він чи ні, і звідки може раптово з’явитися). Управитель часто використовував цю можливість. Він особисто наглядав за в’язнями і за їхніми наглядачами. І, знаючи майже кожного ув’язненого, його минуле і його теперішню провину, він мав цілковите право казати, що «знає, чим дихає Двір». А якщо когось і не знав особисто, то пізнавав у ньому душу волоцюги чи злочинця, і кожної миті міг стати перед ним і продовжити розмову про його чи чужу провину. І так само, а може й краще, знав він і кожного вартового і його добрі й слизькі, явні й приховані риси та нахили.

Принаймні так він сам говорив і завжди цим хвалився. І таким чином на все життя залишився в найтіснішому зв’язку зі світом безладу й криміналу, який у молодості назавжди покинув, і в той же час перебував над ним і далеко від нього, відмежований своїм становищем і своїми густими садами і не приступними для інших залізними огорожами і брамами.

З самого початку Караджоз «діяв зсередини». Цим своїм незвичним методом роботи він був і значно гіршим, страшнішим і небезпечнішим, але й до певної міри часом кращим і людянішим за попередніх управителів. З безкінечних і незрозумілих сплетінь цих протилежностей і складалося його незвичне ставлення до Двору і всього люду, що, наче повільна й каламутна ріка, проходив через нього. Навіть найстаріші й найдосвідченіші бувальці Проклятого двору не могли вловити початку й кінця тієї Караджозової гри, що була властивою тільки йому, сповненою неочікуваних і сміливих вивертів і трюків, й дуже часто суперечила всім правилам поліцейської роботи й служби, як і загальноприйнятим суспільним устоям і звичаям. Своє прізвисько — Караджоз — він дістав ще в перший рік. І справді, той двір і все, що в ньому жило і що в ньому відбувалося, було великою сценою і постійним театром Караджозового життя.

Передчасно розтовстілий, він, патлатий і смаглявий, так само рано й зістарився, принаймні на вигляд. Але його вигляд міг і обманути людину. Попри свої понад сто окка ваги, він, коли було треба, робився спритним і швидким, як ласка, а його важке й пухке тіло в такі миті набувало бичачої сили. За заспаним і мовби мертвим обличчям з примруженими очима крилися завжди пильна уважність і диявольськи неспокійна й винахідлива думка. На цьому темно-оливковому обличчі ніхто й ніколи не бачив усмішки, навіть коли все Караджозове тіло трусилося від важкого внутрішнього сміху. Це обличчя могло стягуватися й розтягуватися, змінюватися й перевтілюватися від виразу крайньої відрази і страшної загрозливості до глибокого розуміння й щирого співчуття. Гра очей на цьому лиці була одним із великих Караджозових хистів. Ліве око було завжди майже повністю заплющеним, але з-під примружених повік прозирав уважний і, як лезо, гострий погляд. А праве око було широко розплющеним і крупним. Воно жило своїм життям і рухалося наче якийсь прожектор; воно могло неймовірно швидко вийти зі своєї очниці і так само швидко в неї повернутися. Воно нападало, викликало, бентежило жертву, приковувало до місця й проникало в найпотаємніші закутки її думок, надій і планів. Від цього все його потворно косооке лице набувало то страшного, то смішного виразу гротескної маски.

У своїх розмовах про Караджоза в’язні, перемиваючи йому всі кістки, особливо багато й часто говорили про його очі. Одні стверджували, що на ліве око він не бачить нічого, а інші казали, що не бачить якраз на праве, вирячене. І за двадцять років ніяк не могли дійти в цьому згоди, але завжди і всі тремтіли від погляду його очей і уникали його, наскільки це було можливо.

Ні в мові, ні в рухах Караджоза не було нічого від пихатої зверхності високого османського чиновника. У кожному окремому випадку, з кожною підозрілою особою він грав особливу гру, без стиду і сорому, без поваги до іншої людини й до себе самого. Діяв він завжди несподівано, наче керований натхненням. З’являвся в різні часи дня і ночі й підходив до якоїсь окремої особи чи цілого гурту в’язнів.

— Пхі, пхі, пхі, пхі-і-і!

Ці свої склади він вимовляв різними тембрами й наголосами, кожного разу інакше, але завжди так, ніби дивується й гидує і тією людиною, і самим собою, і «справою», що поєднувала їх.

— Що таке? Ти досі тут лежня справляєш? Пхі! Ану розказуй, як усе було!

Так розмова починалася, але ніколи не було відомо, як вона потече далі. Це міг бути довгий допит зі з’ясуванням усіх подробиць, з важкими погрозами, які частенько були всього лиш погрозами, але кожна з яких могла будь-якої хвилини перетворитися в страшну реальність. То могли бути наполегливі, небезпечні й непереборні вмовляння, але також і бездушні знущання без видимого сенсу й цілі.

Якщо притиснутий і змучений чоловік, бажаючи бодай на мить звільнитися від Караджозового натиску, починав клястися і з щирим або вдаваним плачем запевняти в своїй невинуватості, Караджоз міг зненацька вдарити себе по лобі й змінити поведінку.

— Та що ти кажеш, ти невинуватий і нікому нічого не винен? Ех, та чому ти аж тепер мені це говориш, на бога, чоловіче. Пхі, пхі, пхі-і-і! Якби ти сказав, що ти винен, я б міг тебе випустити, бо винуватих тут вистачає. Всі винуваті. Але бодай один невинний нам точно потрібен. І тому я не можу тебе випустити. Якби ти сам не сказав, то ще про щось можна було б думати. Але ось так тепер мусиш сидіти тут, аж поки я не знайду десь когось невинного, такого, як і ти, щоб він тебе замінив. А тепер сиди і мовчи!

І Караджоз, обходячи далі Двір, у супроводі кількох вартових, продовжує свою гру, тепер уже для самого себе, щось кричить і собі підтакує, бо несила зупинитися.

— Нехай мені тільки ніхто не каже: я невинний. Тільки не це. Бо тут немає невинних. Ніхто сюди не потрапив випадково. Якщо переступив поріг Двору, то вже не невинний. Десь провинився, навіть якщо це було уві сні. А якщо й не він сам, то мати, коли його носила, подумала щось лихе. Тут кожен, їй-Богу, каже, що невинний, але за всі роки, поки я тут, я ще не знайшов жодного, кого б привели сюди без якоїсь причини й провини. Хто сюди потрапить — той винен, чи бодай знюхався десь із винними. Пхі! Вдосталь я їх випустив, з чужого наказу і під свою власну відповідальність, це так. Але винним був кожен із них. Тут невинної людини немає. Зате є тисячі винних, які не тут і ніколи сюди не потраплять, бо якби всі винні опинилися в цьому місці, Двір би простягався від моря до моря. Я людей знаю, всі вони винні, але не кожному на роду написано скуштувати тут хліба.

Мало-помалу весь цей монолог, виголошений на ходу, стає все швидшим і жвавішим, аж поки не перетвориться на безумний крик і прокльони всього, що Двір замикає в собі і що є поза ним. У його голосі, десь під всією грубістю й великою огидою до всього, ледь чутно бринять слізна гіркота і жаль, що все це так.

А той «невинний» тепер знає, що може сидіти ще тижнями, а Караджоз на нього й не гляне.

Трапиться так, що за якийсь тиждень після цього випадку прийде гурт поважних родичів якогось багатого молодика, що його схопили разом із його плюгавим товариством, і просить управителя випустити юнака, бо він невинний. Караджоз раптом увесь міняється, наче дещо пригадав, замислиться і посерйознішає, за якусь мить прищурить обидва ока, щоб його обличчя видовжилося й змінило вираз, поштиво нахилиться до прохачів, стишить голос.

— Чи ви сказали тим, хто його схопив, що він не винен?

— Казали, звісно ж, але…

— Ех, це ваша помилка. Пхі, пхі, пхі-і-і! Не варто було. Бо якраз тепер арештовують невинних, а винних випускають. Таким є новий порядок. Тож якщо ви самі перед властями заявили, що він ні в чому не винен, то юнак буде змушений залишитися тут.

Люди дивляться, збентежені, на його смиренну маску, очікуючи, що Караджоз розсміється і оберне все діло на жарт. І самі помалу усміхаються. Але він залишається невмолимо серйозним, холодним і ввічливим. І на цьому їх відпроваджує. А вони ще довго не можуть отямитись. Обговорюють це все з друзями, йдуть скаржиться впливовим знайомим, які лише знизують плечима й відмахуються рукою, наче люди, які твердо переконані, що в Караджозі сидить і з нього промовляє сам диявол, і то не один.

Але Караджоз вже наступного дня, обходячи Двір, може перестріти того першого «невинного» й зненацька продовжити розмову, зупинену три тижні тому. Управитель раптово наблизиться до в’язня, нависнувши над обличчям того так, ніби збирається його проковтнути.

— Пхі! Що ти собі думаєш, скільки збираєшся ще тут смердіти? Наче й без тебе тут смороду не вистачає. Ану забирайся звідси, добре мене чуєш? Збирай лахміття і щоб мої очі тебе більше не бачили, бо накажу віддухопелити тебе, як собаку.

У першу мить людина закам’яніє від несподіванки, а тоді збереться на силі і як дремене з Двору, залишивши всі свої речі на поталу наглядачам і в’язням.

У своїй «грі» Караджоз міг цілі години проводити з людиною, звинуваченою за якусь крадіжку чи ухилення, за зґвалтування, важкі тілесні ушкодження чи вбивство, і кривлятися, кричати чи шепотіти, клеїти дурня чи вдавати жорстокого ката, або ж людину сердечну й співчутливу, і все це робив однаково щиро й переконливо. Часом з такою людиною він боровся чи обіймався, бив її чи цілував, і весь час ліз їй у очі: «Зізнайся, сарако, щоб лиха не скуштувати. Зізнайся, порятуй голову, бо сам бачиш, що здохнеш у муках. Зізнайся!».

А коли досягне своєї цілі, витягне зізнання й отримає відомості про співучасників або про місце, в якому сховано вкрадені гроші, він витирає долоню об долоню як людина, що нарешті скінчила з брудною й неприємною роботою, скидає з себе всі маски як уже недоречні, і передає справу далі на розгляд закону. Але й тоді не забуває і не полишає того, хто зізнався, а всіляко йому допомагає й полегшує долю.

Ця його безкінечна й чудна гра була незрозумілою, та він, по суті, наче нікому й ніколи не вірив, не тільки звинуваченому чи свідку, а й самому собі, тому й потребував зізнання — як єдину сталу точку, що з неї в цьому світі, в якому всі винні й достойні осуду, можна втримувати бодай подобу якоїсь справедливості й сякого-такого ладу. І він цього зізнання шукав, ловив, витискав його з людини з відчайдушною впертістю, наче боровся за своє власне життя і зводив свої незводимі рахунки з пороком і злочином і лукавством і беззаконням.

У більшості випадків ця гра виглядала зайвою, незрозумілою й недостойною, настільки вона була заплутаною й збоченою, а насправді ж вона була добре й тверезо вирахуваною, тому зазвичай досягала своєї мети. У ній не було повторів чи рутини, вона завжди була новою й виростала сама з себе, тож бентежила й найдосвідченіших, запеклих і частих гостів Проклятого двору. Часом вона ставала незрозумілою й для тих, що вже роками працювали з Караджозом. Про неї в Стамбулі кружляли легенди, настільки його вчинки іноді виглядали нелюдяними й божевільними, а інколи, знову ж таки, незрозуміло лагідними й сповненими співчуття й розсудливості.

Через усе це скарги на Караджоза були частими й різноманітними; навіть поставало питання про його заміну; візири обговорювали його під час дивану, та й неодноразово. А в підсумку все залишалося по-старому. Всі знали: Караджоз — управитель своєрідний, чудний і свавільний, але в той же час знали, що нелегко знайти людину, яка б ось так день і ніч носилася з цим світом злодіїв, волоцюг і покидьків усіх мастей, ще й тримала їх у своєму Дворі у відносному порядку й послуху. І Караджоз і надалі залишався на своєму місці і керував Проклятим двором на власний розсуд.

Всі без винятку вважали, що це найприродніше рішення. Всі, враховуючи й завсідників Проклятого двору. Тут Караджоз був постійним об’єктом для розмов, обговорень, насмішок, лайки, ненависті, інколи й фізичних нападів. (Облаяти за кожної нагоди Караджозову доньку — це старий усталений звичай Двору). Наче зачакловані, всі арештанти стежать за кожним Караджозовим кроком, кожним поглядом і словом, намагаються витлумачити їх; вони дрижать перед ним, уникають його, наскільки можуть. Але ті самі люди говорять про нього з ледь прихованим захватом і перераховують усі його вибрики. Всі вони звикли до Караджоза, в химерний спосіб поріднилися з ним. Клянуть його, але так, як клянуть власне життя і прокляту долю. Він є частиною їхнього прокляття. В постійному страху й ненависті вони стали з ним одним цілим, і тепер їм важко уявити своє життя без нього. І якщо вже мусить існувати Проклятий двір і управитель у ньому, то найкращим є цей і саме такий. Методи його роботи жахливі, а для окремих людей і страшні, але в цих методах завжди існує можливість несподіванки у поганому і в доброму сенсі цього слова, це наче якийсь різновид лотереї і постійного стану непевності для в’язнів. Завдяки цьому все, в тому числі й сам Караджоз, стає для них легшим і стерпнішим, чи бодай виглядає таким, бо ж усі вони люблять азарт і уникають ясності, яка для них завжди була тягарем. Увесь цей столичний світ пороку і безладу вважав Караджоза своїм; він був для них «кнуром», «клопом і кровопивцею», «псом і псячим сином», але їхнім.

Отакий-то Латиф-ага, прозваний Караджозом. Може, було б краще сказати, що таким він був, адже й він уже достатньо зістарився і обважнів, втратив чимало зі своєї колишньої старанності, скидається на те, що він утомився дивувати й бентежити Двір своєю фантазією й вибриками, дотепними й чудернацькими вчинками, соломонівськими присудами. Тепер він переважно сидить на здоровій і гарній частині цього берега, біля свого чепурного дому, в якому поженив синів і з якого видав заміж доньок.

Тільки час від часу проявляється в ньому старий Караджоз, і тоді він перед здивованим і забобонно переляканим Двором здійснює якийсь зі своїх вибриків, як і десять-п’ятнадцять років тому.

З чудною мішаниною подиву й гіркоти, що й після стількох років відчувалася в його тоні й словах, фра Петар розлого розповідав, як цей «старий злодіяка» на його очах добув зізнання від якихось вірменів, арештованих у справі розкрадань на державному монетному дворі.

Із монетного двору повільно, але постійно зникав дорогоцінний метал. У підсумку ця справа дійшла до самого султана, який гнівно погрожував покарати високих чиновників найстрашнішими карами, якщо крадіжки не припиняться, а винуватці не будуть знайдені і державі не відшкодуються збитки. Тоді сполохана влада арештувала кількох безпосередніх крадіїв із монетного двору, а затим і одну велику й розгалужену вірменську родину торговців, бо всі ниточки розслідування провадили в її крамниці. Вісьмох дорослих чоловіків із цієї родини було запроторено в Проклятий двір. Тут ці смагляві і вгодовані люди влаштували собі таке життя, яке за всіх обставин можуть і вміють влаштувати собі лише багатії. Їм привезли цілі гори меблів і ковдр, щодня їм приносили вдосталь їжі. Ніхто їх не чіпав і не допитував. І коли вже виглядало на те, що на цьому вся ця справа й закінчиться, постарілий Караджоз здійснив один із своїх подвигів молодості.

Одного ранку, коли голова цієї родини, старий, задиханий і товстий Кіркор сидів на подвір’ї, на лавці в заглибині в’язничного муру, раптово з’явився управитель і сів біля нього на лавку, де місця ледь вистачало для одного. Нічого не кажучи, він всією своєю вагою все сильніше притискав до муру Кіркора, який і без цього дихав дуже важко. Зовсім затиснувши старого в кам’яному кутку, він сказав йому тихим, але страшним голосом, без вступу:

— Слухай, це гучне діло (зачіпає самого султана!) і треба його вирішити одразу, бо високі чиновники, невинні люди, втратять через нас голови. Ти вірменин, а значить — лукавий і кмітливий, а я вартий як мінімум трьох вірменів. Тому давай четверо нас разом пошукаємо вихід із цієї заплутаної і дуже небезпечної справи. Ті кілька заарештованих крадіїв — порожнє місце, а не люди. Вони збитків відшкодувати не можуть. Заплатять головою. Але ви їхні спільники. Ви купували крадене за безцінь. Ви ще можете врятувати голови й відкупитися. Я знаю, що ти невинний, але це хтось із твоїх затіяв. Та поки вкрадене не буде знайдено й повернуто в державну казну, винен ти. Тому давай ми це владнаємо якнайшвидше, бо інакше, я тобі присягаюся, це м’ясо спадатиме з тебе в муках, аж поки не залишиться на тобі стільки, як у десятирічного хлопчака.

Старий вірменин, притиснутий, не міг ані подиху перевести, ані слова сказати. Караджоз пошепки говорив йому далі. Спочатку назвав величезну суму, яку родина має сплатити. Від цієї цифри торговцеві потемніло в очах і задерло в горлі. Але Караджоз і далі притискав його до муру.

— Нічого, нічого. Збитки й справді величезні, якщо навіть не більші, а це приблизно чверть вашого сукупного рухомого майна. Оскільки ви про своє майно завжди даєте неправдиві відомості, принаймні в чотири рази менші, ніж є насправді, то це виходить всього лиш шістнадцята частина. Послухай мене і поверни все. Так ми залагодимо справу. А якщо не повернеш…

Тоді Караджоз виклав торговцеві, який слухав його із заплющеними очима і пришвидшеним диханням, весь свій диявольський план.

У їхніх сім’ях в останні дні випадково захворіли двоє людей. Підозрюють, що це може бути й чума. Це треба лише оголосити, і тоді всі вони — від малого до старого — опиняться у вірменській лікарні для заражених. А там принаймні половина з них може й справді захворіти і померти. Знайдуться люди, чужі або з прислуги, що за цей час проникатимуть у їхні порожні будинки й крамниці і покрадуть все, що на виду, і все, що сховане. А потім настане все те, що трапляється із заразними, їхніми будинками й майном.

І говорячи це, він притискав до муру майже непритомного вірменина, який намагався щось сказати, сичав і крутив очима, вимагаючи трохи часу і вільного простору, щоб помізкувати, домовитися зі своїми, але Караджоз не давав йому ні одного, ні другого, повторюючи лиховісним шепотінням, що все має бути вирішено цієї миті і на цій лавці.

Численні в’язні, що, як і завжди, розбіглися перед Караджозом у свої камери чи найвіддаленіші закутки Двору, не могли нічого з цього ні побачити, ні почути. Вони лише відчували, що між старим Кіркором і Караджозом там, у тій заглибині, відбувається важкий порахунок. Після довгого очікування вони бачили, як управитель іде в канцелярію наглядачів, що містилася над брамою, і як Кіркор, спотикаючись і зупиняючись на кожному кроці, наче в лихоманці, човгає до камер, де були члени його родини. Звідти якийсь час долинали сварки і крики — розпачливий і даремний опір молодих членів родини, а потім все раптом стихло. Старий Кіркор підтримуваний двома найстаршими своїми синами, пішов до наглядача, щоб домовитися про спосіб відшкодування.

Протягом кількох наступних днів їх усіх випустили, по двоє-троє за раз.

Тижнями Двір обговорював, як Караджозу вдалося здерти з Кіркора таке величезне стягнення, повторюючи все з подробицями, які могли знати тільки вони двоє, але про які в чудесний спосіб в’язні або довідалися, або ж вигадували й прибріхували самі.

Частенько фра Петар розповідав про Караджоза, завжди зі змішаним відчуттям обурення, огиди і якогось різновиду мимовільного захвату, зі здивуванням, не зрозумілим навіть для нього, але і з бажанням та потребою якомога краще змалювати словами образ цього чудовиська, щоб він цілком ясно постав і перед слухачами, аби й вони дивувалися з нього. І весь час бодай навіть іронічним слівцем він повертався до нього, наче відчуваючи, що з ним ще не покінчено.

Але так само живо і з подробицями він розповідав і про життя Двору загалом, про цікавих, смішних, жалюгідних, дивакуватих людей у ньому; вони йому були ближчі і знав він їх краще, ніж розбійників, убивць і похмурих злочинців, яких він, наскільки міг, уникав.

Та це було не найважливішим і не займало найбільше місця в спогадах фра Петара з Проклятого двору, про який в останні дні свого життя він стільки розповідав хлопчині біля себе.

II

Як завжди буває з кожним лихом, перші дні у Проклятому дворі були найгіршими і найважчими. Особливо нестерпними були ночі. Щоб хоч якось відмежуватися від бійок, сварок і огидних нічних сцен, фра Петар вибрав глухий закуток просторої камери, за великим поваленим димарем, і тут розташувався з тими кількома речами, які приніс з собою. Тут уже були двоє чоловіків із Болгарії, теж «пересильні», засуджені до заслання. Фра Петара вони прийняли небагатослівно, але добре. У кожному разі вони були задоволені, що це місце займе спокійний і вбраний у цивільний одяг чоловік із Боснії, про якого вони нічого більше не знали і не допитувалися, але здогадувалися, що це також, як і вони, «пересильний», і що йому в цій огидній і небезпечній дірі так само важко, як і їм.

