Богуміл Грабал

Занадто гучна самотність

УДК 821.162.3’06-31

Г75

Видання здійснено за підтримки Міністерства культури Чеської Республіки та Чеського Центру у Києві.

Перекладачка дякує програмі Praha město literatury за можливість працювати над перекладом цієї книги влітку 2018 року.

Перекладено за виданням:

Bohumil Hrabal. Příliš hlučná samota. — Mladá fronta, 2012. — 2. vydáni. — 112 stran.

© 1980, Bohumil Hrabal Estate, Zürich, Switzerland

© Ірина Забіяка, переклад із чеської, 2020

© Валерія Печеник, ілюстрації, обкладинка, 2020

© ТОВ «Видавничий дім „КОМОРА“», 2020

ISBN 978-617-7286-62-1 (укр.)

ISBN 978-80-204-2635-2 (чеськ.)

Занадто гучна самотність

Тільки сонце має право на свої плями

Йоганн Вольфґанґ Ґете

1

Тридцять п’ять років я працюю в пункті збору старого паперу, така вона, моя любовна історія. Тридцять п’ять років пресую старий папір і книги, тридцять п’ять років обмащуюся літерами, вже навіть схожий на ті наукові словники, яких точно напресував десь із тридцять центнерів, я джбан, повний живої і мертвої води, лиш трошки нахили — й потечуть із мене чудові думки, я мимохіть освічений, тож, власне, навіть не знаю, які думки мої й походять від мене, а які я вичитав, отже, за тих тридцять п’ять років я з’єднався із собою і зі світом навколо, бо, читаючи, я насправді не читаю, я набираю в дзьобик гарне речення й смокчу його, мов карамельку, наче ціджу чарочку лікеру, допоки його думка в мені не розіллється, наче алкоголь, вона довго всотується в мене, аж доки не лише заповнить мозок і серце, а й загуркоче у венах до самих кінчиків судин. Так за місяць я пресую десь двадцять центнерів книжок, але щоб мати силу на таку милу Господу працю, за тридцять п’ять років я випив стільки світлого пива, що ним можна було б наповнити п’ятдесятиметровий басейн чи всі посудини для різдвяних коропів[1]. Так я мимохіть помудрішав і нині переконуюсь, що мій мозок — це спресовані гідравлічним пресом думки, пакунки ідей, а моя голова з вигорілим волоссям — горішок Попелюшки, і знаю я, що ще кращими, напевно, були часи, коли всі мудрощі були записані лиш у людській пам’яті, тоді, якби комусь заманулося спресувати книги, він мусив би пресувати людські голови, але й це б не допомогло, бо правильні думки приходять іззовні, вони поруч із нами, наче ті макарони в бідончику[2], тому коніаші[3] по всьому світу марно палять книги, якщо вже в тих книгах записано щось справжнє, чується тільки тихий сміх палених книг, адже путня книжка завжди вказує кудись назовні. Я купив собі маленький додавач, і помножувач, і видобувач кореня, таку машинку, як нагрудна кишенька, й, набравшись сміливості, відкрутив задню стінку, й радісно стрепенувся, бо ж із умиротворенням знайшов усередині рахівниці малесеньку дощечку, розміром десь із поштову марку, завтовшки з десять листків паперу, і більше нічого, крім повітря, наповненого варіаціями математики. Коли мої очі дістаються до вартісної книги, коли я прибираю видрукувані слова, від тексту теж не лишається нічого, крім нематеріальних думок, що літають у повітрі, відпочивають у повітрі, живляться повітрям і в повітря повертаються, адже все врешті-решт — повітря, мов кров, яка є в святій гостії і водночас її там немає. Тридцять п'ять років я пакую старий папір і книги й живу в країні, де п’ятнадцять поколінь уміють читати й писати, я живу в колишньому королівстві, де лишається звичка й нав’язлива ідея терпляче пресувати собі в голову думки і образи, що приносять невимовну радість і ще більший жаль, я живу серед людей, які за пакунок спресованих думок готові віддати життя. І от зараз це все повторюється в мені, тридцять п’ять років я натискаю зелену й червону кнопку преса, ті самі тридцять п’ять років п’ю джбани пива не заради самого пиття, бо жахливо боюся п’яниць, я п’ю, щоб допомогти собі думати, щоб легше дістатися до самого серця текстів, адже те, що я читаю, воно не для забави, не для того, щоб якось згаяти час або чимшвидше заснути, я той, хто живе в країні, де п’ятнадцять поколінь уміють читати й писати, я п’ю, щоб уже ніколи не заснути від читання, щоб мати від читання дрижаки, адже я поділяю думку Геґеля про те, що шляхетна людина — не завжди шляхтич, а злочинець — не завжди вбивця. Якби я вмів писати, то написав би книгу про велике щастя й велике нещастя людське. Книжками і з книжок навчився я, що небеса зовсім не гуманні, і людина, яка думає інакше, теж не гуманна, і не тому, що не хоче, а тому, що це суперечить правильному мисленню. Під моїми руками й у моєму гідравлічному пресі гинуть дивовижні книги, а я цьому потоку й текучості запобігти не можу. Я просто ніжний різник. Книги навчили мене милуватись і радіти спустошенням, я обожнюю хмарні зливи й бригади, що зносять будівлі, стою й годинами дивлюсь, як піротехніки злагоджено, ніби накачуючи здоровенні покришки, підривають цілі квартали будинків, цілу вулицю, я до останку не можу надивитися на ту першу секунду, яка піднімає всі цеглини, камені й балки, а потім настає мить, коли будинки сповзають тихо, ніби сукні, як океанський пароплав після вибуху котлів — швидко на морське дно. Я стою в хмарі пилу й музиці тріскотіння і міркую про свою роботу в глибокому підвалі, де стоїть мій прес, за яким я працюю тридцять п’ять років при світлі лампочок, чую, як нагорі у дворі походжають кроки, і через отвір у стелі підвалу бачу, як із неба сиплються роги достатку, вмісти мішків, ящиків і коробок, котрі висипають в отвір посеред двору старий папір, зів’ялі рослини з квіткарень, папери від оптовиків, давні програмки й квитки, обгортки від ескімо і морозива «Поларка», поквецяні під час фарбування кімнат аркуші, багацько вологого й закривавленого паперу з різниць, гострі відрізки з фотоательє, вміст кабінетних смітників зі стрічками для друкарських машинок, букети на минулі дні народження та іменини, іноді мені в підвал падає бруківка, загорнута в газету, щоб папір важив більше, чи випадково викинуті ножики й ножиці для картону, молоточки і цвяходери, різницькі ножі й горнятка із засохлою чорною кавою, а часом навіть зів’ялий весільний букет чи новий штучний похоронний вінок. І все це я тридцять п’ять років пресую своїм гідравлічним пресом, тричі на тиждень вантажівки відвозять мої пакунки на вокзал до вагонів, а потім далі на паперову фабрику, щоб там робітники розрізали дроти й кинули мою роботу в луги та кислоти, де розчиняються навіть леза бритв, якими я постійно ріжу собі руки. Але як у каламуті річки, що тече між заводів, може раптом заблищати гарна рибка, так і в потоці старого паперу зблискує часом корінець рідкісної книги, і я, засліплений, мушу відвести очі, перш ніж її виловлю, витру фартухом, розкрию й принюхаюся до тексту, а потім, наче ворожачи по-гомерівськи, прочитаю перше речення, на якому зупиниться погляд, і тільки тоді вкладу серед інших рідкісних знахідок у ящик, застелений святими образами, які мені випадково хтось висипав у підвал разом із молитовниками. Це моя богослужба, мій ритуал — не тільки прочитати кожну таку книжку, а й після прочитання покласти її в кожен пакунок, адже кожен пакунок я маю оздобити, передавши йому свій характер, свій підпис. Це моя турбота, кожен пакунок має бути інакшим, кожного робочого дня я маю лишатися в підвалі на дві години довше, приходити на роботу раніше, іноді мушу працювати по суботах, щоб спресувати цю безкінечну гору старого паперу. Минулого місяця мені привезли і вкинули до підвалу шість центнерів репродукцій славетних майстрів, шість центнерів вологих рембрандтів, галсів, моне, мане, клімтів, сезаннів та інших важковаговиків європейського живопису, тож кожен пакунок я тепер оздоблюю по боках репродукціями, і ввечері, коли пакунки стоять у черзі біля ліфта, не можу надивитися на цю красу, прикрашену по боках то «Нічною вартою», то «Саскією», то «Сніданком на траві», то «Будинком повішеного», то «Ґернікою». Крім того, лиш я в цілому світі знаю, що в серці кожного пакунка ховається то відкритий «Фауст», то «Дон Карлос», що між огидним папером скривавлених кришок лежить «Гіперіон», а всередині пакунка мішків від цементу відпочиває «Так казав Заратустра». Тільки я в цілому світі знаю, в якому пакунку, ніби у гробниці, лежать Ґете і Шіллер, де Гельдерлін, а де Ніцше. Тож у певному сенсі я сам собі водночас митець і глядач, тому щодня я такий збідований і до смерті втомлений, роз’ятрений і шокований, і щоб зменшити й применшити цю величезну втрату, я п’ю джбан за джбаном пиво, й дорогою по пиво до Гусенських у мене лишається достатньо часу, щоб медитувати і мріяти про те, яким буде мій наступний пакунок. Я п’ю ці огроми пива, тільки щоб краще бачити наперед, адже в кожному пакунку ховаю рідкісну реліквію, надзвичайну відкриту дитячу труну, засипану зів’ялими квітами, тремкою фольгою та янгольським волоссячком, щоб створити затишне гніздечко для книг, які опинялися в моєму підвалі так само несподівано, як колись у цьому підвалі з’явився я. Тому я постійно запізнююсь із роботою, тому старий папір громадиться у дворі аж до стелі, а гора паперу в моєму підвалі, насипана крізь отвір,

височить аж до стелі двору. Тому мій начальник часом гаком пробиває старий папір і кричить до мене вниз із обличчям, брунатним від злості: «Гантю, де ти є? Заради господа, вже кинь ті книги й працюй! Двір завалений, а ти там унизу мрієш і їдеш з глузду!» І я біля підніжжя паперової гори скулююсь, як Адам у кущах, із книгою в руках розплющую перелякані очі в світ інший, ніж той, де я щойно був, бо коли зачитаюся, завжди потрапляю кудись-інде, в текст, і сам собі дивуюся, й винувато маю зізнатися, що й справді був уві сні, у кращому світі, у самому серці правди. По десять разів на день я дивуюсь, як міг так віддалитися сам від себе. Так, відчужений і зчужений, повертаюся з роботи, тихо й медитативно крокую вулицями, проходжу повз трамваї, машини й пішоходів у хмарі книг, які сьогодні знайшов, і несу собі додому в портфелі, так, замріяний, машинально переходжу на зелене, не врізаюся в стовпи чи в людей, просто крокую й тхну пивом і брудом, але усміхаюся, бо несу в портфелі книжки, від яких чекаю, що ввечері дізнаюся сам про себе щось таке, чого ще не знаю. От і крокую шумними вулицями, ніколи не переходжу на червоне, вмію ходити в підсвідомій несвідомості та в напівсні, підсвідомо натхненний, кожен пакунок, який я спресував цього дня, озивається в мені тихо і ще тихіше, і я просто фізично відчуваю, що це я — спресований пакунок книг, що і в мені горить контрольний вогник котла, контрольний язичок газового холодильника, малюсінький вічний вогник, куди я щодня підливаю масло думок, мимохіть вичитаних під час роботи з книг, які зараз несу в портфелі додому. Так я повертаюся, наче дім у вогні, наче хлів у вогні, світло життя походить із вогню, а вогонь — зі смерті дерева, ворожий жаль лишився на дні попелу, а я тридцять п’ять років пресую на гідравлічному пресі старий папір, мені лишилося п'ять років до пенсії, і моя машина вирушить туди разом зі мною, я її не залишу, я відкладаю, в мене є спеціальна ощадна книжка, тож ми підемо на пенсію разом, оскільки я цю машину викуплю в підприємства, заберу її додому, поставлю її в дядьковому садку серед дерев, і тільки тоді, там, у садку, робитиму по однісінькому пакунку щодня, але це буде міцний пакунок, пакунок-пам’ятник, артефакт, у цей пакунок я вкладу всі свої молодечі ілюзії, все, що я вмію, все, чого навчився за тридцять п’ять років на роботі й роботою, лиш на пенсії я робитиму це під враженням від моменту, натхненний, один пакунок щодня з книг, яких у мене вдома понад три тонни, це буде пакунок, якого я не соромитимусь, це буде пакунок, наперед намріяний, намедитований, а коли в корито преса я вкладатиму книги й старий папір, іще під час роботи, яка буде творенням у красі, в останню партію я досиплю конфетті й блискіток, щодня один спресований пакунок, а через рік у садку — виставка пакунків, виставка, під час якої кожен відвідувач зможе сам, але під моїм керівництвом, сам створити свій пакунок, коли плита преса від зеленої кнопки нагортає поперед себе і з велетенською силою розмелює і пресує старий папір, оздоблений книгами, квітками і ще тим сміттям, яке кожен собі несе, тож вразливий глядач матиме відчуття, ніби це він сам перевертається в моєму гідравлічному пресі. Я вже сиджу вдома в напівтемряві, сиджу на табуретці, голова моя падає, я аж торкаюся мокрими вустами колін і тільки так дрімаю. Іноді я в такій позі тонетівського стільця[4] сплю до самої півночі, а коли прокидаюсь і піднімаю голову — штани мокрі на колінах від слини, бо я згорнувся, зіщулився, ніби кошеня взимку, як дерево крісла-гойдалки, бо можу собі дозволити розкіш бути покинутим, хоч я ніколи й не буваю покинутий, я просто сам, щоб можна було жити в самоті, залюдненій думками, бо я — такий собі гордій нескінченності й вічності, а Нескінченність і Вічність, мабуть, залюблені в таких людей, як-от я.

