Бърнард Корнуел

Повелителите на Севера

Последното кралство #3

На Ед Бреслин

… Com on wanre niht scri?an sceadugenga.

От бледната нощ се изплъзва ходещият в сенките.

Беоулф

Географски имена

Изписването на имената на местностите от англосаксонската епоха е сложен въпрос, като липсват съгласуваност и единомислие дори по отношение на самото име. Така Лондон може да се срещне като Лундония, Лунденберг, Лунденне, Лундене, Лунденуик, Лунденсестър и Лундрес. Някои читатели несъмнено ще предпочетат други версии на имената, изброени по-долу. Най-често съм ползвал правописа, цитиран от Оксфордския или Кеймбриджкия речник на английските географски наименования за или около периода на управление на Алфред (871–899 г.), но дори това решение не е застраховано от неточности. Остров Хейлинг през 956 г. например се е изписвал както Хейлинкиге, така и Хеглингайге. Самият аз също не съм бил докрай последователен — предпочел съм съвременното Англия пред Енглаланд и вместо Нортумбралонд съм използвал Нортумбрия, за да се избегне предположението, че границите на древното кралство съвпадат с тези на съвременния Нортъмбърланд. Тъй че този списък, както и самите имена, е плод на интерпретация.

Алклит — Бишъп Оклънд, графство Дърам

Батум — Бат, Ейвън

Бебанбург — Замъкът Бамбъро, Нортъмбърланд

Берокшър — Бъркшър

Гирум — Джароу, графство Дърам

Глевесестър — Глостър, Глостършър

Дефнашир — Девъншър

Дифлин — Дъблин, Ирландия

Дорнуарасестър — Дорчестър, Дорсет

Дънхолм — Дърам, графство Дърам

Ексансестър — Ексетър, Девън

Етандун — Едингтън, Уилтшър

Етелингег — Атълни, Съмърсет

Йоферуик — Йорк

Кенет — Река Кенет

Кетрехт — Катърик, Йоркшър

Кеър Лигалид — Карлайл, Къмбрия

Контварабург — Кентърбъри, Кент

Кумбраланд — Къмбрия

Кънкасестър — Честър-ле-Стрийт, графство Дърам

Линдисфарена — Линдисфарн (Светият остров), Нортъмбърланд

Лундене — Лондон

Онрипум — Рипън, Йоркшър

Редингум — Рединг, Бъркшър

Сюнингсвейт — Суинитуейт, Йоркшър

Синуит — Крепостта Синуит край Канингтън, Съмърсет

Сипанхам — Чипънхам, Уилтшър

Страт Клота — Стратклайд

Сут Сеакса — Съсекс (Южни саксонци)

Съморсете — Съмърсет

Тине — Река Тайн

Темес — Река Темза

Торнсета — Дорсет

Треск — Търск, Йоркшър

Туеде — Река Туийд

Уийре — Река Уиър

Уилтун — Уилтън, Уилтшър

Уилтуншър — Уилтшър

Уинтансестър — Уинчестър, Хампшър

Хайтхабу — Хедебю, търговски град в Южна Дания

Хамптоншир — Хампшър

Хегостелдс — Хексъм, Нортъмбърланд

Хедене — Река Идън, Къмбрия

Хокхале — Хаухол, графство Дърам

Хорн — Хьофн, Исландия

Част първа

Поробеният крал

Исках тъмнина. В онази лятна нощ имаше луна и тя постоянно се подаваше иззад разпокъсаните облаци, сякаш нарочно, за да ме дразни. А аз исках тъмнина.

Отидох с двете кожени торби до малкия рид, бележещ северната граница на владението ми. Моето владение. Наричаше се Фифхаден и представляваше наградата на крал Алфред за вярната ми служба при Етандун, където при дългия, зелен хълм бяхме победили армията на датчаните. Двете стени от щитове се изправиха една срещу друга и когато всичко свърши, Алфред отново бе крал. Врагът бе разбит, Уесекс оцеля и смея да кажа, че аз свърших доста повече работа от останалите. Жена ми умря, приятелят ми умря, собственото ми бедро бе пронизано от копие и какво получих в отплата? Фифхаден.

Пет кожи — това ще рече името му.[1] Пет кожи! Земя, едва стигаща да изхранва четирите семейства роби, които оряха нивите, стрижеха овцете и ловяха риба в река Кенет. На други мъже бяха дадени големи имения, църквата получи необятни гори и пасища, а аз — тези жалки огризки. Мразех Алфред. Този жалък, набожен, стиснат крал, който се отнасяше към мен с недоверие, защото не бях християнин, а идвах от Севера. Бях му върнал кралството при Етандун, а той ме възнаграждаваше с Фифхаден. Копеле.

Както казах, довлякох двете торби до ниския рид, който бе опасан от овцете и обсипан с огромни, валчести камъни, сега белеещи под лунната светлина. Стаих се зад един от тях, а до мен приклекна Хилд — бивша монахиня от Сипанхам, превърната в блудница от датчаните при превземането на града. Сега беше моя жена. Понякога нощем я чувах как се моли и молитвите й бяха все сълзливи и отчаяни. Предполагах, че в крайна сметка пак ще се върне при своя бог, но за момента бе намерила убежище при мен.

— Защо чакаме? — попита тя.

Притиснах пръст към устните си, за да я накарам да замълчи. Хилд имаше издължено лице, големи очи и златиста коса, скрита под забрадката. Жалко бе да се погубва като монахиня. Алфред естествено я искаше обратно в манастира, а аз именно затова я държах при себе си. За да дразня копелето.

Чаках, за да се уверя, че никой не ни наблюдава. Не че беше особено вероятно — хората не обичат да излизат по тъмно, когато всякакви ужасяващи твари бродят по земята. Хилд стискаше разпятието си, но аз се чувствах напълно спокоен. Още от малък се приучих да обичам нощта. Станах скедугенган, което ще рече „ходещ в сенките“ — едно от създанията, вселяващи ужас в сърцата на останалите хора.

Дълго стояхме неподвижно, но наоколо нямаше жива душа освен нас. Тогава извадих своя къс меч на име Жилещата оса, изрязах квадратен чим трева и го сложих настрани. Сетне започнах да копая земята, като събирах пръстта в наметалото си. Острието често попадаше на камък и знаех, че ще се нащърби, но продължих да ровя, докато не се получи дупка, голяма колкото детско гробче. Положих в нея двете кожени торби. Те съдържаха моето злато и сребро, моето богатство, с което сега не исках да се обременявам. Притежавах пет „кожи“ земя, два меча, ризница, щит, шлем, кон и една кльощава монахиня, но нямах мъже, които да бранят имането ми, затова се налагаше да го скрия. Оставих си само шепа сребърни монети, а останалото поверих на земята. Запълнихме отново дупката, отъпкахме пръстта и положихме отгоре чима трева. Изчаках луната пак да се покаже, огледах мястото на нейната бледа светлина и реших, че никой няма да познае къде е копано. Запомних добре разположението му спрямо околните камъни. Един ден, когато бях способен да опазя съкровището си, щях да се върна за него.

— Алфред казва, че трябва да останеш тук — промълви Хилд, вперила поглед в земята.

— Алфред може сам да си пикае в гърлото — отвърнах. — И дано при това се задави и умре.

Той вероятно и бездруго нямаше да оцелее дълго с това разклатено здраве. Беше само на двайсет и девет, с осем години по-голям от мен, но изглеждаше по-скоро на петдесет. Според мен никой не му даваше повече от още две-три години живот. Вечно се превиваше от болки в корема, час по час притичваше до нужника или трепереше от треска.

Хилд докосна земята там, където бе заровено имането.

— Това означава ли, че пак ще се върнем в Уесекс? — попита.

— Означава, че никой нормален човек не пътува през вражески земи натоварен със злато. Тук ще е в безопасност, а оцелеем ли, ще си го вземем. Ако аз умра, ще го вземеш ти.

Тя не отговори нищо. Вдигнахме наметалото с останалата пръст, отнесохме я до брега и я хвърлихме в реката. На сутринта яхнахме конете и поехме на изток. Отивахме в Лундене, защото всички пътища започват оттам. Съдбата бе онази, която ме тласкаше по моя път. Годината бе 878-ма, аз бях на двайсет и една и вярвах, че с меч в ръка ще мога да спечеля целия свят. Бях Утред от Бебанбург — човекът, убил Уба Лотброксон край морето и свалил Свейн Белия кон от седлото му при Етандун. Бях върнал на Алфред неговото кралство, но го мразех в червата, затова и щях да го напусна. Да се върна обратно на север, където бе моят дом.

Лундене е най-големият град в цяла Британия и аз винаги съм обичал порутените му къщи и кривите му, затънали в мръсотия улици. С Хилд обаче престояхме там само два дни, намирайки подслон в саксонска странноприемница западно от останките на римските стени. По онова време градът попадаше в границите на Мерсия и в него бе разположен датски гарнизон. Кръчмите изобилстваха от чуждестранни търговци и корабовладелци и именно един от тях, на име Торкилд, ни предложи превоз до Нортумбрия. Представих му се като Рагнарсон и той, без да разпитва повече, склони да ни качи на кораба си срещу две сребърни монети и ангажимент от моя страна да седна зад едно от греблата. Макар и саксонец по рождение, аз бях отгледан от датчаните и говорех техния език. Хубавият ми шлем, ризницата и двата меча говореха, че съм воин, и Торкилд навярно е заподозрял, че съм беглец от разгромената датска армия, но в крайна сметка какво го интересуваше? За пътуването му бяха нужни гребци. Някои използваха роби за целта, но той смяташе, че те носят само неприятности, и предпочиташе да наема свободни мъже.