Люди, вочевидь, заможні, були вони, наскільки можна було розібратися, жертвами якогось бунту, що почався в їхньому краї через непосильні податі, данину й нелюдське гноблення. Щось на кшталт заручників. Але про свою вину вони нічого не казали. Були обережними й наляканими, хоч цього й не було помітно з їхніх облич. Зовсім! Все в них і на них свідчило про витримку й обережність.

Завжди підперезані, взуті і повністю вдягнені, щоб виклик вирушити в путь не застав їх неготовими. (У той час як малі й великі царгородські в’язні вважали Проклятий двір частиною свого життя і відповідно поводилися, ці двоє тут насправді не жили, а лише перебували й відбували строк, бо життя їхнє залишилося там, у Болгарії. Тепер вони чекають вирішення своєї справи. Житимуть, якщо вдасться повернутися, а поки вони далеко від свого й своїх, то й життя немає. І не треба їм. Такими є всі «пересильні»). Із камери завжди виходив тільки один із двох, та й то зрідка і лише на яку хвилину, а другий залишався на мачулі біля речей. Здебільшого вони сиділи чи лежали, мовчки й без руху. Навіть погляду не зводили без потреби. Їли мало, до того ж криючись, і пили тільки воду, відвертаючись при цьому вбік. Ні з ким не розмовляли, дивувалися і тихо обурювалися, що фра Петар слухає жарти і розповіді в’язнів у дворі, а часом і сам розмовляє з деким із них. І постійно просили в нього, щоб не курив у темряві, бо це приваблює непроханих гостей.

Та все ж через кілька днів вони отримали гостя, який відразу ж перетворився на сусіда. Знайшовся ще дехто, кого привабив цей закут порядних, спокійних і замкнутих у собі «пересильних».

Думаючи про нього, вже пізніше й багато разів, фра Петар ніяк не міг точно пригадати ні години, коли він прийшов, ні як він прийшов, шукаючи собі місця, ні що він при цьому казав. Про людей, які нам стають близькими, ми зазвичай всі ці деталі нашої першої зустрічі з ними забуваємо; нам здається, що ми їх знали завжди і були вони з нами все життя. З усього цього в пам’яті тільки часом зблисне якась непов’язана картинка.

У перших сутінках над ним схилився силует високого, сутулого, на вигляд молодого чоловіка з ковдрою в одній і шкіряною торбою в другій руці. Двоє болгарів перезирнулися швидкими, косими поглядами спочатку між собою, а потім і з фра Петаром. Блискавичний, але недвозначний вираз обурення, настороженості і протестної солідарності — турчин! Прибулий зайняв місце без жодної підготовки, майже без рухів; не чути було навіть його подиху. І коли б фра Петар тієї ночі не прокинувся (немає такого, хто би тут часто не прокидався), він завжди по чомусь відчував, що і «новий» біля нього не спить.

Прокинувшись удосвіта, фра Петар при блідому світлі зорі, що там, надворі, мало бути розкішним, повернув погляд направо, де вночі приліг прибулий турчин. Першим, що він угледів, була невелика, обтягнута жовтою шкірою книга. Сильне й тепле відчуття радості розлилося всім його тілом; це було щось від утраченого, людського й справжнього світу, що залишився далеко за цими мурами, щось прекрасне, але непевне, як сновидіння. Він зажмурився й розплющив очі, але вона лежала на своєму місці, це була справді книга. Лише тоді він ковзнув поглядом далі й побачив, що ця книга лежить на колінах у чоловіка, який наполовину лежить, а наполовину сидить, спершись на свою скриню. Це той, нічний. Біля нього дорожня торба зі світлої, обробленої шкіри, під ним темна ковдра, чудова і вже на погляд тепла й м’яка, наче тонке дорогоцінне хутро. Походження й виховання, а також вузькі межі зовсім скромних потреб ніколи не спонукали фра Петара задуматися над цінністю й зовнішнім виглядом речей, що його оточували, він не надавав їм жодної ваги, але цього не міг не помітити. Ніколи він не бачив предметів звичайного, повсякденного вжитку, так майстерно і з такого вишуканого матеріалу пошитих; і якби він залишився в Боснії і лихий випадок не привів його в цей Двір, він не знав би й повірити б не міг, що такі речі справді існують.

* * *

Погляд ковзав далі. Лице цього чоловіка було новою несподіванкою. Обличчя юнака, м’яке, пухке, біле й бліде тією кімнатною блідістю, що відрізнялася від усього, чого можна було тут очікувати, поросле пухнатою бородою, неголеною вже десяток днів, і звислими, трохи світлішими вусами. Виділялися великі, хворобливі темні й схожі на синяки кола, з яких, блискучі від вологи й вогню, дивилися сині очі. Фра Петару, який на своєму віку бачив чимало найрізноманітніших хворих, це раптом здалося знайомим. Не ці, але такі очі він уже бачив. Є такі люди, що чогось бояться чи соромляться, які воліли б щось приховати. І саме через це вони своїм поглядом постійно намагаються привабити й затримати чужий погляд, бажаючи прив’язати його до своїх очей і в такий спосіб не дати йому рухатися далі, розглядати й досліджувати риси їхніх облич або частини тіл чи одяг на них. Молодик некліпно, допитливо, але спокійно дивився у відкрите, широке лице фра Петара з густими чорними вусами і широко розставленими крупними й спокійними сірими очима.

Розмова почалася сама собою. А такі розмови найкращі. Спочатку щось на кшталт привітання, кілька невизначених слів, щоб розвідати один одного. Для фра Петара цього виявилося достатньо, щоб зрозуміти: турчин не пихатий і не ворожий, як це могло бути. Стриманий — так, але якось по-своєму.

Так вони до обіду кілька разів зустрічалися і розходилися. І щоразу обмінювалися кількома несуттєвими словами. Такими є тюремні розмови, починаються повільно й нерішуче, а потім, не знаходячи нової поживи, гаснуть легко і швидко в недовірливому мовчанні, в якому кожен зі співрозмовників зважує і те, що сказав, і те, що почув.

В обід вони втратили один одного з виду. Розмову продовжили лише пополудні. Виявилося, що обоє читають італійською. Обмінялися кількома словами і цією мовою. Наче жартома. Та все ж це немов відмежовувало їх від навколишніх людей і зближувало між собою. Розмовляли про різні міста й країни світу, потім про книжки, але оскільки вони читали різні книги, розмова припинилася. Назвали й свої імена. Парубка звали Чаміл. Фра Петар назвав своє ім’я, але духовний сан замовчав. Про ніщо інше про себе й те, що їх привело сюди, жоден із них не обмовився й словом. Розмова крутилася навколо одного й того самого і торкалася лише поверхні життя. Особливо стриманим був молодий турчин. Своїм безбарвним глибоким голосом і легкими кивками голови він тільки підтверджував те, що говорив фра Петар. А підтверджував він усе і без роздумів. Сам же не висловив жодної, навіть найзвичайнісінької, думки до кінця. Зупинявся часто на середині речення. Його погляд весь час утікав у далеч.

Фра Петар розмовляв жвавіше. Він тішився, що знайшов цього співрозмовника, але подумки одразу відзначив: я тут розмовляю з хворою людиною. Не треба було знати людей аж настільки, як знав він, щоб дійти до цього висновку.

— Так, так, — говорив молодий турчин з якоюсь майже західною ввічливістю, але це «так, так» підтверджувало більше думку фра Петара про нього, ніж вимовлені фра Петаром слова.

Але й такі, якими вони були, розмови ці, вочевидь, були обом арештантам приємні й дорогі, як неочікувані дари того, чого тут найбільше не вистачає; через це вони їх постійно поновлювали і після кожної зупинки продовжували.

Двоє торговців дивилися на них з прихованим здивуванням і ще краще прихованою підозрою.

А коли почало сутеніти, молодий турчин і фра Петар вечеряли разом. Вечеряв фра Петар, бо парубок не їв нічого, жуючи довго й незосереджено один і той же шматок. Простий і відкритий, фра Петар йому казав:

— Чаміл-ефенді, не ображайся, але це недобре, що ти не їси.

І пояснював йому, що людина в неволі має їсти більше, ніж у добрі часи, щоб бути сильнішою і в кращому гуморі.

— Так, так, — відповідав молодик, але й після цього не їв більше, ніж досі.

Наступного дня вони продовжили розмови, які були довшими, живішими й природнішими. Час минав приємніше і швидше надходив вечір. З сутінками розмова бувала повільнішою й ощадливішою. Говорив лише фра Петар. Навіть неуважне «так, так» співрозмовника почало відставати. Парубок все більше замикався в собі і лише спусканням і підійманням важких повік підтверджував усе, майже не беручи участі в розмові.

За червонуватою загравою на небі й на вершечках поодиноких кипарисів за високим муром було видно, як сонце раптово зникає десь там на іншій стороні невидимого міста. Якийсь час і все подвір’я було залитим рум’яним сяйвом, але воно швидко порожніло, як перехилений чотирикутний посуд, і все більше повнилося тінню перших сутінків.

Вартові заганяли в’язнів у камери, а ті, як неслухняне й розбурхане стадо, розбігалися перед ними і втікали у віддалені закутки подвір’я. Нікому не хотілося прощатися з днем і лізти в задушливі камери. Долинали крики й удари.

Цієї миті до камери, перед якою ще сиділи чернець і парубок, прибіг вартовий, викрикуючи ім’я молодика. За кілька кроків від нього біг другий і викрикував те саме, тільки більш наполегливо. Так у всіх схожих місцях ці дрібні служки швидкі, коли за ними стоїть наказ вищих, швидкі на добрі й лихі справи, залежно від природи розпоряджень. У цьому випадку йшлося про добру. З увагою, яка тут дуже рідкісна, обоє запропонували парубкові одразу ж перейти в інше, виділене для нього приміщення. Допомогли йому зібрати речі. Було зрозуміло, що його переводять у краще місце.

Парубок, не надто здивувавшись і ні про що не питаючи, прийняв цю неочікувану увагу як наказ. Перед виходом обернувся до свого співрозмовника, наче вперше ясно захотів сказати йому щось важливе, але лише усміхнувся й закивав головою, немов звіддаля відкланюючись.

І так без слова вони попрощалися як добрі старі знайомі.

Тієї ночі фра Петар довго думав про незвичайного турчина. Він наче і турчин, і не турчин, але нещасна людина — точно. Траплялися миті, коли він провалювався в напівсон, і йому здавалося, що парубок тут, біля нього, безсонний, але спокійний, зі своєю книгою і своїми незвичними, вишуканими речами. І в той же час він ясно відчував, що молодик пішов, що його немає. І йому було жаль через це. А коли йому вдалося заснути справжнім сном, який у нього — поки тривав — завжди був глибоким і міцним, без снів, без свідомості про себе і світ навколо, втонули в тому сні й сусід справа і думка про нього. Та щойно він прокидався вночі, у ньому з’являлося якесь неясне і давнішнє, але живе відчуття глибокого жалю з молодечих років, коли він мусив розстатися з добрими друзями і залишитися з байдужими чужими людьми, з якими живеться й працюється з обов’язку. А коли розвиднилось, ці нічні хвилі снів і привидів ущухли, і відкрилась проста, як білий день, істина: сусіда й справді не було. Порожнє місце справа від себе він відчував як незручність і особливу муку в цьому житті, сповненому малих і великих мук і незручностей. Зліва від нього були два торговці, мовчазні й завжди готові вирушити в дорогу.

Щойно розвиднилося, те порожнє місце заповнилося. Зайняв його миршавий, худорлявий чоловік, непоголений і запущений, з чорним кучерявим волоссям. Він вибачався, говорячи швидко й багато. Не хотів би нікому заважати, казав він, але не може витримати нестерпності людей, між якими лежав досі, і тому змушений знайти спокійніше місце між кращими людьми. Спустив свій козуб, виплетений з очерету, і якийсь зношений старий одяг, а сам продовжував говорити.

Розлогі й церемонні вступи тут не були узвичаєні, але цей говорив про все й відразу, наче перебуває між старими й надійними знайомими. І було помітно, що говорить він передусім через себе, бо інакше не може, а не через те, що говорить і кому говорить.

Двійко торговців ще більше замкнулися в собі й сиділи, притиснувшись один до одного. Але фра Петар слухав і дивився на цього незвичного чоловіка, тож самою своєю поведінкою, здавалося, заохочував його велемовність. (А про себе думав: я трохи схожий на свого стрия, покійного фра Рафу, який кожного вмів вислухати і зрозуміти, й іноді жартома казав: «без хліба я б ще якогось прожив, але без розмови, присягаюся, не зміг би»). Чоловік говорив.

Він був євреєм зі Смирни. Тужно виглядало його чорне лице. Великій ніс, крупні очі з жовтими закривавленими білками. Увесь він виглядав плачевно, був заляканим і пригніченим, але його потреба говорити була більшою й сильнішою за його горе й великий страх. Ніби продовжуючи якусь учорашню розмову, він фра Петару, поки вони виходили із камери на подвір’я, жваво розповідав напівпошепки про себе й свої страждання.

— От людину не тільки обчистять, а ще й звинуватять і заарештують! І скажіть мені, будьте ласкаві, як ми потрапили сюди, поміж цієї мерзоти? Я себе запитую…

І перераховував все, про що питався; а питався про все. При цьому боязко оглядався навколо себе, та говорити не припиняв. «Ця його балакучість і привела його сюди», — думав фра Петар мовчки, слухаючи вже лише впівуха втомливу і гарячкову розповідь цього чудного чоловіка, як той раптом згадав ім’я Чаміла-ефенді.

— Учора я бачив, що він влаштувався біля вас, біля порядних людей. Але тепер йому дали кімнату в так званій білій вежі, там біля брами, де сплять наглядачі й чиновники і де поважні арештанти мають окремі камери й особливу їжу. І це, запевняю вас, страшно! Адже такий чоловік між тих…

Фра Петар насторожився.

— Ви знаєте того… Чаміла-ефенді?

— Я? Та як не знаю! Вас не знаю, вибачайте, ми опинилися, от… Не знаю вас, але бачу, що ви людина честі й порядку, а для мене це… Вас ні, але його, його так. На вигляд — дуже добре. Його знає вся Смирна. У Смирні все знають.

Уже протягом першого дня фра Петар багато дізнався про молодого турчина і його родину, а також і про те, що привело його в ці дивні стіни. Зрозуміло, що дізнався так, як можна було від цього Хаїма — а так звався чоловік із Смирни — дізнатися. Все перемішане й недоладне, дещо пропущене, а дещо знову втретє повторене, строкате, живе, не завжди зрозуміле, але з безліччю усіляких подробиць. Бо цей чоловік, який мав потребу говорити, ніколи не міг говорити тільки про одне. Він кілька разів зупинявся, замислювався, збентежено морщився, наче його й самого це мучить і ніби він розуміє, як це негарно, що він про всіх усе і всюди говорить, але його потреба розповідати про чужі життя, особливо про життя тих, чиє суспільне становище вище або доля винятковіша, була сильнішою за нього.

Він був одним із тих, хто все життя провадить безглузду й наперед програну суперечку з людьми й громадою, з якої походить. У своїй пристрасті все сказати й пояснити, викрити всі людські вади й злодіяння, лихих знеславити, а добрим віддати пошанівок, він ішов значно далі від того, що звичайна, здорова людина може бачити й знати. Про сцени, що відбулися між двома людьми, без свідків, він знав розповісти до неймовірних подробиць і деталей. І не лише описував людей, про яких розповідав, а й залазив у їхні думки й бажання, до того ж частенько в такі, про які вони й не підозрювали, але він їх відкривав. Він говорив із них і за них. А був у нього чудний дар зовсім малою зміною голосу імітувати голос людини, про яку розповідав, і бути то вельможею, то жебраком, то грецькою красунею; майже непомітними порухами тіла чи лише м’язів обличчя він міг повністю відтворити ходу й поставу якоїсь людини, поводження тварини чи навіть вигляд неживих предметів.

У цей спосіб Хаїм багато й охоче розповідав про великі й заможні єврейські, грецькі й турецькі родини із Смирни, завжди зупиняючись на важливих подіях і важких ситуаціях. І кожна така розповідь завершувалася дивакуватими вигуками «Е? А!», що мало означати приблизно таке: «Ет, які є люди! А що моє вбоге життя й моя ситуація супроти них і їхніх заплутаних доль!».

А тут, де закінчувалася одна, розпочиналася друга розповідь. Кінця-краю не було.

(Ми завжди більше або менше схильні засуджувати тих, що багато говорить, особливо про речі, що їх не стосуються безпосередньо, навіть зі зневагою говоримо про таких людей як про пліткарів і нудних базік. І при цьому не думаємо, що ця людська, наскільки ж людська і наскільки розповсюджена вада, має й свої добрі сторони. Бо що б ми знали про чужі душі й думки, про інших людей, а разом із цим і про себе, про інші суспільні прошарки й краї, яких ми ніколи не бачили й ніколи не матимемо нагоди побачити, якби не було таких людей, що мають потребу усно чи письмово розказати про почуте й побачене, як і про те, що вони у зв’язку з цим пережили чи думали? Мало, вкрай мало. А що їхні розповіді недосконалі, забарвлені особистими пристрастями й інтересами, чи принаймні неточні, то ми для цього маємо розум і досвід, можемо їх просіювати й порівнювати одні з одними, приймати й відкидати, частково або ж цілком. Отак дещо з людської правди завжди залишиться тим, що їх терпляче слухають або читають).

Так собі думав фра Петар, слухаючи розлогу й витіювату Хаїмову розповідь «про Чаміла-ефенді і його долю», яку ще сильніше уповільнювала дивна Хаїмова настороженість. Бо, попри всю свою жвавість і нездоланну потребу говорити, він час від часу стишував голос до нерозбірливості і кидав пильні погляди довкола себе — як людина, котру давно переслідують і яка всіх підозрює.

ІІІ

Чаміл — людина «мішаної крові», розповідав Хаїм, батько в нього — турчин, а мати — грекиня. Його мати була славнозвісною грецькою красунею. Смирна — місто вродливих грекинь — не бачила такого стану, таких манер і таких синіх очей. Її віддали в сімнадцять років за грека, великого багатія. (Хаїм назвав якесь довге грецьке прізвище, вимовляючи його так, як вимовляють прізвище загальновідомої династії). Вони мали всього одну дитину, доньку. Коли дівчинці було вісім років, багатий грек раптово помер. Його родичі наскочили на дружину, намагаючись ошукати її й відсунути подалі від маєтку. Жінка боронилася. Через це їй довелося поїхати аж в Атени, щоб врятувати бодай тамтешній спадок. Коли вона поверталася кораблем у Смирну, нагло померла її донька. Море було неспокійним, корабель плив повільно, а до Смирни було ще далеко. Згідно з приписами треба було викинути труп у море. Цього рішуче вимагали й морці, які за якимось древнім морським віруванням вважали, що труп на борту приносить нещастя, бо душа небіжчика тягне корабель на дно, наче свинець. Очманіла від горя, мати не погодилася на це. Вперто вимагала залишили їй тіло, щоб поховати його після прибуття в Смирну і бодай знати, де знаходиться могила дитини. Капітан корабля мав з нею великий клопіт. Опинившись у скрутному становищі поміж материнським горем, якому серце не може відмовити, і суворим приписом, якого він не смів порушити, капітан із старшим офіцером корабля вигадав хитру витівку. Розпорядився виготовити дві однакові труни. В одну поклали тіло дівчинки й морці потай спустили її в море, а другу, набиту відповідним вантажем, заколочену цвяхами й просмолену, капітан віддав матері, ніби зглянувшись на її прохання. Коли вони повернулися в Смирну, мати забрала домовину й поховала її на кладовищі.

Тяжко й довго вона оплакувала свою дитину і щодня відвідувала її могилу. А коли з часом вона, така молода й красива, почала бодай потроху забувати про свою втрату, трапилося щось несподіване й страшне. Дружина старшого офіцера корабля, на якому померла дитина, дізналася від чоловіка таємницю про здійснений з добрим наміром обман, вчинений на кораблі з тілом мертвої дівчинки. Цією таємницею за певної нагоди вона поділилася з найкращою подругою. Після однієї жіночої сварки та подруга, з власної дурості й бажання помститися, розповіла про це іншим. У незрозумілий і нестерпно жорстокий спосіб ця чутка дійшла й до матері. І цього разу нещасна жінка збожеволіла від жалю. Бігала на кладовище, нігтями копала землю з могили. Довелося її силоміць відвести й замкнути, бо вона хотіла стрибнути в море за донькою. Це було справжнє божевілля. Потрібно було кілька років, аби жінка оправилася від свого нового горя. Але повністю вона не видужала ніколи.

Вродливу й нещасну вдову кликали заміж чимало греків, але вона всім їм по черзі відмовляла, розлючена на своїх родичів і всіх одноплемінників. Лише через кілька років вона — на загальний подив — вийшла за одного турчина. Значно старший за неї, багатий, авторитетний і освічений чоловік, який у молоді роки займав високу посаду на державній службі, цей Тахір-паша жив замкнуто, влітку в маєтку неподалік Смирни, а взимку у своєму великому будинку в місті. Від своєї жінки він не вимагав, щоб вона змінила віру; лише не повинна була з’являтися на вулиці з неприкритим обличчям. Та все ж це одруження спричинило велике невдоволення поміж греків. А шлюб молодої грекині з шістдесятирічним пашею був, попри всі прокляття грецьких жінок і попів, не тільки щасливим, а й плідним. За перші два роки у них народилося двійко дітей, спочатку донька, а потім син. Син був сильним і швидко ріс, а от донька була хирлявенькою, і на п’ятому році після дводенного слабування померла від невідомої хвороби. Мати, яка так ніколи й не оправилися ще від своєї першої втрати, запала тепер у важку й невиліковну меланхолію. У смерті й цієї другої доньки вона шукала і знаходила перст якихось вищих сил, відчувала себе проклятою й негідною, і занехаяла повністю чоловіка з сином. Вона швидко сохла й танула. А наступного року смерть прийшла як вибавлення.