2

Тридцять п’ять років я пресую старий папір, і за цей час збирачі вкинули мені в підвал стільки гарних книг, що ними можна було б заповнити три стодоли. Коли скінчилася та Друга світова війна, хтось висипав під мій гідравлічний прес кошик книг, і коли я заспокоївся і розгорнув один із шедеврів, то побачив штамп Прусської королівської бібліотеки, а коли наступного дня зі стелі в підвал летіли книги у шкіряних палітурках і повітря блищало від золотих обрізів і написів, я вибіг нагору, побачив двох хлопців і витиснув із них, що десь біля Нове-Страшеці стоїть стодола, і там у соломі сховано стільки книг, що очі розбігаються. Тож я пішов до військового бібліотекаря, і ми вирушили в те Страшеці, і там у полі знайшли не одну, а три стодоли, повні книг із Прусської королівської бібліотеки, а коли намилувалися, то про все домовилися, і військові машини одна за одною цілий тиждень возили ті книги у Прагу, в один із корпусів міністерства закордонних справ, щоб, коли все вляжеться, бібліотека повернулася туди, звідки була привезена, але хтось видав цей надійний тайник, і Прусську королівську бібліотеку оголосили військовим трофеєм, тому вантажівки знову возили книги в шкіряних палітурках із золотими обрізами й написами на вокзал, де їх складали у відкриті вагони, йшов дощ, увесь тиждень лило, і коли остання вантажівка привезла останні книги, потяг рушив крізь зливу, і з відкритих вагонів стікала золота вода, розбавлена сажею й чорною друкарською фарбою, я стояв, спершись на ріг вагона, й чудувався з того, що бачив, коли останній вагон розчинився в дощовому дні, дощ змішався зі сльозами на моєму обличчі, а коли я вийшов із вокзалу й побачив поліцейського у формі, то схрестив руки й абсолютно щиро попросив його, щоб він надягнув на мене наручники, залізо, біжутерію, як кажуть у Лібені, щоб арештував мене, бо я скоїв злочин, бо я зізнаюсь у злочині проти людства. А коли він мене арештував, у відділку з мене не тільки посміялись, а ще й пообіцяли, що справді посадять. За кілька років я вже навіть почав звикати, я вантажив цілі бібліотеки з палаців і особняків, гарні, переплетені в шкіру й сап’ян книги, вантажив повні вагони, а коли вагонів набиралося тридцять, товарняк відвозив їх у Швейцарію та Австрію, кілограм гарних книг за тузексівську[5] крону, і ніхто біля них не зупинявся, ніхто над ними не плакав, навіть я не зронив ні сльозинки, я лиш стояв, усміхався і дивився на останній вагон поїзда, який відвозив чудові бібліотеки до Швейцарії й Австрії по тузексівській кроні за кілограм. Тоді я вже знайшов у собі сили спокійно дивитися на це горе й глушити свій розпач, тоді вже почав розуміти красу спустошення і нещастя, я вантажив вагон за вагоном, і поїзди один за одним відправлялися з вокзалу на захід, по тузексівській кроні за кілограм, я дивився і дивився на червоний ліхтарик на гаку останнього вагона, спершись на стовп, стояв, наче Леонардо да Вінчі, який теж стояв, спершись на стовп, і дивився, як французькі солдати роблять із його кінної скульптури мішень і шматок по шматку розстрілюють і вершника, і коня, і Леонардо так само, як зараз я, стояв і дивився уважно й спокійно на те жахіття, свідком якого був, бо вже тоді знав, що небеса не гуманні, й людина, зайнята міркуванням, теж не буває гуманною. Якраз тоді прийшло повідомлення, що помирає моя мама, я приїхав додому на велосипеді, мене мучила спрага, тож я збіг у підвал і з холодної землі взяв студений джбан кисляку, тримав обома руками той кам’яний джбан і спрагло пив і пив, аж раптом побачив, як на рівні моїх очей пливуть іще двоє очей, але спрага перемогла, тож я пив далі, й ось пара очей опинилася вже так небезпечно близько, наче фари локомотива, що в’їжджає у тунель у темряві, а потім очі зникли, а в мене був повен рот чогось живого, і я витяг із рота за ноги тремтячу жабу, відніс її в садок, а потім повернувся, щоб спокійно допити молоко, наче Леонардо да Вінчі. Коли мама померла, я плакав якось усередині, але назовні не зронив ні сльозинки. Вийшовши з крематорію, побачив, як дим із труби піднімається в небо, моя мама так гарно піднімалася на небеса, і я, вже десять років працівник підвального пункту збору старого паперу, спустився в підвал крематорію, назвався, сказав, що те саме роблю з книгами, і чекав, а коли обряд завершився, побачив, що одночасно спалили чотири трупи, моя мама була на третій полиці, я непорушно дивився на останні справи людські й бачив, як служник вибирав кістки й молов їх вручну, перекрутив вручну й мою маму, а потім поклав мамині рештки в бляшанку, а я тільки стояв і витріщався так само, як коли від’їжджав поїзд, що віз чудові бібліотеки до Швейцарії та Австрії, по тузексівській кроні за кілограм. Я думав тільки про уривки віршів Сендберґа, мовляв, від людини врешті лишається тільки дрібка фосфору, якої вистачить на коробку сірників, і заліза не більше, ніж на одну скобу, де може повіситися дорослий. Через місяць, розписавшись і отримавши урну з маминим попелом, я приніс її дядькові, і коли увійшов із урною до його садка, а потім до станційної будки, дядько закричав: «Сестричко, якою ж ти до мене вертаєшся!» І я віддав йому ту урну, і дядько, зваживши її в руці, заявив, що його сестри якось малувато, якщо за життя вона важила сімдесят п’ять кілограмів, а потім сів і порахував, зваживши ще й урну, що мами має бути на п’ятдесят грамів більше. Потім він поставив урну на шафу і якось улітку, обкопуючи кольрабі, пригадав, що його сестра, моя мама, страшенно любила кольрабі, тож узяв урну, відкрив її консервною відкривачкою і посипав маминим попелом грядку кольрабі, які ми згодом з’їли. Коли я своїм гідравлічним пресом пресував гарні книги й прес у останній фазі дзвенів і чавив книги із силою двадцяти атмосфер, я чув, як мелються людські кістки, ніби вручну розмелював черепи й кістки класиків, яких чавив прес, ніби чавив фрази з Талмуду: «Ми наче оливки — тільки коли на нас тиснуть, видаємо із себе все найкраще». І тільки потім я протягую дроти, замотую пакунки в цій стресовій ситуації, натискаю червону кнопку повернення, спресовані книги намагаються розірвати дроти, але металеві пута сильніші, я бачу, як напинаються груди мандрівного силача, ще більше повітря в легенях — і ланцюг порветься, але пакунок надійно обіймають дроти, в ньому все стихає, наче в урні, й уже покірний пакунок я відвожу до решти, повернувши його репродукціями у свій бік. Цього тижня я розпочав сотню репродукцій Рембрандта ван Рейна, сто відомих портретів старого митця з брезклим обличчям, людини, яка крізь мистецтво й пиятику дісталася самого краю вічності й бачить, як ворушиться клямка останніх дверей, бо хтось невідомий їх відчиняє з іншого боку. У мене вже теж обличчя, наче пухирчасте листкове тісто, вже схоже на полущену стіну з патьоками сечі, я вже теж починаю дурнувато всміхатися й дивлюся на світ з іншого боку людських подій і справ. Тож кожен пакунок сьогодні в рамці з портрета старого пана Рембрандта ван Рейна, а я складаю в корито старий папір і розгорнуті книги, сьогодні я вперше завважив, що навіть не помічаю, як складаю і пресую мишок, цілі мишачі родинні гнізда, коли кидаю в прес сліпих мишенят, їхня мама стрибає за ними і вже не вилазить, поділяючи долю старого паперу й класичних книг. Важко уявити, скільки в такому підвалі може бути мишей, може, зо двісті, а може, і п’ятсот, більшість цих звірят, що хочуть товаришувати, народилися напівсліпими, але всі ці мишки, як і я, харчуються літерами, а найбільше їм смакують Ґете і Шіллер, переплетені у сап’ян. Тож мій підвал постійно повниться мишами і гризінням книг, у вільний час мишки такі ж грайливі, як і кішки, лазять мені по краю корита й горизонтальному валу, тільки коли стінка корита за вказівкою зеленої кнопки доленосно згортає весь папір разом із мишками в стресову ситуацію, коли мишачий писк слабшає, мишки в моєму підвалі раптом серйознішають, стають на задні лапки, завмирають і слухають, що ж то за звуки, але оскільки втрачають пам’ять відразу, як усе закінчується, потім знову граються і далі хрумтять текстами книжок, що ті старіші, то більше їм смакує папір, наче добре визрілий сир, наче добре настояні вина. Моє життя вже так переплетене з цими мишками, що хоч увечері я й поливаю цю гору паперу зі шланга, поливаю добряче, тож миші щодня мокнуть так, ніби весь підвал на мить занурився на дно басейну, хоч я їх поливаю струменем води, що збиває з лап, вони все одно в доброму гуморі й навіть чекають на це купання, бо потім можуть годинами вилизуватися і грітися у своїх паперових сховках. Іноді я втрачаю контроль над мишками, замислено рушаю по пиво, мрію за барною стійкою, і коли в глибокій задумі розстібаю пальто, щоб заплатити, під пивний краник на барі вислизає мишка, іноді зі штанів вибігає аж двійко, офіціантки часом дуріють, вилазять на стільці, затуляють вуха й верещать до небес, як божевільні. Я ж усміхаюся, знай собі махаю вологою долонею і йду, міркуючи, яким буде мій наступний пакунок. Так тридцять п’ять років я вганяю у стресову ситуацію кожен пакунок, закреслюю роки, місяці й кожен день у місяці, що лишився нам двом до пенсії, нам із моїм пресом, щодня під вечір несу додому в портфелі книги, моя квартира на третьому поверсі в Голешовіцях[6] наповнена самими книгами, підвал і комора забиті, повні кухня, комірчина й туалет, тільки проходи до вікна й до плити вільні, в туалеті місця рівно стільки, щоб я міг усістися, над унітазом на висоті метр п’ятдесят уже балки і дошки, на яких — до самісінької стелі — книги, п’ять центнерів книг, досить раз необережно сісти чи встати, щоб ударитись об опорну балку, і тоді згори впаде пів тонни книг, які розчавлять мене зі спущеними штанами. Та й тут уже жодної не можна додати, тому в кімнаті між двома тісно присунутими ліжками я зробив опорні балки і дошки, витворивши так балдахін і ліжкові небеса, на яких до самої стелі рівненько стоять книги, за тих тридцять п’ять років я наносив додому дві тонни книг, і коли я засинаю, дві тонни книг, наче двадцятицентнерний привид, тиснуть на мій сон, іноді, коли я необережно повертаюся чи, закричавши, скидаюся зі сну, з жахом чую, як ворушаться книги, досить легкого руху коліном, одного скрику — і все це з небес звалиться на мене, наче лавина, ріг достатку, повний унікальних книг, висиплеться на мене й розчавить, наче вошу, я іноді думаю, що ті книги плетуть проти мене інтриги, й за те, що я щодня пресую сотні невинних мишей, готують мені справедливу кару, бо кожна кривда прагне відплати. Я лежу на спині під балдахіном із кілометрів текстів і напідпитку боюся думати про певні події і дуже неприємні обставини; іноді мені ввижається наш лісник, який вивернутим рукавом упіймав між брусів на даху свого будиночка куницю, і замість справедливо вбити її за те, що з’їла курчат, узяв цвях і забив його тваринці в голову, а потім відпустив — і куниця плакала, й бігала двором, поки не вмерла, — а потім згадується, як через рік лісникового сина вбило струмом у голову, коли він обслуговував мішалку; вчора раптом до мене під балдахін завітала фігура мисливця, який, натрапивши в нас на скрученого в клубочок їжака, загострив палицю і, оскільки стріляти було надто дорого, встромив її вістря їжакові в живіт і так продовжував ліквідовувати всіх їжаків, поки не зліг від раку печінки й за всіх тих їжаків повільно вмирав три місяці, скручений у клубочок, із пухлиною в животі й жахом у думках, поки не вмер… Я боюся таких думок, коли чую, як книги наді мною готуються до помсти, і думки ці так сильно загрожують моєму душевному спокою, що я вирішую спати біля столу при вікні, нажахано уявивши, як книги, валячись, розмазують мене по ліжку, а потім ламають підлогу на поверх нижче, а потім іще нижче, аж до підвалу, наче ліфт. І ось я помічаю, як переплетено все в моєму житті, як на роботі крізь отвір у стелі підвалу на мене падають і сиплються не лише книги, а й пляшки, чорнильниці і зшивачі, а вдома книги наді мною щовечора погрожують, що впадуть і вб’ють або принаймні важко поранять. Так і живу, дамоклів меч, який я сам прив’язав до стелі в туалеті та спальні, змушує й на роботі, і вдома ходити з джбаном по пиво, ніби захищаючись від прекрасного нещастя. Раз на тиждень я відвідую дядька і в його велетенському садку підшуковую місце для свого преса, з яким ми разом підемо на пенсію. Ідея збирати гроші й до пенсії купити свій гідравлічний прес — не моя. Це вигадав мій дядько, який сорок років працював на залізниці, піднімав і опускав шлагбаум, а потім на блокпості переводив стрілки, сорок років він працював стрілочником і сорок років, як і я, радів із того, що ходить на роботу, й на пенсії жити не міг без того блокпоста, тому на звалищі купив старий, списаний із закритої прикордонної станції блок-апарат, відвіз до себе в садок, поставив якусь будку, переніс туди все, з чим колись працював, а його друзі-машиністи, теж пенсіонери, купили на звалищі маленький локомотив, який десь на склозаводі тягав набірні візки й вагонетки, локомотивчик фірми «Оренштайн і Коппель», там же на звалищі купили рейки й три вагонетки, в старому садку поміж деревами проклали колії, щосуботи і неділі розкочегарювали локомотив і цією машиною фірми «Оренштайн і Коппель» каталися й возили вранці дітей, а ближче до вечора пили пиво, співали і їздили самі, підхмелені, у вагонетках чи стоячи на локомотиві, локомотив разом із ними скидався на скульптуру нільського бога, на лежачу фігуру оголеного красеня з фігурками нагорі… От якось і я пішов до дядька шукати, куди поставити той свій прес. Уже сутеніло, машинка з увімкненими фарами вже вписувалася в повороти серед старих яблунь і груш, дядько сидів у будці й переводив стрілки, я бачив, який він захоплений і, наче машинка від «Оренштайна і Коппеля», розкочегарений, тут і там блищали алюмінієві дволітровки, і я походжав серед крику та вереску дітей і пенсіонерів, ніхто мене не кликав проходити далі, ніхто не питав, чи не хочеться мені випити, всі відчужені у своїх іграх, які були просто продовженням роботи, котру вони любили все життя, тож я походжав, наче Каїн, несучи свою печатку на чолі, а за годинку щез, спершу озирнувшись у воротах, чи ніхто, бува, мене не кличе лишитись, але ніхто не кликав; вийшовши за ворота, я ще раз озирнувся і в світлі ліхтарів і освітленого блокпоста побачив рухливі силуети пенсіонерів і дітей, почув пищання машинки й скрегіт вагонеток на коліях у формі сплюснутого еліпса, здалося, наче оркестріон грає одну пісеньку, таку красиву пісеньку, що всі аж до смерті хотіли чути тільки її. Однак, там у воротах я бачив, хоча мене самого ніхто здалеку бачити не міг, що мій дядько мене бачить і весь час бачив, поки я кружляв серед дерев, він підняв руку з важеля на блокпості і якось дивно махав на мене пальцями, якось загортав пальцями повітря, і я з мороку махав йому у відповідь, ніби ми махали один одному з поїздів, що роз’їжджалися в різні боки. Дійшовши на край Праги, я купив собі сосиску й поки їв цю сосиску, злякався, бо мені не треба було навіть піднімати сосиску до рота, я лише нахилився, і сосиска торкнулася моїх гарячих губ, а коли я тримав сосиску на рівні пояса й з острахом глянув униз, то побачив, що половина сосиски майже торкається моїх черевиків. Узявши сосиску в обидві руки, я виявив, що це цілком звичайна сосиска — от тільки я за останніх десять років якось змалів, зменшився. Повернувшись додому, я відклав сотні книг від одвірка кімнатних дверей і там знайшов записи чорнильною ручкою, лінії і дати, яким був мій зріст певного дня. Я взяв книгу, став спиною до одвірка, згори притиснув книгу до тімені, потім розвернувся на місці, намалював лінію — і вже неозброєним оком побачив, що за вісім років, відколи востаннє мірявся, зменшився на дев’ять сантиметрів. Подивився вгору на балдахін із книг над ліжком і вирішив, що згорбився від того, що постійно ніби ніс на своїй спині ті двотонні небеса з книг і книжок.

3

Тридцять п’ять років я пресував старий папір, і якби довелось обирати знову, не хотів би робити нічого іншого, крім того, що робив ці тридцять п’ять років. Але раз на три місяці ця робота отримує геть інше забарвлення, підвал раптом стає огидним, нагадування, крики і сварки шефа ніби з гучномовця гудуть мені у вухах і голові так, що мій склеп починає смердіти, мов пекло, старий папір, що височіє від долівки підвалу аж до стелі двору, набубнявілий і тухлий папір починає киснути, і гній, як порівняти з тліючим цим папером, просто-таки дихає ароматом, мокравина, що розкладалася на дні мого підземелля, тліє, і бульбашки піднімаються, мов потерчата з тліючого пенька в брудній стоячій воді й болоті. Мені треба було вийти на повітря, мені треба було втекти від гідравлічного преса, тільки от я не йшов на повітря, я задихався від повітря, бухикав і кахикав, ніби затягнувшися гаванською сигарою. І поки шеф кричав, махав руками й погрожував мені, я виходив зі свого підвалу і йшов прямісінько до інших склепів та підземель. Найчастіше я ходив до хлопців у підвал із центральним опаленням, де праця, ніби собак до буди, прив’язала людей з університетською освітою, які за роботою писали історію свого часу, такі собі соціологічні дослідження, тут, у підвалах, я дізнався, що четвертий стан зовсім занепав, робітники з низів вийшли в надбудову, а люди з університетською освітою тепер робітники. Але найбільше я дружив із каналізаторами, де працювали два академіки, заразом пишучи книгу про клоаки й канали, які проходять і перехрещуються під усією Прагою, там я дізнався, що одні фекалії припливають до очисних споруд у Підбабі[7] в неділю, а зовсім інші — в понеділок, кожен будній день має свою характеристику, тож можна скласти графік руху фекалій, за припливом презервативів можна з’ясувати, в якому з празьких районів займаються сексом більше, в якому менше, мене, однак, найбільше вразив академічний звіт про те, як щури й пацюки вели таку саму тотальну війну, як і люди, що війна та завершилася повною перемогою щурів, які, однак, відразу розділилися на дві групи, на два щурячі клани, на два організовані щурячі товариства, і саме зараз під Прагою у всіх каналах, у всіх клоаках точиться бій не на життя, а на смерть, велика щуряча війна за те, хто буде переможцем і хто матиме право на всі фекалії та все сміття, які стічними каналами течуть до Підбаби; втім, я дізнався від цих каналізаторів із університетською освітою, що тільки-но закінчиться ця війна, переможна сила за законами діалектики знову розділиться на два табори, як діляться гази, метали і все живе на світі, щоби бій знов урухомив життя, і бажання вирівняти протилежності негайно внесло рівновагу, щоб цілісний світ не спіткнувся ані на мить. Я бачив, як точно Рембо писав про те, що духовна битва така ж нещадна, як і людське бойовище[8], і згадав про фразу Христа: «Я не мир принести прийшов, а меча». Ці відвідини підвалів, каналів, клоак і очисних станцій у Підбабі мене завжди заспокоювали, а оскільки я був мимохіть освічений, то завмирав і дивувався Геґелеві, який повчав мене, що в світі треба боятися лише того, що скам’яніло, боятися застиглих передсмертних форм, а радіти треба, тільки коли не сама особа, а й ціла людська спільнота через бій зможе оновитися і вибороти собі завдяки новим формам право на нове життя. Вертаючись празькими вулицями назад до свого підземелля, я рентгенівськими очима бачив крізь прозорий тротуар, як у каналах і клоаках генеральні штаби щурів домовляються зі своєю бойовою армією, а командири віддають накази в бездротові приймачі, на якому фронті треба підсилити бій, я йшов, а під моїми черевиками клацали гострі зубки щурів, я йшов і думав про меланхолію вічної світобудови, я плівся за клоаками, повними сліз очима дивлячись угору, щоб раптом побачити те, чого ніколи не бачив, чого ніколи не помічав, на фасадах багатоповерхівок і комунальних будівель, скрізь, де не глянеш на ринви, я бачив те, у що поринали, й те, чого прагнули Геґель і Ґете, ту нашу Грецію, той прекрасний еллінізм як приклад і ціль, я бачив доричні стовпи, тригліфи і грецькі ринви, бачив вінчасті карнизи, іонічні стовпи з колонами та волютами, коринфські стовпи з листяними хвилями, я бачив паперті, каріатид і грецькі балюстради аж на даху багатоповерхівок, у тіні яких ішов, помічав ту ж таки Грецію й на празькій периферії, на фасадах звичайних багатоповерхових будинків, чиї вхідні портали і вікна прикрашені оголеними жінками й голими чоловіками, квітами й гілками чужоземної флори. Отак ідучи, згадав я, як кочегар із університетською освітою сказав мені, що Східна Європа починається не за Поржіцькими воротами[9], а аж там, де закінчуються старі австрійські ампірні вокзали, десь у Галичині, куди дістався грецький тимпан, і що Прага сповнена грецьким духом не лише на фасадах своїх багатоповерхівок, а й у головах мешканців тільки тому, що класичні гімназії та гуманітарні університети забили Грецією з Римом мільйони чеських голів. І поки в клоаках і каналах столичної Праги два клани щурів витісняють один одного у, здавалося б, безглуздій війні, в підвалах працюють скинуті ангели, чоловіки з університетською освітою, що програли свою битву, якої ніколи не вели, — далі працюють над усе точнішим зображенням світу. Тож і я повернувся до свого підземелля, а коли побачив своїх мишенят, як вони стрибають і бавляться, як ідуть мені назустріч, пригадав, що в дні ліфта є кришка, яка закриває вхід у канал. Драбиною спустився на дно шахти, набравшись відваги, відкрив кришку, став навколішки й слухав, як там булькотить і шумить каналізаційна вода, чув ритмічне ляскання зливних бачків, дослухався до мелодійного дзюркотіння раковин і спускання мильної води у ваннах, неначе до мініатюрного прибою морських хвиль і солоних вод, а прислухавшись, чітко почув над усіма водами бойовий крик щурів, угризання в м’ясо, колотнечі й тріумфи, плюскання й бовтання войовничих щурячих тіл, звуки, що приходили з невідомої далини, і вже знав, що на будь-якій околиці, де не знімеш кришку чи сітку, де не спустишся вниз, скрізь і всюди зараз ведеться останній щурячий бій, нібито остання щуряча війна, яка закінчиться великим тріумфом, що триватиме, поки не знайдеться причина все розпочати знову. Закривши кришку, я стояв біля свого преса, вже збагачений новим знанням: під моїми ногами у всіх каналах триває жорстока битва, тож і щурячі небеса не гуманні, тож і я не можу бути гуманним, бо тридцять п’ять років пакую старий папір, і сам трохи схожий на щура, тридцять п’ять років живу лиш у підвалах, не люблю купатися, хоча душова в нас прямо за кабінетом шефа. Як викупаюсь, відразу захворію, з гігієною треба обережно й повільно, працюю я голіруч, тож увечері мию руки, я знаю, що якби мив руки кілька разів на день, порепали б долоні, але часом, коли мене опановує туга за грецьким ідеалом краси, я мию одну ногу чи навіть шию, а наступного тижня другу ногу й одне плече, а коли надходять великі християнські свята, мию і груди, і ноги, але перед цим обов’язково випиваю хінін, бо точно почнеться сезонний нежить, хоч надворі й падає сніг, я-бо знаю. Тож тепер я пресую на своєму гідравлічному пресі старий папір, у серце кожного пакунка вкладаю розгорнуту книгу класичного філософа, я трошки заспокоївся після прогулянки ранковою Прагою, в голові прояснилося від того, що не тільки я, а й тисячі схожих на мене людей працюють у підземній Празі, у склепах і підвалах, у головах у них течуть живі, живучі й живлющі думки, якось трошки заспокоївся, працюється мені краще, ніж учора, за механічною роботою можу навіть повернутись у лоно часу, коли був молодий, коли щосуботи прасував штани й начищав черевики, навіть ізнизу, бо молоді люблять чистоту й картинку самих себе, картинку, здатну покращитись, я обертаю у повітрі праскою, повною розпаленого вугілля, аж іскри летять, кладу на дошку штани, щоб спочатку напрасувати шви, а тоді розтягаю їх, вирівнюю по швах, і кладу на штани вологу тканину, яку побризкав водою, набравши повний рот, потім обережно прасую насамперед праву штанину, завжди трохи подерту від того, що я, кинувши кегельну кулю, завжди торкався коліном утоптаної глини кегельбану, обережно знімаю гарячу, аж паруючу тканину, завжди схвильований, чи точний удався шов. І тільки тоді натягаю штани, як і щосуботи, виходжу на площу, перш ніж дійти до колод біля Нижнього шинку, я завжди мав обернутися, от і тепер обертаюсь, і бачу, що моя мама дивиться на мене, чи все в мене добре й чи пасує мені одяг. Вечір, я на танцях, та, на яку я чекав, приходить, це Маруся, за нею майорять стрічки й стьожки, вплетені у волосся, музика грає, я танцюю тільки-тільки з Марусею, ми танцюємо, і світ іде обертом, наче карусель, і я відводжу погляд і шукаю місце серед танцювальників, щоби влетіти туди з Марусею у ритмі польки, я бачу, як навколо мене й Марусі в’ються натягнуті стрічки й стьожки, як вир танцю підносить і відносить їх, вони майже горизонтальні, а коли я мушу стишити танець, стьожки повільно опадають, але ось я знову описую широке коло і бачу, як стрічки й стьожки знов піднімаються, час від часу торкаючись моєї руки, моїх пальців, які тримають ручку Марусі, що й собі впевнено тримає білу вишиту хустинку, я вперше сказав Марусі, що вона мені подобається, і Маруся шепотить мені, що я подобаюся їй ще зі школи, і так до мене притискається, так до мене лине, і ми такі близькі, як ніколи раніше, а потім Маруся попросила мене, щоб у білому танці я був її першим партнером, і я вигукнув «так!», і щойно почався білий танець, Маруся зблідла й попросилась на хвильку відійти, а коли повернулася, в неї були холодні руки, і ми танцювали далі, я її розкрутив, щоб усі бачили, як я вмію танцювати, як це нам із Марусею личить, яка ми гарна пара, і коли полька стала запаморочливою, а стрічки й стьожки Марусині піднялися й майоріли в повітрі, як її солом’яна коса, я раптом побачив, як танцюристи перестають танцювати, як із відразою відходять від нас, як урешті танцюємо тільки ми удвох, а всі інші танцюристи роблять коло, але не коло замилування, а коло, до якого відцентровою силою стрелило чимось жахливим, чого вчасно не помітив ані я, ані Маруся, аж раптом Марусина мама підскочила і взяла її за руку, і з жаским переляком вибігла з танцювальної зали в Нижньому шинку, щоб уже ніколи не повернутися, щоб я більше ніколи не бачив Марусі, тільки за кілька років, бо відтоді Марусю почали називати Засрана Маруся, бо Маруся, знервована від того білого танцю, Маруся, розчулена, бо я їй сказав, що вона мені подобається, побігла в ближній сільський туалет із пірамідою фекалій майже до самого верху дірки, намочила свої стрічки і стьожки у вміст цього сільського нужника і знову з темряви прибігла до освітленої зали, щоб відцентровий рух її стрічок і смужок оббризкав і обмазав танцюристів, усіх танцюристів, які були в зоні досяжності стрічок і стьожок… Я пресую старий папір, зелена кнопка означає рух стінки вперед, червона кнопка — назад, так моя машина виконує засадничий рух світу, наче міхи гармоніки чи коло, яке конче має закінчитись там, де й починається. Не змігши підтримати свою славу, Маруся мусила зносити свою ганьбу, в якій не була винна, бо те, що з нею сталося, було людським, занадто людським, Ґете пробачив би це Ульріці фон Леветцов, Шеллінґ — своїй Кароліні, й тільки Ляйбніц цю річ зі стрічками і стьожками навряд чи пробачив би своїй королівській коханці Софії Шарлотті, та ще чутливий Ґельдерлін — пані Ґонтар… Знайшовши через п’ять років Марусю, я виявив, що вся її родина через ті стрічки й стьожки вже переїхала кудись у Моравію, й попросив, щоб вона мені це все пробачила, бо я відчував провину за все, що будь-де будь-коли відбулося, про що б не читав у газетах, за все відчував провину — і Маруся мені пробачила, а я запросив її на прогулянку, я виграв у класову лотерею п’ять тисяч крон, а оскільки не любив грошей, то хотів їх скоріше позбутися, щоб не перейматися через ощадкнижку. І тому ми з Марусею поїхали в гори, на Золоту височину, в готель «Реннер», у дорогий готель, щоб я скоріше позбувся турбот і грошей, усі чоловіки заздрили мені через Марусю, всі один поперед одного намагалися щовечора її вкрасти, найбільше упадав за Марусею сам пан фабрикант Їна, а я був щасливий, бо гроші витрачав на все, чого нам із Марусею хотілося, все в нас було, Маруся щодня каталася на лижах, сонце світило, був кінець лютого, тож вона засмагла і їздила, як усі, на лискучих схилах у самій сорочці з короткими рукавами й великим вирізом, і поруч постійно були якісь пани, а я сидів і попивав коньяк, але перед дванадцятою всі пани всідалися на терасу перед готелем, засмагали в кріслах і лежаках, п’ятдесят лежаків і стільців рядком біля тридцяти столиків, куди ставили живлющі лікери й аперитиви, а Маруся каталася до останнього й приїжджала в готель уже на обід. І от останнього, передостаннього, п’ятого дня, коли в мене лишилося п’ятсот крон, я сидів серед інших готельних гостей, бачив, як Маруся, засмагла і гарна, з’їжджає зі схилу Золотої височини, я сидів із паном фабрикантом Їною, і ми чаркувалися, бо я витратив чотири тисячі за п’ять днів, і фабрикант Їна думав, що я теж фабрикант, і я побачив, як Маруся спершу зникла серед сосен і карликових смерек, а потім знов показалася і швидко доїхала до готелю, як завжди, проїхала повз готельних гостей, але сьогодні було так гарно, так світило сонечко, що всі крісла й усі лежаки були зайняті, персоналові довелося винести з готелю ще стільців, і моя Маруся їхала, дефілювала, як і щодня, перед цими веселими засмаглими гостями, правду казав пан фабрикант Їна, на Марусю сьогодні можна було задивитися, але коли Маруся проїхала повз перших поціновувачів сонця, я побачив, як жінки обертаються за нею й тихенько сміються, і що ближче вона під’їжджала, то краще я бачив, як за Марусею жінки здригаються від реготу, а чоловіки падають навзнак, кладуть на обличчя газети, вдають, що зомліли чи засмагають, примруживши очі, і от Маруся під’їжджає до мене, проїжджає повз, і я бачу, як на одній лижі, за її черевиками, лежить кавалок лайна, великий, наче пригніток, як писав у гарному вірші Ярослав Врхліцький, і раптом я зрозумів, що це другий розділ життя моєї Марусі, якій судилося підтримувати свою ганьбу й не зазнати слави. А коли на потребу, яку Маруся задовольнила на заднику лижі десь там за карликовими смереками на схилі Золотої височини глянув фабрикант Їна, пан фабрикант знепритомнів і навіть після обіду ще був блідий, зате Маруся облилася рум’янцем по всьому обличчю аж до кінчиків волосся… Небеса не гуманні, й людина, над якою вони владнуть, теж не може бути гуманною, я пресую пакунок за пакунком, у серце кожного вкладаю розгорнуту книгу з найкращим текстом, пресую пресом, але подумки я біля Марусі, з якою ми того вечора витратили всі гроші на шампанське, але навіть коньяк не допоміг Марусі, яка дефілювала зі своїм лайном перед товариством, стати зникомим маревом. Однак із готелю «Реннер» уранці наступного дня, після того, як я до ранку просив її пробачити за те, що сталося, і вона не пробачила, вона поїхала горда і сувора, ніби підтвердивши слова Лао-цзи: «ой, хто знає свою ганьбу й береже свою славу, — взірець, гідний неба»… Я розгорнув «Дао де цзін», знайшов потрібну сторінку і, наче священник, поклав розгорнуту книжечку на жертовний вівтар, у саме серце корита, серед настеленого огидного паперу з кондитерських і пакетів від цементу. Я натиснув зелену кнопку, якою нагортав усю цю макулатуру, змішану із соромом, і дивився крізь пальці рук, притиснених до лиця, мов у відчайдушній молитві, як стінки преса стисли «Дао де цзін», звідки далеким спогадом виринув портрет певного сегмента життя Марусі, красуні моєї молодості. У глибинах клоак і каналів глибоким підтекстом шуміли в тунелях стічні води, де два щурячі клани ведуть війну на життя і на смерть. Сьогодні був гарний день.