Отплавахме с отлива, натоварени с топове платно, масла от Франкия, боброви кожи, конски седла и сбруи и торби, пълни с ценни семена от кимион и синап. Щом веднъж напуснахме града и устието на Темес, вече се намирахме в Източна Англия, но не видяхме почти нищо от това кралство, защото още първата нощ откъм морето нахлу гъста мъгла и обгърна всичко в млечна пелена. Някои сутрини дори не можехме да потеглим, а ако изобщо се придвижвахме, не се отделяхме далеч от брега. Бях решил да се прибера по вода уж за по-бързо, а се оказваше, че пъплим като охлюви сред тинести плитчини, разклоняващи се ръкави и коварни течения. Всяка вечер трябваше да търсим място, за да пуснем котва или да завържем кораба, а веднъж престояхме цяла седмица в забравено от Бога блато, защото една дъска от обшивката на борда се отпра и водата нахлуваше по-бързо, отколкото успявахме да я изчерпим. Трябваше да изтеглим целия съд на брега, за да извършим поправката. Докато запълним цепнатините с кълчища и ги замажем с катран, времето се промени и ние продължихме да гребем на север през безоблачно, искрящо под слънцето море, като все пак спирахме ежедневно за нощувка. Срещнахме към дузина други кораби, всичките бойни и съответно по-дълги и тесни от този на Торкилд. Те също се движеха в нашата посока и допуснах, че са останки от армията на Гутрум, прибиращи се у дома в Дания, а може би отиващи във Фризия или други места, където плячката е по-лесна, отколкото в Алфредовия Уесекс.

Торкилд беше висок мъж, с печален вид, по собствените му сметки навършил трийсет и пет години. Косата му вече бе започнала да се прошарва и той я сплиташе на дълги плитки, стигащи до кръста му. По ръцете му липсваха гривните, свидетелстващи за воински подвизи.

— Аз никога не съм бил боец — призна ми той. — Откак се помня, все се занимавам с търговия, а щом умра, синът ми ще поеме търговията от мен.

— В Йоферуик ли живееш? — попитах.

— В Лундене. Но държа склад в Йоферуик. Там е добро място за купуване на вълна.

— Рикзиг още ли го управлява?

Торкилд поклати глава.

— Рикзиг е мъртъв вече от две години. Сега на трона седи друг, Егберт.

— Имаше един крал Егберт в Йоферуик, когато бях малък.

— Е, този трябва да му е роднина. Син, внук, братовчед, кой го знае. Във всеки случай е саксонец.

— А кой в действителност управлява Нортумбрия?

— Ние, разбира се — отвърна той, имайки предвид датчаните. Нашествениците често слагаха на власт покорни саксонски владетели и този Егберт несъмнено бе поредната марионетка. Това придаваше мнима законност на присъствието на датчаните, но всъщност действителният владетел бе ърл Ивар — датчанинът, притежаващ повечето земя около града. — Казва се Ивар Иварсон — поясни Торкилд не без гордост в гласа — и е син на Ивар Лотброксон.

— Аз познавах Ивар Лотброксон — отбелязах. Съмнявам се Торкилд да ми е повярвал, но всъщност говорех истината. Ивар Лотброксон бе страховит военачалник, изпит като скелет и с дивашки нрав, но приятел на ърл Рагнар, при когото бях отрасъл. Уба, прославеният воин, убит от мен край морето, бе негов брат.

— Ивар държи властта в Нортумбрия — продължи Торкилд, — но не и в долината на река Уийре. Там управлява Кяртан. — При споменаването на името търговецът докосна амулета си с формата на чука на Тор. — Наричат го Кяртан Жестокия, а синът му е по-голям звяр и от него.

— Да, Свен — вметнах горчиво, защото бях имал вземане-даване с Кяртан и Свен. Те бяха мои заклети врагове.

— Свен Едноокия — кимна с гримаса Торкилд и отново докосна амулета на врата си против уроки. — А на север от тях започват владенията на Елфрик от Бебанбург.

Името отново ми говореше много, защото Елфрик от Бебанбург бе собственият ми чичо, заграбил наследствената ми земя, но се престорих на несведущ.

— Елфрик? И той ли е саксонец?

— Да, но крепостта му е твърде силна за превземане — отвърна събеседникът ми, сякаш оправдавайки се защо на един саксонски лорд е позволено да остане в Нортумбрия, — а и не върши нищо срещу нас.

— Значи е приятел на датчаните?

— Поне не е враг. Ивар, Кяртан и Елфрик са тримата силни на деня по тези места. Виж, отвъд планините на Кумбраланд никой не знае какво става. — Търговецът имаше предвид западния бряг на Нортумбрия, граничещ с Ирландско море. — По-рано имаше един велик датски владетел, Хардикнут, но чувам, че загинал в битка. А сега, кой знае — сви рамене той.

Ето това представляваше Нортумбрия — територия на съперничещи си господари, никой от които нямаше особена причина да ме обича, а двама от които и желаеха смъртта ми. И все пак тя бе мой дом. Тук имах сметки за разчистване и затова трябваше да следвам пътя на меча.

Пътя на кръвната вражда. Възникнала преди пет години, в нощта, когато Кяртан и хората му нападнаха дома на ърл Рагнар. Те запалиха сградата, а сетне избиха хората, бягащи от пламъците. Рагнар ме бе отгледал и аз го обичах като баща, а смъртта му още оставаше неотмъстена. Той имаше син и мой приятел, носещ същото име като него, но Рагнар-младши не можеше да осъществи разплатата, защото бе заложник в Уесекс. Затова на мен се падаше да отида на север, да намеря Кяртан и да го убия. А също и сина му, Свен Едноокия, който бе похитил дъщерята на Рагнар. Дали Тира бе още жива? Нямах представа. Знаех само, че съм се заклел да отмъстя. На моменти, докато теглех веслото в кораба на Торкилд, ми се струваше, че постъпвам глупаво да се завръщам в Нортумбрия, където е пълно с мои врагове. Но съдбата ме тласкаше неумолимо, а когато най-сетне свърнахме в широкото устие на река Хъмбър, в гърлото ми заседна буца от вълнение.

Гледката не бе нищо особено — ниски, тинести брегове, прозиращи през ръмящия дъжд, надвиснали върби в плитчините, бележещи леглата на скрити потоци и големи петна от тиня и водорасли, изпъстрящи сивкавата вода. Но тази река водеше към Нортумбрия и аз вече знаех, че съм взел правилното решение. Тук бе моят дом. Не Уесекс, с неговите тучни поля и полегати хълмове. Уесекс бе цивилизован, опитомен от краля и от църквата, но тук, на студения въздух, нещата бяха малко по-диви.

— По тези места ли живееш? — попита Хилд, щом руслото взе да се стеснява и от двете страни.

— Моята родина е по̀ на север. Ето там е Мерсия — посочих южния бряг на реката, — а от другата страна е Нортумбрия. Отвъд Нортумбрия започват варварските земи.

— Кои са варварите?

— Скоти — отвърнах и се изплюх през борда. Преди да се появят датчаните, скотите бяха основните ни врагове. Постоянно нахлуваха откъм север, но после и те, подобно на нас, бяха подложени на нападенията на викингите. Това намали заплахата от тях, но не я премахна съвсем.

Загребахме нагоре по река Уз. Веслата се движеха ритмично в такт с нашите песни, а корабът се плъзгаше плавно под надвиснали клони, покрай гори и ливади. С навлизането ни в Нортумбрия Торкилд махна резбованата кучешка глава от носа, за да не тревожи местните духове. Същата вечер под безоблачно небе стигнахме Йоферуик — главния град на Нортумбрия. Тук бе убит моят баща, а аз, осиротял, бях поет от Рагнар-старши, който ме отгледа и ми вдъхна любовта към датчаните. В този момент аз не гребях, защото бях опъвал мишци цял ден и Торкилд ме бе освободил от смяна. Стоях на носа и се взирах в дима, виещ се над покривите на къщите. После сведох очи надолу към водата и видях първия плаващ труп. Беше на момче, десетина-единайсет годишно, чисто голо, като се изключи препаската около кръста. Гърлото му бе прерязано, но кръв нямаше — дълбоката рана бе чисто измита от водите на река Уз. Дългата му светла коса се поклащаше под повърхността.

Подминахме още две тела, а после вече бяхме достатъчно близо до укрепените стени, за да видим, че по тях има прекалено много хора — хора с копия и щитове. Други стояха покрай кея с ризници и извадени мечове и ни наблюдаваха подозрително. Торкилд даде заповед на висок глас и всички гребла се вдигнаха, а от неподвижните им лопати закапа вода. Корабът продължи да плава по инерция под звука на писъците, носещи се от вътрешността на града.

Бях се прибрал у дома.

Глава първа

Торкилд остави кораба да се върне стотина крачки назад по течението, сетне заби носа му в тинята и скочи на брега близо до една върба. Завърза го с ремък от тюленова кожа за дънера на дървото и се огледа боязливо по посока на въоръжените мъже.

— Ти — посочи ме с пръст, след като се качи обратно на борда. — Иди да разбереш какво се случва.

— Случват се неприятности — отвърнах. — Трябва ли ти да знаеш повече?

— Трябва ми да разбера дали всичко е наред с моя склад. А не ми се ще да разпитвам сам, затова е по-добре да го сториш ти.

Беше ме избрал, защото бях воин и нямаше да изгуби нищо, ако загинех. Повечето от гребците му умееха да се бият, но той правеше всичко възможно да избягва сраженията, защото търговията и кръвопролитията са лоши партньори. Въоръжените мъже вече слизаха надолу по брега към нас. Бяха шестима, но доближаваха колебливо, защото екипажът на Торкилд наброяваше двойно повече, а всеки от тези обветрени мореплаватели имаше брадва и копие подръка.

Надянах ризницата, взех великолепния си, украсен с вълча глава шлем, пленен от един датски кораб край уелския бряг, и препасах Змийския дъх и Жилещата оса. Така, в пълно бойно снаряжение, скочих тромаво на брега. Подхлъзнах се в тинята и трябваше да се уловя за трънаците и копривата, за да не падна. Ругаейки от убожданията, най-сетне се изкатерих до пътеката. Бях идвал тук и преди — това бе същото широко крайбрежно пасище, където баща ми бе повел атаката срещу Йоферуик. Сложих си шлема и викнах на Торкилд да ми хвърли щита. Той го стори и тъкмо се канех да поема към шестимата мъже, които ме чакаха с извадени мечове в ръце, когато Хилд също скочи подир мен, понесла единствения ни багаж — кожената торба, в която не носехме почти нищо освен запасен кат дрехи, нож и точилен камък.