Хлопчак, якого звати було Чамілом, був вродливим (мамина краса, тільки в чоловічому виді), розумним і добре розвиненим, перший плавець поміж друзями і переможець у всіх бійках. Але дуже рано він почав покидати ігри й забави своїх однолітків. Усе більше віддавався книгам і науці, а батько його в цьому підтримував, купував йому книги й наймав учителів, оплачував подорожі. Хлопець учився навіть еспанської мови від одного старого сефарда, рабина в Смирні.

А коли однієї зими помер і старий Тахір-паша, хлопець залишився сам, зі значним маєтком, але без досвіду й близької родини. Великий авторитет Тахір-паші був йому захистом. Йому пропонували готуватися до державної служби, але він відмовився. На відміну від своїх ровесників, він ніколи не впадав за жінками й жіночим товариством. Але того літа трапилося, що під час прогулянки він через паркан невеличкого і густого саду побачив дівчину-грекиню. Любов з першого погляду змінила його повністю. Дівчина була донькою дрібного грецького торговця. Хлопець був сповнений рішучості взяти її за дружину так само, як свого часу Тахір-паша взяв його матір. Пропонував усе й не ставив жодних умов.

Дівчина, яка бачила його двічі або тричі, була готова одразу ж піти за нього; знайшла й спосіб йому про це повідомити. Але батьки були налаштовані категорично проти того, щоб віддавати доньку за турчина, та ще й такого, що народжений від матері-грекині. Уся грецька громада підтримувала їх у цьому. Всім здавалося, що Тахір-паша навіть мертвий, тепер уже вдруге, забирає в них ще одну грекиню. Батько дівчини, марний гендляр, низький ростом і духом, поводився як людина, що збожеволіла, він раптом відчув власну велич, геройство й бажання стати мучеником. Розкидаючи руки, мовби його розпинають, він кричав перед своїми одноплемінниками: «Я за впливом і маєтком людина мала, але не малий я у вірі своїй і в страху перед Богом. І радше я втрачу своє життя, а доньку, яка в мене єдина дитина, кину в море, ніж віддам за невірного». І все в такому дусі. Наче він і його віра тут — то головне, а донька — вже другорядне.

Утім таке геройство торговцеві зі стрімкої вулиці недорого коштувало. Йому так і не випала нагода стати мучеником. Дівчину примусово віддали за грека не із Смирни, тихенько, без весілля, приховуючи місце й день від’їзду. Боялися, щоб Чаміл не відняв її, але він ще раніше прийняв цей удар і відступив. Лише тоді він по-справжньому й повністю зміг побачити те, чого раніше, закоханий і молодий, не помічав: скільки всього може відділяти чоловіка від жінки, яку він кохає, та й узагалі людей одне від одного.

Після цього Чаміл два роки провів на якихось студіях у Царгороді. Повернувся в Смирну іншим і значно старшим на вигляд. І тут він виявився самотнім. Від греків його відділяло все, а з турками мало що пов’язувало. Однолітки, з якими він іще нещодавно гаяв час в іграх та забавах, були вже чужими й далекими, наче належали до іншого покоління. Він став людиною, що живе з книгами. У свої двадцять чотири роки він був молодим і багатим диваком, який не знав, де і що йому належить і як цим майном розпоряджатися й управляти. Мандрував узбережжям Малої Азії, побував у Єгипті й на острові Родос. Уникав тих, до кого за іменем і суспільним становищем належав, і вони почали вважати його чужою людиною, дружбу заводив лише з людьми науки, без огляду на те, хто вони й що за вірою і походженням.

А минулого року почали кружляти Смирною дивні чутки, розмиті й неясні перешіптування, що синові Тахір-паші книги вдарили в голову і тепер з ним щось не так. Говорилося, що він, вивчаючи історію турецької імперії, «перевчився», і уявляючи, що в нього вселився дух якогось нещасного принца, почав вірити, що й сам він — невдатний султан.

— Е? А! — на мить перервав Хаїм свою розповідь, не пропускаючи нагоди наголосити, яке ж то місто Смирна, котре не лише на нього, Хаїма, звело наклеп і привело у цю в’язницю, але й ось такого поважного й непорочного чоловіка, як цей Чаміл-ефенді. Та він одразу ж продовжив.

Коли я кажу, продовжував Хаїм, що чутки закружляли містом, не треба, звісно ж, думати, що мова про все велелюдне місто. Що таке Смирна? Коли поглянеш на неї з плато під фортецею Кадіфекале, здається, що вона безкінечна. Місто й справді велике. Багато будинків і купа народу. А якщо по правді, то це сотня сімей, п’ятдесят турецьких і стільки ж грецьких, та ще трохи чиновників біля намісника й начальника порту, усього одна-дві тисячі душ. І це все, бо це вони все вирішують і щось у цьому місті значать, а всі решта працюють і мучаться, забезпечуючи життя собі й своїм близьким. А цих сто сімей, навіть якщо не дружать між собою і не зустрічаються, знають одні про одних усе, придивляються, міряються, стежать одна за одною із покоління в покоління. І за батьком, і за матір’ю Чаміл належав до цієї меншини. Незвична доля його сім’ї і його дивний спосіб життя завжди привертали увагу й викликали цікавість. А в Смирні говориться і обговорюється, і наговорюється, при цьому все перебільшуючи, як і скрізь у світі і ще трішки більше.

Про Чаміла, який протягом кількох останніх років не брав участі в житті своїх однолітків, дітей вельмож і багатіїв, говорилося вдосталь за його відсутності і завдяки цій відсутності. Говорилося про його історичні студії: дехто з подивом, інші з насмішкою.

На одній терасі, де десяток іменитих молодиків пили й курили разом із такою ж кількістю вільних дівчат із пристані, хтось згадав Чаміла, його нещасну любов і дивний спосіб життя. Один із його друзів сказав, що Чаміл до деталей вивчає час Баязида ІІ, особливо життя Джем-султана, і саме через це їздив у Єгипет, на Родос, а тепер збирається ще й у Італію і Францію. Дівчата спитали, що це за султан Джем, а той хлопець пояснив їм, що це Баязидів брат і супротивник, який програв боротьбу за престол, утік на Родос і здався християнським лицарям. Після цього тодішні християнські володарі роками тримали його в ув’язненні, постійно використовуючи проти Османської імперії й законного султана Баязида. Десь там він і помер, а султан Баязид переніс тіло бідолашного брата-зрадника й поховав його у Бурсі, де й донині стоїть його тюрбе.

Тоді в розмову втрутився легковажний хлопець, один із тих, що через бурхливу фантазію і язик без кісток часто шкодять і собі, але ще частіше — іншим.

— Чаміл після свого нещасного кохання до красуні-грекині так само нещасно закохався в історію, яку вивчає. Він є потаємним Джемом. Так тримається й ставиться до всього навколо. І вже його колишні друзі в розмовах з насмішкою й співчуттям не називають інакше, крім як Джем-султаном.

Коли ось так згадується ім’я султана, а тим більше чвари чи боротьба при дворі султана, хай навіть у далекому минулому, це ніколи не залишається тут, у товаристві, в якому було згадане. Завжди знайдеться птаха, що полетить і донесе султану чи султановим людям про те, що вимовлено його ім’я, і хто його вимовив, і як це зробив. Так трапилося, що безневинна й потаємна Чамілова пристрасть через вуста одного йолопа і вуха одного донощика дійшла й до порога ізмірського валії, де натрапила на зовсім інший прийом і набула цілком іншого значення.

Валією ізмірського вілаєту був тоді один затятий і старанний чиновник, тупоголовий і хворобливо недовірливий чоловік, якому навіть уві сні ввижалися політичні відхилення, змови чи щось подібне.

(Але вся ця строгість і ревність у «політичних і державних справах» не заважали йому приймати щедрі хабарі від купців і кораблевласників. Через це ізмірський кадія й сказав про нього, що він людина з короткою пам’яттю й довгими руками).

Першим, про що подумав валія, слухаючи донос на Чаміла, і чого в юнака й на гадці не було, був той факт, що і теперішній султан має брата, якого проголосив недоумкуватим і якого тримає в ув’язненні. Це річ загальновідома, хоча про неї ніхто і ніколи не говорить. Цей збіг занепокоїв його. А коли якраз у ті дні через якісь заворушення й виступи в європейській частині Туреччини всім валіям із Царгорода вислано суворого циркулярного листа, в якому владу у всій країні спонукали й закликали уважніше придивитися до численних підбурювачів і агітаторів, що непрохано втручаються у державні справи і насмілюються навіть паплюжити ім’я султана, валія, як і кожен інший нечистий на руку чиновник, відчув себе особисто загроженим. Йому здавалося очевидним, що цей заклик може стосуватися тільки його вілаєту, а оскільки у вілаєті немає жодного такого «випадку», тоді лише Чаміл і є «випадком».

Однієї ночі поліція оточила Чаміловий дім, проведено обшук. Забрали всі книги й рукописи, а його самого взяли під домашній арешт у власному домі.

Коли валія побачив купу книг, та ще й різними мовами, і чимало рукописів та заміток, він так перелякався й розлютився, що вирішив на власну відповідальність арештувати їх власника й відправити його разом із книгами й паперами в Царгород. Він сам собі не міг пояснити, чому книги, особливо іноземні і в такій кількості, викликають у нього таку ненависть і такий гнів. Але ненависть і гнів не шукали пояснення, а взаємно посилювалися і взаємно дужчали. Валія був упевнений, що не помилився і вдарив у правильне місце.

Звістка про арешт Тахір-пашиного сина збентежила багатьох поважних людей, особливо з мусульманської релігійної верхівки. Сам кадія, вчений, літній чоловік і друг Тахір-паші, особисто пішов до валії. Розказав йому всю історію Чаміла. Що той не має пороків, а своїм способом життя може служити як приклад порядного хлопця й правовірного мусульманина, що через нещасливе кохання запав у відчай і меланхолію, весь присвятив себе науці й книгам, і якщо в цьому він, може, й передав куті меду, то на це слід дивитися передусім як на хворобу, а не як на підозрілу й лиху справу, тож він заслуговує уваги й співчуття, а не вигнання й кари. Уся ця справа, вочевидь, є одним великим непорозумінням. Те, чим він займається, — історія, наука, а від науки не може бути шкоди. Та все це розбивалося об глупство і недовіру цього чиновника.

— Я не збираюся, ефенді, ламати над цим голову. Я історії, чи як воно там називається, не знаю. І краще було б, здається мені, якби й він її не знав, якби не допитувався, що там, де й коли і який султан робив, а краще б слухав, що цей теперішній наказує.

— Саме для цього й існує наука, книги! — випалив спересердя кадія, який з досвіду знав, наскільки шкідливі й небезпечні для суспільства й окремих громадян можуть бути люди, що через власну обмеженість необмежено вірять у свій розум і проникливість, у точність кожного свого судження й висновку.

— Ет, значить, не потрібні йому ті книги! Джем-султан! Претендент! Боротьба за престол! Слово вилетіло, а коли воно вилетить, то вже не зупиняється, а летить далі, по дорозі змінюючись і наростаючи. Не я був причиною цих чуток, а він; хай він і відповідає за них.

— Але ж часто на людину наговорять такого, чого й близько не було! — знову намагається кадія захистити парубка.

— Якщо його оббрехали або очорнили, хай сам і миється, та й доведе свою правоту. Я книжок не читаю і за інших думати не збираюся. Хай кожен думає за себе. Чому я маю за нього постраждати? У моєму вілаєті кожен має думати що робить і говорить. Я знаю тільки одне: порядок і закон.

Кадія підвів голову й глянув на нього гостро і з осудом.

— Я думаю, всі ми тут це захищаємо!

Але цей розпалений чоловік не дав себе ані вмовити, ані зупинити.

— Так, порядок і закон. А чия голова стирчатиме понад цим, зрубаю її, присягаюся службою султану, навіть якщо це буде голова мого єдиного сина. Я тут навіть задирки на нігті не терплю, тож і підозрілу вченість цього молодого ефенді теж не буду.

— Але ж це все можна було тут з’ясувати й вирішити.

— Ні, ефенді. Указ є указ, а указ вимагає діяти так, а не сяк. Про султанів і султанські справи він говорив — хай на султановому порозі й відповідає. Ось йому Стамбул, і тепер хай там пояснює все, що прочитав та написав і що про це людям розповідав. Хай вони ламають над цим голову. Якщо він не винен, йому нíчого боятися.

І на цьому все. Старий кадія дивився на валію. Безвусий, дрібний і згорблений чоловік, хирлявий і немічний, навіть буханець хліба не подужає з’їсти, а скільки зла заподіяти може. Завжди підозріливий і невдоволений, з двох можливостей завжди схильний до тої гіршої, а коли ось так, як зараз, чогось налякається, то робиться страшним. І кадії стало зрозуміло, що більше немає сенсу говорити з валією, який все одно вчинить так, як задумав; краще шукати інші шляхи допомогти юнакові.

І Чаміла відправили в Царгород під надійним, хоч і непомітним супроводом. (Це була єдина поступка, на яку погодився валія для кадії). А з ним і його книжки та рукописи, все опечатано. Щойно про це дізнавшись, кадія й інші приятелі вислали за ним свою людину, щоб у Царгороді пояснила всю справу й допомогла безневинному парубкові. Коли та людина прибула в Царгород, Чаміла вже віддали Латифу-ефенді, аби до слідства тримав його в ув’язненні.

Так виглядала історія Чаміла-ефенді, як її Хаїм міг знати й бачити, переказана тут коротко, без Хаїмових повторів, відступів і численних «Е? А!».

IV

Караджоз завжди гидував політичними в’язнями. Волів тягатися з сотнею дрібних і крупних кримінальників, ніж мати діло з одним політичним порушником. Він наїжачувався вже від самої згадки про них. Терпів їх біля себе як «пересильних», бо так мало бути, але ніколи не хотів ними займатися; обходив їх десятою дорогою, як зачумлених, і намагався всього, що було «політичним» чи під таким іменем потрапляло до нього, позбутися якнайшвидше. А з цим в’язнем, якого привезли із Смирни, все чудно: походить зі знатної турецької сім’ї, і скрині з книжками й рукописами привезли за ним, і не знати достеменно, божевільний він чи розумний. (А божевільні і все, що з ними пов’язано, наганяли на Караджоза забобонний страх і мимовільну огиду). Але не прийняти його він не міг. Так Чаміл потрапив в одну із загальних камер, де, як ми побачили, знайшов собі місце на перші два дні.

Уже наступного дня чоловік, висланий кадією зі Смирни, добився у вищої влади, щоб Чаміла відокремили й надали йому в Дворі окрему кімнату з пристойним утриманням, поки його не допитають і не з’ясують, у чому полягає суть справи. Так і зробили.

У наступні дні фра Петар обхóдив просторе подвір’я повільним кроком, ніби чогось шукав чи на когось очікував, і пильно окидав оком вікна й балкони навколишніх будівель. Час від часу до нього підходив Хаїм. Він уже покинув своє місце біля фра Петара і двох торговців й вибрав собі інше, ще відлюдніше. Причиною назвав протяг. Але вже через два-три дні довірливо зізнався фра Петару, що підозрює тих двох торговців як шпигунів. Фра Петар розсміявся й відкинув це припущення. При цьому він пильніше придивився до миршавого Хаїмового обличчя і вперше помітив на ньому дивакуватий і дивно зосереджений вираз, який можна побачити на лицях людей, що всередині себе провадять запеклу боротьбу зі своїми хибними думками й вигаданими страхами.

Через два дні Хаїм знову нахилив голову й, торкаючись своїм довгим, гоструватим носом до вуха фра Петара, шепотів про якогось іншого шпигуна й радив берегтися.

— Облиш це, Хаїме, й нікому такого не говори.

— Ви ж знаєте, що я це тільки вам кажу.

— Що ж, не говори нікому, в тому числі й мені. Про таке не говориться, — захищався фра Петар, для якого набридливе й велике довір’я Хаїма було неприємним.

Це повторилося кілька разів. Фра Петар уже й звик до цього. Він поплескував Хаїма по плечі й заспокоював, завжди намагаючись надати розмові жартівливого й несерйозного тону.

— Це який? Високий блондин, він? Хіба ж ти не бачиш, брате, що він весь час напівмертвий від страху і йому точно не до цього? Той чоловік невинний, як ягня, а ти без потреби лякаєшся й підозрюєш людей.

Хаїм заспокоювався на годинку-другу, але довго не витримував і знову підходив до фра Петара, запевняв, що вірить тільки йому, й продовжував одної й тої самої.

— Гаразд, він не той, за кого я помилково — скажімо «помилково» — його сприймав, добре, але є ще й інший, про якого ти й не підозрюєш. А хто це там? Той, що стоїть біля брами, дивиться перед себе і вдає, що нічого його не цікавить? Той, що виклично оглядає всіх з голови до п’ят? Той безневинний і на вигляд майже дурнуватий? Чи, може, це жоден із них, а взагалі якийсь ще десятий? І оскільки про жодного з них не знаєш, чи є він шпигуном, але також не можеш бути певним, що точно не є, то кожен з них може бути таким. Кожен.

— Заради бога, Хаїме, облиш ці дурниці, — каже фра Петар, втрачаючи терпіння.

— Ні, ні, ви, дорогий приятелю, добра людина, тому думаєте, що кожен добрий.

— Брате, думай про добре — й добро отримаєш у відповідь.

— Хе, добро! Добро? — шепоче Хаїм з недовірою і повільно відходить з похиленою головою й втупленим у землю поглядом.

А наступного дня він знову приходив, вже з самого ранку, ніби на сповідь. І навіть коли трохи звільнявся від свого страху, все ж не міг втримати спокою. У такі миті він своїм жвавим і чимось завжди роздратованим голосом говорив про скоєну йому кривду й завдану шкоду, про людей і звичаї в своєму місті. А фра Петар завжди використовував слушну нагоду, щоб спитати його щось про Чаміла-ефенді. Хаїм ніколи не барився з відповіддю. І про речі, про які він уже все розказав, міг говорити ще довго й розлого, з багатьма новими й вірогідними подробицями. Усе це фра Петар слухав уважно, дивлячись у миршаве Хаїмове лице й високе чоло. Шкіра на тому чолі була такою натягнутою й тонкою, що з-під неї виднілися всі, навіть найменші вигини і кістки черепа, а волосся, що дивними пасмами оперізувало це чоло, було хворобливо кучерявим і сухим, наче десь біля кореня палило його невидиме полум’я.

А коли після своїх балачок Хаїм відходив, згорблений і заклопотаний, фра Петар проводжав його довгим співчутливим поглядом.

Минуло два дні, але Чаміл не повертався й не давав про себе звістки. Хаїм, який, попри свої особисті муки, встигав також усе дізнаватися звідкись чи бодай здогадуватися, пояснював це тим, що юнака тепер допитують, а в цей час підозрюваного не випускають на подвір’я, щоб не увійшов з кимось у контакт. Коли слідство завершиться і справу передадуть на розгляд суду, його знову випускатимуть на прогулянки.

Усе знав і все передбачував (хоч і не завжди точно) цей Хаїм із Смирни. У цьому випадку передбачував правильно.

Того ранку фра Петар сидів на камені, замислений, і краєм вуха слухав божевільну суперечку і гамір, що долинали до нього з двох боків, розпадаючись і змішуючись у його голові.

Ліворуч від нього утворився рідкий і маленький гурт із кількох картярів. Вони вирішували між собою якусь стару картярську суперечку, і це чимось нагадувало суд. Люди похмурі, а розмови ділові, грубі й сухі.

— Ти маєш повернути людині гроші, — каже тонким, але страшним голосом один довгов’язий, вочевидь, якийсь картярський старійшина.

— От що я йому поверну! — люто вигукує низенький, кремезний чоловік із запаленими очима, й відмірює правицею від долоні до ліктя.

— Лишень подивіться на нього! Ще й поранив людину, мало не вбив її, — долучаються голоси збоку.

— А чому б мені його не вбити?

— Відсидиш ти ще за це!

— Хай і відсиджу! Я вб’ю його, щойно вийду, і відлежу його на одному боці.

Здіймаються обурені голоси, за якими ледь чутно голос високого чоловіка, непохитний і сповнений погроз.

— Верни йому гроші! Чуєш мене?

Гамір, що долинає від гурту праворуч, ще сильніший і часом навіть заглушує галас зліва. Тут і Заїм, і той балакучий чоловік атлетичної тілобудови, який гримить глухим басом, і якийсь новий, невеличкий в’язень, якого звати Софта. Як і завжди, між ними розмова про жінок. Заїм не говорить нічого й лише готує, здається, нову історію. Сперечаються між собою атлет і Софта.

Невеличкий чоловік кричить, і по голосу чути, що при цьому він ще й підстрибує, як це роблять малі люди, коли хочуть своїм словам надати більшої ваги.

— Вірменки, вірменки, оце жінки, от!

— Що вірменки? Які вірменки? І ти мені говориш про вірменських жінок. Ти? Та ти ж малолітній ще.

— Мені тридцять один.

— Тю, та я не про це. Річ не в роках, ти просто малолітка і малоліткою залишишся навіть коли тобі буде п’ятдесят. Розумієш? Ти малолітній, малоумний, малокровний і малодушний, та й взагалі все в тобі — мале.