4

Якось уранці м’ясники привезли мені з різниці повну вантажівку кривавого паперу і закривавленого картону, цілі мотки паперу, який я ненавидів, бо цей папір солодкаво пахнув, а я від нього завжди був увесь закривавлений, мов різницький фартух. Для захисту я поклав у перший пакунок розгорнуту «Похвалу глупоті» Еразма Роттердамського, у другий шанобливо вмостив Шіллерового «Дона Карлоса», а у третій, щоб слово стало кривавим м’ясом, загорнув «Ecce Homo» Фрідріха Ніцше. Я безперестанку працював у вирі і хмарі мушок, жахливих мух, яких привезли із боєнь різники, хмари мушок роїлись із жахливим дзижчанням і бились в обличчя, наче град. І от коли я пив четвертий джбан пива, поруч із моїм пресом з’явився симпатичний юнак, і я відразу зрозумів, що це не хто інший, як сам Ісус. Поруч із ним стояв стариган із зіжмаканим обличчям, і я відразу второпав, що це може бути тільки сам Лао-цзи. Вони стояли поруч, щоб я міг порівняти старця і молодика, тисячі мушок і кобальтових мух літали тисячами траєкторій, мов божевільні, туди-сюди, металевий звук їхніх крилець і тіл вишивав у повітрі склепу велику живу картину, що складалася з траєкторій і бризок у постійному русі — так само литтям фарб створював свої гігантські картини Джексон Поллок. Я не здивувався цим двом, бо в моїх дідів і прадідів від пиття оковитої теж бували видіння, їм ввижалися персонажі казок, дідусь на променаді зустрічав русалок і водяників, а прадід вірив у створінь, які ввижалися йому на подвір’ї літовельської пивоварні, у різних дворовиків, гномів і віл, а мені, мимохіть освіченому, коли засинав під небесами свого двадцятицентнерного ліжка, ввижалися серед поліняк Шеллінґ і Геґель, які народились одного року, а якось до мого ліжка на коні приїхав сам Еразм Роттердамський і спитав, як проїхати до моря. Тому сьогодні я не здивувався, коли в мій підвал прийшли двоє чоловіків, які мені подобалися, і коли вони ось так стояли поруч, я вперше усвідомив, як важливо для розуміння їхніх думок зважати, скільки кому з них років. І поки мухи виробляли свої дикі танці й дзижчали, у мене від вогкої крові змокла робоча блуза, я натискав почергово зелену й червону кнопку і бачив, як Ісус постійно піднімається вгору, а Лао-цзи вже стоїть на вершині, я бачив розпаленого молодика, що хоче змінити світ, поки старий пан тільки втомлено роззирався і поверненням до початку підшивав свою вічність. Я бачив, як Ісус молитвою створює дійсність, що прямує до дива, а Лао-цзи Великим Шляхом спостерігає за законами природи й тільки так досягає вченого незнання. Я набирав повні криваві жмені червоного мокрого паперу, все обличчя моє було поплямоване кров’ю, а коли натискав зелену кнопку, стінка мого преса пресувала разом із жахливим папером і мух, нездатних відірватися від решток м’яса, і мошок, які шаленіли від запаху м’яса, роїлися, розліталися, а потім іще пристраснішими нерівними піруетами створювали навколо корита, повного паперу, густу корону божевілля, вируючи, як нейтрони й протони в атомі. Я пив із джбана пиво й не відводив погляду від молодого Ісуса, сповненого завзяття серед товариства молодиків і гарних юнок, поки Лао-цзи, зовсім самотній, шукав собі достойну могилу. І коли прес до останку спресував кривавий папір так, що з нього бризкали цівки крові, стиснуті разом із мошками, я досі бачив Ісуса, сповненого милого екстазу, поки Лао-цзи у глибокій меланхолії спирався на стіну мого корита зі зневагою та байдужістю, потім бачив Ісуса, повного віри, який роздає накази, — і гора переноситься трохи далі, поки Лао-цзи накривав мій підвал сіткою, сплетеною з невловимого інтелекту, бачив Ісуса як оптимістичну спіраль, Лао-цзи — як безвихідне коло, Ісуса, повного конфліктних і драматичних ситуацій, поки Лао-цзи у тихій задумі розмірковував про моральну нерозв’язність ситуації протилежностей. І після натиску червоної кнопки стінка преса, змочена кров’ю, поверталася назад, я знову і знову вкидав двома руками в порожнє корито скривавлені ящики, коробки й обгортки, просяклі кров’ю та випарами м’яса, знайшов у собі силу перегорнути книгу Фрідріха Ніцше на сторінку про те, як вони з Ріхардом Ваґнером почали зіркову дружбу, а потім занурити цю книгу в корито, ніби дитину у ванночку, а потім швидко обома руками відганяти від обличчя рої синіх і зелених мух, які били мене в лице, наче гілочки плакучих верб у грозу. А коли я натиснув зелену кнопку, сходинками в підвал подріботіли дві спідниці, бірюзово-зелена й атласно-червона спідниці циганок, які завжди відвідували мене, наче примари, коли я вже й не чекав, коли вже думав, що вони вмерли, що їх десь підрізали великим ножищем їхні коханці, циганки, дві збирачки старого паперу, який носили в лантухах на спині, у таких велетенських вузлах, якими жінки колись носили траву з лісу, так от із ними ці дві циганки шастали повними вулицями, що аж пішоходи змушені були ховатися в ніші й проїзди, й коли ці циганки входили з такою ношею паперу в наш проїзд, то повністю перекривали рух, потім, нахилившись, оберталися біля ваг і падали на купу паперу спиною, і, розв’язавши мотузки, звільнялися з того велетенського хомута, тягли свій вузол на ваги, геть спітнілі й захекані, втирали чоло і дивилися на стрілку, яка завжди показувала тридцять, сорок кілограмів, іноді навіть пів центнера коробок, картонок, використаного паперу з магазинів та універмагів. А коли вони сумували чи були надто втомлені від таких зусиль — ці циганки мали таку силу й дух, що коли тягли свої лантухи, здалеку здавалося, наче вони несуть на спині вагон чи трамвай, — але коли з них уже було досить, обидві збігали до мене, скидали своє широчезне полотнище, застрибували на гору сухого паперу, підгортали спідниці аж під пупок, звідкись видобували цигарки та сірники і, лежачи на спині, курили, затягуючись так, ніби від цигарки відкушували шоколад. Із хмари мух я навіть кричав щось схоже на привітання, бірюзова циганка зі спідницею, закоченою до самого пояса, лежала на спині й мала гарні голі ноги й гарний голий животик, і гарний жмут волосся здіймався внизу того животика, наче полум’я, одну руку заклала за хустку, що прикривала чорне масне волосся аж на потилиці, другою смачно затягувалася, так простодушно лежала бірюзова циганка, а атласно-червона лежала, наче відкинутий рушник, просто так, бо була втомлена і знесилена від цих тиранічних вантажів паперу. Я вказав ліктем на портфель, я купував собі ковбасу і хліб, але коли пив ті джбани пива, куплену поживу ніс назад додому, я не міг їсти, такий я був від роботи розчулений, розворушений, розтрушений та ще й п’яний від пива, циганки скотилися з паперу, ніби крісла-качалки, і зі встромленими між зубів цигарками обіруч порпалися в портфелі, витягли звідти ковбасу і справедливо її розділили, потім театрально загасили недопалки, добряче покрутившись на них підборами, неначе розчавлюючи голови змієві, загасили решту цигарок, усілися і спочатку з’їли ковбасу, а вже потім узялися до хліба, я з радістю дивився, як вони їли хліб, вони не відкушували, а ламали його руками, і якось за цим хлібом посерйознішали, клали пальцями шматки до рота, кивали, торкалися плечима одна одної, ніби двоє коней, приречених тягти одного воза, поки їх не відведуть на різницю, коли я зустрічав цих двох циганок на вулиці, поки вони з порожніми лантухами йшли до магазинних складів, обидві завжди підтримували одна одну за пояс, курили і крокували в ритмі польки. Зовсім нелегко жилося тим циганкам, вони заробляли, збираючи старий папір, не тільки на себе і своїх дітей, а й на свого старшого, цигана, котрий під вечір завжди підбивав рахунок, що ріс залежно від розміру клунків, які наносили циганки. Циган їхній був дивною людиною, носив окуляри в золотій оправі, вусики, волосся з проділом посередині й завжди на плечі на ремінці фотоапарат. Він щодня фотографував циганок, дві добрьохи завжди позували перед апаратом, старались як могли, циган навіть гримував їм обличчя, а потім відступав, щоб сфотографувати, але в нього ніколи не було плівки, і циганки ніколи не отримали жодної фотографії, та щодня продовжували фотографуватися і з нетерпінням чекали на свої кадри, як християни чекають на небо і рай. Одного разу я зустрів своїх циганок там, де лібенський міст перекидається з Голешовіць на інший бік Влтави, де біля Шоллерів, за поворотом, керував рухом циганський міліціонер, у нього були білі рукави й смугаста палиця, він обертався туди, куди можна було їхати, танцювальним кроком у ритмі польки так гарно і гідно, що я зупинився і дивився, як гордо той циган відпрацьовує своїх пів години, поки його не змінять, і раптом ув око впали бірюзова й атласно-червона барви, по інший бік огорожі, так само, як і я, стояли мої дві циганки й очей не зводили з того цигана посеред перехрестя, а навколо тих циганок стояли циганські діти й кілька старших циганів і циганок, і всі чудувались, усі стежили поглядом і аж світилися гордістю від того, як високо злетів циган. А коли пізніше настав час передавати службу на перехресті іншому міліціонеру, циган став серед своїх і приймав вітання і хвалу, і мої дві циганки раптом упали на коліна, і я побачив, як на землю впали бірюзова й атласно-червона спідниці, й циганки цими спідницями натирали службові запорошені черевики, а циган усміхався і вже не міг приховати радості, і також сміявся, і нікому не відмовив, поцілувався з усіма циганами урочисто, поки бірюзово-зелена і атласно-червона спідниці натирали його службові черевики. Наразі циганки доїли, позбирали зі спідниць крихти і теж їх з’їли, бірюзова спідниця вляглась на папір, заголившись до самого пояса, невимушено підставила мені свій живіт і серйозно спитала: «То що, татку, будемо вкалувати?» Я показав їй свої скривавлені руки, зробив жест, ніби опускається ролета, і сказав: «Не будемо, коліно в мене болить». Циганка знизала плечима, спустила бірюзову спідницю, але й далі не зводила з мене очей, як і атласно-червона, котра вже сиділа на сходах. Потім піднялися, якісь такі відпочилі й посвіжілі, взялися за краї лантуха і попрямували до сходів, але перш ніж зникнути, скрутилися, мов рулетки, і з головами між колін закричали на мене альтовими голосами, і завищали якесь прощання, і вилетіли прямо в коридор, а потім я почув, як їхні босі ніжки ляскають у дворі, чув неповторний звук їхніх кроків у ритмі польки, що прямували по старий папір туди, куди їх відправив їхній циган в окулярах, із фотоапаратом на плечі, розполовиненими вусами й проділом посеред волосся, який наперед домовився про вигідну оборудку. Я ж працював далі, потягнув за гак, і від стелі в корито преса посипалися просякнуті кров’ю коробки, ящики, обгортки й намоклий папір, а оскільки посеред двору прочистилася діра, я тепер чув усі звуки і всі голоси, наче у мегафон, кілька збирачів підійшли до отвору, я дивився на них ізнизу, наче на скульптури на порталі собору, так глибоко під поверхнею двору був мій прес, що скидався на катафалк чи нагробний камінь Батька вітчизни Карла IV, і от раптом там з’явився мій шеф, і його голос, що падав на мене згори вниз, був повний ненависті й злоби, він кричав на мене й від жалю заламував руки… «Гантю, що там знову забули ці ворожки, ці стриги?» Я, як завжди, злякався, впав на одне коліно, тримаючись рукою за корито преса, і дивився вгору, ніколи не міг зрозуміти, чого це мій шеф так мене не любить, чому ж для мене в нього завжди знайдеться найгрізніший вираз обличчя, неначе він до цього довго готується, його обличчя було так несправедливо насуплене, повне такого гіркого страждання, яке йому спричинив саме я, і я щоразу, як зараз, переконувався, яка я жахлива людина й нікчемний робітник, і скільки неприємностей створюю цьому шановному шефові… Я піднявся з підлоги так, як піднімалися перелякані солдати, коли в повітря злетіла дошка труни, звідки вийшов Христос, я піднявся, обтрусив коліна й працював далі, щоправда, вже без колишнього завзяття, мошки зібрали всі свої сили і стали гучніші, дуріли, мабуть, від того, що я забрав у них уже майже весь скривавлений папір, божеволіли від протягу, виниклого, коли я підкопав купу з верхівкою аж у дворі, утворили навколо моїх рук і паперу в кориті густу крону, неначе малинник, мов пруття ожини, і тому коли я відганяв їх руками, здалося, що я борюся зі сталевими дротами й довгими стружками. Так, просяклий кривавим потом, я працював, а Ісус і Лао-цзи, поки в підвалі були циганки, стояли біля корита мого гідравлічного преса, і тепер, коли я знову був сам, самотністю прикутий тільки до робочого механізму, постійно оточений мошками, що били мене своїми батогами, я побачив, що Ісус — це чемпіон із тенісу, який щойно виграв Вімблдон, а стражденний Лао-цзи схожий на багатого торговця, який вдає, що нічого не має, я бачив криваву тілесність усіх шифрів і символів Ісусових, тоді як Лао-цзи стояв у савані й показував на товсті неотесані дошки, я бачив, що Ісус — це плейбой, а Лао-цзи — виссаний старий молодик, я бачив, як Ісус наказово піднімає руку і владним жестом проклинає своїх ворогів, а Лао-цзи переможено опускає руки, наче зламані крила, я бачив, що Ісус — романтик, а Лао-цзи — класик. Ісус — приплив, Лао-цзи — відплив, Ісус — весна, Лао-цзи — зима, Ісус — дієва любов до ближнього, Лао-цзи — вершина порожнечі, Ісус — progressus ad futurum, Лао-цзи — regressus ad originem…[10] Я натискав почергово червоні й зелені кнопки, останнім оберемком укинув потворний скривавлений папір, яким різники завалили весь мій підвал, водночас привівши до мене за руку Ісуса і Лао-цзи. В останній пакунок я вклав також «Метафізику моралі» Іммануїла Канта, і майже всі мошки втратили голову аж так, що всілися разом на криваві рештки й пили висохлу й ще не висохлу до кінця кров так жадібно, що не помічали, як бічна стінка їх стискала, а потім пресувала й розмазувала на тонкі плівки і плямки. Зв’язавши й перев’язавши дротами цей спресований куб гидоти, я відвіз пакунок до решти п’ятнадцяти, разом з ним везучи і залишки рою здурілих мух, кожен пакунок був обліплений мошками, на кожній плямі, спресованій у пакунок, світилася чорняво-чорним зелена чи металево-синя муха, неначе кожен пакунок був величезним коров’ячим окостом, що висить на гаку в сільській м’ясній крамниці в спекотний літній полудень. Піднявши очі, я бачив, що Ісус і Лао-цзи пішли по білих, натертих вапном сходах, як і бірюзова та атласно-червона спідниці моїх циганок, а джбан порожній. Я поліз сходами нагору, спочатку навкарачки, бо вже в голові закрутилось від цієї моєї занадто гучної самотності, й тільки на свіжому повітрі на задвірку я вирівнявся і впевнено затиснув у руці порожній джбан. Повітря іскрилось, я кліпав очима, ніби кожен промінчик сонця був посолений, ішов вуличкою попід стіною будівлі храму Святої Трійці, робітники розкопали бруківку, і тут я побачив своїх циганок, бірюзова й червона спідниці сиділи на колоді й курили, базікали з циганами, тут, на розкопках, працюють групи циган, вони зобов’язані працювати, тому працюють завзято, бо чітка мета зменшує їхню втому, я люблю на них дивитися, коли вони, голі до пояса, з мотиками й кирками змагаються з твердою землею й бруківкою, люблю, коли вони стоять у землі по пояс, ніби копають собі могилу, я люблю їх, цих циган, бо часом їм стає сумно, а оскільки поряд із місцем їхньої роботи часто бувають їхні дружини і діти, я часто бачу, як циганка, підгорнувши спідницю, блискучою киркою довбе рів, а молодий циган тримає на руках маленьку дитинку і грається з нею, якось дивно ластиться до неї, й від того, що він грається з дитинкою, до нього повертається якась сила, не сила м’язів, а сила душі, вони дуже чутливі, ці цигани, вони наче гарні південночеські мадонни, що граються з Ісусиком, часом так глянуть на тебе, що стигне кров, очі в тих циган великі і мудрі, очі якоїсь давно забутої культури, я чув, що коли ми ще бігали із сокирами й пасли собі кіз, у циган десь була держава й інституції, які переживали вже другий занепад, думаю собі, дивлячись, як офіціантка у Гусенських наливає мені чотири великі пива по стінці джбана, а решту в склянці підсовує під руку олов’яним піддоном, щоб я ту решту допив, бо зі джбана вже тече піна. А відвернулась вона від мене, бо вчора, коли я розплачувався, з рукава в мене вистрибнула мишка. Тож я допив, а може, офіціантка відвернулася від мене, бо в мене були закривавлені руки, руки, вкриті засохлою кров’ю, й провівши ними по обличчю, за звичкою витираючи долонею все лице, я відчув, що на чолі в мене повно засохлих мушок, тож я розчавив їх, ніби захищаючись від тих дурних мух сильними ударами руки. В задумі вертався я розкопаною вулицею, бірюзова і червона спідниці вже стояли на сонці під стінами храму Святої Трійці, а циган із фотоапаратом у руках вирівнював їм підборіддя, відходив, дивився крізь вічко, потім іще раз поправив обидва кольорові обличчя, щоб вони дурнувато усміхалися, потім знову підсунув до ока вічко, дав рукою знак, а тоді клацнув і прокрутив трохи далі неіснуючу плівку, циганки аплодували й раділи, наче малі діти, завмерлі в передчутті, чи добре вони вийдуть на тих фотографіях. Я насадив капелюх по самі очі, й коли перейшов справа наліво, переді мною постав досить розгублений професор філософії, товсті окуляри цілилися на мене, ніби дуло стрілецької зброї, наче дві попільнички, він порився в кишенях, як завжди, витягнув десять крон, подав мені й запитав: «Молодий там?» Так, кажу. І, як завжди, він почав шепотіти мені у вухо: «Ставтеся добре до того молодого, гаразд?» Гаразд, кажу. Подивившись, як редактор перебіг двір до вулиці Спаленої, я швиденько пройшов вуличкою, спустився задкуючи в підвал, зняв капелюха і з непокритою головою слухав, як професор несміливо пройшов через двір і тихо спускався в підвал, а тоді, щойно наші очі зустрілися, видихнув і спитав: «Де той старий?» Як завжди, кажу, пішов кудись по пиво. А професор далі розпитував: «Він із вами досі як чорт?» Як завжди, кажу, заздрить, бо я молодший. І професор філософії подав мені прим’яті десять крон, затиснув мені їх у руці, його голос тремтів, коли він шепотів: «Ось вам, щоб краще шукалося, ви щось знайшли?» Я пішов і витягнув з ящика старі номери «Національної політики» і «Національної газети», де, як завжди, були рецензії на театральні вистави й на статті, написані Мірославом Руттом і Карелом Енґельмюллером, і віддав їх професору, який працював у «Театральній газеті» і, хоча його звідти викинули ще п’ять років тому, досі дуже цікавився театральними рецензіями тридцятих років. Уважно роздивившись, він складав газети собі в портфель і прощався зі мною, як завжди, давши ще десять крон. На сходах він обернувся і сказав: «Уважно шукайте далі, головне мені зараз — не зустріти того старого». І вийшов у двір, а я, як завжди, насадив капелюх, вибіг задніми дверима на вулицю, пройшов через двір церкви, став біля пам’ятника святого Тадея з капелюхом по самі очі, насуплений і здивований, і дивився, як крокує професор попід самою стіною, а коли він мене побачив, я помітив, як він звично злякався, але, отямившись, підійшов до мене, як завжди, дав мені десять крон і сказав жалісно: «Не зліться на того молодого, чому ви його не любите? Ставтеся до нього добре, гаразд?» Я, як завжди, кивав головою, критик «Театральної газети» йшов геть, я знав, що він має йти прямо, на Карлову площу, але він, як завжди, завертав у двір, ніби ввалюючись за поворот, я бачив, як у двір залітала рука з портфелем, щоб скоріше завершилася дивна зустріч зі мною, зі старим пакувальником, злим як чорт на того молодого. Я бачив, як у наш двір повільно вповзає вантажівка, повернувся у склеп через задвірковий вхід і, стоячи там із малим візком біля ліфта, дивився на п’ятнадцять пакунків, які сьогодні спакував, бачив, що бічні стінки пакунків оздобив намоченими репродукціями картини Поля Ґоґена «Добрий день, пане Ґоґене», і якось усі ці пакунки блищали і красувалися, й мені було шкода, що по них так швидко приїхали, я б охоче ще подивився на картини, які слугували лаштунками, де виникав прекрасно оманливий пейзаж, у якому гриміли ансамблі втомлених мошок… До ліфта зазирнуло обличчя шофера, і ось уже я на візку підвозив пакунок за пакунком, надивившись на той «Добрий день», шкода, що ці пакунки мають поїхати з мого підвалу, але, думаю собі, щойно вийду на пенсію, куплю собі прес, і тоді всі пакунки, які зроблю, лишатиму собі, не робитиму виставок, може, хтось би купив підписаний мною пакунок, наприклад, якийсь іноземець, із моїм нещастям, щоб раптом ніхто не купив мій пакунок, я поставив би ціну в тисячу марок, але з моїм нещастям той іноземець заплатив би мені й тисячу марок, забрав би мій пакунок, і я б не знав, де він і куди можна піти, щоб іще раз ним помилуватися… Пакунок за пакунком піднімалися на ліфті у двір, я чув, як носильник пакунків свариться, скільки навколо пакунка і в ньому мошок, а коли виїхав останній пакунок, із ним разом виїхали і всі мошки, і раптом без цих дурнуватих мух підвал став сумний і покинутий, як буваю покинутим і сумним я. Я виліз на чотирьох — коли вип’ю п’ятий джбан пива, доводиться лізти сходами, наче драбиною, на чотирьох, і, спостерігаючи, як носильник несе останній пакунок, і цей пакунок бере шофер у рукавицях і коліном підсаджує його на решту пакунків, я бачив, що роба носильника ззаду вкрита засохлою кров’ю, кривавим батиком, бачив, як шофер гидливо знімав закривавлені рукавиці й викидав їх, а потім носильник сів поруч із шофером, і пакунки виїхали з двору, і я радів, що над бортами вантажівки видніються тільки їхні боки, самі тобі «Добрий день, пане Ґоґене», хай ці картини тішать тих, хто проходитиме повз вантажівку, хай радіє той, повз кого поїде ця оздоблена вантажівка, разом з пакунками з двору поїхали й ті дурні мошки, на осонні вулиці Спаленої я бачив, як вони оживають, як літають, мов божевільні, навколо вантажівки, сині, зелені й золоті дурнуваті мухи, яких точно вантажать разом із Ґоґеновою «Добрий день, пане Ґоґене» до вантажівки, а потім висиплють у кислоти та луги на фабриці, бо дурні мошки знай собі думають, що десь їм житиметься краще, ніж у прекрасно-стухлій і згорнутій крові. Коли я хотів піти у склеп, шеф із замученим лицем раптом став переді мною навколішки, молитовно склав руки і попросив: «Гантю, заради бога, молю тебе, на колінах прошу, поки не пізно, отямся, перестань пити ті джбани пива й працюй, не муч мене, бо якщо так піде й далі, замучиш…» Я злякався, нахилився й ніжно підняв шефа з колін попід лікті, й попросив його: «Отямтеся, добродію, — кажу, — куди ж це годиться отак ставати на коліна…» — і підняв я свого шефа, і відчув, як його тіпає, і ще раз попросив пробачити мені, я не знав, що саме він має мені пробачити, але дуже любив просити у всіх пробачення, бо й сам себе просив самого себе простити за те, ким я був і що було моєю природою… Зовсім збідований повернувся я у свій підвал, привалений вагою провини перед шефом, ліг горілиць у вм’ятину, ще теплу вм’ятину від циганки в бірюзовій спідниці, лежав і слухав звуки з вулиці, цю гарну конкретну музику, слухав, як у п’ятиповерховому домі, де цей наш збірний пункт, постійно десь тече і шумить стічна вода, чув, як смикаються туалетні ланцюжки, а коли вслухався углиб землі, дуже ясно і тихо чув, як десь там клоаками й каналами течуть стічні води й фекалії, і поки мошки подалися у світи, під бетоном я чув плач і тоскний писк щурів, бо у всіх столичних каналах досі лютували битви двох щурячих кланів за те, хто буде володарем усіх клоак і каналів міста. Небеса не гуманні, життя наді мною, піді мною і в мені — теж ні. Добрий день, пане Ґоґене!