— Трябваше да останеш на кораба — казах й.

— Не и без теб. Кои са тези хора? — посочи тя към шестимата, които все още се намираха на петдесетина крачки от нас и не бързаха да скъсяват дистанцията.

— Сега ще разберем — казах и извадих Змийския дъх.

Сенките вече се удължаваха и огньовете на града грееха в златно и пурпурно в сумрака. Гарваните летяха към гнездата си, а в далечината се виждаха крави, връщащи се от паша за вечерното доене. Крачех към шестимата мъже. Бях облечен в ризница, носех щит и два меча, ръцете ми бяха обсипани с гривни, а шлемът на главата ми струваше цяло състояние. Видът ми явно ги респектира, защото, макар и с извадени оръжия, се бяха скупчили един до друг и чакаха. На вратовете на някои от тях висяха кръстове, което говореше, че вероятно са саксонци.

— Когато човек се прибира у дома — викнах им на английски, — не очаква да го посрещат на нож.

Двама от групата бяха по-възрастни, над трийсетте, и имаха гъсти бради. Носеха и ризници, докато останалите четирима, облечени в кожени туники, бяха още младежи — седемнайсет– или осемнайсетгодишни, и държаха мечовете също толкова непохватно, колкото аз бих държал ралото. Вероятно ме взеха за датчанин, защото слизах от датски кораб. Знаеха, че с дружни усилия могат да убият един датски воин, но че и той ще погуби поне двама от тях, преди да умре. Затова бяха облекчени, но и учудени да чуят родния си език.

— Кой си ти? — попита един от брадатите.

Вместо да отговоря, продължих да вървя към тях. Ако ме бяха нападнали в този момент, щях да съм принуден да избягам безславно или да умра, но крачех с уверен вид. Щитът ми бе спуснат ниско, а върхът на Змийския дъх се влачеше във високата трева. Те взеха мълчанието ми за дързост, докато всъщност то се дължеше на объркване. Възнамерявах да се назова с измислено име, защото не исках Кяртан или коварният ми чичо да узнаят, че съм се завърнал в Нортумбрия, но, от друга страна, собственото ми име носеше бойна слава и аз се изкушавах да го използвам, за да ги впечатля. За щастие, вдъхновението ме осени тъкмо навреме.

— Аз съм Стеапа от Дефнашир — обявих и в случай че Стеапа не бе достатъчно добре познат в Нортумбрия, добавих самохвално: — Аз съм воинът, пратил Свейн Белия кон на дългото пътуване към праотците му.

Мъжът, който ме бе заговорил, отстъпи крачка назад.

— Ти си Стеапа? Онзи, който служи при Алфред?

— Същият.

— Милорд — склони глава той. Един от младежите докосна разпятието си и падна на колене. Трети от групата прибра меча в ножницата, а останалите благоразумно последваха примера му.

— Кои сте вие? — попитах на свой ред.

— Войници на крал Егберт — рече един от по-възрастните.

— А мъртвите? — посочих надолу към реката, където поредният гол труп бавно се поклащаше по течението.

— Датчани, милорд.

— Вие убивате датчани?

— Такава е Божията воля.

— Онзи мъж там е датчанин — кимнах към кораба на Торкилд, — но е и приятел. Него ще убиете ли?

— Ние познаваме Торкилд — бе отговорът. — Ако идва с мир, ще го оставим да живее.

— А с мен какво ще правите?

— Колкото до вас, кралят ще се радва да ви види, милорд. Да ви почете заради голямото клане над датчаните.

— Това клане ли? — попитах презрително, сочейки с върха на меча към плаващото във водата тяло.

— Не, заради победата над Гутрум, за която чухме. Вярно е, нали?

— Да, вярно е. Аз бях там. — Прибрах Змийския дъх в ножницата, обърнах се и махнах на Торкилд, който отвърза кораба и загреба към нас. Викнах му на датски, че саксонците на Егберт са се вдигнали срещу датчаните, но че тези войници са обещали да не го закачат, ако идва с мир.

— Ти какво би сторил на мое място? — викна в отговор той. Гребците подръпваха леко веслата, за да удържат кораба неподвижно срещу течението.

— Върни се обратно по реката. Намери датски бойци и чакай, докато не разбереш накъде духа вятърът.

— А ти?

— Аз ще остана тук.

Торкилд бръкна в кесията на колана си и хвърли нещо към мен. То проблесна в последните слънчеви лъчи и се изгуби сред лютичетата, от които жълтееше пасището.

— Това е заради съвета ти. Бъди здрав, който и да си!

Сетне се зае да обръща кораба, което бе трудна маневра, защото килът му бе дълъг почти колкото ширината на река Уз. Но той се справи умело и скоро веслата го понесоха надолу по течението, далеч от моето съществуване. По-късно открих, че складът му е бил разграбен, едноръкият датски пазач убит, а дъщеря му — изнасилена, така че съветът ми действително си е струвал сребърната монета, хвърлена от Торкилд.

— Отпрати ли го? — попита с негодувание единият от брадатите.

— Нали казахте, че може да живее — отвърнах и се наведох да намеря шилинга в тревата. — Та как узнахте за победата на Алфред?

— Един свещеник дойде и ни разказа, милорд.

— Свещеник?

— Да, пристигна чак от Уесекс. Носеше ни послание от Негово Величество.

Близко бе до ума, че Алфред ще иска новината за разгрома над великата армия на Гутрум да се разпространи из цяла саксонска Англия. Оказваше се, че е пратил свещеници на длъж и шир да носят вестта, че Уесекс е победил, а Господ и неговите светии са го дарили с триумф. Един от тези емисари бе пристигнал при крал Егберт в Йоферуик само ден преди мен, поставяйки началото на цялото безумие.

Божият служител бе яздил през цялата завладяна от датчаните Мерсия, скрил расото си във вързоп отзад на седлото. Местните саксонци му бяха предоставяли подслон и свежи коне, бяха го превеждали покрай датските гарнизони, за да стигне жив и здрав до Нортумбрия и да предаде на крал Егберт благата вест. Но онова, което правеше новината още по-близка до сърцата на нортумбрийските саксонци, бе наглото твърдение, че самият свети Кътбърт се явил на Алфред в съня му и му показал пътя към победата. Този сън го споходил през онази пораженческа зима на остров Етелингег, където шепа саксонски бегълци се криеха от датското нашествие. Работата бе там, че за поданиците на Егберт нямаше по-тачен светец от Кътбърт. Северно от река Хъмбър Кътбърт бе същински идол, най-благочестивият християнин, живял някога на земята. В цяла Нортумбрия надали имаше саксонско домакинство, в което да не му отправят ежедневни молитви. Възторгът, че славният местен светец е помогнал за прогонването на датчаните от Уесекс, явно бе изпил и последните капки здрав разум от главата на крал Егберт. Той без съмнение е негодувал, задето датчаните го държат като кученце на каишка, и е имал пълното право да се радва на победата на Алфред. Но е трябвало да го стори тихо — да благодари на отчето, донесло вестта, а сетне да му запуши устата с парцал. Вместо това той бе наредил на Улфхер, своя архиепископ, да отслужи празнична молитва в най-голямата градска църква. Улфхер, който не бе вчерашен, веднага се бе престорил на болен и бе отишъл да се лекува в провинцията. За сметка на това един глупак на име отец Хротуерд бе заел неговото място, изнасяйки в храма пламенна проповед, провъзгласяваща, че свети Кътбърт е слязъл от небесата, за да поведе западните саксонци към победата. Налудничавото твърдение на свой ред бе убедило саксонците от Йоферуик, че Господ и свети Кътбърт са на път да избавят и тяхната земя от гнета на датчаните. Така бе започнала касапницата.

Научих всичко това с влизането ни в града. Научих още, че в него имало по-малко от сто датски войници — останалите отишли на север под командването на ърл Ивар да спрат шотландската армия, пресякла границата. Никой не помнеше такова нашествие да се е случвало преди, но южните Скоти имаха нов крал, заклел се да направи Йоферуик своя столица, затова се бе наложило да му бъде даден урок.

Ивар бе истинският владетел на Южна Нортумбрия. Ако му хрумнеше да се провъзгласи за крал, нямаше кой да му попречи, но по-удобно бе на трона да седи послушен саксонец, който да събира данъците и да държи сънародниците си мирни и тихи. Така Ивар оставаше свободен да върши онова, което бе в кръвта му — да воюва. Той бе от фамилията Лотброк, а те се хвалеха, че никой мъж от тяхното коляно не е умирал в леглото си. Всички загиваха в битка, с оръжие в ръка. Бащата на Ивар и единият му чичо бяха оставили костите си в Ирландия, докато Уба, третият от братята Лотброк, бе паднал от моя меч при Синуит. Сега Ивар, последният от войнолюбивото семейство, настъпваше срещу скотите и се бе заклел да доведе техния крал в Йоферуик, окован в робски вериги.

Смятах, че на никой трезвомислещ саксонец не би му хрумнало да се бунтува срещу Ивар, който се славеше като още по-безпощаден от баща си, но победата на Алфред и твърдението, че тя е вдъхновена от свети Кътбърт, бяха запалили искрата на лудостта в Йоферуик. Проповедта на отец Хротуерд, съобщил гръмовно от амвона, че Господ, свети Кътбърт и свита от ангели идват да прогонят датчаните от Нортумбрия, допълнително бе наляла масло в огъня. А сега и моето пристигане напълно се вписваше в общото безумие.

— Сам Бог те праща — не спираха да повтарят наобиколилите ме мъже, като поясняваха на околните, че аз съм убиецът на Свейн. Докато стигнем двореца по тесните улици, още опръскани с датска кръв, около Хилд и мен вече се бе насъбрала малка тълпа.