— А в тобі все зате — «велике», — каже сухо й знічено невеличкий чоловік, а всі навколо аж гнуться від реготу.

— От бачиш, і тут ти промазав. У мені все завелике, якщо вже хочеш знати, тому я й не годжуся. Так, і я не годжуся. Але ти, ти-и-и-и?!

Глухий бас сказав тут щось, одне-єдине коротке слово, що викликало шквал сміху.

Потім знову лунає бас. Знову про жінок і жіночу любов. Наче ні про що інше він і не вміє говорити.

— Вірменка така, як лісове вогнище: важко розпалити, але коли спалахне, ніхто вже загасити не може. Це й не жінка зовсім, а панщина. Напасть, що приклеїться до людини — і стаєш рабом її й цілої її родини. І то не лише живих, а ще й мертвих та ненароджених. З’їдять тебе, але зроблять це чесно й поштиво, згідно із законом божим. (Всі вони бога мають за панібрата). Вірменка шість днів на тиждень невмита ходить, а миється тільки на празник. І кожна з них волосата до самих очей та ще й часником відгонить.

А черкеска?

— Оце жінка! — схвально каже хтось із гурту.

— Оце? — обурюється бас, і слово його перетворюється на якесь сердите зітхання. — Це, братику, літній день, а не жінка. Літній день, коли не знаєш, що краще — земля чи небо над нею. Але тут треба бути добре підкованим. Та ніщо не допоможе, бо в цій справі навіть найкращий майстер — ламайстер. Це тобі не птиця, що коли схопив, то вже й маєш. Така не тримається біля чоловіка, переливається, як вода; і навіть коли ти її мав — то ніби й не мав нічого. Така не має пам’яті й не знає, що таке розум, душа чи милосердя. І ніколи ти не зрозумієш її законів.

І знову пролунало коротке й незрозуміле слово, що викликало гучний сміх. Фра Петар стрепенувся від думок і захотів відійти, щоб сісти подалі. Підводиться, але враз нерухоміє від несподіванки. Зі збентеженим і тихим вітанням перед ним стає Чаміл.

Так зазвичай буває. Ті, кого ми хочемо побачити, приходять не в той час, коли ми про них думаємо й найбільше чекаємо, а з’являються саме тієї миті, коли думками ми далеко від них. І нашій радості від такої зустрічі треба в такі миті ще трохи часу, щоб вона піднялася з дна, куди були затиснута, і проявилася на поверхні.

Вони відійшли подалі від сміху і крику.

— Ех, бачиш, бачиш! — сказав фра Петар першим і кілька разів, немов розгубився, повторив ці два слова, коли вони сиділи один біля одного. (Йому було в задоволення, що його радість виглядає меншою, ніж є насправді).

Далеким і давнім їм здалося їхнє знайомство, хоча й минуло всього кілька днів з часу їхньої останньої зустрічі. Парубок помітно схуд, мовби його хтось вичавив. Темні кола навколо очей стали більшими, а лице меншим, з якоюсь делікатною й тремтливою усмішкою, що наче осяювала його десь зовні, надаючи обличчю вираз легкого збентеження. Одяг на ньому був зім’ятим, борода відрослою й запущеною, а весь він став ще більше і в якийсь новий спосіб стриманішим і боязкішим.

Незвична дружба між вельможним парубком, турчином зі Смирни, і приїжджим християнином із Боснії за ці кілька днів, поки не бачилися, ніби весь час міцнішала, розвивалася й утверджувалася в цій чудній темниці, настільки швидко й неочікувано, наскільки це може бути тільки в таких виняткових умовах. І тепер їхні розмови були нічим іншим, як повільним переказуванням того, що колись вони бачили чи прочитали. (Про себе ніхто нічого не говорив). Але ці розмови відрізнялися від усього, що можна було почути й побачити навколо них. А це головне. У цих розмовах вони згаювали цілий день від рана до вечора, коли в’язні мусили йти кожен у свою камеру, з перервами ще на час, коли Чаміл ставав навколішки, щоб проказати зухр і аср. Як і до цього, більше говорив фра Петар, але й участь парубка в розмові зростала, повільно й непомітно, але постійно, хоча й тепер голос його звучав так, ніби луна якогось твердішого й рішучішого голосу, а після кількох перших слів весь час переходив у шепіт.

Таким голосом одного дня й миті (фра Петар знову ніяк не міг згадати, як і коли!) до того небагатослівний Чаміл почав розповідати історію Джем-султана. І з того часу і вже до кінця ні про що інше більше не говорив.

Привід був випадковий, або ж принаймні виглядав таким. Тихо, наче говорить про абсолютно звичайну річ, Чаміл запитав:

— А ви не натрапляли в історії на ім’я Джем-султана, брата Баязида ІІ?

— Ні, — спокійно відповів фра Петар, збуджено згадуючи Хаїмову розповідь і приховуючи сліди свого хвилювання.

— Не натрапляли… Ні?

Парубок, вочевидь, вагався. А тоді, після кількох вступних слів, які він промовляв з удаваною байдужістю, почав розповідати.

V

Це древня притча про двох братів у новій і величнішій формі.

Відколи світу й сонця, існують і весь час знову народжуються й оновлюються на світі два брати-суперники. Один із них старший, мудріший, сильніший, ближчий до людей і справжнього життя, до всього того, що пов’язує й рухає більшістю людей, людина, якій усе з легкістю вдається, яка завжди знає, що треба, а що не варто робити, чого можна, а чого не слід вимагати від людей і від себе. Другий є його повною протилежністю. Людина, приречена жити коротко, безталанна, перший крок якої завжди є хибним, людина, чиї прагнення постійно спрямовані не туди, куди слід, і понад те, що можливо. У зіткненні зі старшим братом, а зіткнення неминуче, вона заздалегідь програє битву.

Двоє братів зіткнулися лицем до лиця, коли одного травневого дня в 1481 році під час воєнного походу раптово помер султан Мехмед ІІ Завойовник. Старший брат Баязид, якому було тридцять чотири роки, і молодий Джем, якому щойно виповнилося двадцять три. Баязид був правителем Амасії зі столицею над Чорним морем, а Джем — правителем Караманії з осідком у Коньї.

Баязид був чорнявим, високим, трохи сутулим, зібраним і мовчазним, а Джем — огрядним, русявим і сильним, запальним і неспокійним. Джем, хоча й був ще молодим, створив при своєму дворі гурток людей науки, поетів і музик, та й сам писав гарні вірші. Крім цього, був ще й добрим плавцем, атлетом і мисливцем. «Буйна голова», він не знав міри в думках і розвагах, тож день для нього був закоротким і доводилося відбирати часу у ночі й сну, щоб продовжити собі день. Знав греку й читав по-італійському.

Баязид був із тих людей, про яких мало говорять. Холоднокровний і мужній, блискучий стрілець у бою, він не лише як старший і досвідченіший, а й завдяки своїм схильностям значно краще знав велику батькову імперію, її закони й порядки, джерела доходів і відносини з рештою світу. Був він одним із тих, які в кожен конкретний момент зайняті тільки однією думкою й однією роботою, до того ж найпотрібнішою й найкориснішою.

У гонитві за спорожнілим престолом Баязид був швидшим і вправнішим. Джем мав більше прихильників і при дворі, і у війську. (Було відомо, що султан Мехмед віддавав перевагу молодшому синові і саме в ньому бачив наслідника). Але Баязидові люди були краще пов’язані з ним і між собою, і робили свою роботу швидше. Баязид першим прибув у Стамбул і перебрав на себе владу. Одразу ж почав готувати військо проти брата, який зі своїм військом перебував у дорозі з Караманії в Стамбул.

Війська Джема під командуванням Кедик-паші дійшли до Бурси, древнього осідку османської влади, гарного зеленого міста на схилі високої гори, і взяли її приступом. Але на рівнині стояла армія Баязида під орудою Аяс-паші. Розпочалися перемовини. Кожен із двох братів мав удосталь доказів своєї правоти й переваги. Баязид був старшим і краще підготованим, вже прийнятий і визнаний за володаря в Стамбулі. Джем своє право на престол обґрунтовував іншими доказами. Баязид народився в часи, коли володарював їхній дід Мурад ІІ, а їхній батько був лише спадкоємцем престолу, до того ж народженим рабинею. Джем народився, коли Мехмед ІІ вже був султаном, а його мати походила з князівського роду з Сербії. Ще за життя сам султан Мехмед, не говорячи нічого відкрито, показував, що молодший син йому ближчий і в душі саме його він бачить на престолі. А одного й другого під’юджували впливові паші, керовані щирою відданістю або особистою вигодою.

І як це завжди буває, кожен із двох братів знаходив підтримку для своїх цілей і планів серед свого оточення, і був упевнений у власних правоті й силі.

За таких умов переговори не могли закінчитися успішно. Джем вимагав свою частину імперії, в Азії, а Баязид незворушно відповідав, що імперія — єдина й неділима, і султан може бути тільки один, а брату запропонував перебратися з гаремом в Єрусалим і жити собі там спокійно за велику суму грошей, яку він виплачуватиме йому щорічно. Джем навіть чути про це хотів. Дійшло до боїв. Баязид уже раніше встиг прилаштувати поміж Джемових радників свою людину, Якуб-бега. Джем був переможений і ледь устиг врятувати свою голову. Втік у Єгипет, де його гостинно прийняв єгипетський султан, якому ці чвари між братами були на руку. Ще раз — уже за підтримки єгипетського султана — Джем спробував щастя, але знову був розбитий. Він опинився на малоазійському узбережжі, без війська, з кількома найвідданішими людьми. (Його мати й дружина з трьома малими дітьми залишилися в Єгипті). Затиснутий, розуміючи, що на нього чекає, якщо буде схоплений, він вирішив утекти на острів Родос і попрохати притулку у тамтешньої влади.

Родос, який ще кілька років тому безуспішно тримав в облозі Мехмед ІІ, перебував від владою потужного католицького ордену іоанітів, єрусалимських лицарів ордену святого Йоана, був передовою твердинею західного християнського світу. Джем був знайомий із християнськими витязями-госпітальєрами ще раніше, бо з наказу свого батька султана вів з ними переговори. Він звернувся до них з проханням про притулок, і вони блискавично вислали по нього спеціальну галеру, яка перекинула з берега його і всю його свиту, десь тридцять осіб, на Родос.

Заколотника й претендента на престол з царськими почестями прийняли Великий магістр лицарського ордену д’Обісон (Pierre d`Aubusson), лицарі ордену і все населення острова. Великій магістр знову запевняв Джема, що гарантує йому свободу, право на притулок, і домовився з ним, що найкраще буде вибрати Францію як країну для життя, допоки йому не усміхнеться фортуна повернутися в Туреччину султаном.

Джема разом із його свитою відправили у Францію. А д’Обісон почав працювати у всіх напрямках, щоб якнайкраще використати нещасного принца в інтересах свого ордену, всього християнства, та й у своїх власних теж. Він розумів, наскільки важливий заручник опинився в його руках. Після прибуття у Францію Джема не випустили на свободу, а — в порушення даної обіцянки — тримали ув’язненим у фортецях, що належали ордену єрусалимських лицарів.

Навколо «султанового брата» утворюється клубок пліток та комбінацій, в якому беруть участь усі тодішні європейські держави, Папа і, звісно, сам султан Баязид. І Матвій Корвін, король Угорщини, і Папа Інокентій VIII прагнули заволодіти Джемом, щоб використати його як знаряддя у боротьбі проти Туреччини і Баязида ІІ. Але лукавий П’єр д’Обісон затримує дорогоцінного раба під своєю владою і за його допомогою дуже майстерно шантажує всіх навколо: і Баязида, і єгипетського султана, і Папу. Баязид платить йому велику суму за утримання Джема, а по суті за те, що він Джема не випускає й не передає іншим. Папа обіцяє йому титул кардинала, якщо він відступить Джема. Єгипетський султан дає йому значні суми. Навіть нещасна Джемова мати, яка жила в Єгипті й не припиняла працювати над звільненням свого сина, надсилає йому гроші для Джема, але вони залишилися у Великого магістра.

Ця боротьба за «султанового брата» і спритна гра д’Обісона тривали вісім років. Протягом усього цього часу Джема переводили з однієї французької фортеці в іншу, завжди під посиленим конвоєм єрусалимських лицарів. Поступово його позбавили і свити. Вкінці йому залишили всього трьох-чотирьох вірних прибічників. Всі спроби втекти і врятуватися з рук віроломних єрусалимських витязів залишаються безуспішними. Зі свого боку султан Баязид робить усе можливе, щоб позбутися того тиску, який на нього чинить увесь християнський світ за допомогою нещасного брата, що став інструментом у руках цього світу. Він отримує інформацію про свого брата від венеціанців, дубровничан, неапольського короля, він підтримує постійний зв’язок з д’Обісоном і робить йому за це різноманітні послуги. Їхні інтереси значною мірою збігаються, д’Обісону залежить на тому, щоб якомога довше утримувати Джема під своєю владою і завдяки цьому шантажувати увесь світ, а Баязидові головне, щоб його брат-суперник перебував у якійсь надійній в’язниці, а не на чолі якоїсь армії, що виступає проти Туреччини.

На восьмий рік перебування Джема у Франції — а йшов 1488 рік — дипломатична боротьба навколо його особи сягає свого апогею. У Францію прибувають посланники з усіх сторін і всі мають однакову ціль — здобути Джема. Посланець Баязида, грек і християнин Антоніо Реріко за підтримки посланника неапольського короля пропонує французькому королю і його дворянам великі суми, публічно й таємно, пропонує владу над Єрусалимом, коли Баязид переможе єгипетського султана і здобуде це місто; роздає подарунки, на які дворяни й придворні дами дуже ласі. У той же час і угорський король висилає потужне посольство й вимагає султанового брата собі, щоб із більшими шансами на успіх напасти на Баязида. А найактивнішим є посольство Папи Інокентія VIII, який, хоч уже старий і хворий, не полишає наміру направити християнських володарів у хрестовий похід проти Туреччини. І для цього йому як засіб потрібно мати під своєю владою султанового брата-бунтівника.

Та Великий магістр із острова Родос прямує до своєї мети. Йому вдається переконати французького короля в тому, що Джема слід передати Папі. У місяці лютому 1489 року лицарі садять Джема з його малою свитою на галеру в Тулоні й після довгого й тяжкого плавання прибувають у Чивітавек’ю, де їх зустрічає численне папське посольство. У блискучому супроводі Джем вступає у Рим, де назустріч йому виходять кардинали й увесь папський двір разом із дипломатичними представниками. І він, і його свита у багатому східному одязі, на добрих конях. Наступного дня Папа вельми люб’язно прийняв настільки бажаного турецького принца під час урочистої аудієнції. Джем відмовився вклонитися перед Папою, як це роблять усі інші, й обійнявся з ним як рівний з рівним і володар з володарем.

П’єр д’Обісон став кардиналом, а його орден здобув не тільки визнання, а й інші, більш реальні привілеї й вигоди від Папи.

Через кілька днів Папа дав Джему приватну аудієнцію. Тут вони розмовляли відвертіше. Джем заявив, що лицарі з Родоса ошукали його і аж досі тримали в ув’язненні. Просив у Папи дозволу їхати в Єгипет, де живуть його мати й родина. Джем говорив так зворушливо, що в Папи на очі набігли сльози. Він утішав Джема гарними словами, але далі слів справа не зрушилася.

Велика дипломатична гра навколо Джема продовжується й стає все запеклішою. Папа розвиває свою діяльність над створенням ліги християнських правителів проти Туреччини. У цьому хрестовому поході Джем мав би відіграти важливу роль, а Ватикан є для нього золотою кліткою. Матвій Корвін вимагає Джема для свого походу проти Туреччини. Цього ж прагне і єгипетський султан, який пропонує викуп у шістсот тисяч золотих дукатів і ще шістдесят тисяч зі сторони Джемової матері.

У 1490 році помирає Матвій Корвін. Це важкий удар по ідеї спільного християнського походу проти Баязида. Баязид, дізнавшись, що Джем тепер під владою Папи, висилає в Рим особливого посланця. Папа приймає його на аудієнцію, і тут відкриваються всі обмани й хитрощі д’Обісона й випливають на світло суми грошей, які той отримував від Баязида. Баязид просить Папу затримати Джема в себе на тих умовах, на яких його утримували лицарі з Родоса, тобто за відомі політичні поступки і 40 000 дукатів щорічно. Щоб виплатити суму в 120 000 дукатів, визначену за три роки, посланець мав обов’язок особисто побачити Джема й переконатися, що він живий і справді перебуває тут. Джем погоджується прийняти посланця, але лише як султан, з дотриманням повного церемоніалу. Схрестивши ноги, він сидів на спеціальному престолі, оточений своєю свитою. Біля нього був один із кардиналів. Баязидів посланець упав ниць перед Джем-султаном і передав йому листа й дари від брата. Листа прочитано Джемові на вухо, а дари, навіть не оглянувши, він передав своїй свиті, щоб та розділила їх між собою.

Інокентій VIII не припиняє працювати над створенням ліги проти Туреччини, а Баязид снує плани проти Угорщини й Венеції. У всьому цьому особа Джема відіграє значну роль. Султан шле Папі «спис, яким був пронизаний Христос на хресті» й інші дорогоцінні мощі, просячи в нього тільки одне: тримати в ув’язненні Джема й не передавати його нікому іншому.

А Папа вимагає від Баязида не нападати на християнські країни, інакше він використає Джема й поставить його на чолі великого походу проти Туреччини.

На цьому помирає й Папа Інокентій VIII. За час, поки відбувалися вибори нового Папи, Джем задля більшої певності ув’язнений у Замку св. Ангела. Новим Папою обрано дотеперішнього кардинала Родріґо Борджіа, відомого як Папа під іменем Олександра VI.

Виглядало на те, що для вельможного в’язня настали кращі часи. Він заприятелював із синами Папи, мав більшу свободу пересування, брав участь в урочистостях. У хроніках і листах, як і на картинах сучасників Джем зображений як тридцятирічний чоловік, хоча насправді виглядав він на сорок років. Товстий, смаглявий, з повністю опущеною повікою на лівому оці, він скидався на «людину, що цілиться». Похмурий і боязкий, немилосердний до прислуги, він тонув у розвагах і насолодах, особливо в пияцтві, бо шукав у ньому сон і забуття.

У той час між християнськими правителями настали нові великі чвари. Молодий французький король Карл VIII виступає з військом на Італію, щоб захопити Неаполітанське королівство, на яке він заявляє свої права, і, як стверджує, звідти повести армію християнської ліги у хрестовий похід проти Туреччини. Папа робить усе, щоб завадити йому ввійти в Італію. У цей час Олександр VI веде переговори з Баязидом і просить у нього підтримки проти французького короля. Баязид надсилає йому домовлену суму в 40 000 венеційських дукатів за річне утримання Джема, а в окремому особистому листі пропонує йому 300 000 дукатів, якщо той видасть труп Джема. Цю переписку перехопили супротивники Папи в Італії й надали їй розголосу.

Карл VIII вдирається в Італію. Він швидко захоплює місто за містом і в останній день 1494 року вступає в Рим. Папі не залишається нічого іншого, крім як шукати з молодим підкорювачем порозуміння ціною якнайменших втрат. Одна із вимог Карла була такою: Папа має передати йому «султанового брата», якого й він хотів використати у боротьбі проти Баязида. Погодилися на тому, що Карл забере Джема з собою у похід на Неаполь і згодом на Туреччину. Але Папа просив гарантій, що король Франції після закінчення війни поверне йому дорогоцінного заручника. Так само Папа закріпив в угоді, що тих 40 000 дукатів, які йому регулярно надсилає султан, і надалі залишає за собою.

Під час урочистої аудієнції перед багатьма свідками Папа передав фрацузькому королю Джема і його зовсім уже нечисленну свиту. Коли Папа повідомив про це рішення Джему, той заявив, що він є рабом, тож йому все одно, хто тримає його в рабстві — Папа чи французький король.

Папа намагався красивими словами переконати і втішити Джема, а Карл VIII був до нього уважним і ставився до нього як до правителя.

Коли Карл VIII вирушив далі, на неаполітанського короля, він забрав з собою Джема зі свитою і Папиного сина Чезаре, кардинала з Валенсії, в якості заручника. Але в дорозі лукавий Чезаре втік, а Джем розхворівся. Хворів він усього кілька днів. Помер у Капуї, ще перш ніж вони прибули до Неаполя.

Прибічникам зі своєї свити, які провели разом з ним усі роки рабства, він наказав, щоб його тіло за будь-яку ціну перевезли в Туреччину, щоб невірні не використовували його ще й мертвого. Він надиктував і листа до брата Баязида, в якому просив дозволу його родині повернутися в Стамбул і бути милостивим до тих, що були його вірними послідовниками в довгому рабстві.

Карл VIII розпорядився забальзамувати тіло Джема й покласти в свинцеву труну.

Відразу ж пішла чутка, що Папа отруїв Джема і вже отруєного передав королю. Венеційський Сенат поспішив блискавично сповістити султана Баязида про Джемову смерть, бажаючи бути першим, хто всесильному султану повідомить цю приємну звістку.

Похід Карла VIII закінчився невдачею. Карл повернувся у Францію, де невдовзі й помер. Тіло Джема залишилося в руках неаполітанського короля. Навколо цього мертвого тіла велася довга переписка. Неаполітанський король шантажував Баязида. Втрутився й Папа Олександр VI, вимагаючи своєї частки. Але неаполітанський король усе заграбастав собі. Це мертве тіло дозволило йому укласти вигідний договір із султаном, і лише у вересні 1499 року останки нарешті передали Баязиду, який урочисто поховав їх у тюрбе в Бурсі, де спочивають турецькі правителі.