5

Тож усе, куди не поглянь у цьому світі, все водночас іде вперед і водночас повертається назад, наче ковальські міхи, наче за вказівкою зелених і червоних кнопок на моєму пресі все переходить у свою протилежність, і тільки так у світі нічого не спотикається, і я вже тридцять п’ять років пакую старий папір, а для такої роботи в пригоді стане не тільки університетська освіта чи класична гімназія, а й богословська семінарія. Наприклад, спіраль і коло в моїй роботі відповідають одне одному, progressus ad futurum об’єднується з regressus ad originem, і я все це на собі відчуваю, і, через те що освічений мимохіть, я нещасливо щасливий і недавно почав мріяти, як progressus ad originem об’єднається з regressus ad futurum. Так я розважаюся, поки інші громадяни за вечерею читають «Вечірню Прагу». Вчора ми поховали мого дядька, того барда, який вказав мені шлях, коли у садку в Хабрах поставив собі станційну будку, між дерев проклав колії, разом з друзями відремонтував локомотивчик марки «Оренштайн і Коппель», і щосуботи та щонеділі вони їздили з трьома вагонетками, вдень возили дітей, а ввечері їздили самі, кухлями п’ючи пиво. Вчора ми поховали дядька, його в своїй будці вдарив інсульт, було літо, друзі роз’їхалися в ліс чи до води, ніхто не приходив у ці спекотні липневі дні, й дядько п’ятнадцять днів лежав мертвий на підлозі будки, поки машиніст не знайшов його, вкритого мухами й червами, й тіло його розтеклося підлогою, мов камамбер.

Працівники похоронної служби взяли з дядька тільки те, що трималося в одязі, а потім прибігли по мене, і я, звиклий до такого в своєму підвалі, мусив лопатою і стамескою зішкрябувати з лінолеуму припечені до підлоги рештки, мені дали пляшку рому, і я тихо й уважно зішкрябував те тілесне, що лишилося від дядька; найважче було відшкребти від лінолеуму його руде волосся, яке пов’їдалося туди, мов їжак, машиною збитий на трасі, довелося взяти долото, а коли я закінчив, то висипав рештки під одяг дядька, що лежав у труні, на голову йому прилаштував залізничного картуза, який висів у будці, і приніс Іммануїла Канта, і вклав йому до рук розгорнутий текст, який завжди мене розчулював… Дві речі наповнюють мою душу дедалі більшим захватом… зоряне небо наді мною й моральний закон у мені… Але потім я передумав і перегорнув на інші, ще кращі речення… молодого Канта… коли мерехтіння літньої ночі наповнене мерехтінням зір, і на небі повня, мене повільно затягує в надзвичайну чулість, сповнену дружби й погорди до світу і вічності… А коли я відчинив скриньку, так, ось вона, колекція, яку часто показував мені дядько, але я на такому не знався, набір різнокольорових бляшанок, повні коробки, бо дядько на службі клав для забави на колії шматки міді, латуні, цинку, заліза чи інших кольорових металів, а після того, як проїжджав поїзд, піднімав ці розчавлені шматки, які набували дивних форм, щовечора складав їх у цикли, і кожна така бляшанка мала назву на основі асоціації, яку викликала, ці коробки і скриньки були схожі на скрині з азійськими метеликами, на порожні цукерниці, повні прим’ятих обгорток від шоколадних цукерок. Одну за одною я висипав ці коробки до дядька у труну, яку потім уже закрили віком, і дядько лежав там, засипаний відзнаками, орденами й медалями, ніби високий чин, такий урочистий у труні, бо я прикрасив його у труні так, ніби робив і пресував прекрасний пакунок. Потім повернувся у свій підвал, сходами довелося спускатися на чотирьох, ніби драбиною з горища, я тихо допивав пляшку рому, запиваючи пивом, і долотом віддирав зліплений і зітлілий від вологи папір, схожий на сир ементаль, у чиїх дірках завелися миші, я пив пиво і дер, ніби азбест, зліплений старий папір, і вилами складав у корито цю гидоту, розриваючи мишачі доріжки, руйнуючи їхнє містечко, вантажив їх цілими гніздами, щоб за два дні, поки зачинений наш пункт прийому, встигнути ліквідувати все у підвалі через інвентаризацію. Я зовсім не чекав, коли щодня поливав вечорами ту купу старого паперу, що там унизу все посклеювалося, майже зрослися квіти і книги, й під тиском спресований сміттєпапір, унизу, під горою паперу, спресованого сильніше, ніж кожен мій пакунок, спресований моїм гідравлічним пресом. Чесно, для цієї роботи треба теолога, біля підніжжя, основи купи, куди я жодного разу за пів року від останньої інвентаризації не дістався, старий папір тлів, наче старе коріння в болоті, й видавав солодкавий запах домашнього сиру в горщику, про який на пів року забули, той промоклий і тиском згори спресований папір втратив колір, був сіруватий і трохи бежевий, а ще глевкий, як старий хліб. Я працював до самої ночі, а освіжався, коли виходив до світлового колодязя і з дна дивився вгору на шмат зоряного неба на висоті п’яти поверхів, наче молодий Кант, потім навкарачки з порожнім джбаном вигойдувався до заднього входу й хилитався по пиво, щоби потім знову навкарачки сповзти сходами, ніби спускаючись драбиною у підвал, і у світлі лампочки розгорнути на столі «Теорію неба», пакунки стояли біля ліфта на чатах, сьогодні я почав сотню мокрих і просяклих водою великих репродукцій «Соняшників» Вінсента ван Ґоґа, тому стінки кожного пакунка світилися золотими й оранжевими соняхами на синьому тлі, запах спресованих мишей, їхніх гнізд і старого згнилого паперу поволі розсіювався, стінка преса рухалася туди-сюди, коли я натискав на зелену й червону кнопку, в паузах я пив пиво, читаючи «Теорію неба» Іммануїла Канта про те, як у тиші, загальній тиші ночі й спокої чуттів безсмертний дух говорить незнаною мовою про поняття, які, звісно, можна зрозуміти, але описати годі… Ці речення мене так шокували, що я підбігав до колодязя й дивився вгору на кавалок зоряного неба, а потім знову вилами кидав у корито гидотний папір із мишачими родинами, загорнутими в таку вату, в бавовну, але той, хто пакує старий папір, не гуманний, як і небеса, власне, роботу, яку робив я, хтось таки мав робити, ця робота — побиття немовлят, як його намалював Пітер Брейґель, у цю репродукцію я минулого тижня загортав усі пакунки, але зараз мені світили диски й мішені золотих і жовтих кольорів, «Соняшники» ван Ґоґа, які тільки додавали трагічності. Тож я працював і здóбив мишачі могилки, а ще відбігав і читав «Теорію неба», кожне речення клав на язик, ніби льодяник, тож за роботою мене наповнювали безмірна велич, нескінченна множинність і краса, яка лилася на мене з усіх сторін, зоряне небо дірки колодязя наді мною, війна і бої двох щурячих кланів у всіх столичних каналах і клоаках піді мною, двадцять пакунків, вирівняних, ніби потяг на двадцять вагонів, у напрямку ліфта, і всі повернуті до мене боки пакунків світилися лампами соняхів, повне корито преса під дією сили горизонтального гвинта розмелювало тихих мишок, які навіть не писнули, так само буває, коли мишку впіймає і грається з нею жорстокий кіт, тож милосердна природа винайшла жах, від якого перегорають запобіжники, і жах, сильніший від болю, охоплює того, до кого прийде в час правди. Все це мене захопило, раптом освятило, і я став кращим у власних очах, бо мав відвагу не збожеволіти з того всього, що бачив у цій своїй занадто гучній самотності, тілом і духом пережив і прожив, крізь мене проходило дивовижне пізнання, яке мене через цю працю кидало в нескінченне поле всесилля. Наді мною світила лампочка, червона й зелена кнопки рухали чоло пресу туди й назад, нарешті я дістався дна підвалу й лопатою, як копачі, коли викидають із ями глину, доводилося допомагати собі коліном, щоб держак лопати впорався з тим папером, який уже перетворився на якийсь слиз, на опоку. Ось я вже викинув останню лопату мокрого й в’язкого матеріалу, ніби асенізатор, який чистить дно покинутої клоаки у підземеллі празьких стічних вод. В останній пакунок я вклав розгорнуту «Теорію неба», а коли перев’язав той пакунок дротами, й червона кнопка послабила тиск, викотив на візок цей пакунок і відвіз його до решти двадцяти одного, сів на сходи, й руки мої звисали до землі аж на холодну бетонну підлогу. Двадцять одні «Соняшники» світилися в затишній темряві підвалу, і кілька мишок, що трусилися від холоду, бо вже ніде не було паперу, одна з тих мишок прийшла просто до мене й напала на мене, малюсінька мишка скакала довкола мене на задніх лапках і хотіла мене вкусити чи навіть повалити, а може, лише поранити, скакала всім своїм мишачим тільцем і кусала мене в мокру підошву, я завжди ніжно її відсував, але мишка знову і знову нападала на мою підошву, аж поки врешті, задихана, забилася в куток і дивилася на мене, дивилася мені в очі, а я затрусився, бо знав, що в тих мишачих очах зараз є щось більше, ніж зоряне небо наді мною, ніж моральний закон у мені. Наче грім серед ясного неба, постав переді мною Артур Шопенгауер і сказав, що найвищий закон — це любов, а любов — це співчуття, я зрозумів, чому Артур так ненавидів самовпевненого Геґеля, але радів, бо ані Геґель, ані Шопенгауер не були воєводами ворожих військ, бо ці двоє вели б саме таку війну, яку ведуть два щурячі клани у всіх каналах і клоаках празького підземелля. Сьогодні вночі я був такий збідований, лежав поперек ліжка під балдахіном, над яким балки тримали дві тонни книг, дивився крізь напівморок зі слабкоосвітленої вулиці й у щілинки між балками бачив корінці книжок, і коли було тихо, раптом почув гризіння мишачих зубів, я чув, як вони працюють на небесах мого ліжка, а з кількох книг лунав жаский звук, ніби там цокала секундна стрілка, а де є мишки, там десь наді мною буде й мишаче гніздо, а де гнізда, там за кілька місяців виникне мишачий хутір, а за пів року мишаче село, яке в геометричній прогресії за рік виросте в містечко, здатне гризти балки й перегородки так ретельно, що одного разу, і то дуже скоро, досить буде голосу, необережного руху рукою, щоб на мене злетіло тих двадцять центнерів книг, отак миші відплатять мені за всі пакунки, до яких я їх колись спресував. Так лежав я у напівсні, зовсім знеможений гризінням книжок десь наді мною, і як завжди в цій непевній дрімоті з’явилася мені в образі Чумацького Шляху маленька циганка, любов моєї молодості, циганка тиха і проста, та, що чекаючи мене перед шинком, однією ногою виступала й поверталася так, як стоять балерини в першій позиції, прекрасна красуня моєї молодості, про яку я вже давно забув. Усе її тіло було вкрите потом, пахким мускусним жиром