Бях идвал в двореца на Йоферуик и преди. Той представляваше римска сграда от дялан бял камък, с масивни колони, поддържащи керемидения покрив, сега пробит на места и закърпен с почерняла слама. Подовете бяха плочести и украсени с мозайки, изобразявали навремето римски божества. Но тези мозайки сега бяха изронени и покрити с рогозки, също изпоцапани с кръвта от предния ден. Голямата зала вонеше на кланица и бе забулена в дим от пламтящите факли, забучени по стените.

Новият крал Егберт се оказа племенник на стария крал, притежаващ същото лукаво лице и сприхава уста като своя чичо. Когато се появи на издигнатата платформа в дъното на залата, изглеждаше уплашен — и нищо чудно, защото устатият Хротуерд бе отприщил портите на ада и той се досещаше, че Ивар и датчаните неминуемо ще се върнат да търсят отмъщение. И все пак приближените на Егберт бяха увлечени от еуфорията, сигурни, че победата на Алфред вещае окончателния разгром на нашествениците и приемащи появата ми като поредния знак свише. Аз бях изтикан напред сред викове, възвестяващи на краля кой съм. Той самият имаше объркан вид, който стана още по-объркан, щом един глас — познат глас — ме извика по име.

— Утред! Утред!

Обърнах се нататък и зърнах отец Уилибалд.

— Утред! — извика отново той, явно във възторг да ме види. Егберт смръщи вежди, местейки поглед между него и мен.

— Утред! — възкликна за сетен път отчето и игнорирайки краля, излезе напред да ме прегърне.

Отец Уилибалд беше добър човек и добър приятел — западносаксонец, навремето служил като капелан във флотата на Алфред. Съдбата бе решила не друг, а тъкмо той да бъде изпратен в Нортумбрия, за да донесе вестта за победата при Етандун.

Глъчката наоколо стихна и Егберт реши, че е време да утвърди авторитета си, като се намеси.

— Та, значи, името ти е…?

— Стеапа! — рече един от мъжете, ескортирали ни от речния бряг.

— Утред! — провъзгласи Уилибалд със светнали от вълнение очи.

— Аз съм Утред от Бебанбург — признах, неспособен повече да поддържам заблудата.

— Мъжът, който уби Уба Лотброксон! — обяви Уилибалд и се опита да вдигне дясната ми ръка, за да покаже какъв съм герой. — А също онзи, който повали от седлото Свейн Белия кон при Етандун!

Чудесно. До два дни присъствието ми в Нортумбрия вече щеше да е известно на Кяртан Жестокия, а до три — и на чичо ми Елфрик. Ако имах и капка здрав разум, щях да грабна Хилд под мишница, да се измъкна от тази зала и да поема на юг със същата скорост, с която архиепископ Улфхер бе напуснал Йоферуик.

— Значи си бил при Етандун? — попита Егберт.

— Да, господарю.

— И какво стана там?

Те вече бяха чули историята на битката от Уилибалд, но той им бе поднесъл свещеническата версия, изпълнена с чудеса и молитви. Аз им дадох онова, което искаха — разказа на боеца, с всички пикантни подробности за посечена плът и мъртви датчани. През цялото време един свещеник със свиреп взор, четинеста коса и разчорлена брада ме прекъсваше с викове „алилуя“. По-късно разбрах, че е отец Хротуерд, същият, чието слово бе вдигнало Йоферуик на кървав бунт. Той беше млад — не много по-възрастен от мен, но имаше мощен глас и властна осанка, които допълнително се подсилваха от страстта на убежденията му. Всяко „алилуя“ бе съпроводено от обилни пръски слюнка, а щом стигнах до отстъплението на датчаните, пръснали се като пилци по склона на Етандун, Хротуерд скочи напред и се обърна към тълпата:

— Това е Утред! — викна, ръгайки ме в обгърнатите от ризницата ребра. — Утред от Нортумбрия, Утред от Бебанбург, убиецът на датчани, воинът господен, наказващият меч! И той е дошъл при нас, точно както блаженият свети Кътбърт е посетил Алфред в неговия час на изпитание! Това е знак от Всевишния!

Присъстващите заликуваха, кралят доби още по-уплашено изражение, а Хротуерд, винаги готов да се впусне в поредната пламенна проповед, започна с пяна на уста да описва предстоящата гибел на всички датчани в Нортумбрия.

Успях някак да се изплъзна от Хротуерд и да си проправя път до края на издигнатата платформа, където стоеше Уилибалд. Там го улових за кльощавата шия и го завлякох в един коридор, водещ към личните покои на краля.

— Ама че си идиот — изръмжах му. — Ама че си безмозъчен задник. Би трябвало да те изкормя още тук и сега и да хвърля карантиите ти на прасетата.

Уилибалд отвори уста и я затвори отново с безпомощен вид.

— Представяш ли си какво ще стане, щом се върнат датчаните? Същинска кървава баня!

Ново беззвучно отваряне и затваряне на уста.

— Затова ще ти кажа какво ще направиш сега. Ще прекосиш река Уз и ще тръгнеш на юг толкова бързо, колкото те държат краката.

— Но това е вярно — проплака умолително той.

— Кое е вярно?

— Че свети Кътбърт ни дари победата!

— Вярно, друг път — скръцнах със зъби. — Всичко е измислица на Алфред. Ако Кътбърт действително му се е явил в Етелингег, защо не ни е казал още тогава, а е чакал, докато не свърши битката? — Направих пауза, през която Уилибалд издаде хърхорещ звук. — Чакал е, защото това никога не се е случвало.

— Но…

— Съчинил си го е, защото иска нортумбрийците да признаят водачеството на Уесекс в битката срещу датчаните. Иска да стане крал на Нортумбрия, нима не разбираш? И не само на Нортумбрия. Не се съмнявам, че е изпратил глупци като теб да разправят и на мерсийците, че някой от техните любими светци му се е явил.

— Но това е така! — прекъсна ме той и видял озадачения ми вид, побърза да поясни. — Напълно си прав. Свети Кенелм също е разговарял с него в Етелингег. Дошъл в съня му и му обещал, че ще победи.

— Нищо подобно не се е случвало — възразих с цялото търпение, на което бях способен.

— Напротив! — настоя той. — Алфред сам ми го каза! Това е пръст божий, Утред.

Улових го за раменете и го притиснах към стената на коридора.

— Имаш избор, отче. Или се омитай от Йоферуик, преди датчаните да са се върнали, или си наклони главата на една страна.

— Да си наклоня главата? — попита неразбиращо той.

— Да. За да те халосам по едното ухо, та всички глупости, с които е пълна, да се изсипят през другото.

Той не се поддаде на увещанията ми. Славата на християнския Бог, възпламенена от кръвопролитието при Етандун и раздухана от лъжата за свети Кътбърт, озаряваше Нортумбрия с пълна сила и клетият Уилибалд бе убеден, че е свидетел на началото на велики събития.

Същата вечер имаше пир — жалко угощение от солена херинга, сирене, корав хляб и вкиснало пиво — и отец Хротуерд изнесе нова страстна реч, в която заяви, че Алфред от Уесекс е пратил мен, най-славния си боец, да водя отбраната на града и че небесното воинство ще се притече на помощ на Йоферуик. Уилибалд само повтаряше „амин“ и „алилуя“, вярвайки на глупостите му като малко дете. Едва на следващия ден, когато сивкава мъгла обгърна града и започна да ръси хладен дъждец, пристигането на ангелите взе да му се вижда не чак толкова сигурно.

Хората напускаха домовете си. Носеха се слухове за датски въоръжени отряди, събиращи се на север. Хротуерд продължаваше да бълва своите проповеди и дори поведе из улиците шествие от свещеници и монаси, понесли реликви и знамена, но всеки бе наясно, че Ивар навярно ще се върне дълго преди свети Кътбърт и ангелите да се спуснат от небесата. Крал Егберт изпрати да ме повикат, защото искал да разговаря с мен, но аз прецених, че дните му са преброени, и не откликнах на поканата. Егберт можеше да се оправя сам, както намери за добре.

Същото важеше и за мен — трябваше да се махна от града, преди гневът на Ивар да се стовари отгоре му. Намерих своя шанс в пивница „Кръстосаните мечове“ край северната порта, в лицето на един датчанин на име Болти. Той бе оцелял при клането, защото беше женен за саксонка и нейното семейство го бе защитило. Щом ме зърна в кръчмата, дойде и попита дали не съм Утред от Бебанбург.

— Аз съм — отвърнах.

Той седна срещу мен, кимна почтително на Хилд и щракна с пръсти, за да повика сервитьорката. Беше пълен човек, с плешиво теме, сипаничаво лице, счупен нос и подплашени очи. Синовете му, и двамата полусаксонци, се повъртаха отзад. Единият изглеждаше на двайсет, а другият — пет години по-млад, а на поясите им висяха мечове, с които явно не бяха свикнали.

— Познавах ърл Рагнар-старши — каза Болти.

— Аз също. Но теб не те помня.

— При последното плаване с „Летящата усойница“ аз му продадох такелажа и дръжките за веслата.

— Измами ли го? — попитах саркастично.

— От къде на къде? — докачи се Болти.

— Питам, защото го обичах. Беше ми като баща.

— Знам. — Мъжът замълча и погледна крадешком към Хилд. — Ти беше много млад тогава и водеше със себе си едно слабо, тъмнокосо момиче.

— Значи наистина ме помниш — усмихнах се и изчаках, докато ни сервират пивото. Направи ми впечатление, че Болти, макар и датчанин, носи кръст около врата си.

— Какво да се прави — сви рамене той, забелязал, че го наблюдавам. — Човек трябва някак да оцелява в Йоферуик. — Сетне дръпна яката на дрехата си и ми показа амулета на Тор, скрит отдолу. — Жертвите на клането бяха предимно езичници.

— Има ли много покръстени датчани? — попитах.

— Намират се — призна неохотно събеседникът ми. — Искате ли да поръчам и нещо за хапване?

— Онова, което искам, е да знам защо дойде да говориш с мен.