VI

Це лише кістяк Чамілової історії, переказаний коротко й сухо. Значно довшим, жвавішим й інакшим, та й із іншим смислом розказане, було те, що фра Петар чув від свого нового приятеля. І все зводилося до одного: існують два світи, між якими немає й не може бути ні справжніх відносин, ні можливості порозуміння, два страшні світи, приречені на вічну війну в тисячах різних форм. А між ними існує одна людина, яка на свій лад воює з обома воюючими світами. Син султана, брат султана, та й сам за своїм найглибшим переконанням і відчуттям султан, а в той же час нейнещасніший із усіх людей. Спочатку зраджений і переможений, потім ошуканий і позбавлений волі, самотній і відгороджений від своїх близьких і друзів, доведений до трагічної пастки на очах у всього світу, немов перед ганебним стовпом, але з гордою рішучістю в собі в цих обставинах витримати й залишитися тим, ким є, не згубити ціль перед своїми очима й не поступитися ані братові-кату, ані невірним, які його підло обманюють, шантажують, продають і перепродують.

Тут фра Петар, стежачи за всіма змінами й викрутами в карколомному житті Джем-султана, наслухався стільки назв іноземних міст й імен могутніх людей світу, султанів, королів, пап, князів і кардиналів, як ніколи раніше на своєму віку. Він усіх тих імен навіть не міг запам’ятати чи повторити. Часто траплялося, що слухаючи, він втрачав нитку юнакової оповіді й не розумів більше, хто кому родич, хто кого обманює, купує і продає, тому взагалі припиняв слідкувати за історією, а поринав у думки про власні нещастя. Але й тоді вдавав, що слухає, бо йому було жаль чоловіка, якому, вочевидь, нелегко було все до кінця й докладно розказати.

А були в цій історії і зовсім не зрозумілі для нього речі, як, наприклад, Джемові вірші про долю, вино й пияцтво, про гарних хлопчиків і дівчат. Чаміл декламував їх з пам’яті, ніби це були його власні вірші. Були також слова й судження, які його бентежили і обурювали, як-то гострі Джемові висловлювання про пап та інших церковних керманичів. Але фра Петар вважав, що тут не місце й не час сперечатися про це й доводити істину. До того ж і йому самому багато з цього було неясним і незрозумілим. Треба людині дати виговоритися. Люди з ним завжди й скрізь, а отже й тут, вільно підходили й легко зближувалися, звірялися. А він сприймав це як природну й зрозумілу річ і завжди намагався уважно вислухати людину. Завжди, отже й тепер.

З парубком із Смирни це заходило далеко й тривало довго. Він цілими годинами повністю забувався в тій розповіді про Джем-султана, наче йшлося про щось таке, що треба якнайшвидше розповісти, вже цієї миті, бо завтра може бути запізно. Послуговувався то турецькою, то італійською мовою, у поспіху забуваючи перекладати французькі й еспанські цитати, які наводив із пам’яті.

Розмова починалася зранку, в теплому затінку під якимось дашком, що все менше рятував від спеки, і продовжувалася в інших кутках великого двору, втікаючи від сонячного жару й голосних і настирливих ігор і суперечок в’язнів.

Фра Петар помітив, що під час цих розмов до нього ніколи не підходить Хаїм, а лише коли зустріне його на самоті. Але траплялося, що хтось із в’язнів наблизиться, ніби проходячи повз, й намагається підслухати дещо із шепотіння парубка. У такі миті Чаміл замовкав і, наче сновида, пробуджений із небезпечного марення, западав у тупу мовчанку, перервану механічним і нещирим «так, так!», після чого раптово й холодно прощався порожніми словами й відходив.

Наступного дня він з’являвся в тому ж настрої, з неясними слідами нічного каяття і якихось рішень, мовчазний і замкнутий у собі, з невиразною усмішкою, яка все приховує і ні про що не каже, і говорив звичайні слова про звичайні речі. Але тривало це коротко. Під час розмови його кепський настрій непомітно для нього і фра Петара змінювався. Не знаючи, як, звідки й чому, він знову віддавався своїй пристрасті і тихо й палко, наче на сповіді, розказував фра Петару про Джема і його долю.

Уже третього дня історія була розказана до печального й урочистого кінця, до світлого й величного тюрбе у Бурсі, білі стіни якого списані найгарнішими сурами із Корану, каліграфічно стилізованими під дивовижні квіти й кристали. Але тоді почалося переповідання окремих сцен з усіма подробицями. Нанизувалися Джемові щасливі й нещасні дні, його зустрічі й сутички, любові, ненависті й дружби, спроби втечі з християнського рабства, надії й відчаї, роздуми під час довгих безсонь і плутані сновидіння під час короткого спання, його горді й гіркі відповіді високим вельможам у Франції й Італії, гнівні монологи про самотність і ув’язнення, вимовлені не голосом Чаміла, а якимось іншим.

Без вступу й видимого зв’язку парубок починав розповідати про якусь сцену з середини чи кінця Джемового ув’язнення. Говорив тихо, опустивши погляд, не звертаючи особливо уваги на те, слухає й розуміє його співрозмовник чи ні.

Фра Петар уже й не розумів, коли насправді почалася ця розповідь без ладу й краю. Так само він не одразу помітив ту мить, важку й визначальну мить, коли Чаміл ясно і вперше з опосередкованого розповідання чужої долі перейшов на тон особистої сповіді й почав говорити від першої особи.

(Я! Важке слово, яке в очах тих, перед ким сказане, визначає наше місце, фатальне й незмінне, часто далеко попереду чи позаду того, як ми його самі уявляємо, поза нашою волею й понад нашими силами. Страшне слово, яке, одного разу вимовлене, завжди пов’язує й ототожнює з усім тим, що ми думали й говорили, і тим, з чим ми ніколи й на гадці не мали себе ототожнювати, а, по суті, ми з ним давно вже одне ціле).

З усе більшим нерозумінням, страхом, співчуттям і важко прихованим занепокоєнням фра Петар і далі слухав цю розповідь. Коли ввечері він розлучався з Чамілом і розмірковував про нього і його ситуацію (а не думати про це було неможливо), він докоряв собі за те, чому його ясно й рішуче не зупинить на шляху, який очевидно до добра не приведе, чому не струсне його й не вирве із цього самообману. Та все ж, коли вони наступного дня зустрічалися і юнак знову пускався берега у своїх нездорових маревах, він його знову слухав, з легким побоюванням і глибоким співчуттям, увесь час зволікаючи з тим, щоб перервати його і привести до тями. Та й коли, згадуючи вечірнє рішення, яке він вважав своїм обов’язком, намагався повернути розмову на іншу тему, або ж, ніби випадково, принагідним зауваженням силкувався відмежувати Чаміла від мертвого султана Джема, робив це слабо й нерішуче. Йому було надзвичайно жаль Чаміла. Його вроджені безпосередність і щиросердість, що завжди дозволяли йому відкрито висловлювати свої думки, були мовби приголомшені й сковані наполегливим розказуванням парубка. І ситуація завжди завершувалася так, що фра вкінці здавався і мовчки, без схвалення, але й без гучного опору, слухав палке юнакове шепотіння. Те, чого немає, чого не може й не має бути, було сильнішим за те, що є й існує, реально й єдино можливе. А після цього фра Петар ще раз докоряв собі за те, що знову здався перед нездоланною хвилею шаленства і не вчинив більших зусиль задля повернення молодика на шлях розуму. У такі миті він відчував себе спільником у тому божевіллі й вирішував, що те, чого він досі не спромігся зробити, обов’язково вчинить наступного дня, за першої ж нагоди.

Так тривало п’ять-шість днів. Починалося кожного ранку о тій самій годині, немов якась узвичаєна церемонія, і тривало з двома-трьома короткими перервами аж до надвечір’я. Історія про Джем-султана, його страждання й подвиги здавалася невичерпною. Але одного ранку Чаміл не з’явився. Фра Петар виглядав його, чекав і занепокоєно ходив по всіх закутах Двору. Двічі того дня до нього підходив Хаїм зі своїми завжди однаковими схвильованими наріканнями й скаргами на несправедливість у Смирні, на шпигунів і всілякі пастки тут, у Проклятому дворі. Фра Петар слухав його краєм вуха. І думав при цьому про відсутнього Чаміла.

Йому здавалося, що він бачить і чує, як учора, перед прощанням, той говорив швидко, ніби звідкись читав.

— Стоячи з гідністю, в прекрасному святковому одязі, на палубі корабля, що причалив у Чивітавек’ї, і роздивляючись строкату і церемоніально вишикувану папську армію й церковних достойників, Джем думав жваво і ясно, як думаємо ми в миті, коли прощаємося з одним етапом життя, але ще не почали інший. Він холоднокровно думав про своє нещастя й дивився ясно й спокійно, так, як може дивитися на це людина, яка на нещастя дивиться збоку й чує про нього від інших.

Ех, скрізь його зустрічають чужі люди — як живий мур його в’язниці. А що він може очікувати від цих людей. Можливо, співчуття? Це єдине, чого йому не треба і чого йому ніколи не було треба. Співчуття, яке інколи виявляли йому окремі добрі й шляхетні люди, для нього було лише мірою його лихої долі й нечуваного приниження. Навіть для небіжчика співчуття є важким і образливим, а як його має сприймати ще живій, свідомій усього людині, як живий може дивитися в очі живих, читаючи в них тільки одне: співчуття?

З усього, що є на світі і чим є світ я хотів зробити знаряддя, за допомогою якого я б захопив і підкорив світ, а тепер той світ зробив мене своїм знаряддям.

Так, що таке Джем Джамшид? Раб — це м’яко кажучи. Раб, простий раб, якого водять на ланцюзі з базару до базару, і який все ще має надію на милість доброго господаря або ж на викуп чи втечу. А Джем милосердя не міг ані чекати, ані прийняти, навіть якби хтось захотів йому його виявити. Викуп? За нього не викупи збирають, а навпаки, сплачують цілі багатства і з одного й із другого боку, щоб він залишився рабом і знаряддям і не міг відкупитися. (Винятком є його мати, непохитна, чудова жінка, створіння над створіннями, але своїми безпомічними зусиллями вона лише збільшує тягар його приниження). Втеча? Важко втекти з ланцюга й безіменному рабові, але коли він утікає, то все ж має трохи надії, що перехитрить переслідувачів і добереться до своїх людей, серед яких зможе жити як вільна й непомітна людина між вільними й простими людьми. А для нього навіть втеча неможлива. Увесь заселений і знаний світ поділений на два табори — турецький і християнський, і в жодному для нього немає притулку. Адже й там, і тут він може бути тільки одним — султаном. Переможцем чи переможеним, живим або мертвим. Тому він раб, для якого втечі не існує ні уві сні, ні наяву. Це шлях і надія менших і щасливіших за нього. А він приречений бути султаном, полоненим тут, живим у Стамбулі чи мертвим під землею, але завжди й тільки султаном, і лише на цьому шляху може бути його спасіння. Султан — і ані ні грама менше, бо це б значило те саме, що й не бути, і ані грама більше, бо більшого за це не існує. Це рабство, втеча з якого неможлива навіть після смерті.

Корабель тупо вдарився кранцем об кам’яну пристань. Тиша була такою, що навіть це було чутно і звук цей полетів луною над берегом, на якому всі, від кардинала до конюха, некліпно дивилися на ставного чоловіка у білій, обшитій золотом високій чалмі на голові, що, наче статуя, стояв окремо, на три кроки попереду від свого почту. І не було нікого, хто б не побачив у ньому султана і хто б не розумів, що ніким іншим він бути не може, хоча через це він і пропадає.

Розповідаючи це, Чаміл і сам підвівся. (Він не міг допустити, щоб наглядачі заганяли його в камеру, як решту, і тому зазвичай ішов сам, трохи раніше визначеного часу). Після звичайного короткого прощання він зник в одному з закапелків Проклятого двору, по віддалених закутах якого вже ковзали перші тіні сутінків.

VII

Парубок не з’явився ні на другий, ні на третій день. А десь опівдні прийшов Хаїм і, скрадливо кидаючи скрізь довкола себе підозрілі погляди, сказав, що з Чамілом «трапилося щось недобре». Більше нічого він сказати не міг.

Лише через два дні, протягом яких Хаїм не знаходив собі спокою, він прийшов з уже зібраною історією про Чамілове зникнення.

Спочатку він, понурий і з похиленою головою, обходив простір довкола фра Петара все вужчими й вужчими колами й еліпсами, озирався спідлоба, намагаючись, вочевидь, надати своїй розмові вигляду випадкової зустрічі під час прогулянки і, ясна річ, не усвідомлюючи, наскільки ті його «заходи безпеки» марні й усім помітні. Врешті наблизившись, він стиха запитав:

— Вас допитували?

— Ні, — голосно відповів фра Петар, якого Хаїмові «заходи» почали дратувати.

Але в надії, що Хаїм довідався дещо про Чаміла, він одразу ж продовжив лагідніше:

— Ні. А що?

Тоді Хаїм почав розповідати. Спочатку він ще тримався як людина, що зупинилася під час прогулянки, випадково, і яка за мить вирушить далі, й зиркав довкола себе, але мало-помалу все сильніше забувався і говорив запальніше, хоч і не підвищуючи голосу.

У тому, що він розповідав, були окремі неясні й незрозумілі місця, зате деякі інші були розказані з такими подробицями, ніби він бачив їх на власні очі. Хаїм знав усе і бачив навіть те, чого не можна було побачити.

Коли Чаміл у перших сутінках повернувся у свою камеру, яку наглядач за ним замикав, в просторому приміщенні було ще видко. У двох світлих і накритих кришками мисках уже чекала вечеря, про яку інші в’язні й мріяти не могли. Все було так, як і кожного вечора. Ходіння з кутка в куток і очікування сну, про який відомо, що він не прийде. Мало-помалу затихли й останні звуки внизу на подвір’ї. Морок проковтнув білі стіни й предмети і стиснув камеру довкола невиспаного чоловіка. Утворювався новий, нічний світ, і в ньому почали з’являтися тонкі, нереальні голоси й відблиски від гри слуху у темряві й безсонні. В одну з таких митей, він і саме не знає, в яку саме, йому почулося, що зовні ключем хтось шукає отвір у замку. Але це вже була не омана слуху. Двері відчинилися, впускаючи трохи скупого світла. У камеру безшумно ввійшли двоє темних людей. За ними хлопчина тримав невеличкий каганець. Він одразу ж став збоку, підняв лампу й застиг.

Світло розлилося по камері. Один із цих двох був огрядним; усе в ньому було округлим і м’яким: зовнішній вигляд, голос і рухи. А другий був миршавим, самі лиш шкіра й кістки; у нього були великі глибоко посаджені очі й крупні, страшні кулаки, що мимоволі впадало в око. Вони виглядали як два лиця дволикої султанської справедливості. Лише перший ввічливо (погрозливою ввічливістю) привітався. І почалося.

Підозріло лагідним голосом дебелий чиновник сказав, що перший допит мав більше формальний характер, тому й відповіді були такими. Цього, звісно ж, недостатньо.

— Чаміл-ефенді, треба, щоб ви нарешті сказали нам для кого ви збирали дані про Джем-султана і до деталей вивчали спосіб, в який здійснюється план повстання проти законного султана й халіфа, і як знаходити засоби й шляхи для захоплення престолу за допомогою ворогів із закордону.

— Для кого? — тихо зітхнув юнак, приготувавшись захищатися.

— Так, для кого?

— Для себе й ні для кого іншого. Я вивчав те, що відомо з нашої історії. Заглибився…

— А як трапилося, що з усіх тем, про які пишуть книги й науки, ви обрали саме цю?

Мовчання.

(Хаїм уже забув про свою обережність і говорив жваво, активно допомагаючи собі мімікою й жестами).

— Слухайте, — спокійно й підкреслено офіційно продовжив дебелий чиновник. — Ви розумна й освічена людина з поважної сім’ї. Ви й самі бачите, що вплуталися в недобру справу — або ж хтось вас уплутав. Ви знаєте, що й нині, як і тоді, на престолі сидить султан і халіф (хай йому бог дарує довге життя і всіляких успіхів!), і що ця тема не годиться для роздумів, а тим паче вивчення, писання й розмов. Ви знаєте, що вимовлене навіть у найглухішій хащі слово не залишається там, тим більше, коли воно напишеться чи навіть розкажеться іншим, як ви це робили по Смирні. Поясніть нам, у чому річ, розкажіть усе. Так буде легше для нас і краще для вас.

— Усе, що ви говорите, не має зв’язку ні зі мною, ні з моїми думками.

Голос парубка звучав щиро, з відтінком образи. Тоді чиновник облишив свій офіційно-урочистий стиль і заговорив тоном, що був для нього значно природнішим:

— Зачекайте трохи! Не може бути, щоб тут не було зв’язку. Все має зв’язок з усім. Ви людина вчена, але й ми не повні кретини. За таку роботу не беруться випадково й без якоїсь цілі.

Говорив весь час тільки дебелий. А Чаміл усе більше розмірковував над тим, що чує від цього чиновника, й відповідав неясно, наче це було просто відлуння питань.

— Цілі. Якої цілі?

— Якраз це ми й хочемо від вас почути.

Юнак не відповів нічого. Думаючи, що він його похитнув, дебелий чоловік продовжив, самовпевнено розтягуючи слова.

— Ну, кажіть, слухаємо вас!

Це було сказано ще твердіше й сухіше, в якийсь новий спосіб, з призвуком нетерплячки й погрози.

Парубок кидав погляди у темні кути навколо себе, наче поза колом цього слабкого світла шукає якогось свідка. Думав, як би сказати одне-єдине слово чи речення, яке б розбило це дурнувате непорозуміння, все пояснило й довело, що тут немає цілі і що він про все це не може й не повинен звітувати, особливо в цей час, тут і так. Думав, що якраз це й говорить, а сам мовчав. Але говорили обидва чиновники (тепер заговорив і той миршавий), швидко, настирно й по черзі.

— Говоріть!

— Кажіть, так буде краще й простіше для вас.

— Кажіть, якщо уже почали.

— Тож з якою ціллю і за чий рахунок?

Засипали його питаннями. Парубок жмурився від світла й продовжував кидати погляди в темні кути. Він важко збирався з думками, не встигаючи добре розібрати й зрозуміти питання.

Але раптом помітив, що той миршавий підійшов до нього ближче, підвищив голос і говорить йому ти.

— Ну давай, давай, говори!

Уся його увага зосередилася на цьому. Він відчув себе зганьбленим, ображеним, ослабленим і ще менш здатним до оборони. Його провина й нещастя полягають не в якійсь «цілі», а в тому, що його поставили (чи він сам себе поставив) у таке становище, що його про це допитують, та ще й такі люди, — ось що він хотів їм сказати. І думав, що говорить це, а сам мовчав.

Так це продовжувалося досить довго. Десь під час цієї ночі, що немов випала з часу, який сонце відмірює своїми сходами й заходами, і поза межами людських відносин, Чаміл відверто й гордо зізнався, що він і є Джем-султаном, тобто людиною нещасною, як ніхто інший, яка потрапила в безвихідь, але яка не може й не хоче зректися себе, не бути тим, ким вона є.

— Я — це він! — сказав він ще раз тихим, але твердим голосом, яким виголошують остаточне зізнання, і опустився на стілець.

Дебелий чиновник мимоволі відсахнувся від нього і замовк. Але миршавий наче й зовсім не відчув священного жаху перед людиною, що явно згубила себе й свій шлях і тому назавжди поставила себе поза цим світом і його законами. У своїй тупій і короткозорій запопадливості миршавий поліцай поспішив заповнити вільну паузу, яку йому своїм мовчанням залишив розумніший колега. Він ставив нові питання з наміром витягнути з парубка зізнання про те, що в Смирні все ж існувала якась змова.

Сидячи на низькому стільчику без спинки, Чаміл виглядав вичерпаним і цілком заглибленим у себе. Миршавий чиновник підстрибував довкола нього й ліз йому просто в очі. Тепер йому здавалося, що перед ним тіло без волі й свідомості, тож з ним можна робити що заманеться. Це його розпалювало й збуджувало, він ставав усе нетерплячішим і зухвалішим. Якоїсь миті він, очевидно, поклав одну зі своїх страшних долонь на плече Чаміла. А парубок, уражений і ображений цією принизливою інтимністю, різко відштовхнув його. Тоді в змиг ока почалася справжня бійка. Втрутився й другий поліцай. Чаміл і оборонявся, й нападав з такою силою й рішучістю, яких ніхто від нього не міг очікувати. У тій чубанині завалили і хлопчика разом із лампою, яку він тримав. А коли йому вдалося вирватися з цього божевільного клубка рук, ніг і ударів, він вибіг із камери й, поки всередині тривала сутичка в темряві, підняв на ноги всю будівлю. (Від того хлопця й від розбуджених в’язнів і стало відомо в Дворі про нічну веремію з парубком зі Смирни, а про що в Дворі прошепотіли — те одразу ж знає й Хаїм).

Тієї ж ночі Чаміла винесли через одні з бічних воріт Проклятого двору.

«Живого чи мертвого? Куди його понесли?», — про це фра Петар лише збуджено подумав. А Хаїм уже відповідав на ці питання.