і помадою, коли б я її не гладив, на пальцях лишалася свіжа олія, вона пахла оленячим лоєм, ходила в одному й тому ж готовому платті, вимазаному в підливках і супах, на спині цього плаття було повно плям від вапна і зітлілого дерева, бо вона носила мені з різних розвалених будинків трухляві балки і дошки, пригадую, як уперше зустрів цю циганку, наприкінці війни, коли повертався з шинку, вона підійшла до мене і далі йшла поруч, я говорив із нею через плече, вона постійно трималася за спиною й ніколи не йшла першою, навіть не обганяла мене, дріботіла за мною в нечутних черевиках, так, я вийшов від Горких і на перехресті кажу, ну, бувай, мені вже треба йти, але вона сказала, що нам по дорозі, тож я пішов на Людмилину вулицю, а тоді зрештою кажу, ну, бувай, мені треба йти додому, а вона каже, що їй по дорозі, тож я спеціально пішов аж на Жертви й уже подав їй руку, бо мені треба вниз по вулиці, а вона каже, що їй по дорозі, тож ми йшли далі, й уже внизу, На гаті Вічності[11], я сказав, що вже на своїй вулиці й прощаюся з нею, а вона сказала, що їй по дорозі, тож я дійшов під гасову лампу біля нашого дому й кажу, мовляв, бувай, я вже в себе під хатою, а вона каже, що теж тут живе, і я відчинив, і пропустив її вперед, але вона хотіла, щоб першим у темний коридор увійшов я, тож я увійшов, тут жило ще троє орендарів, тож я вийшов сходами у двір, і підійшов до своїх дверей, і, відмикаючи, обернувся, й сказав: бувай, я вже вдома, а вона сказала мені, що теж уже вдома, і увійшла до мене, і спала зі мною в одному ліжку, а коли я прокинувся, її самої вже не було, тільки тепло лишилося біля бильця. Я навмисне вертався додому аж уночі, але щойно ступав на сходи, бачив її на сходах перед дверима, бачив, що під вікном лежать білі балки і розрізані дошки з розвалених будинків, а коли відчиняв, вона піднімалася, ніби кішка, й прослизала в кімнату, а потім ми, знай собі, мовчали, я ходив по пиво з великим джбаном, приносив п'ять літрів пива, а циганка розпалювала грубку, чавунку, де полум’я шуміло, навіть коли дверцята були відчинені, бо в цій кімнатці був великий комин, колись тут була кузня з комірчиною, циганка постійно готувала те саме, картопляний гуляш із кінською ковбасою, потім сиділа біля відчинених дверцят, додавала дров і була огорнута жовтим світлом, по її плечах і шиї, й мінливому профілю текла золота смужка поту, бо їй було гаряче, а я вкладався у ліжко одягнений, вставав напитися з джбана, а коли надпивав, подавав того джбана циганці, вона тримала обома руками той гігантський джбан, а коли пила, я чув, як рухається її горло, як тихо стогне, ніби якась колонка удалині, я навіть думав, що вона постійно додає дров і палить грубку, тільки щоб мені сподобатись, але це було її єство, вогонь був її єством, вона не змогла б жити без вогню. Отак я жив із цією циганочкою, навіть не знаючи, як її звуть, а вона не знала, не хотіла й не потребувала знати, як звуть мене, так тихо і без слів ми зустрічалися вечорами, я ніколи не давав їй ключів, вона завжди чекала на мене, іноді, щоб її перевірити, я навмисне приходив аж після півночі, й коли відчиняв, поруч раптом шарпалась тінь, і я знав, що циганка вже в кімнатці й за мить чиркне сірником, запалить папір, і у грубці запалахкотить вогонь, він буде шуміти і, знай собі, їстиме дрова, яких циганка натягала під вікна на цілий місяць. А ще, коли ми тихо їли й запалювали лампочку, я бачив, як циганка ламала хліб, ніби приймаючи святе причастя, ламала, а потім збирала крихти з подолу і сакрально вкидала їх у вогонь. А потім ми лежали горілиць і дивилися на стелю, де рухались візерунки притлумлених тіней і напівсвітел, лампочку ми вже давно загасили, йдучи по джбан на столі, я рухався ніби акваріумом, повним водоростей і водних рослин, ніби густим лісом у світлі ночі, де миготіли тіні, а коли пив, завжди обертався й дивився на голу циганку, яка лежала й дивилась на мене, її білки світилися, ми бачили одне одного краще, ніж за яскравого світла, я взагалі обожнював сутінки, єдиний час, коли мені здавалося, що може статися щось величне, після смерку, у сутінках, усі речі гарніші, всі вулиці, всі площі, всі вечірні перехожі гарні, наче фіалки, мені навіть здавалося, що я сам гарний молодик, я любив дивитись на себе в дзеркало у сутінках, любив поглядати на себе в вітрини, а торкнувшись обличчя у сутінках, я навіть помічав, що не маю жодної зморшки, ані навколо рота, ані на лобі, що в сутінках настає етап буденного життя, який зветься красою. У відчинених дверцятах грубки палало розпечене вугілля, гола циганка знову встала, і поки вона йшла, я бачив, як усе її тіло з золотим обідком світиться, ніби Ігнатій Лойола, приліплений на фасаді церкви на Карловій площі. А підкинувши дров, вона знову йшла і лягала на мене, повертала голову так, щоб дивитися на мій профіль, водила пальцем мені по носі й губах, майже ніколи не цілувала, і я її теж не цілував, ми про все говорили руками, а потім просто лежали й дивились на зблиски і відблиски в переламаній посередині грубці, яка видавала зі свого нутра кучеряве світло, що походило зі смерті дерева. Нам нічого більше не хотілося, тільки вічно і нескінченно так жити, ми начебто вже давно все сказали одне одному, ніби народилися разом і ніколи не були окремо. Коли прийшла осінь того передостаннього року другої війни, я купив синій пакувальний папір, нитки, клубки товстих ниток, клей, і всю неділю, поки циганка ходила по пиво, ліпив і складав на підлозі змія, зробив важки з ниток, щоби змій піднімався прямо вгору на небеса, потім ми швидко зробили довгий хвіст, на мотузку циганка, як я її навчив, прив’язала голубок із паперу, і ми вирушили разом на скелю Окроуглік, і коли я підкинув змія у небеса й відпустив нитку, а потім якийсь час тримав нитку між пальців і тягнув, щоби змій набрав висоту і завмер у небі, тільки хвостом роблячи хвилясту букву S, циганка обхопила лице руками, й над пальцями були тільки її широко розплющені від подиву очі… А потім ми сиділи, і я відпускав товсті нитки, і дав циганці потримати змія в небі, циганка кричала, що змій витягне її на небеса, що вона відчуває, як летить на небо, неначе Діва Марія, я тримав її за плечі, щоб у такому разі ми полетіли разом, але циганка повернула мені клубок ниток, тож ми сиділи, й циганка сперлася головою на моє плече, і я раптом придумав, що надішлю змієві записку, і дав циганці потримати нитки, але циганка знову злякалася, що змій візьме її на небеса і вона вже ніколи мене не побачить, тому я встромив палицю з нитками в землю, вирвав із записника листок, надірвав, засунув на нитку, а коли знову взяв клубок у руки, циганка кричала й простягала руки до записки, яка шарпалась ниткою вгору, я пальцями відчував, як тягне змій, усі пориви горішнього вітру крізь мої пальці проходили тілом, а коли записка потрапила аж на змієве тіло, я відчув цей доторк і затрусився всім тілом, раптом змій став Богом, я був Сином Божим, а нитка — Духом Святим, яким людина зв’язується, довірливо торкається і говорить з Богом. Ми ще кілька разів пускали змія на небеса, циганка посміливішала, і тримала нитки, й трусилася вся, як і я, трусилася від того, що трусився змій від поривів вітру, тримала нитку на пальчику і кричала від захвату… Одного разу, коли я прийшов під вечір додому, циганка мене там не чекала, я ввімкнув світло, до самого ранку ходив під дім, але циганка не прийшла, не прийшла вона й наступного дня, ніколи більше не прийшла. Я шукав її, але більше ніколи не зустрів, маленьку дитинну циганку, просту, як нетесане дерево, циганку, як подих духа Божого, циганку, котра не хотіла нічого більшого, тільки топити грубку деревом, яке приносила на плечах, ті важкі балки і дошки зі зруйнованих будинків, уламки, великі, наче хрест, справді хотіла просто варити картопляний гуляш із кінською ковбасою, підкидати дров і восени пускати змія до небес. Пізніше я дізнався, що її, як і решту циган, арештувало гестапо й відвезло в концтабір, звідки вона не повернулася, її спалили десь у Майданеку чи Аушвіці в печі крематорію. Небеса не гуманні, але я тоді ще був гуманний. Після війни, коли вона не прийшла, я спалив у дворі змія разом із нитками й довгим хвостом, голубок для якого робила маленька циганка, чиє ім’я я вже забув. Коли скінчилася війна, ще в п’ятдесятих роках у мене був повний підвал нацистської літератури, у світлі любовної сонати моєї малої циганки я надзвичайно охоче пресував центнери цих брошур і книг на одну тему, я пресував сотні тисяч сторінок із фотографіями радісних чоловіків і жінок, дітей, радісних старих, радісних робітників, радісних селян, радісних есесівців, радісних представників армії, в корито свого гідравлічного преса я залюбки вкидав Гітлера з почтом, що вступали до звільненого Гданська, Гітлера у звільненій Варшаві, Гітлера у звільненій Празі, Гітлера у звільненому Відні, Гітлера у звільненому Парижі, Гітлера в його особистій квартирі, Гітлера на святкуванні жнив, Гітлера з його вірною вівчаркою, Гітлера з його бойовими солдатами, Гітлера, котрий інспектує атлантичний вал, Гітлера, який їздить захопленими містами на сході й на заході, Гітлера, схиленого над військовими мапами, і що більше я пресував Гітлера і радісних жінок, чоловіків і дітей, то більше я думав про свою циганку, яка ніколи не була радісною, яка хотіла тільки підкидати дрова у грубку й готувати картопляний гуляш із кінською ковбасою, ходити з великим джбаном по пиво, хотіла просто ламати хліб, наче святе причастя, а потім через відчинені дверцята грубки дивитися на полум’я і жар, на мелодійний гуркіт вогню, спів вогню, який знала з дитинства, сакрально пов’язаний із її племенем, вогонь, чиє світло забирає собі увесь жаль і народжує на обличчі меланхолійну усмішку, яка була втіленням циганчиного уявлення про досконале щастя… Я лежу на спині поперек свого ліжка, мені впала з небес на груди малюсінька мишка, скотилася і сховалася під ліжко, мабуть, я приніс кількох мишей у портфелі чи в кишені пальта, з двору піднімається запах туалету, скоро піде дощ, думаю собі, лежачи на спині, я не можу поворухнути жодною кінцівкою, такий втомлений я від пива й роботи, за два дні вичистивши весь підвал, згубивши сотні мишей, покірних звіряток, які хотіли тільки хрумтіти текстами книжок і жити в дірках у старому папері, народжувати нових мишей і вигодовувати їх у цьому гніздечку, мишки, згорнуті клубочком, і та моя циганка згорталася поруч зі мною клубочком у холодні ночі. Небеса не гуманні, але, можливо, є щось більше за ці небеса, співчуття і любов, про які я вже забував і забув.