Той търсеше начин да напусне града и да отведе своята саксонска съпруга заедно с двамата синове и двете им дъщери колкото се може по-далеч от задаващото се бедствие. За целта му бяха нужни въоръжени придружители и сега ме гледаше с умолителни, отчаяни очи, без да подозира, че целите ни напълно съвпадат.

— И къде смяташ да отидеш? — попитах.

— Не и на запад — рече с потръпване той. — Чувам, че в Кумбраланд се леела кръв.

— Там винаги се лее кръв. — Кумбраланд бе частта от Нортумбрия, лежаща отвъд планините и граничеща с Ирландско море. Нападаха я както скотите от Страт Клота, така и норвежците от Ирландия и бритите от Северен Уелс. Известен брой датчани се бяха заселили в Кумбраланд, но не достатъчно, за да го опазят от опустошителните набези.

— Бих се върнал в Дания — каза Болти, — но тук няма бойни кораби. Единствените, останали по кейовете на Йоферуик, са на саксонски търговци. Ако изобщо се осмелят да отплават, веднага ще бъдат плячкосани от датските бойни съдове, които несъмнено кръстосват из устието на Хъмбър.

— Е, и?

— Затова искам да отида на север и да се присъединя към Ивар. Мога да ти платя.

— И смяташ, че ще съумея да те преведа през земите на Кяртан?

— Във всички случаи ще се чувствам по-спокойно със сина на Рагнар до себе си — призна той. — А и ако се разбере, че пътуваме заедно, още мъже ще се присъединят към нас.

И така, аз го оставих да ми плати, като поисках шестнайсет шилинга, две кобили и един черен жребец, който някакъв човек водеше из улиците и му търсеше купувач. От цената на последния на Болти леко му призля, но страхът да не остане на произвола на съдбата в Йоферуик го накара да се бръкне с цели четирийсет шилинга. Животното бе обучено за битка — тоест не се стряскаше от силни шумове и се подчиняваше на всяко притискане с коляно, позволявайки на ездача да борави свободно с щита и меча. Жребецът явно бе задигнат от датчаните, избити през последните дни, и никой не знаеше името му. Нарекох го Уитнер, което значи Мъчител, защото постоянно се заяждаше с двете кобили и ги хапеше.

Кобилите бяха за отец Уилибалд и Хилд. Казах на свещеника да върви на юг, но сега той бе твърде уплашен и не искаше да се отделя от мен. Така в деня след запознанството ми с Болти всички поехме на север по стария римски път. С нас дойдоха още дузина мъже, сред които трима датчани и двама норвежци, успели да се скрият от безчинствата, предизвикани от Хротуерд. Останалите бяха саксонци, бягащи от мъстта на Ивар. Всички имаха собствени оръжия, а Болти ми даде пари, за да им платя. Надницата им не бе висока — само колкото за храна и пиво, но присъствието им щеше да отблъсне евентуални набези през време на дългия преход.

Изкушавах се да отида в Сюнингсвейт — някогашното селище на Рагнар, но знаех, че няма да заваря много от хората му там, защото повечето го бяха напуснали. Една част от тези бойци бе загинала при Етандун, а друга беше още с разгромената армия на Гутрум, останала в Мерсия. Гутрум и Алфред бяха сключили мир, като Гутрум дори се бе покръстил, което според Уилибалд представляваше истинско чудо. Накратко, в Сюнингсвейт трудно щях да намеря убежище от убийствените амбиции на чичо си и от омразата на Кяртан. Така, без ясен план за своето бъдеще, се оставих на волята на съдбата и тръгнах да ескортирам Болти на север, към земите на Кяртан, които лежаха като тъмен облак напряко на пътя ни. Да минем през тях означаваше да платим дан, и то немалка. Само на могъщи военачалници като Ивар, чиито сили превъзхождаха тези на Кяртан, се отдаваше да прекосят река Уийре безплатно.

— Ти можеш да си позволиш цената — реших да подразня Болти. Всеки от синовете му водеше кон с дисаги, които според мен бяха натъпкани с монети, опаковани в плат или овчи кожи, за да не дрънчат.

— Не и ако поиска дъщерите ми — отвърна той. Дъщерите му бяха близначки, дванайсет– или тринайсетгодишни, тъкмо узрели за женитба. Ниски, пълнички, светлокоси, с чипи носове и неразличими една от друга.

— Смяташ ли, че ще го направи?

— Той взема каквото си поиска, а се знае, че обича млади момичета. Макар и да подозирам, че в случая би предпочел да вземе теб.

— Защо смяташ така? — попитах с равен глас.

— Чувал съм историята. Ти си станал причина синът му да загуби окото си.

— Синът му загуби окото си — отвърнах, — защото разсъблече дъщерята на ърл Рагнар.

— Но той обвинява теб.

— Вярно е — съгласих се. Тогава всички бяхме още деца, но детските обиди понякога не зарастват, а аз не хранех и капка съмнение, че Свен Едноокия с радост би взел и двете ми очи в отплата за своето.

Ето защо с наближаването на Дънхолм свърнахме на запад към хълмовете, за да избегнем съгледвачи. Беше още лято, но хладният вятър бе довял ниски облаци и ситен дъжд, така че бях доволен от своята подплатена с кожа ризница. Хилд бе намазала металните й брънки с ланолин, изцеден от прясно остригана вълна, който я пазеше от ръждата. Същото бе сторила с шлема и с остриетата на мечовете ми.

Докато се катерехме по добре отъпканата пътека, забелязахме на километър-два зад себе си друга група, а в размекнатата пръст имаше свежи следи от копита, издаващи, че още хора са минавали преди нас. Подобно усилено движение трябваше да ме накара да се замисля. Кяртан Жестокия и Свен Едноокия печелеха от таксите за преминаване през земите им — ако някой откажеше да плати, биваше ограбен, поробен или убит. Те нямаше как да не знаят, че пътниците се опитват да ги заобиколят, използвайки планинските пътеки. Болти яздеше безгрижно, изцяло осланяйки се на моята бдителност, и ни разправяше истории за това как Кяртан и Свен забогатели от търговия с роби.

— Те залавят всички, независимо дали са датчани или саксонци, и ги продават отвъд морето. Ако си късметлия, понякога може да откупиш роб обратно, но цената ще бъде висока. Колкото до свещениците — той хвърли поглед към отец Уилибалд, — убиват ги наред.

— Така ли?

— Да, страшно ги мразят. Смятат ги за зли магьосници, затова ги заравят до кръста в земята и оставят кучетата да ги разкъсат.

— Какво казва той? — попита Уилибалд, дръпвайки кобилата си встрани, преди Уитнер да успее да я гризне.

— Че ако Кяртан те пипне, ще те убие, отче.

— Ще ме убие?

— Да, ще нахрани с теб кучетата си.

— О, мили боже — изпъшка Уилибалд. Той се чувстваше нещастен и изгубен далеч от дома, сред суровия северен ландшафт. Хилд от своя страна изглеждаше цъфтяща. Беше деветнайсетгодишна и изпълнена с кротка търпимост към житейските несгоди. Произхождаше от сравнително заможно саксонско семейство — последното от осем деца, и бащата я бе обрекъл в служба на църквата, след като майката едва не бе умряла при раждането й. Така на единайсет години Хилд, чието пълно име бе сестра Хилдегит, се бе озовала в манастира в Сипанхам. Там бе живяла сред монахините, отдадена на пост, молитва и ръкоделие, докато не се бяха появили датчаните, за да я обезчестят.

Понякога още плачеше в съня си и аз знаех, че си припомня униженията, на които са я подлагали, но бе щастлива да е далеч от Уесекс и от постоянните напомняния, че трябва да се върне в лоното господне. Уилибалд веднъж се опита да я скастри за греховния й начин на живот, но аз го предупредих, че ако го стори пак, ще му пробия втори пъп, по-голям от рождения, и той млъкна. Сега Хилд попиваше с детински възторг новите гледки и впечатления, а бледото й лице доби златист оттенък, чудесно подхождащ на косата й. Беше умна жена — не най-умната под слънцето, но изпълнена с практична мъдрост. Вече съм достатъчно стар, за да знам, че някои жени са истинско главоболие, а други — лесни за общуване, и Хилд определено спадаше към вторите. Може би защото бяхме приятели. Бяхме също и любовници, но без да сме влюбени, и тя понякога изпитваше пристъпи на вина. Но ги запазваше за себе си и своите молитви. Отново бе започнала да се смее и да изпитва удоволствие от простите неща, но понякога я обгръщаше тъга. Тогава започваше да хленчи, дългите й пръсти диреха разпятието и аз знаех, че нейният Бог за сетен път е впил нокти в душата й.

Така без достатъчна бдителност от моя страна навлязохме сред хълмовете и Хилд бе първата, която забеляза конниците. Общо деветнайсет на брой, повечето в кожени туники, но и трима с ризници. Пътеката вървеше отстрани на стръмен склон, като под нас се пенеше бурна река. Конниците бяха зад гърба ни и не се опитваха да приближат. Виждаха, че сме въоръжени, и нямаха за цел да завързват схватка, а само да се уверят, че ще продължим на север, към неизвестната съдба, очакваща ни там.

— Защо не им се опълчим? — попита настоятелно Болти.

— Тринайсет срещу деветнайсет? — повдигнах вежди. — Бихме могли, ако тези тук наистина се сражават — посочих мъжете, на които той плащаше да ни придружават, — но надали ще е така. Те стават за плашене на бандити, но не са толкова глупави да вдигнат оръжие срещу хората на Кяртан. Ако ги поведа в бой, най-вероятно ще се присъединят към врага и ще си поделят с него дъщерите ти.

— Но… — започна той, ала после млъкна, защото най-сетне можехме да видим какво има пред нас. Това бе пазар на роби, устроен на мястото, където река Уийре навлизаше в по-широка долина. Тук над коритото й бе прехвърлен мост, а след него се простираше доста голямо село. Робите бяха охранявани от още войници. Конниците, които ни следваха по петите, леко скъсиха дистанцията, но щом спряхме, също застанаха на едно място. Огледах се наоколо. Селото бе твърде далеч, за да видя дали Кяртан или Свен са там, но бе логично да допусна, че ако хората са дошли от Дънхолм, то един от двамата господари на града ги предвожда. Болти бръщолевеше паникьосано нещо отстрани, но аз не му обърнах внимание.