Якщо він живий, то його, мабуть, перенесли в тимархан біля Сулейманії, де тримають душевнохворих. Тут, поміж божевільними, його розповіді про себе як про наслідника престолу будуть тим, чим є всі слова й розмови божевільних: безневинними хворобливим фантазіями, на які ніхто не звертає уваги. Зрештою, зазвичай такий звихнений і хворий чоловік і не живе довго, а легко й швидко йде зі світу разом зі своїми нездоровими мареннями, і нікому до цього немає діла.

В іншому випадку, якщо сутичка була серйознішою і парубок у своєму опорі та обороні зайшов задалеко і поранив когось із тих двох (а виглядає на те, що так і було, бо після цієї катавасії камеру мусили відмивати від кривавих слідів), тоді можливо, що й султанові люди пішли ще далі, бо ударів тут ніхто не рахує і в насиллі не стримується. У такому разі бідолашний син Тахір-паші вже в могилі. А така могила — з білим каменем без напису — ні про що не говорить: ані про султанів, ані про їхні суперечки й боротьбу з суперниками.

Лише розказавши все до кінця, Хаїм спохопився й знову згадав про «небезпеки», які його оточують, і не прощаючись, кидаючи навколо себе підозрілі погляди, пішов собі далі, намагаючись виглядати як людина, що безцільно вештається просторим подвір’ям.

Фра Петар зціпив зуби від якогось гіркого гніву на свою долю, на все довкола себе і навіть на цього невинного Хаїма з його невсипною потребою про все розвідати, розносити й розповсюдити до подробиць. Він застиг на місці й лише стирав студений піт із чола. Розгублено дивлячись на сіру, витоптану землю й білі стіни перед собою, наче бачить їх уперше, він відчув, як усім його тілом лине холодна й тонка хвиля страху. Лиш би його не почали допитувати через розмови з Чамілом і в такий спосіб уже вдруге не втягнули невинного в безглузде слідство. Звісно, Хаїм — чоловік причинний, він бачить небезпеку й там, де її немає, але всяке може бути.

Швидко цю думку потіснила інша: що могло трапитися з Чамілом? Його знову кинуло в хворобливий жар. Нестерпним є співчуття, коли відчуваєш його в безпомічності й повній невідомості. Він відчув сильну потребу змінити місце, бачити й чути інших людей, які далекі від цих заплутаних, темних історій із Смирни; бачити людей, якими б вони не були, аби тільки перебували поза цією божевільною сіттю, яку плетуть, затягують і заплутують поміж собою божевільні хворі й султанські поліцаї без душі й розуму, і в яку й він, бога духу винний, виявився вплутаним.

Він рушив подвір’ям повз його закапелки й затінки, де, сварячись, розважаючись чи глузуючи, галасували розкидані зграйки в’язнів.

VIII

Через два-три дні стало зрозуміло, що його не допитуватимуть за довгі розмови з Чамілом. Значить, кінець. Відчуття страху й постійного очікування зникли, але не стало ні легше, ні краще. Навпаки. Почався час без Чаміла. Він не забуває його, але глибоко всередині відчуває, що їм уже не зустрітися.

Усе ще стоїть справжня літня спека. У Дворі все як завжди. Одних випускають, інші приходять на їхнє місце, але все це відбувається непомітно. Всі тут тимчасові й неважливі. Двір живе сам собою, весь час змінюючись і постійно залишаючись тим самим.

Щоранку в затінку збираються ті самі чи схожі гурти в’язнів. Фра Петар зупиняється біля першого, «сусідського» гурту. Тут усе те саме. Заїм усе ще жениться й розлучається все з новими вродливими жінками, і весь час одні його грубо звинувачують у брехні, а інші слухають. Він блідий, має зеленкувате й темне обличчя, наче хорує на жовтяницю. А погляд його — зовсім без зв’язку з тим, про що він говорить, — блукає, гіркий і божевільний від страху й прихованих думок про кару, яка чекає його, якщо висунуті звинувачення підтвердяться.

І решта розмовляють про жінок, просто в інший спосіб. Найбільше чути того атлетично розвинутого чоловіка з захриплим басом. Але за мить він уже замовкає й разом із іншими слухає, як старий моряк розказує про молоду грекиню, що прислуговувала в їхній корчмі.

— Більшої й кремезнішої жінки я не бачив. Як галера! Груди несе перед собою, як дві подушки. А ззаду погойдуються дві пружні півкулі, ох як колишуться! Кожен простягає руку й хапає де може й скільки може. Вона борониться, захищає її й хазяїн, гнилозубий грек, але хто ж зможе зв’язати морцям руки. Тихцем-бігцем та й ущипнуть. І врешті вона була змушена звільнитися. Принаймні так сказав хазяїн. А було не так, бо він, хитрий лис, сховав її в свій будинок і береже тільки для себе. Морці його лають і зітхають: «Ой, шкода, така молодиця, як та копиця!». «Як та копиця, як та копиця», — каже грек більше сам до себе. «А якби так продовжувалося, що її щипає кожен, хто дотягнеться, то що б із тієї копиці лишилося? Соломинка за соломинкою — та й копицю б рознесли. Нероби!».

— Ех, — не погоджується захриплий голос. — Ех, які ви! Лише про тих хвойд із корчми вмієте говорити! І тільки про огидні речі! Ех!

Починається суперечка, з якої бас виходить переможцем: усі зацитькують морця і просять атлета продовжити історію, яку почав раніше. І він продовжує схвильовано розповідати щось незрозуміле про якусь жінку виняткової вроди, родом із Грузії, яка тут у Стамбулі творила дива й померла молодою.

— Це така порода людей. Її бабця була славнозвісною красунею. Увесь Тифліс божеволів за нею. Справді. Її сховали в родичів в одному селі подалі від Тифліса. І за нею цей присілок досі називається «Сім могил», а до того називався інакше, вже не пригадаю як. Бо через неї та її красу за пів години впало сім мертвих голів біля її хати. Побилися між собою ті, що прийшли свататися, й ті, що хотіли її викрасти. Три родини вбралися в чорне. А вона померла від жалю. Не в’янула поволі, а впала, ніби морозом скошена. За ніч. Але навіть помираючи не хотіла зізнатися, кого вона любила, ані чи той обранець тепер між померлими чи лишився поміж живими. Ось так, від тієї своєї баби успадкувала красу, стан, очі…

— Так, — каже хтось із гурту. — Усі знають, що в грузинок неймовірні очі.

— Хто знає? Звідки знають? Що знаєш ти, сліпець, про всі ці справи?

— А чому б і не знав. Так, ніби ти тільки сам на світі! — обурюються якісь голоси.

— Не перебивайте чоловіка, хай розказує! — вимагають інші.

— Розповідай, братику, і не звертай ні на кого уваги.

Кремезний чоловік, гнівно відмахнувшись рукою, гучно й з гримасою огиди відмовляється.

— Гидко мені, брате, говорити. Чи є сенс розповідати щось цьому сліпому цуценяті?

Та всі наполягають і врешті його, як і завжди, трохи заспокоюють, тож він продовжує історію про жінку з Грузії та її очі, хоча й досі ще трохи роздратований.

— І коли мені хтось каже «у неї були неймовірні очі», мене аж верне. Які очі, щоб ти косооким став! Коли поглянеш на ті два ока, ти думаєш не про ті баньки, що кожен з нас носить на голові, а про два небесні поля, осяяні сонцем і місяцем. Яких лише зірок і хмар, яких лише див немає на тих полях! Бідолашний ти сіромахо! Дивишся, кам’янієш і танеш. Нема тебе! Чи ж то просто «два ока»? Вони, щоправда, таки бачать, але це їхня найменша роль, найостанніша. Очі! Що таке наші малі очиці, що нам показують, як не вдаритися об двері чи як не промахнутися ложкою біля рота? А що таке ці два небесні дива? Це не можна порівнювати. На цій грішній землі такі з’явилися тільки одного разу — одного й ніколи більше. І тим краще. Бо менше мук і жалю. Такі очі не мали б помирати, як усі решта, або ж тоді краще їм і не народжуватися на світ.

Чоловік раптом замовк. Його зрадив голос. Із гурту не долинало ні слова, ні звуку. Це тривало якусь мить. А тоді знову почалися якась суперечка й сміх і гамір якихось голосів, і соковита лайка.

Дослухаючись до цієї розмови звіддаля, фра Петар відчув когось позаду себе. Коли він розвернувся, щоб піти, побачив перед собою Хаїма.

Під час своїх прогулянок по Двору він постійно натикався на Хаїма, що, гнаний неспокоєм і страхом, весь час змінював місце. Куди б не приткнувся він зі своїм клунком речей, його підозри до всіх і кожного вже чекають на нього там. Він одразу ж вдається до своїх «заходів безпеки». А через день-два покидає це місце й шукає собі нове і надійніше лігво. Зустрічаючись зі фра Петаром, він часом проходив, ніби його не впізнає, інколи лише вітався з ним легким кивком голови й багатозначно підморгував, а траплялося й таке, що просто підходив і розмовляв вільно, аж поки знову щось не згадає й піде далі.

Так і тепер, він сам виринув перед фра Петаром і сам почав розмову про чоловіка з захриплим басом. Він і про це вже знав.

Це людина з низів, яка завдяки своїй великій силі і кмітливості затесалася між панів. Кілька років він був чемпіоном з боротьби, відомим у всій Туреччині. Був військовим постачальником, власником кафани і посередником в різних справах. Великі гроші пройшли через його руки. До того ж картяр, пияцюра й особливо бабій. Так він підхопив якусь хворобу. Ніколи його руки не були чистими, він важко відрізняв своє від чужого, але якось виходив сухим із води, поки був при силі й розумі. А два-три роки тому він почав опускатися все нижче й нижче, втратив відчуття міри. Жінки випили йому мозок, а сили вичерпалися. Вкінці його колишнє товариство пустило його з торбами. Він знюхався з найнижчими злочинцями. Як банкрот у кількох справах і знаний аферист, він і потрапив сюди. Він лише другий місяць тут під слідством, а вже добре видно, як день у день він опускається й гасне розумом і тілом. Вже не розрізняє того, що існує, від того, що може бути, й від того, чого не буває. І говорить тільки про жінок. Це хвороба. Він, вочевидь, навіть уявити собі не може, що десь на світі може існувати жіноча любов, любовна пристрасть чи просто мрія, в якій він не брав би участі. Він тане й зникає, як грудка цукру у воді. Від колишнього силача й розтринькувача не залишилося майже нічого, крім цих пустих суперечок з неробами і постійної потреби говорити й розповідати. Останнім часом він усе чутливіший, став якось навіть тоншим і вишуканішим. Його розповіді все яскравіші й багатші. Його колись славнозвісний голос, весь час збуджений і схвильований, тепер захрип, інколи він давиться гіркими сльозами, які даремно намагається вгамувати й приховати, кидаючись на оточуючих.

— Він не може більше говорити. Обручі розпустилися, і бочка вже протікає на всі боки. Він готовий!

Впевненим, підвищеним голосом, майже весело розповідав Хаїм про всіх і вся. Але тоді зненацька схопився, роззирнувся, ніби щойно прокинувся, довкола, кліпнув обома очима, подаючи таким чином співрозмовнику таємничий і багатозначний знак, і, не прощаючись, пішов далі повільним кроком, з похиленою головою, наче людина, яка шукає те, чого не загубила.

А фра Петар продовжує свою прогулянку подвір’ям, до якогось іншого гурту, запитуючи себе, чи є десь тут розумні люди й розмови, і шукаючи, мов рятівні ліки, трохи втіхи і забуття.

* * *

Уже було сказано, і це цілковита правда, що життя у Дворі істотно ніколи не змінюється. Але міняється час, а з ним і образ життя перед кожним із нас. Починає раніше смеркати. З’являється тривога від думок про осінь і зиму, про довгі ночі чи дощові студені дні. І життя перед фра Петаром завжди те саме, але ніби вузький і все гірше освітлений коридор, який на позір не змінюється, але про який відомо, що кожного дня він стає на палець-другий вужчим. Від цього в’язнів огортають короткі, але непереборні напади паніки, перед якою бодай на якусь мить безсилі навіть найтвердіші.

Про ті дні фра Петар розповідав довго. Час від часу підводячись і вмощуючись на подушці, задивляючись у засніжену далеч, він пригадував ті події крок за кроком й говорив стишеним, але ясним голосом:

«Бачу, затягнулося моє ув’язнення. Поки я ділив ці дні з бідолашним Чамілом і переживав за нього, то якось менше думав про себе й свою неволю. А тепер не можу захиститися від цих думок. Сам себе закликаю бути терплячим, але терплячість мене зраджує. Довга ніч, ще довший день, а думки важкі. Найгірше те, що я знаю про свою невинність, а мене не допитують і не присилають жодних вісток з волі. Коли про це думаю, в голову б’є кров, я наче сліпну й хочеться кричати на весь голос. Але я стримую себе, караюсь, мучусь і лише питаю себе, що ще мене чекає. Усе мені потрапляє на очі, тільки виходу я не бачу. Немає поруч жодної людини для розмови, а неробство й байдики вбивають мене. Я розпитував, чи немає для мене якоїсь роботи, може, треба полагодити млинок для кави чи старий годинник. Будь-що. Бо я ж у цьому майстер. Але вартовий дивиться на мене й навіть слова не промовить. Я прошу його, щоб поспитав у начальства. Наступного дня він мені каже: «Сиди собі спокійно і більше про це не згадуй!». І повертається спиною. Я хотів пояснити йому, а він лише оглянувся й із зневагою зміряв мене поглядом.

— Буває, що хтось роздобуде собі тихцем пилу чи долото, щоб легше звідси вибратися, але щоб ми самі комусь їх дали — такого не буває. Невдало ти вигадав.

І сказавши це, він плюнув і відійшов. Я залишився стояти, ніби окропом облитий. Мені хотілося крикнути за ним, що я невинний і навіть на думці не маю втікати. Від цієї ганьби мене здушили сльози. Сам не знаю, чому. Але коли я трохи поміркував, то зрозумів, що чоловік діло говорить. І звинувачував я більше себе, ніж його. Де була моя голова? Коли людей спіткає те, що трапилося зі мною, їм уже ніхто не вірить. А я й забув, де я!

І далі так, у неробстві й переживаннях чекай, поки мине день і надійде ніч, яка минає ще повільніше.

Одного дня випустили тих двох торговців із Болгарії, і замість заслання вони вирушили у свої домівки. За традицією й бажаючи зробити добре діло, вони подарували мені килимок, на якому лежали. «Візьми, — каже один, — хай і тобі усміхнеться доля!». Але все це шепоче, весь час озираючись. Вони зникли, як дві тіні. Навіть радіти не сміли. Без них мені ще важче. А крім своїх турбот, я все одно думав про Чаміла, його історію й лиху долю. Він почав ввижатися мені.

Прокинусь, буває, вдосвіта, і ледве чекаю, поки відчинять двері. Вийду з цього смороду й тісноти, вмиюся чистою водою, а тоді сяду й розкошую, поки не висипле народ із своїх камер. А які світанки в Стамбулі! Словами не розказати. Таких я ані до того не бачив, та вже й не побачу. (Мабуть, Бог саме так хотів — і таку красу подарував душманам!). Небо рум’яніє й опускається на землю; його вистачає кожному, багатому й сіромі, султану, рабу і в’язню. Сиджу я отак, розкошую й курю, якщо знайдеться що, а від тютюну мені паморочиться в голові. Дим огортає мене, а в ньому наче з’являється Чаміл, невиспаний, блідий, заплаканий. І я розмовляю з ним сердечно й просто, як ніколи не міг і не вмів, поки він був тут і поки ми бачилися, говорю так, як говорив би з якимось молодим ченцем із мого монастиря, коли його опосяде taedium vitae[1].

Я хапаю його за плечі й струшую.

— Глибоко спав — ранок пропав! Уже розвиднілося, Чаміл-ефенді. Гей!

А він відмахується головою.

— Для мене що ранок, що північ — усе однаково. Немає просвіту.

— Та як же нема, братчику милий? Не блюзнірствуй і не мели дурниць. Поки є темрява, доти й світанок буде. Чи бачиш ти цю божу красу?

— Не бачу, — каже він з похиленою головою, а голос його зривається.

А мені його стає жаль і я не знаю, що робити, щоб допомогти йому. Навколо нас увесь Проклятий двір залитий сяйвом.

— Слухай, братчику, не говори чого не треба й не бери гріх на душу. Дасть Бог, видужаєш ти й від цієї хвороби і ще в здоров’ї й на свободі різного добра й краси надивишся.

А він лише похиляє голову.

— Не можу я, добрий чоловіче, — каже, — видужати, бо я не хворий, я просто такий як є, а від себе не можна видужати.

І все мимрить щось заплутане й неясне, але точно сумне; цей би викликав сльози і в найчерствішої людини. Даремно я його втішаю. Докоряю йому по-батьківськи, що не бачить нічого довкола себе, зате бачить те, чого немає. А, чесно кажучи, й мені потьмянів цей яскравий ранок. Та я знову хочу перевести все на жарт. Виймаю тютюн.

— Давай викуримо по одній і вдаримо лихом об землю, матір його стару! Давай?

— Давай, — каже він більше заради мене. — Давай!

І закурює собі, хоча його думка в цей час бозна-де. А курить він нерухомими, наче мертвими, губами і дивиться на мене крізь сльози, нещасний Джем. Цигарка в нього гасне.

Лунає крик (це вже двоє десь побилися), і це пробуджує мене. Оглянуся, а біля мене нікого немає. Моя цигарка погасла, а рука все ще витягнута. Та це ж я сам із собою говорив! Я починаю боятися божевілля, наче заразної хвороби, і думки, що тут і найздоровішій людині з часом паморочиться в голові і ввижається. І починаю захищатися. Лаю сам себе, намагаюся згадати, хто я і що я, звідки я і як сюди потрапив. Повторюю собі, що крім Двору, існує й інший світ, що це не все й не назавжди. І силкуюся цього не забути, зберегти цю думку. Й відчуваю, як Двір, немов чорторий, тягне людину на якесь темне дно».

* * *

Нелегко навіть найсильнішій людині проводити день і чекати сутінків з такими думками; а день не приносить ні змін, ні надії. Хіба Хаїм прийде. Він приходить щодня, але з ним справжня розмова неможлива. Він, бідолаха, все більше тоне у своїх темних розповідях і вигаданих страхах. Даремно фра Петар кожного разу випитує його, чи чув щось про Чаміла. Нічого не знає і більше його це не цікавить. Він наче й не пам’ятає парубка зі Смирни. У ньому все аж вирує від інших, нових, страхів і звинувачень, які переповідає так само жваво й із подробицями, ніби все це він бачив і пережив, а потім їх так само швидко забуває. Здається, що весь світ не має для нього вдосталь поганих новин, несправедливості й страждань. Він їх швидко переварює в собі, переказує і забуває.

Підійде Хаїм після цілого ритуалу своїх «заходів», сяде біля «єдиної людини, якій тут можна вірити», а фра Петар намагається бути веселим, поплескує його по плечі.

— Ну що, Хаїме, втіхо ти моя, що нового?

Але Хаїм дивиться на нього своїм понурим поглядом неоднаково розташованих зіниць і, ніби й не чує його слів, каже глухим тоном:

— Слухайте, я не знаю, чи ви думали про це, але мені все частіше останнім часом на гадку спадає така думка, що тут і немає здорової людини при чистому розумі. Повірте! Всі тут хворі й божевільні, і вартові, і в’язні, й шпіони (а тут майже всі — шпіони!), і це я не кажу про найбільшого божевільного, Караджоза. У кожній іншій країні світу він уже давно був би у божевільні. Коротше кажучи, всі тут схиблені, крім вас і мене.

Голос його тремтів. Це змусило фра Петара підвести погляд і подивитися на нього пильніше. Хаїм ще більше схуд, як завжди непоголений, з червоними й виплаканими очима, наче довго сидів біля задимленого вогнища. Голова його легко труситься, а голос охриплий і глухий.

— Усі тут божевільні, слово даю!

Фра Петар відчув неспокій, аж до потилиці його пройняв дрож. На мить йому здалося, що в Проклятому дворі й справді немає виходу.

А трапилося так, що саме того дня він отримав радісну звістку з волі.

Тинявся, як і кожного ранку, подвір’ям. Два молоді в’язні, майже дітваки, наздоганяли один одного, роблячи кола навколо фра Петара й ховаючись за ним. Йому було ніяково, а кола все звужувалися. І, перш ніж йому вдалося ухилитися від ошалілих хлопців, один із них, ось так, на бігу, притулився до нього зовсім, наче за живу загороду, і фра Петар відчув, як він тицьнув йому в руку якийсь зіжмаканий папірець. Хлопці продовжили свою гру вже далі від нього, а він, збентежений і наляканий, пошкандибав у віддалений закут. На папірці невідомою рукою було написано по-турецьки: «Перкан[2] буде випущений на свободу за день-два».

Того дня й ночі він не міг знайти собі місця від неспокою. З усього випливало, що тільки фра Тадія міг бути тим, хто надіслав цю записку.

А наступного дня й справді прийшов вартовий і наказав йому зібрати всі речі й приготуватися в дорогу. Надвечір його вивели і відправили на заслання в Акру. Якщо раніше він мав сумнів у тому, що звістку прислав фра Тадія, то тепер був уже впевненим у цьому, бо той ніколи ще нічого точно не передбачив.