6

Тридцять п’ять років я пакував старий папір на гідравлічному пресі, тридцять п’ять років думав, що макулатуру й сміття не можна пресувати інакше, ніж так, як це робив я, але недавно дізнався, що в Бубнах поставили велетенський прес, який замінить двадцять таких, на якому працюю я. І коли очевидці сказали мені, що той гігант робить пакунки вагою три-чотири центнери, й возяться ті пакунки до вагонів за допомогою підйомних візків, я сказав собі: на це ти, Гантю, маєш піти подивитися, ти маєш це побачити, зробити візит ввічливості. І коли я стояв у Бубнах і бачив ту велетенську засклену залу розміром із Вільсонів вокзал, і чув, як гуде той велетенський прес, я затрусився й не міг підняти очей на ту машину, якийсь час стояв і дивився в інший бік, потім зав’язував шнурівки на черевиках і не міг поглянути цій машині в очі. Зі мною так завжди — помітивши в купі старого паперу корінець чи обкладинку якоїсь рідкісної книги, я не йшов до неї відразу, спершу я брав ганчірку й чистив вісь свого преса, опісля дивився на купу паперу і перевіряв, чи вистачить мені сил узяти і розгорнути цю книгу, і лиш коли відчував, що вистачить, торкався, й ця книжка тремтіла в моїх руках, як букет нареченої біля вівтаря. Я був таким і тоді, коли ще грав у футбол за нашу сільську команду, я знав, що склад вивішують у вітрині біля Нижнього шинку аж у четвер, але з важким серцем приїжджав у середу, стояв, спершись на велосипед, і ніколи не міг подивитися на вітрину відразу, спершу роздивлявся замок і рейки вітрини, потім довго читав назву нашого клубу й тільки потім дивився на склад команди, але по середах досі висів склад із минулого тижня, тож я їхав геть, щоб у четвер знову стояти біля вітрини, спершись на велосипед, і довго дивитися на все, крім складу, а коли заспокоювався, починав повільно і довго читати основний склад, потім склад резерву і врешті підлітковий склад, і лиш знайшовши своє ім’я серед запасних, був щасливий. Саме так я й стояв тепер біля гігантського преса у Бубнах, а коли моє розгублення ослабло, набрався сміливості й подивився на цей пристрій, який височів аж до скляної стелі зали, наче велетенський вівтар у храмі святого Миколая на Малій Страні[12]. Цей прес був ще більший, ніж я уявляв, велика стрічка була така широка й довга, як у голешовіцькій електростанції стрічка, з якої сиплеться вугілля під ґратки, на цій стрічці повільно рухався білий папір і книги, книги вантажили молоді робітники й робітниці, вбрані зовсім інакше, ніж я та інші пакувальники старого паперу, в них були оранжеві й блакитні рукавиці і жовті американські кепки з козирком, комбінезони по груди, підтяжки на плечах, перехрещені на спині. З-під таких комбінезонів виглядали кольорові светрики чи водолазки, й ніде не світилися лампочки, крізь стіни і засклену стелю проходило світло і сонце, а під стелею були вентилятори, ці кольорові рукавиці посилювали моє приниження, бо я завжди працював голіруч, щоби пальцями мацати папір, але тут ніхто не хотів відчувати на дотик неповторну принадність старого паперу, стрічка відносила книги й білі обрізки вгору, як ескалатор здіймає пішоходів з переходу під Вацлавською площею на вулицю, папір відразу в’їжджав у великий котел, великий, як гігантський котел на сміховській пивоварні, де вариться пиво, а коли котел був повний, стрічка спинялася, й зі стелі опускався вертикальний гвинт, який з велетенською силою пресував папір і прекрасно смикався, потім знову піднімався під стелю зали, а стрічка знову рвучко посувала папір і сипала матеріал відразу до овального корита розміром із басейн на Карловій площі. Я вже заспокоївся й помітив, що цей прес пакує і пресує цілі тиражі книг, крізь скляну стіну я бачив вантажівки, які привозили пакунки з книгами, що височіли над бортами, цілі тиражі книг одразу нищилися, не забруднивши ані сторінкою людські очі, людський мозок і серце. Я тільки зараз побачив, що робітники й робітниці біля підніжжя стрічки розривають пакунки, беруть із них свіжі книги, відривають палітурки і вкидають на стрічку тільки чисті нутрощі книг, вони кидали книги, які, перш ніж упасти, розгортали свої сторінки, але ніхто не дивився на ці сторінки, точніше, навіть не міг подивитися, бо стрічка мала бути постійна наповнена, вона не терпить, щоб над нею спинялися, так, як біля свого преса спинявся я, така нелюдська була ця робота в Бубнах, схожа на роботу китобійного судна, коли через корму витягують сіті й рибалки вибирають риб і рибок, сортують їх на стрічки, що ведуть у рибний трюм, риби як риби, книги як книги. Я набрався сміливості й піднявся сходами на платформу, що тяглася навколо овального корита, справді йшов цією платформою, ніби гуляв у залі сміховського пивзаводу навколо котлів, де вариться п’ятсот гектолітрів пива за раз, дивився, спершись на поручні, вниз, ніби стояв на риштуванні одноповерхового будиночка, панель керування світилася десятками різнокольорових кнопок, ніби на якійсь електростанції, гвинт знову тиснув і пресував вміст нутрощів так сильно, як ви, замислившись, мнете у руках квиток, я, переляканий, дивився навколо себе і вниз на робітників і робітниць за працею, на них крізь стіну світило сонце, барви одягу, светрів і кепок зливалися в очах і мінилися відтінками, на якихось заокеанських птахів скидалися ці робітники, на рибалочок, снігурів, папуг, але не це мене нажахало, я злякався, бо зненацька усвідомив, що цей гігантський прес — смертельний удар для всіх малих пресів, раптом зрозумів, що те, що я бачу, — нова епоха у моїй сфері, що це вже інші люди та інший спосіб роботи. Я вже знав, що настав кінець невеличким радощам, які в малому пункті збору набували форми знайдених, випадково викинутих у смітник книг і книжок, що те, що я тут бачу, — інший спосіб мислення, бо кожен робітник, може, й візьме собі додому в рахунок зарплатні по книжці з кожного тиражу, прочитає їх, але кінець усім моїм друзям-пакувальникам, кінець і мені, бо всі ми, старі пакувальники, були мимохіть освічені, кожен із нас мав удома добрячу випадкову бібліотеку з книг, знайдених на збірному дворі, і кожен з нас ті книги читав у блаженній надії одного разу прочитати те, що нас якісно змінить. Найбільше мене вразило, що ці молоді робітники без сорому пили молоко й лимонад, розставивши ноги, з рукою на поясі, пожадливо пили просто з пляшки, тепер я вже знав, що це остаточний кінець старих часів, що скінчилась епоха, коли робітник на колінах пальцями і долонями вовтузився в матеріалі, ніби змагаючись із ним, укладав його на лопатки, тому кожен старий робітник був від роботи збідований і сп’янілий, бо робота проходила крізь його тіло. А тут почалася нова доба з новими людьми й новими способами роботи, нова епоха, яка за роботою п’є молоко, хоча всі знають, що навіть корова краще помре від спраги, ніж питиме молоко. Я не міг на це дивитися, обійшов прес і побачив результат його гідравліки, величезний пакунок, який клали відразу на плиту підйомного візка, такої собі ящірки, що нерівними рухами оберталася і в’їжджала на рампу, а звідти прямо в вагон, із пакунками величезними, як пам’ятники багатих родин на Ольшанах[13], величезними, як вогнетривкі сейфи фірми «Вертгайм». Я підняв до очей свої руки, брудні людські руки з пальцями, подертими від роботи, ніби саджанці винограду, подивився на них, а потім зневажливо відсмикнув, і затрусилися від них плечі, й тут якраз настала ранкова перерва, стрічка зупинилась, і я побачив, як робітники і робітниці всілися під великою панеллю, такою дошкою з кнопками, записками, листками, паперами, кожен перед собою поставив пляшку молока й розгорнув перекус, який у ящику принесла кухарка, всі повільно їли й запивали ковбасу, сир і намазані булки лимонадом і молоком, сміялися, розмовляли, і від уривків їхніх розмов мені довелося взятись за поручень, бо почув я, що ці молоді люди — бригада соціалістичної праці, й щоп’ятниці вони їдуть заводським автобусом на заводську дачу у Крконоші. Доївши, всі закурили, а я дізнався, що торік вони їздили до Італії і Франції, а цього року буде поїздка до Болгарії й Греції, і коли я побачив, як спокійно вони записуються, а потім підмовляють одне одного їхати разом до Греції, то вже зовсім не дивувався, коли сонце піднялося, залізло вище на небо, а ці молоді люди роздяглися до пояса й засмагали на сонці, радячись, поїхати після обіду купатися на Жовту купальню чи в Модржани грати у футболтеніс і футбол. Ця відпустка в Греції мене вразила, я проникав до Стародавньої Греції тільки через читання Гердера і Геґеля, через діонісійське розуміння світу за Фрідріхом Ніцше, я, власне, ніколи не був у відпустці, я майже всю відпустку проводив, відробляючи пропущені зміни, коли шеф за один день пропуску без поважної причини знімав із мене два дні, а якщо якийсь день лишався, забирав грошима і все одно працював, бо мені постійно було що робити, під двором і у дворі було постійно стільки паперу, більше, ніж я міг спакувати, тож тридцять п’ять років я щодня проживав і жив із Сізіфовим комплексом, який мені так гарно описав пан Сартр і ще краще пан Камю, що більше пакунків відвозили з двору, то більше до мене в підвал падало старого паперу, і так до нескінченності, поки бригада соціалістичної праці тут, у Бубнах, щодня все встигає, зараз-от усі працюють, усі засмаглі, сонце за роботою поглиблює засмагу їхніх грецьких тіл, вони зовсім не переживають через те, що у відпустку поїдуть до Еллади, нічого не знаючи про Арістотеля, Платона й Ґете, до якого теж дотягнулася рука античної Греції, вони спокійно працюють, і далі виривають серцевини книг із палітурок, і вкидають нажахані й наїжачені від страху сторінки на стрічку, байдуже й спокійно, не проживаючи нічого з того, що означає така книга, бо хтось же мав цю книгу написати, хтось її редагував, хтось мав її вичитати, хтось її ілюстрував, хтось верстав, хтось робив коректури, а потім хтось вносив правки у верстку і хтось знову робив коректури, хтось робив остаточну верстку, хтось вкладав у верстат, хтось уже востаннє вичитував перші надруковані аркуші, хтось знову вкладав у верстат і аркуш за аркушем вкладав до іншого пристрою, який ці книги переплітав, хтось їх брав і пакував, хтось мусив виписати за книгу й за всю роботу над книгою рахунок, хтось мав вирішити, що вона не годиться для читання, хтось мав її засудити й віддати наказ про знищення, хтось мав скласти книги на складі, хтось мав їх покласти у вантажівку й привезти пакунки книг сюди, де робітники й робітниці в червоних, синіх, жовтих і оранжевих рукавицях виривають нутрощі книг і кидають їх на стрічку, яка глухо, але точно і рвучко відносить наїжачені сторінки під гігантський прес, який пресує їх у пакунки, а пакунки відправляються на фабрики, де з них зроблять невинний, білий, не забруднений літерами папір, на якому видрукують нові, інші книги… Отак, спершись на поручень, я дивився вниз на людську працю, я бачив, як на сонце вийшла вчителька і привела групу школярів, і зауважив, що вчителька привела екскурсію, щоби діти побачили, як пресують старий папір, але помітив, як учителька взяла книгу, привернула увагу дітей і продемонструвала процес рвання так, щоби діти зрозуміли, і діти брали книжки одну за одною, знімали палітурку і обкладинку, бралися пальчиками за сторінки й намагалися їх вирвати і розірвати книгу, книга захищалась, але врешті сила дитячих рук виявлялася більшою, дитячі чола яснішали, робота горіла в руках, як і в робітників із робітницями, які кивками заохочували дітей до роботи… Якось так це відбувалося тут у Бубнах, що я згадав, як був на екскурсії на птахофабриці в Лібуші, як тутешні діти виривали нутрощі з книжок, так молоді робітники в Лібуші виривали вправними рухами з підвішених на рухомій стрічці курей заживо печінку, і легені, і серце, і кидали ці нутрощі в приготовлені тази, поки стрічка рвучко відносила курей на подальші операції, а я дивився на це і бачив, які всі ці дівчата за роботою в Лібуші веселі й сміхотливі, поки на майданчиках у тисячах кліток сидять живі й напівмертві курчата, деякі, вирвавшись із заґратованих кліток, сидять на бортах вантажівок, деякі дзьобають і гадки не мають утекти від гаків рухомої стрічки, куди молоді дівчата за горло підвішують курчат, які в клітках сидять по десятеро… Я спостерігаю згори, як діти вчаться рвати книги, бачу, як, розохотившись, мусили зняти футболки й светрики, бачу, як кілька книг змовилося й боронилося так, що один хлопець і одна дівчина пошкодили пальці, забруднили пальці твердими палітурками бунтівних книг, але робітниці взяли недорвані бунтівні книги, одним махом витягли нутрощі й кинули наїжачені сторінки на рухому стрічку, поки вчителька мотала бинтом пошкоджений дитячий палець. Небеса не гуманні, і з мене досить. Я обернувся і спустився, а коли виходив, хтось мене покликав… Гантю, старий ти лисе, що ти на це скажеш? Я обернувся, біля поручня на сонці стояв молодик у оранжевій американській кепці, театрально тримаючи пляшку, повну молока, він стояв там, наче статуя Свободи зі смолоскипом над Нью-Йорком, сміявся і трусив ту склянку, і я бачив, як решта робітників і робітниць сміються, бо я їм, мабуть, подобаюся, бо мене знають, бо весь той час, поки я тут блукав і сумував, вони стежили за мною, раділи з того, який вражений я цим гігантським пресом і ними… Тепер вони сміялися і трусили в повітрі жовтими і оранжевими рукавицями, я схопився за голову й пішов геть по коридору, за мною лунав сміх на різні лади, від якого я втікав довгим коридором, обкладеним тисячами пакунків книг, увесь тираж книг дефілював і нісся назад, поки я втікав коридором. Лише в кінці цього довгого коридору я зупинився і не стримався, відірвав обкладинку книги й дізнався, що діти рвали, і двоє з них забруднило пальці сторінками Каї Маржіка[14], я витягнув книжку й подивився на останню сторінку, де дізнався, що тираж вісімдесят п’ять тисяч, загалом три частини, тож майже чверть мільйона Кай Маржіків марно бореться з дитячими пальчиками… Заспокоївшись, я йшов іншими коридорами, навколо мене дефілювали тисячі книг у пакунках, безборонні й тихі, точно так, коли я був на екскурсії в Лібуші на курячій бойні, кури, які втекли з клітки, ходили і дзьобали навкруги рухомої стрічки, аж поки дівоча рука їх хапала, заживо надягала на гак рухомої стрічки і прорізала куряче горло, нерозвинені курчата, що тільки почали коло свого життя, як і книги у цьому складі, повинні йти передчасно на смерть. Якби я їхав у Грецію, подумав я, пішов би на поклон до Стаґіри, де народився Арістотель, якби я їхав у Грецію, я б точно, хай навіть у підштанках, оббіг стадіон в Олімпії, у підштанках зі шнурівками навколо щиколоток я пробіг би коло пошани на честь усіх переможців усіх олімпіад, якби ж я їхав у Грецію. Якби я їхав із бригадою соціалістичної праці у Грецію, я прочитав би лекцію не тільки про філософію й архітектуру, а й про всі самогубства, про Демосфена, Платона, Сократа, якби ж я міг поїхати з бригадою соціалістичної праці у Грецію… Але вже настала нова епоха, новий світ, ця молодь у ньому на висоті, вже все на світі інше й інакше. Так я медитував і спускався заднім входом у свій склеп, до півтемряви й світла лампочок і запахів, я погладив блискучі стінки корита свого преса, дерево, що вказувало на свій вік, стояв там, і раптом почувся крик і наполегливий рев, я озирнувся, і за мною стояв мій шеф із очима, налитими кров’ю, і кричав, і трубив до стелі свій жаль від того, що мене так довго не було, і що знову і двір, і підвал повні старого паперу аж до стелі, я не розумів, що верещить мій шеф, але відчув, що я жахлива людина, і з нього досить, і кілька разів він повторив слово, яке мені ще ніхто ніколи не говорив, що я бовдур, бовдур, бовдур. Гігантський прес у Бубнах і молода бригада соціалістичної праці на одній шальці моральних терезів, а я на другій, тоді я бовдур, я ще менший, ніж мій маленький прес, літня поїздка бригади в Елладу, а я просто бовдур. Тож після обіду я працював на одному диханні, я вантажив старий папір вилами так, ніби працював у Бубнах, блискучі корінці книг кокетували зі мною, але я боронився й постійно повторював: ти не смієш, не смієш дивитися до жодної з книг, маєш бути холодним, як корейський кат. Я працював, ніби накладаючи лопатою купу неживої глини, машина працювала, як божевільна, кректала й трусилася, мотор нагрівався, вона не звикла до такого темпу, була якась застуджена й ревматична від цього підвалу, коли мені захотілося пити, я вибіг і проніс через двір літрову пляшку молока, коли напився, здавалося, що ковтнув колючий дріт, та я не здавався, пив малими ковтками, як у дитинстві, коли ложками ковтав риб’ячий жир, таке жахливе було те молоко, за дві години мені вдалося відібрати трохи паперу під стелею, і дірка в підлозі двору вивільнилася, був четвер, тож, як і щочетверга, якого я чекав завжди в піднесеному настрої, працівник бібліотеки університету імені Коменського привіз ящик списаних книг, стояв над діркою в підвал і зверху сипав мені під ноги весь той ящик філософських книг, але я їх усі склав у корито, побачивши тільки, і від цього серце моє похололо, «Метафізику моралі», та я вкинув її вилами в корито, як сміття з металевих кошиків, що висять на канделябрах, і працював далі, пакунок за пакунком, без репродукцій старих і нових майстрів, пакунок схожий на пакунок, я просто виконував роботу, за яку мені платили, ніякого мистецтва чи творчості, породження краси, я просто відбував роботу, починаючи розуміти, що якби я так працював, то міг би сам із собою створити бригаду соціалістичної праці, сам собі дати обіцянку, що підвищу продуктивність на п’ятдесят відсотків, і за це, безперечно, міг би поїхати не тільки на заводську дачу, але й у відпустку до прекрасної Греції, де в довгих підштанках пробіг би коло на стадіоні в Олімпії й поклонився Стаґірі, рідному місту Арістотеля. Я ковтав молоко прямо з пляшки й працював, переконаний, що я ще не бовдур, працював нечутливо й нелюдськи, наче біля гігантського преса в Бубнах, і під вечір, коли я закінчив і підтвердив, що не бовдур, шеф, який мився у душовій за кабінетом, між потоками гуркотливої води сказав, що більше зі мною не говоритиме, що подав на мене скаргу начальникові й повідомляє мені, що я можу йти пакувати старий папір кудись в інше місце. Тож я сидів якийсь час і слухав, як він утирався бавовняним рушником, слухав, як тріщить його сиве волосся, і раптом мені забракло Марусі, яка багато разів писала мені, що живе тепер у Клановіцях і запрошує мене прийти на неї поглянути. Натягнувши на брудні ноги шкарпетки, я вийшов на вулицю, я поспішав на автобус, уже сутеніло, і я в глибокій меланхолії вийшов у містечку серед лісу, розпитав адресу Марусі й уже в темряві стояв перед лісовим будиночком, за яким сідало сонце, я відчинив хвіртку, нікого не було ні в коридорі, ні в передпокої, ні в кухні, ні в кімнатах, крізь відчинені двері я вийшов у садок і там злякався ще більше, ніж уранці в Бубнах. На тлі високих сосен і бурштинового неба, де повільно опускалося за горизонт сонце, стирчала велика скульптура ангела, велика, як пам’ятник Чеха в Чехових садах на Виноградах[15], на скульптуру спиралася драбина, де стояв старий у блакитному плащі, білих штанях і білих черевиках і молоточком різьбив із каменю гарну жіночу голову, вже навіть не жіночу, не чоловічу, а обличчя андрогінного ангела з неба, в якому немає статей, немає шлюбів, я бачив, як той старий пан поглядає вниз, де сиділа моя Маруся в кріслі, тримала троянду і нюхала її, а старий дивився на її риси й переносив їх у камінь вправним долотом і легкими ударами молоточка, у Марусі було вже сиве волосся, але вона була підстрижена, наче дівчата з інтернату, такою чоловічою стрижкою, як у спортсменок, атлетка, що набралася душевності, одне око було трохи нижче й додавало піднесеності настрою, здавалося навіть, що Маруся трошки косить на одне око, але я бачив, що це не вада ока, що це просто посунуте око, яке кудись задивилося і тепер уже постійно дивиться за межу нескінченності в самісінький центр рівностороннього трикутника, в серце буття, що це її косе око — послання вічної недосконалості діаманта, як гарно написав один католицький екзистенціаліст. Я стояв, ніби громом побитий, найбільше в скульптурі мене дивували два великі білі крила, як дві велетенські шафи, ті крила і пір’я неначе рухалися, ніби Маруся ними злегка ворушила, ніби хотіла злетіти або навпаки щойно приземлилася після польоту в небесах, я бачив на власні очі, що Маруся, яка боялася читання і не прочитала жодної порядної книжки, якщо й починала, то тільки, щоб заснути, наприкінці свого життєвого шляху дісталася до святості… Коли впала темрява й почалася ніч, старий митець досі стояв на білій драбині, де світилися його білі штани й білі черевики, ніби висів у небі, Маруся подала мені теплу руку, обняла мене і сказала, що той старий пан — останній її коханець, остання ланка у ланцюгу чоловіків, з якими в неї щось було, її коханець, який любить її вже тільки духовно, на знак чого вирізає їй пам’ятник, яким вона за життя милуватиметься в садку, а після смерті цей ангел стоятиме в неї на могилі як пригніток труни. І поки старий митець стояв на драбині й працював над виразом обличчя у світлі місяця, який показався і розсвітив митцеві дорогу для долота, Маруся провела мене своєю віллою від підвалу аж до горища, тихо розповідаючи, як до неї з’явився ангел, і вона його послухала, домовилася з копачем, за останні гроші купила ділянку в лісі, той копач викопав фундамент і спав із нею в наметі, потім дала йому копняка й домовилася з каменярем, каменяр спав із нею, й кохався з нею в наметі, й побудував стіни, а потім Маруся домовилася з теслею, і той зробив на її новобудові всі теслярські роботи, а вночі з нею спав уже в кімнаті, в одному ліжку, та вона й теслі дала копняка й домовилася з бляхарем, який спав із нею в тому ж ліжку, що й тесля, але зробив для неї всі бляхарські роботи, а після завершення бляхарських робіт вона і йому дала копняка й домовилася із покрівельником, який кохався з нею в ліжку, але при цьому оббив їй дах шифером, і, давши йому копняка, вона домовилася зі штукатуром, який зробив усі стіни і стелі, а за це вночі спав із нею в ліжку, але і йому вона дала копняка й домовилася зі столяром, який зробив їй меблі, отак, із любов’ю в ліжку й чіткою метою, Маруся побудувала цю віллу й урешті домовилася з митцем, який любить її платонічно, а крім того, теше й вирубує за Божої підтримки Марусю в образі ангела. Отак ми й повернулися туди, звідки вийшли, зробивши коло по Марусиному життю, а з драбини спускалися білі штани й білі черевики, а блакитний плащ зливався з темрявою ночі, ніби спускаючись із небес, білий черевик торкнувся землі, і сивоволосий чоловік подав мені руку, і сказав… що Маруся йому все про мене і про неї розповіла, що Маруся — його Муза, що Маруся так його надихнула, що за підтримки вищих сил він здатен тесати скульптуру Марусі як гігантського ніжного ангела… Останнім поїздом я повертався з Клановіців, досить п’яний улігся в одязі на своє ліжко, під балдахін, над яким височіли дві тонни книг, лежав і бачив, як Маруся мимохіть стала тою, про кого навіть мріяти не могла, що Маруся досягла більше від усіх людей, яких я зустрічав у житті, поки я постійно читав і шукав знак у книгах, які проти мене збунтувалися, і не отримав жодного знаку з небес, Маруся ненавиділа книги і стала тою, ким була, стала тою, про кого пишуть, навіть більше, злетіла своїми крилами з каменю, крилами, які коли я їхав, світились у світлі місяця, наче два освітлені вікна ампірного замку в глибині ночі, на цих крилах Маруся відсунула далеко від себе нашу любовну історію зі стрічками й стьожками і своє лайно, яке привезла із собою на лижах поперед гостей готелю «Реннер» на схилах Золотої височини.