Още две пътеки водеха към селото от юг. Всички такива подходи положително бяха завардени от още конници и по тях цял ден се стичаха пътници. Те се събираха в долината като стадо в кошара и онези, които не можеха да си платят, биваха пленявани.

— Какво смяташ да предприемеш? — попита Болти.

— Да ти спася живота — отвърнах. После се обърнах към една от двете близначки и поисках от нея черния платнен шал, който носеше като пояс на кръста си. Тя го размота и с трепереща ръка ми го подаде. Увих го около главата си, като покрих устата, челото и носа си и помолих Хилд да го забоде с карфица.

— Какво правиш? — изписка отново Болти.

Не си направих труда да му отговарям. Вместо това нахлузих шлема върху шала. Той прилепна плътно, карайки лицето ми да изглежда като маска от полиран метал върху черен череп. Виждаха се единствено очите ми. Разхлабих Змийския дъх в ножницата, за да съм сигурен, че се вади лесно, и сръчках Уитнер няколко крачки напред.

— Сега съм Торкилд Прокажения — рекох на Болти. Гласът ми излизаше през плата глух и неразпознаваем.

— Кой? — зяпна той.

— Торкилд Прокажения — повторих, озъртайки се назад. Отрядът, който ни бе следвал, се връщаше обратно на юг, вероятно да съпроводи следващата група, мъчеща се да мине гратис. — А сега с теб ще отидем да се спазарим.

— Аз пък защо да идвам? — занарежда отчаяно Болти. — Нали те наех да ме охраняваш?

— Това и правя — отвърнах и дадох знак на всички да ме последват. Саксонската му съпруга взе да ридае, сякаш оплакваше мъртвец, и аз й изръмжах да мълчи. Щом стигнахме на два-три хвърлея от селото, спрях и се обърнах към него: — Оттук нататък сме само двамата.

— Мисля, че ще е най-добре да преговаряш сам… — започна той, но не успя да довърши, защото дланта ми се стовари върху задницата на коня му. Животното скочи напред, така че трябваше да го догонвам.

— Запомни — казах. — Наричат ме Торкилд Прокажения и ако издадеш кой съм всъщност, ще убия теб, жена ти и синовете ти, а дъщерите ти ще продам за курви. Е, кой съм аз?

— Т-торкилд — заекна Болти.

— Торкилд Прокажения — допълних. Вече бяхме в селото, представляващо мизерна купчина от ниски каменни постройки със сламени покриви. В средата му имаше поне трийсет или четирийсет охранявани пленници, а отстрани, близо до каменния мост, на тревата бяха разположени маса и пейки. На масата седяха двама мъже и се черпеха с кана пиво, но единственото, което възприемаха моите очи, бе друго.

Шлемът на баща ми.

Той бе поставен върху масата. Богато обкован със сребро, със забрало, изобразяващо озъбена паст. Бях го виждал толкова пъти. Дори си бях играл с него като малък, макар че ако баща ми ме хванеше, ядях бой. Татко го носеше в деня, когато загина при Йоферуик, а Рагнар-старши го купи от мъжа, който го бе посякъл. Сега принадлежеше на един от убийците на самия Рагнар — Свен Едноокия. Щом Болти и аз приближихме, Свен се изправи и аз усетих как космите по врата ми настръхват. Знаехме се от деца и нямаше как да сбъркам широкото, плоско лице с единственото свирепо око. На мястото на другото имаше сбръчкана дупка. Той бе висок и широкоплещест, с дълга коса и буйна брада — наперен млад мъж с богата ризница и два меча, дълъг и къс, висящи на колана му.

— Още гости — оповести пристигането ни той и посочи пейката откъм отсрещната страна на масата. — Седнете и нека поговорим делово.

— Иди да седнеш — изръмжах тихо на Болти.

Той ме погледна отчаяно, после слезе от седлото и отиде до масата. Вторият мъж бе мургав, чернокос и много по-възрастен от Свен. Носеше черно наметало, което го правеше да изглежда като монах, с тази разлика, че на врата му висеше сребърен чук на Тор. Пред него имаше дървена табла с хитроумно изработени отделения, пълни с различни монети, които проблясваха на слънцето. Свен се настани отново на мястото си, наля чаша пиво и я постави пред Болти, който сред кратко колебание също седна.

— Е, кой си ти? — попита го Свен.

— Болти Ериксон — отвърна другият. Трябваше да го повтори, защото първия път гласът му изневери.

— Болти Ериксон, значи. Аз пък съм Свен Кяртансон, а баща ми е господар на тази земя. Чувал ли си за Кяртан?

— Да, милорд.

— Мисля, че ти се опитваше да избегнеш пътните ни такси, Болти — усмихна се Свен. — Познах ли?

— Не, напротив.

— Откъде идваш?

— От Йоферуик.

— Поредният търговец от Йоферуик! Ти си третият за днес. И какво има в дисагите на онези коне?

— Нищо, милорд.

Свен леко се приведе напред и изпусна гръмка пръдня.

— Съжалявам, Болти — рече ухилено, — чух само някаква гръмотевица. Нищо ли каза? Но аз виждам четири жени, а три от тях са доста младички. Твои ли са?

— Да, жена ми и дъщерите.

— Ех, жени и дъщери, колко ги обичаме — поклати глава Свен, сетне погледна към мен. Усетих свиване под лъжичката, макар да знаех, че лицето ми е увито в плат, а очите, засенчени от шлема. — А този кой е?

Трябва да му е било любопитно, защото аз имах царствен вид. Ризницата, шлемът и оръжията ми бяха от най-добро качество, а гривните по ръцете ми издаваха воин от висок ранг. Болти преглътна мъчително, но не каза нищо.

— Попитах кой е този — повтори по-високо Свен.

— Името му — отговори пресекливо търговецът — е Торкилд Прокажения.

Свен направи неволна гримаса и сграбчи амулета на врата си, за което не можех да го виня. Всички изпитват ужас от сивкавата, безчувствена плът на прокажените и обикновено ги прогонват в пустошта, където да живеят и умрат както заслужават.

— Защо си повлякъл прокажен със себе си?

Болти не разполагаше с отговор.

— Защото аз също пътувам на север — обадих се за първи път и приглушеният ми глас прозвуча кънтящо от вътрешността на шлема.

— И какъв е поводът за пътуването ти?

— Омръзна ми да седя на юг.

Свен долови враждебността в отговора ми, но я отдаде на безсилие. Навярно подозираше, че Болти ме е наел като охрана, но на няколко крачки от нас имаше петима войници, въоръжени с копия и мечове, а в селото — поне още четирийсет. Той отпи от чашата си.

— Чувам, че в Йоферуик имало безредици? — попита търговецът.

— Вярно е — отвърна Болти. Виждах как дясната му ръка нервно се свива и разпуска под масата. — Саксонците убиха някои от нас.

Другият въздъхна, сякаш тази новина го е опечалила.

— Ивар няма да остане доволен.

— Къде е Ивар? — оживи се леко Болти.

— Доколкото знам, някъде в долината на Туеде и води шотландския крал Аед като танцуваща мечка със себе си. — Свен сякаш се наслаждаваше на тази имитация на дружески разговор, придаваща лустро на почтеност на извършващия се пладнешки грабеж.

— Е — промени темата, като поспря, за да пръдне отново, — с какви стоки търгуваш?

— Кожи, вълна, платове, грънци — заизрежда Болти, сетне спря, боейки се да не е казал твърде много.

— Аз пък търгувам с роби — рече Свен. — А този — посочи мъжа до себе си — е Гелгил. Той купува робите от мен, а ти водиш три млади жени, от които с него можем да изкараме добра печалба. Колко ще платиш, за да ги откупиш? Предложи ми достатъчно и можеш да си ги задържиш. — Той се усмихна дружески, сякаш предложението му бе най-естественото нещо на света.

Болти остана като втрещен, но после измъкна кесията изпод дрехата си и започна да отброява сребро на масата. Свен наблюдаваше трупащите се монети и щом ръката на другия се забави, само го подкани с насърчителен жест. Накрая се насъбраха трийсет и осем шилинга.

— Това е всичко, което имам, милорд — рече смирено Болти.

— Всичко, което имаш? Съмнявам се, Болти Ериксон. Но ако е вярно, ще ти позволя да запазиш една дъщеря и едно от ушите си. Другото ще остане при мен за спомен. Какво ще кажеш, Гелгил? — обърна се Свен към седящия до него.

Гелгил бе странно име и аз предположих, че мъжът с черното наметало е дошъл отвъд морето, защото най-доходоносните пазари за роби бяха в Дифлини в далечна Франкия. Онзи отвърна нещо, което не успях да доловя, и Свен кимна.

— Доведете момичетата тук — викна на хората си. Болти ме погледна ужасено, сякаш очакваше да ги спра, но аз не сторих нищо, когато двама от тях се упътиха към чакащата група.

Докато войниците нареждаха на Хилд и близначките да слязат от конете, Свен бъбреше за предстоящата реколта. Съпровождачите, наети от Болти, наблюдаваха безучастно случващото се. Жена му се опита да протестира, но после избухна в истеричен плач, докато водеха дъщерите й и Хилд към масата. Свен ги приветства с престорена учтивост, а Гелгил стана да ги огледа, опипвайки телата им, сякаш бяха добичета за продан. Видях как Хилд потрепери, щом бръкна в пазвата й, за да провери стегнатостта на гърдите й. Но интересът му бе насочен основно към по-младите.

— По сто шилинга за всяка — рече със странен акцент, след като ги инспектира. — Без тази — кимна към Хилд. — За нея петдесет.

— Но тя е хубава — възрази Свен. — Другите приличат на прасенца.