Тієї ночі фра Петар з азійського берега, де мали зібратися перед від’їздом засланці, вперше й востаннє бачив Царгород у всій його силі й красі. Повітря було літеплим і солодкавим. Чоловік почувався збентеженим і розгубленим між двома десятками супутників. Ніч без зірок і місяця. А перед ними на весь темний небосхил здіймався вечірній Стамбул, схожий на зупинений у польоті феєрверк. Був рамазан, і на мінаретах усіх мечетей горіли лампадки, тріпотіли на вітрі, як справжні сузір’я понад незліченними міськими вогнями. Більшість засуджених сиділи з похиленими головами. Деякі вже й лежали. Фра Петар якийсь час дивився на те, що вдень є Стамбулом, а тепер потужно й гордо здіймалося іскристою хвилею по невидимому небі в безкраю ніч. (Скільки треба було всього, щоб запалити всі ці світила? Чи зможе їх хтось хоч колись загасити?). Йому здавалося, що тут ніде немає місця для Проклятого двору, а все ж він десь там був, на одній з цих малих темних плям, між густо розкиданих вогників. Знеможений, він врешті обернувся на другий бік, до тьмяного, німого сходу, але й тут, як і на освітленому боці, його не покидала думка про Проклятий двір. Вона вирушила з ним у дорогу й супроводжуватиме його наяву й уві сні, аж до Акри, а потім в Акрі, та й після того.

— І в Акрі я всякого надивився й пережив. Дещо я тобі розповідав, але далеко не все. Там я зустрів чимало засланих людей, різних релігій і народів, винних, а ще більше невинних. Багато з них провели по кілька місяців у Проклятому дворі й знали Караджоза. А один молодий чоловік із Лівану наслідував його ходу й тембр голосу, і ми всі аж гнулися від сміху, коли він походжав перед нами й кричав: «Та що ти кажеш, ти невинуватий і нікому нічого не винен? Бодай один невинний нам точно потрібен!». То був товстезний чоловік, ширший, ніж довший, з великою поголеною головою й окулярами з товстого скла, і весь наче з жартів і сміху складений. Він був християнином. А коли ми познайомилися трохи краще і я сказав йому, хто я і звідки, то побачив, що він значно розумніший і небезпечніший, ніж здавався. Здається, якийсь політик. Жартує, глузує, а потім підсяде до мене й каже крізь сміх: «Ах, добрий, добрий Караджоз». А я дивуюся: «Нічого собі добрий, щоб йому повилазило!». «Ні, це правильна людина в потрібному місці у наш час», — відповідає він. А тоді зовсім іншим голосом шепоче мені на вухо: «Якщо хочеш знати, якою є якась держава і її влада, і яке вона має майбутнє, просто дізнайся, скільки в тій державі чесних і невинних людей сидять по тюрмах, а скільки зловмисників і злочинців на свободі. Це дасть тобі точну відповідь». Усе це він мені говорить ніби між іншим, а тоді одразу ж підводиться і з руками в кишенях вештається й кричить, вдаючи Караджоза, і всіх нас цим веселить. А я, слухаючи ті жарти й сміючись, весь час думав про Чаміла, і мені було дуже важко, бо я не мав з ким поговорити про нього. Ніколи мені, здається, не було так жаль живої людини, як його.

Вісім місяців провів фра Петар у Акрі. І лише тоді, після втручання своїх ченців і деяких впливових турків, його випустили і він повернувся в Боснію, в ту ж пору року, коли й вирушив із неї рік тому, разом із фра Тадією Остоїчем, який весь цей час залишався в Стамбулі й не покладаючи рук працював на його звільнення.

* * *

І на цьому край. Немає більше нічого. Лише могила між невидимими могилами ченців, загублена, як сніжинка поміж високого снігу, що шириться, наче океан, і все перетворює в холодну пустелю без імені й знаку. Немає більше ні розповідей, ні оповідача. Наче немає й світу, заради якого варто дивитися, ходити й дихати. Нема ні Стамбула, ні Проклятого двору. Немає й парубка зі Смирни, який одного разу помер ще перед смертю, тоді, коли подумав, що він є, що він міг би бути нещасним султановим братом Джемом. Немає й бідолашного Хаїма. Ні чорної Акри. Ні людських скорбот, ні надій і спротиву, що їх весь час супроводжують. Нічого немає. Тільки сніг і простий факт, що всі вмирають і йдуть під землю.

Так здається хлопцеві біля вікна, якого на мить охопили спогади й осінила думка про смерть. Але тільки на мить. Спочатку слабо, а потім жвавіше, немов повільно прокидаючись, до його свідомості все сильніше долинають голоси з сусідньої келії, нерівне брязкання металевих предметів, що тупо падають на купу, і грубий голос фра Мії Йосича, який диктує перепис інструментів, що зосталися після покійного фра Петара.

— Далі! Пиши: одна сталева пила, мала, німецька. Одна штука!

Післямова перекладача

Існують письменники, чиї біографія й творчість є своєрідним віддзеркаленням епохи, в якій їм довелося жити. Такі літератори стають символами свого часу й своєї землі, а їхня доля здається не менш цікавою за їхні книжки. Не лякайтеся пафосу в цих словах — нижче я спробую показати, як життя Іво Андрича в усіх своїх хитросплетіннях нерозривно пов’язане з історією ХХ століття, колишньої Юґославії й Балкан загалом.

Іван Андрич народився в боснійському місті Травнику в ніч із 9 на 10 жовтня 1892 року. У Травнику він народився випадково — річ у тім, що його мати Катарина гостювала там у родичів, а загалом сім’я жила в Сараєві. Хрестили дитину в римо-католицькій церкві — і для цієї історії цей факт має принципове значення, адже свідчить, що батьки були католиками й відтак належали до хорватської громади. У церковній метриці дитину записали як Івана, але майбутній літератор сам себе завжди підписував як Іво (це хорватська версія цього імені, і це тільки перший з цілої низки життєвих парадоксів найвидатнішого сербського письменника всіх часів).

Батьки Іво Андрича були порядними й набожними, але бідними й неписьменними людьми. Малюкові було всього два роки, коли від туберкульозу помирає його батько Антун, а мати, стикнувшись із матеріальною скрутою, віддає свого єдиного сина Іво на виховання до родичів у місто Вишеґрад. Втративши батька через хворобу, а маму — через злидні, малий хлопчик фактично виростав у родині тітки й дядька: Ани та Івана Матковшика, командира прикордонного загону й поляка за походженням, який у ці краї потрапив після окупації Боснії Австро-Угорською імперією. Іван Матковшик став для хлопчика не просто вітчимом, а й учителем добрих манер і життєвим прикладом відповідального чоловіка. Хай там як, а сум за рідними батьками змалку став основою для певної відчуженості дитини, глибокого переживання самотності в цьому великому світі, а вже це — на думку дослідників — послужило фундаментом для фірмової меланхолійності Андрича-письменника.

У 1903 році Іво Андрич з дому своїх тітки й дядька, що розташовувався на лівому березі річки Дрина, пішов у розташовану на правому березі вишеґрадську школу. Тепер цей шлях став для нього щоденним, а щоб здолати його, треба було перейти міст через Дрину — архітектурний шедевр, зведений найвидатнішим османським архітектором Сінаном у 1571–77 роки на замовлення великого візира Мехмед-паші Соколовича. Либонь, тодішній першокласник навіть у найсміливіших мріях не міг уявити, що через шість десятиліть йому вручать Нобелівську премію з літератури саме за роман «Міст на Дрині»…

Уже в школі молодий Андрич захоплюється революційними на той час ідеями юґославізму, тобто об’єднання південних слов’ян в одну державу і звільнення від «австрійського ярма». Хоча саме австро-угорська окупація принесла у відсталу Боснію науково-технічний прогрес і основні здобутки західної цивілізації, сучасну освіту й інфраструктурний розвиток, — молоді патріоти мріяли про створення власної слов’янської держави.

Закінчивши школу у Вишеґраді, Андрич повертається до своєї мами в Сараєво, де знову стикається з бідністю й соціальною несправедливістю. Завдяки своїй обдарованості юнак вступає до престижної міської гімназії, але тамтешня консервативна атмосфера і показна австро-угорськість закладу штовхнули його і його ровесників у горнило політичних юґославських ідей та підпільних рухів. Втім саме завдяки високому рівню викладання в гімназії майбутній письменник познайомився не тільки з основними творами класичної, а й сучасної йому європейської літератури, добре опанував німецьку мову, що відкривало перед ним неабиякі перспективи продовження освіти й завидної кар’єри.

У 1908-му, коли юнаку було шістнадцять років, Австро-Угорщина юридично завершує те, що фактично зробила ще після Берлінського конгресу 1878 року — анексує Боснію й Герцеговину і робить її частиною своєї території. Ця подія збурює націоналістичні настрої в Сараєві, провокує новий виток внутрішньої й міжнародної напруги, стає каталізатором юґославізму. Під впливом цих ідей Іво вступає в радикальне крило організації «Молода Боснія» — так, саме тієї, членом якої також був Ґаврило Принцип, чий постріл не тільки вбив австрійського ерц-герцога Франца-Фердинанда, а й розпочав Першу світову війну. Промовисте вже саме гасло цієї організації: «Ми хочемо або в житті померти, або ж у смерті жити».

Крім науки й політики, в ті гімназійні роки Іво Андрича захоплює ще одна пристрасть — власна творчість. Свій перший вірш «У сутінках» майбутній Нобелівський лауреат публікує в 1911-му, коли йому щойно виповнилося дев’ятнадцять років. Хоч, як це часто трапляється в житті літераторів, пізніше Андрич соромився того першого вірша, вважаючи його наївним і слабким, але факт першої публікації в авторитетному боснійському журналі засвідчує, що вже з гімназійних років письменник тісно спілкувався з творчими й інтелектуальними середовищами боснійської столиці.

Закінчивши гімназію, у 1912-му році Іво Андрич вступає на філософський факультет університету у Заґребі. Після столичного, але все ж орієнтального Сараєва, юнак потрапляє в справжнє європейське місто, в якому не лише пульсує культурне життя і працюють кінотеатри, а навіть їздить міський трамвай. Саме в Заґребі Іво з головою поринає в творче життя, відвідує салони й спектаклі, заводить знайомства і провадить дискусії про призначення мистецтва, і вже невдовзі стає помітною постаттю у богемному світі хорватської столиці. Варто додати, що Андрич у ті (й наступні) роки ретельно дбав про свій творчий образ і вигляд; попри свої революційні настрої, він вдягався підкреслено вишукано, особливу увагу надаючи шовковим хусткам і капелюхам, у стосунках з іншими любив мимоволі підкреслювати елегантність своїх манер, всіляко намагаючись бути справжнім європейським джентльменом. Вишуканість, галантність і елегантність залишаться з ним до кінця життя — це був справжній франт.

Занадто захопившись богемним життям і швидко пізнавши тепло й гіркоту жіночої любові, Андрич забуває про науку й студентські обов’язки, а невдовзі й усвідомлює, що в Заґребі йому затісно — і творчо, й інтелектуально. Тому кидає хорватський університет і в 1913 році вступає на славістику у Відні, культурній столиці тогочасної Європи. Втім, юнаку не підійшов тамтешній вологий клімат, і не минуло й року, як Андрич знову змінює університет — цього разу його приймає філософський факультет Яґелонського університету в Кракові.

Краківське університетське середовище й активне культурне життя здаються Андричу досконалими, і чи не вперше в житті він відчуває піднесену ейфорію, відвідуючи блискучі лекції професорів, пишучи вірші в парках і фліртуючи з місцевими дівчатами. Пізніше Андрич скаже: «Сподіваюся, моя вітчизна не гніватиметься, якщо я визнаю, що в Боснії народився, але духовно розкрився у Польщі». Та цей рай триває недовго: уже влітку 1914-го, після фатального пострілу його колеги з «Молодої Боснії», інтуїція підказує письменнику, що такої, як раніше, Європи більше не буде, тож час повертатися на свою батьківщину, до своїх улюблених південних слов’ян.

Рішення повернутися в рідні краї було романтичним, але необдуманим: ясна річ, австрійська влада знала, що Андрич належав до організації «Молода Боснія», один із членів якої вбив австрійського престолонаслідника; більше того, Іво Андрич на цю пору вже встиг надрукувати в юґославських часописах кілька віршів, в яких за бажання можна було віднайти революційні, антигабсбурзькі алюзії. Тож нічого дивного в тому, що вже наприкінці липня 1914 року, щойно після прибуття в Спліт, Іво Андрич опиняється за ґратами — поліція вважає юнака не тільки неблагонадійним, а й небезпечним.

Звинувачений у пропаганді ідей юґославізму, Андрич отримує суворий вирок і відбуває ув’язнення в тюрмах Спліта, Шибеника й Марібора аж до весни 1915 року. Цей вишуканий і меланхолійний студент, який дивом уникнув розстрілу, час за тюремними мурами використовує для роздумів і творчості: читає єдину книжку, яку мав із собою — «Або-Або» Сьорена К’єркеґора, пише вірші у прозі, мріє. Нелюдські приниження, студінь і вологість в’язничних камер, щури й блошиці, марне харчування, а відтак і загроза захворіти на туберкульоз, до якого Андрич мав вроджену схильність, — усе це вилилося в депресію й гіркі філософські роздуми про долю людини в тюрмі, відлуння яких ми чітко чуємо у «Проклятому дворі».

Після виходу з тюрми Іво Андрич дістає ще два роки домашнього арешту, які проводить в Овчареві й Зениці, де тоді працювала його мама Катарина. Ці роки, поки навколо бушує Перша світова війна, письменник проживає відносно спокійно, багато спілкуючись з місцевим францисканським монахом (знову ж таки, ця дружба відлунюватиме в багатьох пізніших текстах Нобелівського лауреата), студіюючи Святе письмо і пишучи свою першу книгу — «Ex Ponto», вже сама назва якої наштовхує на роздуми про вигнання Овідія і його меланхолійні послання з берегів Чорного моря; вочевидь, гостре переживання самотності в несправедливому, жорстокому світі дозволяє Андричу до певної міри ототожнити себе з давньоримським автором скорботних елегій.

Тим часом Перша світова війна поволі близиться до закінчення, поліцейський режим перестає бути таким суворим, і Андрич, що знову слабує на захворювання легень, вирушає лікуватися в Заґреб. Там у 1917 році він дочікується амністії, яка знімає з нього звинувачення і робить знову вільною людиною. Андрич повертається в літературні кола, видає першу книжку, і тепер — зрілий інтелектуально й духовно, побачивши світ і посмакувавши тюремної юшки — стає одним із лідерів культурного життя міста. Нарешті в 1918 році Австро-Угорська імперія перестає існувати, а на її руїнах утворюється Королівство Сербів, Хорватів і Словенців — втілюється ще шкільна юґославська мрія Іво про об’єднання південних слов’ян у своїй власній державі. Починається нова сторінка життя, і Андрич перетворюється з переслідуваного арештанта на зірку й успішну людину.

Уже наприкінці 1919-го року Іво Андрич переїжджає з провінційного Заґреба в нову столицю Королівства південних слов’ян — Белґрад; тут він отримує дрібну чиновницьку посаду в Міністерстві релігій. Нове життя припало йому до смаку, молода столиця дарувала безліч перспектив, і саме тут зібрався цвіт тодішньої юґославської літератури — Црнянський, Міличич, Вінавер, Пандурович та інші зірки місцевої богеми. Андрич послідовно працює над створенням іміджу вдумливого й елегантного письменника, поступово стає все популярнішим і відомішим, видає збірку віршів «Неспокої» і перші оповідання, але попри це не забуває й справи кар’єрні. Не буде перебільшенням сказати, що Андрич-чиновник був не менш обдарованим, ніж Андрич-письменник.

Це доводить блискуча дипломатична кар’єра, яку Іво Андрич розпочинає 1920 року на посаді консула в Посольстві Королівства СХС у Ватикані. Через рік він переїздить на роботу в Генеральне консульство у Бухаресті, де також не затримується надовго — у 1922 році його переводять на посаду в Трієст. Тим часом молоде королівство поволі набирає бюрократичного лоску і підвищує планку для своїх службовців: тепер уже не досить бути просто освіченою інтелігентною людиною, потрібен ще й диплом про освіту. Іво Андрич — через переїзди, війну і тюремний строк — такого диплому не має, тому, щоб зберегти престижну роботу, вступає на філософський факультет в австрійському Ґраці, де вже 1924 року захищає докторську працю «Розвиток духовного життя у Боснії під впливом турецького панування». Захистивши докторат, молодий дипломат повертається в Белґрад і продовжує працю в Політичному відділі Міністерства закордонних справ. Того ж року виходить його перша прозова книжка — «Оповідки», за яку наступного року він здобуває престижну нагороду Люби Михайловича.

З кожним наступним роком кар’єра Іво Андрича лише прискорюється: у 1926 році він стає членом-кореспондентом Сербської академії наук і мистецтв, того ж року отримує посаду віцеконсула в Марселі. 1927 рік — нове призначення, цього разу в Генеральне консульство в Парижі, де у вільний від роботи час Іво Андрич відшуковує в Національному архіві й вивчає документи французького консула в Травнику початку ХІХ століття, значно пізніше ці матеріали ляжуть в основу його видатного роману «Травницька хроніка». 1928 рік — призначення в Мадрид, 1929 — Брюсель, 1930 — Женева, цього разу вже справді висока посада секретаря постійного Представництва Королівства Юґославії при Лізі Націй. У 1933 році Андрич повертається в Белґрад на роботу в Міністерство закордонних справ, де вже в 1935 році стає шефом Політичного відділу, а в 1937 — помічником міністра. Де факто він стає не просто успішним, а й одним із найвпливовіших чиновників в усій державі, його думку цінують і до неї охоче дослухаються.

Ясна річ, всі ці роки Андрич багато пише — вірші й коротку прозу, які виходять окремими виданнями й приносять авторові заслужену славу й пошану. У 1938 році навіть виходить перша наукова монографія про творчість Іво Андрича. Втім, блискуча дипломатична кар’єра, все нові й більші обов’язки заважають письменнику повністю присвятити себе творчості. Можна стверджувати, що в підсумку цих років Андрич-чиновник випереджає й перемагає Андрича-літератора. І вже зовсім невдовзі це зіграє з ним злий, небезпечний жарт.

Навесні 1939 року Іво Андрича призначають уповноваженим міністра і Надзвичайним послом Королівства Юґославії у Берліні. 12 квітня Андрич прибуває в Третій Райх, а 19 квітня вручає вірчі грамоти фюреру — Адольфу Гітлеру. Таким чином Іво Андрич отримує неймовірну важливу, але водночас небезпечну посаду просто у лігві звіра. Про ці сторінки його біографії воліють мовчати, а після вручення письменнику Нобелівської премії у багатьох виникло питання: як можна було нагородити людину, яка хоч і вимушено, але все ж співпрацювала з Третім Райхом?

У Берліні Андричу було нелегко, бо з одного боку він був змушений відстоювати інтереси своєї країни в столиці найпотужнішої європейської держави того часу, а з іншого — все його єство протестувало проти нацистської політики. Коли 1 вересня 1939 року Райх нападає на Польщу і цим починає Другу світову війну, Андричу боляче подвійно, адже Польщу він вважає однією зі своїх духовних батьківщин, має в цій країні купу друзів і знайомих. Німці арештовують чимало відомих польських письменників та інтелектуалів, і тих, кому пощастило вижити — відправляють у концтабори. Посол Королівства Юґославія в Берліні Іво Андрич використовує всі свої зв’язки і вплив, щоб врятувати бодай кількох видатних поляків. Ясна річ, це помічають і в Берліні, і в Белґраді, тому надалі чимало важливих політичних контактів між Юґославію й Третім Райхом відбуваються за спиною «неблагонадійного» посла.

Перші два роки війни Іво Андрич проводить у Берліні, стаючи мимовільним свідком злочинів і шовіністичної політики Гітлера. На початку 1941 року, відчуваючи, що король Юґославії прагне не просто порозуміння, а й союзу з нацистами, письменник пише заяву на звільнення, але в Белґраді йому відмовляють. Тому 25 березня 1941 року Іво Андрич у складі офіційної делегації Юґославії був присутнім на підписанні договору про приєднання його батьківщини до Троїстого пакту «країн Осі»: Німеччини, Італії та Японії. Цей договір викликав масові протести в Юґославії, і вже через два дні відбувся державний переворот, що скинув профашистську владу. Це обурило Гітлера, який наказав 6 квітня (до речі, це був православний Великдень, а операція бомбардування Белґрада називалася «Страшний суд») розпочати воєнний напад на Юґославію і за лічені дні окупував країну.

Ясна річ, після початку війни з Юґославією Іво Андрич не міг більше залишатися в Берліні. Німці пропонують йому виїхати у безпечну Швайцарію, але тільки самому, без персоналу посольства. Андрич відмовляється, після чого разом зі своїми підопічними та їхніми родинами вирушає на батьківщину, в окупований Белґрад. В листопаді того ж року його відправляють на пенсію, але від пенсії колабораційної юґославської влади він відмовляється; на пропозицію підписати Заклик до сербського народу, в якому засуджувався опір окупантам, також відповідає відмовою. Колишній впливовий державний чиновник живе в бідності й відчутті постійної небезпеки, знімає кімнату в знайомого адвоката й не з’являється на публіці. Більше того, письменник забороняє друкувати й передруковувати свої твори під час окупації. Пізніше, вже після закінчення війни, Андрич запише в своєму приватному щоденнику: «Німці й Німеччина! Це найбільша мука мого життя, злам, який у житті людини може значити або точку неповернення, або смерть. Це проблема, від якої Європа хворітиме ще сто і п’ятдесят років. Але навіть тоді я не бачу рішення».