7

Тридцять п’ять років я пресував старий папір на гідравлічному пресі, тридцять п’ять років думав, що так, як я працюю, працюватиму завжди, що цей прес піде зі мною на пенсію, але вже на третій день після того, як я побачив гігантський прес у Бубнах, усі мої мрії розбилися. Я прийшов на роботу, а там стояли два молодики, у яких я впізнав членів бригади соціалістичної праці, вони були вдягнені так, неначе йшли грати в бейсбол, оранжеві рукавиці й оранжеві американські кепки з козирком, сині комбінезони аж до сосків, а під підтяжками зелені водолазки. Переможний шеф відвів їх у мій склеп, показав їм мій прес, і ці молодики відразу стали почуватись як удома, на стіл поклали чистий папір і поставили пляшки молока, я стояв підкорений і вражений, я стояв у стресовій ситуації й раптом тілом і душею відчув, що вже ніколи не зможу адаптуватися, що я — наче ті монахи кількох монастирів, які, дізнавшись, що Коперник відкрив інші космічні закони, ніж чинні доти, що Земля — не центр світу, а навпаки, масово вчиняли самогубства, бо не могли собі уявити іншого світу, ніж той, у якому і яким досі жили. Шеф потім сказав мені мести двір чи допомагати, чи взагалі нічого не робити, бо з наступного тижня я маю йти пакувати чистий папір у склеп для друкарні «Мелантріх», де не пакуватиму нічого, крім чистого паперу. У мене потемніло в очах, я, який тридцять п’ять років пакував відходи й макулатуру, я, який не міг жити без сюрпризів і щомиті міг виловити з огидного паперу прекрасну книгу в нагороду, я маю йти пакувати непошкоджений, нелюдськи чистий папір. Ця новина збила мене на першу сходинку підвалу, там я і сидів, як повний невдаха, просто-таки остовпілий від цієї новини, руки мої опустилися, криво посміхаючись, дивився я на цих двох молодиків, ні в чому не винних, бо їм сказали йти пресувати папір на Спалену вулицю, от вони й пішли, бо це був їхній хліб, їхнє завдання, я бачив, як вони вилами вкидали старий папір у корито, а потім натискали зелену й червону кнопку, я марно сподівався, що моя машина застрайкує, вдаватиме хвору, вдаватиме, що зупинилися коліщатка чи передачі, але й моя гідравліка мене зрадила, працювала інакше, ніби замолоду, викладалася на повну й навіть, дійшовши до крайньої точки, дзенькнула, і після першого пакунка дзенькала постійно, ніби сміючись із мене, ніби показуючи, що тільки в руках бригади соціалістичної праці розвинула всі свої здібності й можливості. Слід було визнати, що за дві години ці молодики вже почувалися тут, у підвалі, наче сиділи тут роками, розділили роботу, один виліз на купу, що височіла аж до стелі, і гаком скидав старий папір прямо в корито, за годину ці молодики зробили ще п’ять пакунків, а шеф постійно підходив до діри в підлозі двору, нахилявся вниз і театрально аплодував своїми коротенькими лапками, і кричав, при цьому дивлячись на мене: «Браво, бравісимо, молодці!» Я примружував очі й хотів піти, але ноги не слухались, я заслаб від такого сорому, остовпів від противного дзенькоту своєї машини, який вказував, що за мить тиск стіни досягне максимуму й вона зупиниться. Я бачив, як у повітрі блищали вила, як у корито влетіла книжка, я встав і витягнув ту книгу, витер її об блузу, трошки потримав цю книгу на грудях, вона мене зігрівала, хоч і була холодною, я притискав цю книгу до себе, як мати дитину, як у Коліні на площі колись скульптурний Майстер Ян Гус притискав до себе Біблію, що та Біблія аж наполовину втиснута в тіло святого, я дивився на цих двох молодиків, але вони не дивилися на мене, я підставив книгу так, щоб вони звернули на неї увагу, але вони глянули так, ніби нічого не сталося, а я зібрався з силами й подивився на обкладинку, так, це була прекрасна книга, Чарльз Ліндберґ написав про те, що перший серед людей перелетів океан. І, як завжди, я відразу подумав про Франтіка Штурма, сторожа костелу Святої Трійці, який збирав усі книги, книжки і журнали про авіацію, бо був переконаний, що попередником Ісуса був Ікар, із тою тільки різницею, що Ікар упав із небес у море, а Ісуса ракета «Атлас» із тягою в сто вісімдесят тонн винесла на орбіту Землі, де він править досі. Я подумав, що сьогодні востаннє віднесу Франтікові в його мікробіотичний кабінет книгу про те, як Ліндберґ перетнув океан. І все, кінець маленьким радощам. Я невпевнено вийшов надвір, шеф сяяв і зважував молоденьку продавчиню Гедвічку, як завжди, спочатку з пакунком макулатури, а потім саму Гедвічку, він так завжди робив, як я люблю книги, так він любить молоденьких дівчат, усіх, як-от Гедвічку, зважував спочатку з пакунком, а потім так, про кожну вів записи, куди вносив їхню вагу, розважався з тими дівчатами й не звертав уваги на те, що навколо, підтримував молодиць за пояс, рівняючи на вагах, ніби збирався фотографувати, кожній щоразу розповідав про механізм ваг фірми «Беркель», при цьому беручись то за пояс, то за груди, і щоразу, вказуючи на циферблат, стояв, як і зараз, із Гедвічкою, позаду, тримав її за боки і опускав лице в дівоче волосся, блаженно ним дихав, підборіддя клав на дівоче плече і показував на циферблат, щоби потім віджартуватись, і перекинути ручку ваг, і радіти, і вітати, побачивши, що Гедвічка не набрала, записати вагу її тіла в записник, а потім обіруч допомагати дівчині злізти з ваг, знову тримати її за пояс і кричати «скок!», ніби зсаджує дівчину з якогось воза, й опускати носа у груди, й завжди просити, щоб тепер у відповідь Гедвічка зважила його, при цьому шеф верещав на весь двір і бадьоро трубив, наче старий олень, який бачить молоду лань, і Гедвічка мала знов записати вагу на дверях, які нікуди не ведуть. Я пройшов через двір і проїзд геть на сонце, але для мене сьогодні скрізь були сутінки, коли дійшов до костелу, Франтік Штурм бавовняною ганчіркою полірував бічний вівтар, ніби якусь машину, було помітно, що думками він десь далеко, у нього теж нещасна доля, хобі Франтіка Штурма — газети, він писав у місцеві видання про зламані ноги, особливо йому вдавалися понеділкові новини про бійки та скандали, які закінчувалися білою гарячкою і відвезенням скандалістів до лікарні чи в «бобику» до поліцейського комісаріату, він писав іноді в «Чеське слово», у вечірні газети, й нічого іншого не хотів, тільки писати про ці бійки, але його батько був церковним сторожем і помер, тож Франтік перебрав його роботу, сторожував, але в душі досі писав про всі п’яні скандали в Старому й Новому місті, а коли випадала вільна хвилька, тікав у свою кімнатку при церкві, сідав у різьблене єпископське крісло, витягав книгу про авіацію і захоплено читав про нових льотчиків і конструкторів літаків. У Франтіка таких книг було понад двісті, тож коли я подав йому знайдену в своєму підвалі, він витер руки, заусміхався, і я відразу зрозумів, що такої книги в його мікробіотичній бібліотечці немає, він поглянув на мене, і я бачив, що тим поглядом він мене обіймає, в нього навіть виступили сльози від зворушення, а я бачив, що доба малих і дрібних радостей мого склепу скінчилась, і я вже ніколи не принесу Франтікові Штурму втіху. Ми стояли під крилами двох велетенських ангелів, що висіли на ланцюгу над бічним вівтарем, коли раптом нечутно відчинилися двері, тихим кроком зайшов священник і сухо сказав, що Франтік Штурм має вдягти костюм міністранта, бо вони йдуть на останнє причастя. Тож я вийшов у сонячний день, зупинився біля молитовного ослону під собором святого Тадея, трохи там постояв і збоку бачив сам себе, як я тут молився і просив Тадея, щоб він домовився на небі, щоб жахливі машини, які возили мені у двір той огидний папір із м’ясних магазинів і різниць, злетіли у Влтаву з цим вантажем, я згадав, що коли ще любив жартувати, начепив на капелюх знайдені на сміттєзвалищі зірки, я стояв навколішках і чув, як повз мене проходять колишні домовласники і голосно кажуть: «Нічого собі, вже й робітники потяглися до хреста…» Тож я встав із капелюхом, стягнутим на очі, й раптом зрозумів, що треба стати на коліна, спробувати цей останній варіант, помолитися й попросити Тадея, щоб зробив якесь диво, тільки диво допомогло б мені повернутися назад до свого преса, до свого підвалу, до своїх книжок, без яких я не можу жити, я вже майже став навколішки, коли на мене наштовхнувся професор естетики, його окуляри блищали на сонці, ніби дві скляні попільнички, він стояв переді мною якийсь спантеличений, як завжди, тримав у руках портфель і, як завжди, коли в мене був капелюх, сказав мені: «Молодий там?» Я задумався і сказав, що ні. «Господи, він що, захворів?» — злякався професор. Не захворів, відповідаю, але скажу вам прямо, статтям Рутти й рецензіям Енґельмюллера кінець, договорив я, і зняв капелюха, і професор естетики злякався, у нього навіть коліна підігнулися, він показав на мене пальцем і закричав: «Ви той молодий і ви той старий?» Я надягнув капелюха й натягнув на очі, сказав гірко: «Так, кінець старій „Національній політиці“, кінець „Національній газеті“, мене викинули з підвалу, розумієте?» Я пройшов до наступного будинку, до проїзду в наш двір, куди ходив тридцять п’ять років. Професор стрибав навколо мене, оббігав навколо, брав за рукав, давав мені десять крон, а потім іще п’ять, я подивився на ці гроші й сказав гірко: «Щоб мені краще шукалося?» Професор узяв мене за плече, крізь цих десять діоптрій його очі були великими, ніби в коня, він кивав окулярами і мурмотів: «Так, щоб вам краще шукалося». «Шукалося що?» — кажу. Він відповів уже зовсім розгублено: «Якесь інше щастя…», прошепотів, уклонився і швиденько почовгав, потім іще обернувся і поспішив, немов із місця аварії. Звернувши ж у наш проїзд і почувши, як мій гідравлічний прес весело дзвенить, наче санчата, що везуть п’яних з весілля, я не зміг іти далі, я вже не міг навіть глянути на той мій прес, я розвернувся і вийшов на тротуар, сонце било в очі, я стояв і не знав, куди йти, мені не допоміг у ці буремні часи жоден текст із книг, на яких я присягався, тож я спершу стояв, а потім побрів до святого Тадея, впав на ослін, спер голову на долоні й, можливо, заснув, мабуть, я дрімав, пірнувши у мрії, мабуть, здурів уже від нещастя, завданого моєму тілу, я тиснув долонями на очі й бачив, як мій гідравлічний прес став гігантом серед гігантських пресів, я бачив його таким великим, що його чотири стіни оточили всю Велику Прагу, я бачив, як натискаю зелену кнопку, як бічні стінки починають рухатися, стінки розміром з греблю в долині, я бачив, як падають перші панелі, а стіни грайливо, наче мишки в моєму пресі, горнуться все далі й поперед себе зусібіч горнуть усе, що трапляється їм на шляху, я бачив згори, як поки у центрі Праги життя йде звичною колією, стіни мого велетенського преса нагортають і спустошують усі околиці, згортаючи все разом до центру, я бачу стадіони, храми, громадські будови, бачу, як усі вулиці й вулички, як усе падає, стіни мого апокаліптичного преса не дають утекти навіть мишці, я бачу, як падає Град, як з іншого боку падає золотий купол Національного музею, як піднімається вода у Влтаві, але гідравлічна сила мого преса така велика, що все довкола для нього — мовби старий папір у склепі під моїм двором, я бачу, як стіни гіганта дедалі швидше горнуть перед собою все, що вже спустошили, бачу самого себе, як на мене падає церква Святої Трійці, бачу, що вже не бачу, бачу, що мене спресувало і поєднало з цеглинами, балками і ослоном, а потім тільки чую, як тріщать трамваї і машини, стіни стискаються ближче і ближче, всередині руїн іще досить вільного місця, у темряві румовища ще вистачить повітря, яке зараз зусібіч через чотири стіни гігантського преса сичить і б’є догори, змішане з людським стогоном, я розплющую очі й бачу посеред порожньої рівнини величезний пакунок, спресований куб зі стороною п’ятсот метрів, а може, й більше, бачу всю Прагу, спресовану разом зі мною, з усіма моїми думками, з усіма текстами, які я прочитав, з усім моїм життям, завбільшки з малесеньку мишку, яку разом з папером там, унизу, в моєму підвалі, пресують два бригадники соціалістичної праці… Я здивовано розплющив очі, я досі стояв на колінах на ослоні під святим Тадеєм, якийсь час тупо розглядав тріщину на бильці, потім устав, дивився на червоні смуги трамваїв, дивився на машини, на швидких перехожих, на Спаленій вулиці перехожі ніколи не зупиняються, всі поспішають із Національного проспекту на Карлову площу чи навпаки, тротуари вузькі, тому люди не зупиняються, вони наштовхуються на мене, бо поспішають, а я стою, спершись об стіну церкви, й тупо витріщаюся, бачу, як із воріт церкви вийшов Франтік Штурм, як завжди, святково вдягнений, навіть у краватці, ритуально зійшов сходами, мабуть, як завжди, йде до нас, але ось він мене побачив, як завжди, підійшов, уклонився і запитав: «Ви пан Гантя?» Я відповів, як завжди відповідав у дворі чи в підвалі: «Аз єсмь». І Франтік Штурм подав мені конверт, вклонився і пішов назад у церковну кімнатку перевдягтися, бо Франтік Штурм, коли я знаходив для нього нову книгу, цінну для його бібліотечки, завжди вдягав сюртук із каучуковим коміром і краватку у формі листа капусти, щоб, як і завжди, ритуально передати мені листа, якого я звично відразу розірвав, і там, на білому папері з офіційною шапкою, було видрукувано «Мікробіотичний кабінет Франтіка Штурма» й написано: «Шановний пане, від імені мікробіотичного кабінету дякуємо Вам за книгу Чарльза Ліндберга „Мій переліт через океан“. Ця книга збагатить нашу бібліотеку. Сподіваємося, що ви й надалі залишитеся нашим прихильником. Від імені мікробіотичного кабінету… Франтік Штурм», кругла печатка, літери по колу: «Мікробіотичний кабінет Франтіка Штурма»… Задуманий, я йшов на Кардову площу, як завжди, розірвав цей лист, цю подяку, я знав, останню, бо маленькі дрібнички, маленькі радості вже відспівала під моїм склепінням моя машина, мій славний прес, який мене зрадив. Я безпорадно стояв на Кардовій площі й дивився на блискучу скульптуру, прикріплену до фасаду, скульптуру Ігнатія Лойоли, над усім його тілом світився ореол, він стояв на фасаді власного храму, і вся його фігура була огорнута золотом трубного захвату… Однак, замість ореолу, я бачив золоту ванну навстоячки, в якій навстоячки лежав Сенека після того, як ножем розрізав собі вени на зап’ясті, доводячи собі, що йому правильно думається, що він не марно написав книгу, яку я любив, — «Про душевний спокій».

8

Спершись на відкриту вітрину їдальні в домі, що зветься «Чорна пивоварня», я сьорбаю поповіцьку десятку[16] й думаю собі: відтепер, друже, ти маєш із усім упоратися сам, сам маєш змусити себе йти поміж люди, сам себе розважати, сам із собою розігрувати цю виставу, поки сам себе не покинеш, бо настав час кружляння меланхолійними колами, і, йдучи вперед, водночас вертаєшся назад, так, progressus ad originem — це regressus ad futurum, твій мозок — просто гідравлічним пресом спресовані думки. Я пив десятку на сонці, дивився, як Карловою площею поспішають люди, сама тільки молодь, студенти, кожна молода людина несла на чолі молоду зірку на знак того, що молода людина — це зародок генія, я бачив, як із їхніх очей б’є сила, та ж сила, яка била з мене аж доти, поки мій шеф не сказав мені, що я бовдур. Я сперся на поручень, трамваї їдуть угору-вниз, червоні смуги роблять мені добре, у мене безліч часу, я можу піти подивитися до лікарні «На Франтішеку»[17], я чув, що там є сходи на перший поверх, сходи, що складаються з дощок і балок шибениці, яку після страти чеських панів на Староміській площі[18] купили францисканці, але я б радше пішов кудись на Сміхов, там у шляхетському садку є павільйон із кнопкою в підлозі, якщо на неї наступити, відчиниться стіна, й виїде воскова фігура, як у кунсткамері в Петербурзі, де коли шестипалий каліка за місячної ночі випадково наступив на кнопку, виїхав восковий цар і пригрозив йому, це добре описав Юрій Тинянов у своїй «Восковій персоні», але я нікуди не піду, досить того, що заплющу очі й уявлятиму собі все ще точніше, ніж насправді, дивлюсь, як поспішають пішоходи з обличчями, ніби грядки фіалок, замолоду я теж думав про себе добре, якось гадав, що стану гарнішим, якщо куплю собі Ісусові сандалі, такі модні тоді капці з самих ремінців і пряжок, у цих сандалях я мав носити фіолетові шкарпетки, які зв’язала мама, і от я вперше вийшов у цих сандалях на побачення біля Нижнього шинку, і хоча був тільки вівторок, вирішив поглянути, чи нема у вітрині нашого футбольного клубу нового складу. Я стояв перед вітриною, роздивлявся замкову шпарину й тільки згодом підійшов ближче, але прочитав тільки склад минулого тижня, а потім іще раз прочитав той склад, бо відчув, що своєю фіолетовою шкарпеткою і правим сандаликом уступив у щось велике і мокре, знов прочитав склад і своє ім’я у кінці, щоб зібратися на силі й подивитися вниз, а коли таки подивився, то побачив, що стою у великому собачому лайні, яке залило і прикрило весь сандалик, що складався з самих ремінців і пряжок, тому я знову повільно, одне за одним прочитав усі імена, всіх одинадцять членів підліткового складу і своє ім’я запасного, але коли подивився вниз, досі стояв у цьому жахливому собачому лайні, а коли подивився на площу, з воріт вийшла моя дівчина, і я розіпнув пряжку, і вийняв фіолетову шкарпетку, залишив усе це разом із квітами під вітриною нашого футбольного клубу і втік за село, в поля, де медитував над тим, чи не застерігає мене доля, бо вже тоді хотів стати пакувальником старого паперу й так дістатися до книг. Я приносив із бару нові й нові кухлі пива і, спершись на поручні, стояв біля відкритої вітрини їдальні, від сонця в мене мружаться очі, чи не піти, думаю, на Кларов, там у церкві є гарна мармурова скульптура архангела Гавриїла, а ще там можна подивитися на прекрасну сповідальницю, яку священник наказав побудувати з пінієвих дощок ящика, в якому з Італії привезли цю мармурову скульптуру архангела Гавриїла; я солодко заплющив очі, але нікуди не пішов, пив пиво і бачив самого себе, який через двадцять років після тої оказії з фіолетовою шкарпеткою і сандаликом іде передмістям Щецина, я дійшов до самої барахолки й коли дістався аж у кінець тих нещасних продавців, побачив людину, яка продавала правий сандалик із правою фіолетовою шкарпеткою, присягаюся, це був мій сандалик і моя фіолетова шкарпетка, я навіть на око визначив розмір, мій, сорок перший, тому здивовано зупинився й дивився, ніби на явлення, дивувався вірі цього продавця у те, що одноногий прийде й купить цей сандалик із фіолетовою шкарпеткою, продавець вірив, що десь існує каліка з правою ногою, сорок першим розміром, та ще й з бажанням приїхати до Щецина купити сандалик і шкарпетку, що підвищать його принадливість. Біля цього фантастичного продавця стояла старенька, яка стискала пальцями два лаврові листочки, я йшов, здивований тим, як замкнулося коло, мій сандалик і фіолетова шкарпетка стільки пережили, щоби стати докором на моєму шляху. Я повернув порожній кухоль і перейшов через колії, пісок у парку скрипів і тріщав, мов замерзлий сніг, у гіллі цвірінькали горобці та в’юрки, я дивився на візочки й на мам, які сиділи на сонці на лавочках і вертіли головами, підставляючи обличчя лікувальним променям, довго стояв перед овальним басейном, де купалися голі діти, я бачив животики тих дітей зі смужками від трусів і трусиків, галицькі євреї, хасиди носили колись пояси, помітні й виразні смужки, що ділили тіло надвоє, на красивішу частину людського тіла із серцем, легенями, печінкою та головою і ту іншу, неважливу, з кишками й статевими органами, яку доводилося терпіти, я бачу, що католицькі священники цю смужку посунули ще вище, колоратка на шиї виразно підкреслювала саму тільки голову як миску, в яку вмочає пальці сам пан Бог, я дивлюся на цих дітей, що купаються, на добре видні на їхніх голих тілах смужки від трусів і трусиків, і бачу, як сестри ордену різкою смугою вирізали з голови саме лице, лице, скуте панциром накрохмаленого комірця, як буває у автогонщиків «Формули-1», я дивлюсь, як бризкаються і рухаються ці голі діти, і бачу, що ці діти нічого не знають про статеве життя, але їх стать уже тихо досконала, як навчив мене Лао-цзи, я дивлюся на смужки священників і сестер ордену, на пояси хасидів і думаю, що людське тіло — це пісочний годинник, що внизу — те нагорі, що нагорі — те й унизу, два припасовані трикутники, печатка царя Соломона, рівновага між книгою його молодості, «Піснею пісень», та уособленням світогляду старого пана, марнота марнот, «Книгою Проповідника». Мій погляд злетів на храм Ігнатія Лойоли, ореол із трубного золота заблищав, цікаво, що майже всі скульптури титанів нашої літератури сидять, схилені у кріслах на колесах, Юнґман, Шафарик і Палацький завмерли, сидячи в кріслах, навіть Maxa на Петржіні мусив злегка спертися на стовп, а от католицькі скульптури наповнені рухом, наче атлети, ніби постійно подають м’яча над волейбольною сіткою, ніби щойно пробігли стометрівку чи різким рухом далеко кинули диск, постійно дивляться вгору, ніби обома руками відбиваючи удар самого Бога, християнські скульптури з піщаника з обличчями футболістів, які з піднятими руками й радісним криком саме всадили переможний гол, тоді як скульптури Ярослава Врхліцького вдавлені в крісла на коліщатках. Я перейшов дорогу і з сонця увійшов у тінь, до Чіжеків, у барі була така густа тінь, що обличчя гостей світилися, наче маски, а тіла ховалися в темряві, я спустився сходами в ресторан і там через чиєсь плече прочитав напис на стіні, тут був будиночок, де Карел Гинек Maxa написав свою поему «Май», я сів, одначе, глянувши на стелю, злякався, бо сидів під лампочками, ніби у себе в склепі, я встав і знову вийшов надвір, і зразу зустрів свого п’яненького друга, який витягнув нагрудну сумочку, довго щось шукав у паперах, поки не знайшов і не подав мені один, я читав повідомлення з витверезника про те, що вищеназваний сьогодні вранці в крові не мав ані проміле алкоголю, про що свідчить цей документ. Я повернув складений папір, і той мій друг, чиє ім’я я вже забув, розповів, як хотів почати нове життя, тож два дні пив молоко, але вранці від цього в нього так заплітався язик, що шеф відправив його додому за пиятику і списав йому два дні відпустки, але він пішов прямо у витверезник, і коли там з’ясували те, про що потім написали в цьому папері, що в нього немає ні краплі алкоголю в крові, взяли телефон і насварили шефа, що він морально утискає робітника, і з радості від того, що в нього є офіційний документ про те, що в ньому немає ні краплі алкоголю, мій друг п’є від самого ранку й мене запрошує пити з ним, ми можемо спробувати здолати Великий слалом, на якому