— Близначки са — поясни Гелгил. — Близначките се харчат добре. А високата е твърде стара. Сигурно е на деветнайсет или двайсет.

— Девствеността е толкова ценна стока — обърна се Свен към търговеца. — Не си ли съгласен?

Болти трепереше от глава до пети.

— Ще ти платя по сто шилинга за всяка от дъщерите си — рече отчаяно.

— О, не — поклати глава Свен. — Толкова иска Гелгил. Аз също трябва да припечеля нещо. Можеш да ги задържиш и трите, ако ми платиш общо шестстотин шилинга.

Цената бе астрономическа и тъкмо това бе идеята, но Болти не се сепна от нея.

— Само две от тях са мои, милорд — провлачи жаловито и посочи към мен. — Третата е негова жена.

— Твоя? — изгледа ме Свен. — Водиш жена, прокаженико? Значи оная работа още не ти е окапала? — Явно намираше това за забавно и войниците наоколо се засмяха угоднически. — И какво ще ми платиш за своята женичка?

— Нищо — отвърнах.

Той се почеса по задника. Войниците продължаваха да се хилят. Бяха свикнали да виждат съпротива и да я смазват и им бе забавно да наблюдават как господарят им дере кожи от пътниците. Свен си наля още пиво.

— Хубави гривни имаш, прокаженико, а шлемът няма да ти трябва, щом пукнеш, затова ето какво ще ти предложа. Дай ми ги и си върви с жената по живо, по здраво.

Аз не помръднах, нито продумах, но леко стиснах с колене хълбоците на Уитнер и усетих потръпването на едрото животно. То бе свикнало с битки и копнееше да се впусне напред. Може би Свен долови напрежението на жребеца, защото от мен не се виждаше друго освен страховития шлем с вълчата муцуна и черните дупки на очите. Във всеки случай през лицето му премина сянка. Но вече бе вдигнал залога и не можеше да отстъпи, ако искаше да съхрани достойнството си. Трябваше да играе докрай.

— Какво, да не си глътна езика? — попита презрително, сетне махна на двамата, които бяха довели жените. — Егил! Атсур! Свалете му шлема!

Вероятно смяташе, че е в безопасност, защото разполагаше с куп войници в селото, а аз бях сам. Че съм победен още преди неговите хора да са ме доближили. Единият от тях носеше копие, а другият посегна към меча си, но още преди да го изтегли наполовина от ножницата, Змийския дъх бе в ръката ми, а Уитнер се движеше. Той отдавна напираше да атакува и сега скочи със скоростта на Слейпнир, осмокракия кон на Один. Първо се заех с онзи отдясно, който вадеше меча. Змийския дъх се стовари отгоре му като мълнията на Тор и мина през шлема му, сякаш бе направен от брезова кора. Уитнер, подчинявайки се послушно на натиска на коляното ми, вече се извърташе към Свен, когато копиеносецът ме нападна отляво. Трябваше да забие острието си във врата или гърдите на коня, но вместо това се опита да ме наръга в ребрата. Жребецът се наведе рязко и тракна с огромните си зъби в лицето му. Мъжът залитна назад, избягвайки на косъм ухапването, препъна се и падна на тревата. Аз вече вадех крак от стремето и без да се занимавам повече с него, използвах инерцията, за да се стоваря върху Свен. Той в последния момент понечи да се изправи, но пейката му попречи и аз го повалих по гръб, като му изкарах въздуха от гърдите. Скочих бързо на крака и опрях върха на Змийския дъх в гърлото му.

— Егил! — викна Свен на войника, съборен от Уитнер, но онзи не посмя да се намеси, виждайки острието, притиснато в гушата на господаря си.

Болти хленчеше. Беше се напикал — усещах миризмата на урината и чувах как капеше по земята. Гелгил стоеше напълно неподвижно и ме наблюдаваше с изпито, безизразно лице. Хилд се усмихваше. Половин дузина войници ни бяха наобиколили, но не предприемаха нищо при вида на окървавения ми меч, заплашващ Свен. Уитнер бе до мен, пръхтеше разгорещено и ровеше с копито в опасна близост до главата му. Свен се взираше в мен с единственото си око, изпълнено с омраза и страх. Аз изведнъж отстъпих встрани и го изкомандвах:

— На колене!

— Егил! — възкликна пак умолително той.

Войникът с рошава черна брада и зеещи ноздри на мястото на носа, отсечен при някоя битка, насочи копието си.

— Мръднеш ли, господарят ти умира — предупредих го. Егил благоразумно отстъпи назад и аз прокарах острието си по бузата на Свен, пускайки струйка кръв.

— На колене! — повторих. Щом той се подчини, се наведох, извадих двата му меча от ножниците и ги положих на масата до шлема на баща си.

— Искаш ли да убиеш търговеца на роби? — попитах Хилд, посочвайки към мечовете. Не ми беше приятно Гелгил да стои зад гърба ми.

— Не — каза тя.

— Исеулт би го убила. — Исеулт бе предишната ми жена и нейна приятелка.

— Бог е наредил да не убиваме — заяви Хилд. Това бе една от заповедите на християнството, също толкова безсмислена според мен, колкото и да се заповядва на слънцето да върви от запад на изток.

— Болти — подвикнах вече на датски. — Убий търговеца на роби.

Онзи не помръдна. Беше твърде уплашен, за да изпълни заръката, но за моя изненада двете му дъщери излязоха напред и взеха мечовете на Свен. Гелгил опита да побегне, но масата му препречваше пътя. Едното момиче замахна яростно, улучи го по главата и той падна. Сетне с дружни усилия се заловиха да го кълцат. Не виждах какво става, защото бях зает да пазя Свен, но чувах виковете на мъжа, възклицанията на Хилд и виждах потресените лица на войниците пред себе си. Близначките пъшкаха и сумтяха от усилие. Отне им дълго време да довършат Гелгил и никой от войниците наоколо не се намеси. Всички стояха с извадени оръжия и ако поне един от тях имаше малко ум, щеше да разбере, че няма да посмея да убия Свен, защото от неговия живот зависеше моят живот. Резнех ли му гръкляна, щяха да ме направят на кайма. Но твърде много ги плашеше мисълта какво ще им стори Кяртан, ако синът му умре заради тях, а аз притисках меча достатъчно силно, за да го накарам да хърхори от ужас.

Зад мен касапницата най-сетне приключи. Рискувах да погледна през рамо и видях доволните, опръскани в кръв физиономии на близначките.

— Те са дъщери на Хел — казах на войниците наоколо. Хрумването беше удачно, защото Хел е противната, демонична богиня, властваща над труповете на мъртъвците, които не са загинали в битка. — А аз съм Торкилд и залите на Один са пълни с мъже, убити от мен! — Зрителите затаиха дъх, а Свен взе да трепери и аз се изпълних с вдъхновение. — Аз съм Торкилд Прокажения — продължих с дълбок, кънтящ глас — и съм мъртъв от много години, но Один ме изпрати от своите селения, за да взема душите на Кяртан и неговия син.

Те ми повярваха. Видях как неколцина докосват амулетите си, а един копиеносец дори падна на колене. Исках да убия Свен още тогава и може би трябваше да го сторя, но бе нужен само един скептичен глас, за да разкъса мрежата от магически измислици, която бях изтъкал. В момента се борех не за своето отмъщение, а за общата ни безопасност и се налагаше да избирам между двете.

— Ще оставя този червей да си върви у дома и да отнесе вестта за моето идване на баща си — казах. — Но вие ще тръгнете първи. Всички до един! Излезте извън селото и ще го пусна. Оставете пленниците си тук.

Войниците само ме гледаха като истукани и аз завъртях острието, карайки Свен да изпищи.

— Вървете! — викнах.

И те тръгнаха. Крачеха бързо, изпълнени с благоговеен страх. Болти гледаше любимите си щерки и примигваше на парцали. Казах на момичетата, че са се справили отлично и могат да вземат по шепа монети от масата. Те се върнаха при майка си, стискайки среброто и окървавените мечове.

— Добри деца са — подхвърлих на Болти, а той, без да отвърне нищо, заподтичва подир тях.

— Не ми даде сърце да го убия — промълви Хилд, сякаш засрамена от слабостта си.

— Няма значение — махнах с ръка. Държах меча опрян в гърлото на Свен, докато не се уверих, че хората му са се отдалечили на достатъчно разстояние на изток. Пленниците, най-вече млади момчета и момичета, останаха в селото, но никой от тях не смееше да ме доближи.

Изкушавах се да кажа истината на Свен, да му разкрия, че е бил унизен от един стар враг, но историята за Торкилд Прокажения бе твърде добра, за да я пропилявам. Щеше ми се да го питам и за Тира, сестрата на Рагнар-младши, но се боях, че ако е жива и проявя интерес към нея, няма да живее още дълго, затова си премълчах. Вместо това сграбчих Свен за косата и извих главата му назад, така, че да ме погледне право в забуленото лице.

— Дойдох тук, на средната земя, за да убия теб и баща ти — казах. — Ще те намеря отново, Свен Кяртансон, и следващия път ще взема душата ти. Аз съм Торкилд — онзи, който броди в нощта и оръжията са безсилни срещу мен, защото вече съм труп. Така че носи моите поздрави на баща си и му предай, че мъртвият мечоносец е пратен за него и че тримата заедно ще отплаваме със „Скидбладнир“ за Нифлхайм. — Нифлхайм бе страховитата бездна, където отиваха недостойно умрелите, а „Скидбладнир“ — корабът на боговете, способен да се сгъва и побира в кесия. После пуснах Свен, минах зад него и го ритнах в гърба така, че се строполи по лице. Вече можеше да изпълзи встрани, но не смееше да помръдне. Сега представляваше бито псе и макар да ме сърбяха ръцете да го довърша, прецених, че ще е по-добре да отнесе зловещата ми измислица на баща си. Кяртан щеше да узнае не само че Утред от Бебанбург се е появил в Йоферуик, но и че свръхестествено създание е дошло от отвъдното, за да го убие — а аз исках сънищата му да са изпълнени с кошмари.