1942-й, 43-й і 44-й роки, роки війни, небезпеки, голоду і холоду, стали найбільш плідними у творчій біографії Іво Андрича. Таке враження, ніби літературна пружина, яку півтора десятиліття затискала іпостась Андрича-дипломата, враз вистрелила й дозволила його таланту відкритися на повну. Саме протягом цих років, зокрема переломного 1944-го року, Іво Андрич один за одним пише свої шедеври — романи «Травницька хроніка», «Міст на Дрині» та «Панянка». Така інтенсивна творча праця стає його порятунком, дозволяє не зламатися і не збожеволіти в найстрашніші дні Другої світової війни. Важливо наголосити, що в ті роки Іво Андрич навіть не міг сподіватися, що ці романи колись надрукують, не кажучи вже про абсолютно фантастичну на той час думку про можливе нагородження письменника Нобелівською премією з літератури.

Нарешті війна закінчується і, здавалось би, Андрич зможе видихнути з полегкістю й зажити повноцінним життям, але небезпека не минає: до влади в Юґославії приходять комуністи, для яких постать колишнього королівського посла в нацистському Берліні більш ніж підозріла. Врятувавшись від нацизму, Андричу доводиться захищатися від комунізму. Його рятують бездоганна репутація порядної людини, справжнього патріота, гучна слава видатного літератора, якого на той час знають уже не тільки в Юґославії, і те, за що раніше він сидів у в’язниці — членство в радикально-революційній «Молодій Боснії».

Постать Іво Андрича — видатного письменника і знаного в Європі дипломата — була занадто помітною й важливою, щоб таку людину просто розстріляти (як то юґославські комуністи зробили з частиною своїх супротивників одразу ж після приходу до влади). Комуністичний лідер Юґославії Йосип Броз Тіто боровся за міжнародне визнання своєї влади, намагався переконати світ у своїй цивілізованості й прагненні встановити законний порядок, а знищення Андрича могло поставити жирний хрест на репутації нового режиму. Словом, Андричу пощастило.

Згодом він навіть пояснював, що все життя чекав на щось подібне: народжений у злиднях, мріяв про соціальну справедливість, а ідеалом завжди бачив державу, в якій усі будуть рівні — незалежно від національності й походження. Сьогодні це, либонь, звучить досить лукаво, але варто нагадати, що в часи Андричевого дитинства і юності соціалістичні/комуністичні ідеї й справді здавалися прекрасними і революційними; в них не тільки вірили — за них помирали. І членство в «Молодій Боснії» доводить, що Іво Андрич таки не лукавив.

Після закінчення Другої світової війни відбувається ще одна зміна, коріння якої сягає ще в юні роки Андрича. У новій атеїстичній комуністичній державі Андрич делікатно відрікається від католицизму (і релігійності взагалі), таким чином віддаляючись і від своєї хорватськосьті. Іво Андрич ніколи не був надмірно релігійною людиною, релігія для нього завжди була радше філософією й частиною історії культури, але під час війни він став свідком того, як Католицька церква Хорватії фактично підтримувала пронацистську владу і не намагалася зупинити геноцид сербів і ромів у НДХ. Більше того, після війни у різноманітних анкетах Іво Андрич записував себе сербом, а книжки видавав кирилицею. Зовні це може здаватися якоюсь радикальною зміною, проте насправді така позиція всього лиш ілюструє Андрича насамперед як боснійця — людину плинної ідентичності, вихідця з пограниччя культур і релігій, який сама може обрати собі національність. Інший приклад такого ж уродженця Боснії — Емір Кустуріца, ім’я якого чітко сигналізує про мусульманство його родини, але сам він вибрав собі інший шлях і став фанатичним православним і шовіністичним сербом. О Босніє!

У новій політичній реальності Іво Андрич нарешті забуває про кар’єру чиновника і таким чином стає повноцінним професійним письменником, публічним інтелектуалом, який живе з власної творчості. Одразу ж після війни у Белґраді виходять романи «Міст на Дрині», «Травницька хроніка» і «Панянка». Ці видання збирають хвилю захоплених рецензій і перетворюють Андрича на одного з найголовніших письменників Юґославії. Він пише колонки для провідних газет, виступає на телебаченні й радіо, читає лекції в головних університетах країни, проводить творчі зустрічі й бере участь у фестивалях. Але така швидка й гучна слава тягне за собою ще один наслідок — потребу виконувати публічні функції у новій державі.

А їх на письменника повісили безліч: уже в 1945 році він стає головою Союзу письменників Юґославії і заступником голови Товариства культурної співпраці Юґославії і СРСР; наступного року стає постійним членом Академії наук і мистецтв, а в 1947-му — членом президії Народної Скупштини (парламенту) Боснії і Герцеґовини. Крім цього, він багато подорожує у складі державних делегацій: відвідує з візитами Китай, Францію, Польщу, Болгарію і Совєтський Союз (в рамках туру «країною рад» навідується й до Києва). Андрич стає одним із найбільш впізнаваних облич істеблішменту нової комуністичної держави, і цілком закономірно в 1954 році свою лояльність до влади й персонально до Тіто закріплює вступом у Комуністичну партію Юґославії.

Цей 1954-й рік важливий ще однією подією — саме тоді в Юґославії виходить «Проклятий двір», ще один із великих романів Андрича, хоча цього разу, на відміну від «Мосту на Дрині» і «Травницької хроніки», йшлося насамперед не про обсяг. Адже «Проклятий двір» — це найменший роман Андрича, але критики одразу після виходу нарекли його одним із найкращих. Звучали порівняння з досконалим ювелірним виробом, філігранно відточеним і навіть під мікроскопом ідеальним. Бо Іво Андричу вдалося в невеликій прозовій формі відкрити велику епічну силу, показати століття й характери, сутичку Орієнту і Заходу, занепад колись усесильної імперії, при цьому так вправно перемикаючи фокус нарації, що кожен читач цього роману відчуває себе зачарованим.

В основу «Проклятого двору» лягла реальна історична біографія Джем-султана. Але, крім цієї, основної теми, це ще й роман про самотність, про відчуття власної інакшості серед ворожого світу, одвічна притча про суперництво двох братів; не менш важливою є й тема боротьби цивілізацій Заходу і Сходу (знову двох братів?), історія агонії Османської імперії та вигаданий сюжет про пригоди боснійського монаха-францисканця у царгородській в’язниці. Частина дослідників, що аналізували філософську концепцію роману, роблять ще радикальніший висновок: це роман про те, що будь-яке життя є тюрмою і ми насправді не можемо віддалитися від заздалегідь приготованої для нас ролі (як Чаміл не зміг покинути своє життя й епоху, щоб прожити долю султана Джема). Навіть чергування назв міста — Царгород і Стамбул — має під собою глибоку авторську концепцію, бо все в цьому романі наділене подвійним дном і подвійним значенням, кожна деталь є символом, через який можна відкрити ще одну лінію інтерпретації тексту.

Та справжнім дивом є не тільки тематичне багатство цього невеличкого роману — найбільше вражає його архітектоніка, структура розповідних кіл, що накладаються одне на одне. Ми слухаємо історію молодого ченця про його покійного наставника, а вже за мить опиняємося в історії монаха, який потрапив у стамбульську тюрму, щоб за кілька сторінок пірнути у вулички Смирни й зустріти дивакуватого юнака, який закохався в грекиню, а за наступним поворотом фабули пірнути на кілька століть углиб історії й дізнатися про сутичку братів Джема і Баязида. Композиційна довершеність цих оповідей немов затягує нас у вир, і десь посеред книжки ми вже й не розуміємо, про що насправді цей роман і хто в ньому є головним героєм, — це відчуття літературного запаморочення в голові, мов під час танцю дервіша, який поринає в транс. У «Проклятому дворі» особливо відчутно, що авторові близька орієнтальна стилістика, ми чуємо тут відлуння безкінечних східних казок, але водночас бачимо ознаки роману типово західного — наприклад, холодний і раціональний психологічний аналіз героїв. Цей роман блискуче демонструє, що Андрич у своїй творчості інтуїтивно зумів поєднати найкращі літературні традиції Сходу і Заходу. Так писати міг тільки уродженець Боснії.

«Проклятий двір» був перлиною в доробку автора, але інші його книжки, в тому числі поезія й есеїстичні замітки, також здобували захоплену читацьку рецепцію, і завдяки цьому в середині 50-х років Іво Андрич стає якщо не всесвітньо, то принаймні всеєвропейськи відомим письменником. Його романи перекладаються на основні мови континенту і один за одним виходять французькою, російською, польською, болгарською, румунською. На батьківщині не просто кожна нова книжка, а кожне нове оповідання стає значимою культурною подією, яку обговорюють і аналізують на вулиці і в університетах.

Тоді ж — у 1956 і 1957 роках — Іво Андрич отримує й перші українські переклади своїх творів. Вони мають цікаву історію, що також досить яскраво характеризує ту епоху: талановитий закарпатський письменник і перекладач Семен Панько освіту здобував у Будапешті, де й познайомився з вихідцями з інших окраїн колишньої Дунайської імперії, в тому числі з сербами й хорватами, від яких навчився сербохорватської (так її тоді називали) мови. Після Другої світової війни й приєднання Закарпаття до України Семен Панько починає активно публікуватися як оригінальний письменник і перекладач. Смерть Сталіна означає кінець затяжної кризи в совєтсько-юґославських стосунках, і з першими ознаками відлиги в «країні рад» знову починають перекладати юґославських письменників. Панькові випадає приємність перекласти Іво Андрича — на той час ще не відомого в Україні автора. Ось так, завдяки політичному «потеплінню», культові романи «Міст на Дрині» й «Проклятий двір» виходять українською за п’ять років до вручення Андричу Нобелівської премії! Варто відзначити високий естетичний рівень цих перекладів і висловити жаль, що з 1956 року «Проклятий двір» в Україні не перевидавався (після вручення «буржуазної» Нобелівки Андрич в республіках СРСР став небажаним автором).

Та повернімося до Андрича. Цього разу до його непублічного, приватного життя. Здобувши славу й суспільне визнання, Іво не мав одного — щастя і сімейного затишку. Хоча на всіх етапах свого життя він мав доволі активні й різноманітні стосунки з жінками, йому судилося аж до старості залишатися холостяком. Деякі його романи з жінками були бурхливими й короткими, часом навіть лунали звинувачення про адюльтер і любовні трикутники; натомість з іншими жінками він підтримував стосунки довжиною в роки, але переважно платонічні й епістолярні (про його любов у листах можна б написати окремий роман!). Одні вважали, що він не одружується, оскільки боїться, що це заважатиме його творчості, інші ж пліткували, що його вимоги занадто високі і любить насправді він тільки себе самого.

Та була одна жінка, яку Іво Андрич любив довгі десятиліття — Міліца Йованович (Бабич). То була нещасна любов, бо Міліца була заміжньою й любила свого чоловіка Ненада. Але водночас дуже тепло, ніжно, з любов’ю ставилася до Андрича. Цей любовний трикутник проіснував як мінімум двадцять років, бо ще в середині 30-х Андрич забирає Ненада з собою на роботу в Посольство в Берліні, а злі язики плещуть, що все це тільки для того, щоб і Міліца була поруч. Хай там як, а Іво Андрич був людиною винятково шляхетних манер і ніколи не дозволив собі переступити поріг і зруйнувати чужу сім’ю. Навпаки, навіть у лихоліття Другої світової, коли Ненад потрапив у концтабір, Іво Андрич підтримував Міліцу і всіляко сприяв звільненню її чоловіка.

Стати справжньою парою Іво Андрич і Міліца змогли тільки в 1958-му, коли Ненад помер після довгої й виснажливої хвороби. Це був шлюб зрілих, літніх, самодостатніх людей, яким випало прожити дуже складне, часом навіть лиховісне життя. Андричу на той момент було 66 років — і він вперше відчував себе щасливим. Після одруження він отримує перше власне житло, адже до того жив на зйомних квартирах і в готелях. Іво Андрич усе життя жив як монах: аскетичні інтер’єри, тверде ліжко й мінімум речей, які можна швидко спакувати у валізу. За майже сім десятиліть найкоштовнішою його власністю була домашня бібліотека на кілька тисяч екземплярів. Тепер і бібліотека, і старий запеклий холостяк нарешті отримали свій дім, джерело спокою й затишку.

Здавалося, на старості літ Іво Андрич уже не зможе отримати більше — він був прославленим і любленим письменником, а тепер ще й коханим чоловіком. Але в 1961 році — абсолютно несподівано для нього самого — письменнику присуджують найвищу світову відзнаку за літературні досягнення. Нобелівську премію Андричу дають за «епічну силу, з якою він віднаходив теми й зображував людські долі, видобуті з історії його країни». Як і заведено в Нобелівських звичаях, імена конкурентів, які того року розглядало журі, оголосили тільки через 50 років. Тоді й виявилося, що Іво Андрич випередив Лоренса Дарела, Джона Рональда Толкієна, Джона Стейнбека, Едварда Форстера, Альберто Моравіа і Роберта Фроста. Нічогеньке товариство!

Втім, поки весь світ аплодував Іво Андричу, на батьківщині його чекав радше холодний прийом. Річ у тім, що керівник Юґославії Йосип Броз Тіто приятелював з іншим великим письменником — хорватом Мирославом Крлежею, і саме його вважав гідним найвищої премії. Але з Нобелівською премією в кишені й світовою славою це вже не Тіто був потрібен Андричу, а Тітові — Андрич. Врешті влада гідно вшановує письменника, обсипає його новими званнями й відзнаками, але самому Андричу вже не хочеться галасу — він прагне тиші, сімейного затишку і гармонії. Грошовий еквівалент Нобелівської премії у повному обсязі письменник передає на розвиток бібліотечної справи в його рідній Боснії.

А сам все частіше втікає зі столиці на узбережжя Адріатичного моря, де в містечку Герцеґ-Нові вони з Міліцою збудували невеличку віллу. Цей будиночок над морем стає ідеальним місцем для щасливої старості двох закоханих людей. Іво Андрич настільки щасливий, що поспішає нажитися, насолодитися тим, чого йому все життя бракувало. У роки після здобуття Нобелівської премії він дуже мало пише, але його романи весь час передруковують і перекладають на все нові мови. На жаль, у такому щасті парі не судилося прожити довго — у 1968-му Міліца, хоч і молодша від Андрича на сімнадцять років, помирає, залишаючи бездітного письменника знову самотнім у цьому світі.

Своє життя після смерті Міліци Андрич описує в одному листі: «Життя немає, а смерть не приходить». Який лаконічний вираз і яке вишукане освідчення в коханні до жінки, без якої він не бачить сенсу жити далі! Наступні сім років Андрич живе, як справжній монах: майже не цікавиться зовнішнім світом, уникає галасу й скупчень людей, спілкується переважно з книжками, а всю свою активність обмежує годинною прогулянкою в парку. Не буде перебільшенням сказати, що всі сім років після відходу дружини Іво Андрич проживає в очікуванні власної смерті. Збавителька-смерть приходить по нього 13 березня 1975 року.

Андрій Любка

Словничок незрозумілих слів

Ага — в Османській імперії начальник, хазяїн, головний слуга у маєтку. Офіцерський титул і військове звання в османському війську: яничарський ага, сипаський ага. Після ліквідації яничарів у 1826 році — назва молодших і середніх офіцерів османської армії.

Бег (бей) — в Османській імперії 1) князь, правитель незалежного князівства; 2) управитель округи. У османській титулатурі послідовність за спаданням була наступною (хоча і не протягом усього існування імперії): паша, бей, ага, ефенді. У сучасних Туреччині, Азербайджані та Криму слово «бей» перетворилося на форму ввічливого звернення до шанованої особи.

Валія — губернатор в Османській імперії.

Візир — в мусульманських монархіях титул сановника вищого рангу (аналог міністра), політичного або релігійного радника султана або халіфа. Титул Великий візир є приблизним відповідником європейського прем’єр-міністра.

Дефінітор, ґвардіан — чини монахів у Католицькій церкві.

Диван — вищий орган виконавчої, законодавчої чи законо-нарадчої влади в ряді ісламських держав, державна рада; в Османській імперії складався з Великого візира, інших візирів і аги яничарів, замінюючи відсутнього султана.

Ефенді — (пан, володар, правитель, начальник) — титул і офіцерське звання в Османської імперії та деяких інших країнах Сходу в XV–XX століттях. Форма «ефенді» спочатку використовувалася, як шанобливе звертання до султана та інших знатних осіб, поступово витіснивши форму «челебі». Ефенді вважалися в Османській імперії також всі грамотні громадяни, на відміну від неписьменних ага (початкове значення слова — людина, яка може в суді захищати себе сама).

Інтернунцій — (лат. internuntius — посередник, вісник) — глава дипломатичного представництва Ватикану, який акредитувався при главах держав. За старшинством належав до другого класу дипломатичних представників, що відповідає класу посланника.

Кадія — суддя в Османській імперії.

Караґьоз (від якого утворено прізвисько персонажа Караджоза) — середньовічний турецький театр тіней, а також його головний герой, уособлення народного гумору та метикуватості.

Караманія (Караман) — еялет або пашалик, адміністративно-територіальна одиниця Османської імперії. Існував у 1483–1864 роках. Утворився в межах бейліка Караманлу, у 1864 році перетворений на вілайєт Конья.

Левантійці — термін, що застосовувався до католицького населенню середньовічних держав Близького Сходу (держави хрестоносців, Латинська імперія, володіння Венеціанської республіки, пізня Візантія, пізніше — Османська імперія). В наші дні термін іноді використовується для позначення їх нащадків, які проживають в Туреччині і Леванті (Сирія, Ліван, Ізраїль, Палестина, Йорданія).

Окка — османська міра ваги (відповідає 1,2828 кг)

Паша — правитель; високий титул у політичній системі Османської імперії. Приблизно відповідав посаді губернатора чи генерала (адмірала). Спочатку титул використовувався виключно для воєначальників, але згодом девальвувався і міг застосовуватися по відношенню до будь-якої високопосадової офіційної особи або взагалі особі сторонній, удостоєній подібної честі.

Сефарди — етнографічна група єврейського народу, що сформувалася на Піренейському півострові і розмовляла мовою ладіно (близькою до іспанської).

Фра — скорочення від слова frater (брат), що приєднується до імені католицького ченця, зокрема звертання до монахів-францисканців.

Зміст

I … 10

II … 37

III … 49

IV … 61

V … 70

VI … 81

VII … 89

VIII … 97

Післямова перекладача … 113

Словничок незрозумілих слів … 133

Інформація видавця

Літературно-художнє видання

Іво Андрич

ПРОКЛЯТИЙ ДВІР

З сербської переклав Андрій Любка

Коректорка Руслана Маринич

Обкладинка Анни Стьопіної

Макет Альони Олійник

Підписано до друку 22.09.2020. Формат 84х108 1/32

Умов.-друк. арк. 9,99. Обл.-вид. арк. 10,11.

Видавництво «Книги — ХХІ»

Адреса для листування:

а/с 274, м. Чернівці, 58032, Україна

тел.: +380 (372) 586021, моб. +380 (98) 7150181

booksxxi@gmail.com

books-xxi.com.ua

Свідоцтво про державну реєстрацію

ДК № 5259 від 16.12.2016 р.

Іво Андрич (1897-1975) — найвідоміший сербський письменник, єдиний Нобелівський лауреат з літератури з теренів колишньої Юґославії. Народився в боснійському місті Травник, виростав у Вишеґраді й Сараєві, де став активним учасником радикальної організації «Молода Боснія», один із членів якої убив австрійського престолонаслідника Франца Фердинанда і цим розпочав Першу світову війну. У період міх двома світовими війнами Іво Андрич працював юґославським дипломатом у Румунії, Ватикані, Франції, Іспанії і Третьому Райху. Світову славу здобув завдяки романам •Міст на Драмі», «Травницька хроніка» і «Проклятий двір». Написав дно десятки книжок, його тексти перекладено на всі головні мови світу. Помер і похований у Белграді.

Справжнім дивом є не тільки тематичне багатство цього невеличкого роману — найбільше вражає його архітектоніка, структура розповідних кіл, що накладаються одне на одне. Ми слухаємо історію молодого ченця про його покійного наставника, а вже за мить опиняємося в історії монаха, який потрапив у стамбульську тюрму, щоб за кілька сторінок пірнути у вулички Смирни й зустріти дивакуватого юнака, який закохався в грекиню, а за наступним поворотом фабули пірнути на кілька століть углиб історії й дізнатися про сутичку братів Джема і Баязида. Композиційна довершеність цих оповідей немов затягує нас у вир, і десь посеред книжки ми вже й не розуміємо, про що насправді цей роман і хто в ньому є головним героєм, — це відчуття літературного запаморочення в голові, мов під час танцю дервіша, який поринає в транс.

Примітки до електронної версії

Перелік помилок набору, виявлених та виправлених верстальником

с. 51: <…> лише не повинна [була на з’являтися] => була з’являтися на вулиці <…>

с. 58: Кадія підвів [голоду] => голову й глянув на нього гостро і з осудом.

с. 76: <…> далі [сів] => слів справа не зрушилася.

с. 81: <…> було [те, фра] => те, що фра Петар чув <…>

с. 85: <…> те, чого [він не досі] => він досі не спромігся зробити <…>

с. 116: <…> майбутній Нобелівський лауреат [публікує 1911-му] => публікує в 1911-му <…>

Примітки

1

Taedium vitae (лат.) — огида до життя (Прим. Авт.)

2

Петар.

Content

Іво Андрич
Проклятий двір

I

II

ІІІ

IV

V

VI

VII

VIII

Післямова перекладача

Словничок незрозумілих слів

Зміст

Інформація видавця

Примітки до електронної версії

Примітки