багато років тому завжди провалювалися і лише одного разу проїхались усіма воротами. Я, однак, забув уже про Великий слалом, не міг згадати жодних воріт, тож мій друг, чиє ім’я я вже також забув, натхненно перераховував, щоби вмовити мене на цей слалом, що ми почнемо одним пивом у Гофманів, потім проїдемо воротами на Влахівці, а потім «На ріжку»; потім гарненько вниз на «Загублену варту», а потім через ворота до Мілерів, потім до «Герба», і скрізь буде лише по пів літра, щоби вистачило часу проїхати воротами у Яролімків, потім одне пиво в Ладі, відразу зайти до Карла Четвертого, тоді спуститися вниз у їдальню «Світ», далі повільніше проїхати воротами у Гаусманів та «Біля пивоварні», затим через колії до Короля Вацлава, потім проїхати воротами у Пуділів чи Крофтів, а потім іще можемо проїхатися через ворота у Доудів та у Меркурія і виїхати на фінішну пряму на Палмовці чи до їдальні у Шоллерів, можливо, якщо лишиться час, весь цей слалом можна закінчити або у Горких, або «У міста Рокицан»… Цей п’яний чоловік, перераховуючи маршрут, вішався на мене, а я відвертався від його натхнення, я лишив п’янюжку у Чіжеків і пішов у любосад фіалок із людськими обличчями на Карловій площі, любителі сонця перейшли з лавиць у тіні на лавиці у призахідному сонці, от я вже знову в «Чорній пивоварні», випив скляночку винця, потім пиво, а потім іще винця, тільки коли на нас тиснуть, ми видаємо із себе все найкраще, крізь віття вже світить на темному небі неоновий годинник на Новоміській вежі, замолоду я мріяв стати мільйонером і для всіх міст купити фосфоресцентні стрілки й циферблати, стиснуті книги востаннє намагаються розірвати пакунок, портрет людини з брезклим обличчям, площею тягне від Влтави холодним повітрям, я це люблю, я любив ходити на Летну[19] ввечері головним проспектом, від річки пахтить, від Стромовки йде запах луки і листя, зараз запах Влтави тягнеться вулицями, а я заходжу до Бубенічків, я сів і відсутнім голосом замовив собі пиво, над моєю сонною головою височать аж до стелі дві тонни книг, щодня на мене чекає Дамоклів меч, який я сам собі повісив, я молодик, який несе додому поганий атестат, бульки піднімаються вгору, як каганці потерчат, три юнаки грають у кутку на гітарі й тихо співають, усе живе повинно мати свого ворога, меланхолію постійного будування, прекрасний еллінізм як приклад і мета, класичні гімназії та гуманітарні університети, поки в клоаках і каналах столиці вирують битви двох щурячих кланів, права штанина на коліні трохи потерлася, бірюзово-зелена й атласно-червона спідниці, безсилі руки, як підрізані крила, величезний окіст, що висить на гаку у сільській різниці, я слухав шум стічних вод. Крізь відчинені двері з вулиці увійшов велетень, повний аромату річкового повітря, ніхто й не писнув, як він підняв стілець, розтрощив його й тими уламками відігнав переляканих гостей у куток, три хлопці стояли і з жахом тиснулися до стіни, ніби фіалки в дощ, коли в останню мить велетень підняв два уламки і коли здавалося, що от-от уб’є, раптом почав собі тими рештками стільця диригувати й тихенько співати… Сива голубко, де ти літала? Він так тихо співав і диригував сам собі, а коли завершив, викинув рештки стільця, заплатив за нього офіціантові, у дверях озирнувся і сказав переляканим гостям: «Панове, я помічник ката»… і пішов, нещасний, замріяний, можливо, це він рік тому в голешовіцьких рядах витягнув на мене вночі фінський ніж, а коли затиснув мене в куток, дістав папір і прочитав мені вірша про гарну місцинку біля Ржичан, а потім вибачився, бо іншого способу змусити людей слухати свої вірші поки не знайшов. Я заплатив за пиво й три роми і вийшов у протяг вулиці, знову пішов на Карлову площу, підсвічений годинник на Новоміській вежі показував зайвий час, я нікуди не поспішав, я вже висів у просторі, я пройшов Лазарською вулицею і завернув у бічну вуличку, задуманий, відімкнув задні двері нашого пункту, долонями пройшовся по стіні, щоб намацати вимикач, а коли увімкнув світло, опинився в своєму підвалі, де тридцять п’ять років на гідравлічному пресі пресував старий папір, гора свіжого паперу піднімалася і проходила крізь квадрат у стелі аж надвір, чому Лао-цзи каже, що народитися — значить вийти, а померти — значить зайти? Дві речі завжди наповнюють мої думки новим і все більшим подивом, миготливе світло ночі, справді, для цієї роботи треба закінчити богословську семінарію, це все мене захоплює, я натиснув зелену кнопку, а потім зупинив, почав збирати повні оберемки

старого паперу, застеляти ними корито преса, на дні мишачих очок я зустрів щось більше, ніж зоряне небо наді мною, у напівсні до мене прийшла мала циганка, поки прес тихо сунувся, наче гармоніка у руках гармоніста, я відсунув із ящика репродукцію Ієроніма Босха і обирав там у гніздечку, вистеленому святими картинами, книги, я обрав сторінку, де прусська королева Софія Шарлотта каже своїй служниці: «Не плач, щоби втамувати свою цікавість, я піду туди, щоб побачити речі, яких мене не міг навчити сам Ляйбніц, я йду за межу буття і нічого»… Прес дзвенів, і від натиску на червону кнопку стінка піднялася, я відкинув книжку й накидав повне корито, її тіло було обмащене маслом, вона була піддатлива, як лід, що починає танути, гігантський прес у Бубнах замінить десять таких пресів, на якому працюю я, про це гарно написав пан Сартр і ще краще пан Камю, блискучі корінці книг кокетують зі мною, на драбині стоїть старий у синьому плащі й білих черевиках, від швидкого руху крил піднявся пил, Ліндберґ перелетів океан. Я зупинив зелену кнопку й вистелив у кориті зі старого паперу таке гніздечко, я досі молодчина, нема чого соромитися, можу собою пишатися, як Сенека, входячи у ванну, так і я перекинув ногу і почекав, а потім важко перекинув і другу ногу, і згорнувся в клубочок, тільки спробувати, потім устав, натиснув зелену кнопку і згорнувся в гніздечку в кориті, серед старого паперу і кількох книг, я стискав міцно свого Новаліса, вклавши палець на його речення, яке мене завжди захоплювало, я солодко усміхався, бо став схожим на Марусю, на її ангела, і почав входити у світ, де мене ще ніколи не було, я тримався за книгу, на сторінках якої було написано «Кожен улюблений предмет — центр райського саду», і я, замість пакувати чистий папір десь під «Мелантріхом», як і Сенека, як і Сократ, обираю у своєму пресі, у своєму підвалі своє падіння, яке є підйомом, і хоча стінка преса вже притискає мені ноги до підборіддя й навіть далі, я не дозволю вигнати себе зі свого Раю, я у своєму склепі, звідки мене ніхто не може вигнати, ніхто не може мене перевести, кутик книги втиснувся мені під ребра, я застогнав, ніби через власні муки мусячи дізнатись останню правду, коли я вже під тиском стіни складався сам у себе, як дитячий складний ножик, у цей момент істини переді мною з’явилася мала циганка, я стою з нею на Окроугліку, а в небі літає наш змій, я міцно тримаю нитки, і моя циганка вже забирає цей клубок товстих ниток, вона сама, міцно стоїть на землі, розставивши ноги, щоб не полетіти в небеса, а потім ниткою посилає змієві записку на небо, і я останньої миті побачив, що на тій записці — моє лице. Я закричав: … — і розплющив очі, я дивився на себе, обома руками тримав оберемок фіалок, зірваних із корінням, я був увесь у землі, я тупо дивився на пісок, а коли підняв очі, переді мною у світлі натрієвої лампи стояли бірюзово-зелена й атласно-червона спідниці, і, нахиливши голову, я бачив цих моїх двох циганок при параді, за ними серед дерев світилися неонові стрілки й циферблат на Новоміській вежі, бірюзово-зелена трусила мене і кричала: «Тату, боже милостивий, що ви тут робите?» Я сидів на лавці, простодушно усміхаючись, ні про що не пам’ятаючи, я нічого не чув, нічого не бачив, бо, мабуть, уже був у серці райського саду, тож не міг ані чути, ані бачити, як ці дві мої циганки, повісившись на двох циганів, у ритмі польки пронеслися крізь парк на Карловій площі зліва направо і зникли за поворотом посипаної піском стежки десь у густому гіллі.

Липень 1976 року

Бути на дні й дивитися вгору

2002 року у Франції у межах фестивалю Bohemia Magica сценарист Ліонель Тран, фотографка Валерія Берґе та художник Амбре презентували мультимедійний проект «Занадто гучна самотність», що отримав нагороду від Клубу читачів, заснованого 1998 року міською бібліотекою рідного Грабалові Нимбурка, і складався з інсталяції кімнати Ганті (головного героя повісті), короткометражного фільму, що відтворював його алкоголічні візії, та коміксу, 2004-го року представленого в Празі й згодом перекладеного чеською.

Довгі речення, де нові й нові думки нанизуються одна на одну, ніби намисто, чіпляючись за попередні. Багато імен, назв, посилань, ціла мережа людського знання. Поєднання непоєднуваного, дивакуватість і дивовижність, нестандартний погляд на, здавалося, давно відоме. Грабал пише інакше, «очуднюючи» дійсність, — і, цілком відповідно до формалістських теорій, така «очуднена» дійсність стає реальнішою за реальну.

Він народився 28 березня 1914 року в місті Брні й був позашлюбною дитиною: Франтішек Грабал пізніше всиновив малого і став йому батьком. Ця історія початку життя наклала відбиток на всю творчість, на стиль і спосіб життя та письма. Томаш Мазал у книзі «Подорожі з Богумілом Грабалом» пише про це так: «З дитинства Богуміл Грабал носив у собі якесь почуття провини… За те, що народився якось не по праву, за те, що якийсь небажаний, непотрібний. Можливо, тому все життя він і вважав своє письмо якоюсь сповіддю, спробою звільнитися, знайти там відповідь на запитання „хто я?“»[20].

Через чотири місяці після народження майбутнього письменника Австро-Угорщина, де він народився, вступить у війну, яка призведе до її повної ліквідації, а заразом до початку нової епохи, появи нових країн і суспільних відносин. Богуміл Грабал помер у 1997 році, пробувши разом із двадцятим століттям увесь відмірений час. І в його текстах є все це століття: його війни, його поразки, його злети і винаходи, його запитання без відповідей, його нові й старі системи, які народжуються й помирають, його люди — звичайні, щоденні, завжди однакові й щоразу, на кожній сторінці, інші.

У глибоко автобіографічних текстах можна побачити сліди проживання в Нимбурку, де його батько працював у пивоварні. Маленькі містечка центральної Чехії — це Грабал. Саме в Нимбурку з родиною починає жити батьків брат Йозеф, або ж дядько Пепін, фігура, яка в багатьох текстах набуватиме містичного, доленосного характеру. Родинні зв’язки й коріння — це теж Грабал.

1935 року він вступає на юридичний факультет Карлового університету. Так починається знайомство з Прагою. Він стане її невід’ємною частиною, виразить її дух, її атмосферу. Ні, не ту парадну, яку бачать мільйони туристів, кружляючи центральними вулицями, — атмосферу віддалених міських районів, брудних вуличок, підвалів, залитих пивом столів, рік і площ, де все змішується в суцільному карнавалі. Прага-Лібень — це Грабал. 1937 року майбутній класик публікує свій перший вірш і навіть цей факт пізніше опише в текстах — уже прозових.

Під час Другої світової війни Грабал спочатку навчається, а потім і працює на залізниці. «Мене завжди тішило, що як станційний черговий я був свідком тієї другої війни, я ніколи не вірив своїм очам, адже ті жорстокі події були такими неймовірними, й уже навіть після закінчення війни бачив навколо себе і в собі стільки прекрасного жаху і брав участь у стількох любовних стражданнях, що й досі від цього погано сплю, бо моє, здавалося б, звичайне життя просто-таки драматичне»[21]. Робота на станції стала основою для одного з найвідоміших романів — «Потяги особливого призначення» [Ostře sledované vlaky]. Він вийшов у 1965 році, а прем’єра однойменної стрічки режисера Їржі Менцеля відбулася через рік і принесла авторам «Оскар» за найкращий іноземний фільм. Поїзди і життя, яке видається простим і звичайним, але насправді може приховувати безліч таємниць, — це теж Грабал.

1945 року він вступає до Комуністичної партії — частково через захоплення лівим авангардним мистецтвом, частково під впливом досвіду нацистської окупації — а наступного року виходить із партії зі словами: «Ті ж причини, що привели мене у партію, зараз примушують мене партію залишити»[22]. Безкомпромісні кроки за порухом серця, відвертість у всіх емоціях — це Грабал.

1949 року він починає працювати на металургійному заводі в Кладно й доводить сам собі, що «людина може бути романтичною за будь-яких обставин». Історії із життя робітників стануть основою багатьох сюжетів. 8 жовтня 1954 року письменник починає працювати у празькому пункті збору старого паперу на вулиці Спаленій, 10. Історії життя свого напарника опише спочатку в оповіданні «Барон Мюнхгаузен» [Baron Prášil], а потім у «Занадто гучній самотності» [Příliš hlučná samota]. Протягом усього цього часу Грабал не лише активно збирає матеріал і пише, а ще й спілкується з багатьма талановитими тогочасними авторами, які здебільшого були поза межами офіційного канону й тому не друкувалися. Тепер Еґон Бонди, Їржі Коларж і Йозеф Гіршал стали класиками, а тоді їхні тексти виходили переважно в самвидаві, скажімо, збіркою 1956 року «Життя є скрізь» [Život je všude], до якої увійшли й чотири оповідання Грабала. Коментар до них написав тоді двадцятилітній Вацлав Гавел. Цього ж року Грабал одружується з Блішкою Плевовою. Друзі й близькі — це теж Грабал.

Із початком шістдесятих атмосфера в Чехословаччині стає вільнішою, і тексти Грабала починають друкувати відкрито. У січні 1963 року виходить збірка оповідань «Перлинки на дні» [Perličky na dně], якою 49-річний автор дебютує для широкої публіки, а наступного року — «Вар’яти» [Pábitelé] (2003-го з’явилась українською в перекладі Юрія Винничука). Обидві книги добре приймає публіка та критика, режисери пропонують знімати за ними кіно. 1971 року Грабал пише роман «Я обслуговував англійського короля» [Obsluhoval jsem anglického krále] (2013-го з’явився українською теж у перекладі Юрія Винничука), опублікований уже в самвидаві. Після окупації Праги військами Варшавського договору ситуація змінилася для багатьох митців, і він не став винятком. Видання у підпіллі та за кордоном — це Грабал.

Тоді він уже дедалі більше живе за Прагою, в селі Керско, неподалік від Нимбурка, де пройшло його дитинство. Разом із ним живуть коти, десятки котів. Повернення і повторення — це теж Грабал.

1976 року письменник завершує книгу, «заради якої жив», — «Занадто гучну самотність». Вона виникла в трьох варіантах, один із яких віршований, поширюють (поки неофіційно) третій. У ній поєднуються захоплення філософією і досвід роботи в пункті прийому макулатури, оповідач-за-кухлем-пива й подорожі Прагою, любов до людей і безмежна віддаленість від них, легкість і нестерпність буття.

Із 1984 року офіційним місцем зустрічей Грабала з друзями, а пізніше ще й з видавцями та журналістами, стає празька господа «У Золотого тигра» (вулиця Гусова, 17). Місце, де п’ють пиво й розповідають історії, — це Грабал. Сьогодні ця господа, як і багато інших, згаданих, зокрема, у «Занадто гучній самотності», досі існує, до неї хочуть потрапити численні шанувальники письменника, але вона вміщає небагатьох — це камерне й водночас галасливе місце. Як і Грабал.

1987 року помирають брат і дружина, він почувається самотнім і покинутим, а його тексти починають звучати прощально. «Я людина, яка озирається на своє славне життя, що правильно стекло крізь пальці, і сповнюється віри в те, що існує життя вічне. […] Старий світ уже не йде від мене, навпаки — крокує назустріч. Зруйнований цвинтар — це тріумф світла. Моя присутність остаточно втрачена на користь regressus ad originem. Цей світ і для мене вже втрачений, і я повертаюся туди, де ще ніколи не був»[23]. Ще через десять років помер і він сам: випав із вікна празької лікарні, годуючи голубів. Схожа сцена є в одній із його книг. І це теж Грабал.

Він один із найпопулярніших і найперекладаніших чеських авторів у світі. Його тексти вивчають у школах як частину канону чеської літератури. Про нього вже багато написано, постійно з’являються нові публікації, та, попри це, феномен Грабала неясний і непрозорий. Як на мене, саме тому, що це без перебільшення геніальний письменник — складний, комплексний, неповторний, непізнаваний.

Ірина Забіяка

Інформація видавця

Літературно-художнє видання

БОГУМІЛ ГРАБАЛ

ЗАНАДТО

ГУЧНА

САМОТНІСТЬ

РОМАН

Переклала з чеської Ірина Забіяка

Випускова редакторка Алла Костовська

Літературний редактор Олександр Стукало

Коректорка Марія Горбач

Обкладинка та ілюстрації Валерії Печеник

Макет і верстка Михайла Федишака

ТОВ «Видавничий Дім „КОМОРА“»

вул. Кудряшова, 3, оф. 133, м. Київ, 03035

www.komorabooks.com

+38 044 221-05-84

komora.books@gmail.com

Свідоцтво ДК № 4588 від 31.07.2013

Формат 84 х 108 1/32.

Папір книжковий полегшений. Друк офсетний.

Ум. друк. арк. 7,56. Обл.-вид. арк. 3,9.

Наклад 2000 прим.

Гарнітура Alkes. Зам. № ЗК-008037.

Надруковано АТ «Харківська книжкова фабрика „Глобус“»

вул. Різдвяна, 11, м. Харків, 61011

www.globus-book.com

Свідоцтво ДК № 7032 від 27.12.2019

Богуміл Грабал

Г75 Занадто гучна самотність. Роман / Переклад із чеської Ірини Забіяки. — Київ, Видавничий дім «КОМОРА», 2024. — 144 с.

ISBN 978-617-7286-62-1 (укр.)

ISBN 978-80-204-2635-2 (чеськ.)

Тридцять п’ять років Гантя працює в пункті збору старого паперу. Кожного вечора рятує з щелеп свого гідравлічного преса книги, несе їх додому і наповнює ними свій будинок. За ці тридцять п’ять років він наносив дві тонни книг і мимохіть здобув освіту, тож вже й не знає, які думки його власні, а які він запозичив у Лао-цзи чи Канта, Шопенгауера чи Геґеля.

«Занадто гучна самотність» — найвідоміший роман класика чеської літератури Богуміла Грабала, лірична історія, у якій поєднались захоплення філософією і досвід роботи в пункті прийому макулатури, оповідач-за-кухлем-пива й подорожі Прагою, любов до людей і безмежна віддаленість від них, легкість і нестерпність буття.

УДК 821.162.3’06-31

Примітки

1

Коропи — традиційна чеська їжа на Різдво. — Тут і далі примітки перекладачки.

2

Вираз на позначення чеських політиків 1970-1980-х років, повністю залежних від дій Москви. Походить від реалії доби нормалізації — можливості взяти їжу на винос із робітничих їдалень.

3

Матєй Антонін Коніаш (1691–1760) — чеський проповідник, місіонер, цензор, єзуїт. Символ утиску чеської культури.

4

Міхаель Тонет (1796–1871) — німецький підприємець, столяр, дизайнер і винахідник меблів.

5

«Тузекс» — мережа магазинів у соціалістичній Чехословаччині, де можна було купити іноземні товари за спеціальну валюту.

6

Голешовіце — район у Празі біля річки Влтави. На іншому боці річки розташований район Лібень, де жив Богуміл Грабал.

7

Підбаба — район у Празі.

8

Цитата з тексту Рембо «Сезон у пеклі» (переклад Всеволода Ткаченка та Михайла Москаленка).

9

Поржіцькі ворота — одна з в’їзних брам Праги, що не збереглася до нашого часу.

10

Філософські ідеї Лао-цзи.

11

На гаті Вічності — так Богуміл Грабал називав вулицю На гаті, де жив у 1950-1960-х роках.

12

Мала Страна — один із центральних районів Праги.

13

Ольшани, Ольшанський цвинтар — один із цвинтарів у центрі Праги.

14

«Школяр Кая Маржік» (1926) — роман чеської авторки Марії Чорної (псевдонім Фелікс Гай) про хлопця на ім’я Кая, що дорослішає серед природи згідно з католицьким вченням. Саме релігійне спрямування роману призвело до його заборони в комуністичний період.

15

Сватоплук Чех (1846–1908) — чеський письменник, мандрівник і журналіст, на його честь названі Чехові сади у празькому районі Виногради.

16

Легке пиво фірми «Велкопоповіцький Козел», десятка — показник густини.

17

Лікарня «На Франтішеку» — лікарня в центрі Праги, чия назва походить від назви церкви святого Франциска Ассізького, розташованої тут іще з XII століття.

18

Страта чеських панів на Староміській площі 21 червня 1621 року була наслідком програшу чеських протестантських повстанців Габсбургам, зокрема в битві на Білій горі. Наступні двісті років чехи були під повним контролем німців і католиків.

19

Летна — горбиста частина в центрі Праги з парком. Стромовка — парк неподалік від Летної.

20

MAZAL, Tomáš. Cesty s Bohumilem Hrabalem. Praha: Academia, 2011. S. 8 — Тут і далі переклад Ірини Забіяки.

21

HRABAL, Bohumil, KADLEC, Václav a Karel DOSTÁL, ed. Kdo jsem. Praha: Pražská imaginace, 1995. Sebrané spisy Bohumila Hrabala. S. 221.

22

MAZAL, Tomáš. Spisovatel Bohumil Hrabal. Praha: Torst, 2004. S. 111.

23

HRABAL, Bohumil, KADLEC, Václav a Karel DOSTÁL, ed. Kdo jsem. Praha: Pražská imaginace, 1995. Sebrané spisy Bohumila Hrabala. S. 225–226.

Content

Богуміл Грабал
Занадто гучна самотність

Занадто гучна самотність

1

2

3

4

5

6

7

8

Бути на дні й дивитися вгору

Інформація видавця

Примітки