Свен остана все така неподвижен, докато откачах тежката кесия от колана му и го лишавах от седемте сребърни гривни. Хилд отряза част от наметалото на Гелгил и оформи нещо като торба, в която изсипа монетите от подноса. Дадох й да носи и шлема на баща ми, след което се метнах отново на гърба на Уитнер. Потупах го по шията, а той тръсна глава и изцвили, сякаш разбираше колко добра работа е свършил.

Вече се канехме да тръгваме, когато странните събития взеха още по-чудат обрат. Някои от пленниците, осъзнавайки, че наистина са свободни, поемаха към моста над реката, докато други бяха толкова объркани или отчаяни, че тръгнаха на изток, подир войниците. В този момент изведнъж се разнесоха песнопения и от една от ниските каменни постройки се изнизаха редица фигури в раса. Бяха общо седем на брой — най-големите късметлии от всички в този ден, защото, както узнах впоследствие, омразата на Кяртан към християните действително била толкова силна, че убивал всеки свещеник или монах, без да се блазни от евентуалния откуп за тях. Заедно със седмината вървеше и един млад мъж, приблизително на моята възраст, окован в робски вериги. Висок, красив и добре сложен, но облечен в изпокъсани дрипи. Дългата му, къдрава коса бе толкова руса, че изглеждаше почти бяла, също както и ресниците. Имаше сини очи и гладка, загоряла от слънцето кожа. Лицето му изглеждаше изваяно от камък — толкова ясно изразени бяха скулите, челюстта и носът — и все пак твърдостта на чертите се омекотяваше от безгрижно изражение, предполагащо, че намира живота за постоянен източник на изненади и забавни приключения. Щом видя Свен да пълзи край копитата на коня ми, той заряза пеещите духовници и притича към нас, грабвайки пътьом меча на войника, когото бях убил. Държеше го неловко заради окованите си ръце, но това не му попречи да го вдигне над главата на Свен.

— Не — произнесох аз.

— Не? — Младежът ме погледна с открита, невинна усмивка и неволно изпитах симпатия към него.

— Обещах да му пощадя живота.

Русокосият размисли за секунда.

— Ти може да си обещал, но аз не съм.

Говореше на датски.

— Ако го убиеш, после аз ще трябва да убия теб.

— Защо? — попита онзи с искрица в очите. Не тревожно, а сякаш наистина искаше да знае.

— Защото такъв е законът.

— Но Свен Кяртансон не признава закони — изтъкна той.

— Става дума за моя закон. Освен това искам да отнесе съобщение на баща си.

— И какво по-точно?

— Че мъртвият мечоносец е дошъл за него.

Младият мъж наклони глава встрани, сякаш преценяваше духа на съобщението. Накрая явно го одобри, защото пъхна меча под мишница и с известен труд разхлаби връвта, пристягаща панталоните му.

— Можеш да отнесеш едно съобщение и от мен — каза на Свен, започвайки да пикае отгоре му — и то е следното: кръщавам те в името на Тор, на Один и на Локи!

Седмината духовници, сред които трима монаси и четирима свещеници, наблюдаваха тържествено церемонията, без да протестират срещу богохулството, съдържащо се в нея. Русокосият пика дълго време, като насочваше струята така, че да измокри цялата коса на Свен. Щом най-сетне свърши, се препаса отново и ме попита:

— Ти ли си мъртвият мечоносец?

— Да — отвърнах.

— Стига си хленчил — срита той Свен, сетне се обърна към мен с поредната ослепителна усмивка. — Тогава може би ще ме удостоиш с честта да ми служиш?

— Да ти служа? — учудих се. — И от къде на къде?

— Аз съм Гутред — каза той, сякаш това обясняваше всичко.

— Знам за Гутрум. Срещал съм и един-двама мъже, наречени Гутвер и Гутлак, но за първи път чувам за Гутред.

— Аз съм Гутред, синът на Хардикнут.

Името все още не ми говореше нищо.

— И защо трябва да служа на Гутред, сина на Хардикнут?

— Защото преди да дойдеш, бях роб. А сега… сега заради твоята поява съм крал! — Думите му излизаха с толкова ентусиазъм, че чак се задъхваше.

Усмихнах се под платнената маска.

— Добре, крал си, но на какво?

— На Нортумбрия, разбира се — дойде ведрият отговор.

— Вярно, така е — нададе ревностно глас един от свещениците.

Така мъртвият мечоносец срещна поробения крал, Свен Едноокия отпълзя при баща си, а събитията, връхлитащи Нортумбрия, ставаха все по-необичайни.

Глава втора

Когато плаваш в морето, понякога се случва да се отдалечиш твърде много от брега, да се надигне буря и теченията да те повлекат със злостна сила. Тогава вълните се разбиват на бяла пяна над бордовете и нямаш друг избор, освен да се оставиш на волята на боговете. Свиваш платната, преди да са се скъсали, и прибираш веслата, защото са безполезни срещу стихията. Мълвиш молитви, гледаш причернялото небе, слушаш воя на вятъра, търпиш брулещия дъжд и само се надяваш корабът да не се обърне или натъкне на подводна скала.

Така се чувствах и аз в Нортумбрия. Едвам избягал от лудостта на Хротуерд в Йоферуик, бях унизил Свен, който сега щеше да жадува смъртта ми повече от всичко на света — стига естествено да вярваше, че мога да бъда убит. Не смеех да остана в средната част на кралството, където враговете ми бяха твърде многобройни, нито да отида на север към Бебанбург, моята собствена земя. Там чичо ми ежедневно се молеше да умра и да го оставя законен наследник на заграбеното, а аз не исках да улеснявам сбъдването на желанията му. Така омразата на Кяртан, жаждата за мъст на Свен и злобата на чичо ми Елфрик бяха ветровете и вълните, запратили ме на запад, към хълмовете на Кумбраланд.

Следвахме римската стена, която ги пресичаше. Тази стена е удивително съоръжение, минаващо през цялата земя, от море до море. Направена е от камък и следва долини и възвишения, без да прекъсва, брутална и безмилостна. Срещнахме един пастир, който никога не бе чувал за римляните и смяташе, че е построена от древни гиганти и че когато настъпи краят на света, през нея ще нахлуят варварите от Севера, носейки със себе си смърт и разруха. Сетих се за това пророчество същата вечер, докато наблюдавах как една вълчица тича с изплезен език по стената. Тя ни хвърли бегъл поглед, после скочи от нея и побягна в южна посока. В наши дни зидарията е цялата изронена, между камъните растат цветя, а горната част е покрита с дебел слой торф, но все пак гледката е поразителна. Днес също умеем да строим каменни сгради от рода на църкви, манастири или домове на велможи, но подобна стена изобщо не е по силите ни. А и не беше само тя. Покрай нея минаваше широка канавка, а отвъд канавката — гладък, застлан с плочи път. На всеки няколко километра се издигаше наблюдателница, а два пъти на ден подминавахме укрепления, приютявали навремето римските войници. Покривите на казармите им отдавна бяха изчезнали и сега те бяха дом на гарвани и лисици, макар че в една такава постройка открихме гол мъж с дълга до кръста коса и сплъстена, сива брада. Беше много стар — твърдеше, че е над седемдесетгодишен. Беше неприятна гледка, само кирлива кожа и кости, но Уилибалд и седмината духовници, които бях спасил от Свен, коленичиха пред него, защото бил прочут отшелник.

— Навремето е служил като епископ — довери ми Уилибалд, след като получи благословията на кльощавото същество. — Имал е богатство и почести, челяд и слуги, но е пожертвал всичко, за да служи на Бог в уединение. Истински светец.

— А не допускаш ли, че просто му хлопа дъската? — попитах. — Или че има зла и проклета жена, от която е избягал?

— Той е откликнал на зова господен и с времето ще бъде канонизиран, помни ми думата!

Хилд бе слязла от коня и ме гледаше умолително. Явно копнееше също да получи благословията на отшелника и искаше моето разрешение. В крайна сметка не бе моя работа какво ще прави, затова свих рамене. Тя моментално коленичи пред похотливо хилещия се старец, който се почеса по чатала и положи кръстния знак върху двете й гърди, като натискаше силно с пръсти, за да опипа зърната й. Изпитах силно желание да сритам дъртото копеле и още сега да го пратя в редовете на мъчениците. Той продължи, като положи ръце върху косата й и взе да бръщолеви някакви молитви. Хилд тръпнеше от възторг, а накрая се изправи просълзена от благодарност. Старецът ме изгледа злобно изпод вежди и протегна костелива длан, сякаш очакваше да му платя за услугата. Вместо това му показах чука на Тор и той изсъска проклятие измежду двата жълти зъба, останали в устата му. После го оставихме на пустото мочурище под унилото небе да фъфли своите молитви.

След като минахме северно от стената, се разделих с Болти. Той вече беше в безопасност, защото това бе територия на Бебанбург, патрулирана от войниците на Елфрик, а също на датчаните, живеещи върху моята земя. Аз продължих на запад покрай стената в компанията на отец Уилибалд, Хилд, крал Гутред и седмината освободени духовници. Бях успял да разкъсам оковите на Гутред и сега кралят роб яздеше кобилата на Уилибалд с две железни гривни, от които висяха по няколко брънки ръждива верига. Той бъбреше непрестанно.

— Това, което трябва да направим — заяви на втория ден от пътуването, — е да съберем армия в Кумбраланд, с която да прекосим хълмовете и да превземем Йоферуик.

— А после? — попитах.

— Продължаваме на север! — възкликна възторжено той. — На север! В наши ръце ще падне Дънхолм, а после и Бебанбург. Не ти ли харесва идеята?

Разкрих на Гутред истинското си име, като му казах, че съм законният владетел на Бебанбург, а също и че той никога не е бил превземан.

— Значи е здраво укрепен, а? — отвърна Гутред. — Подобно на Дънхолм? Е, ще видим, щом му дойде времето. Но, разбира се, трябва първо да довършим Ивар. — Той говореше така, сякаш да се победи най-могъщият военачалник в Нортумбрия е детска игра. После изведнъж му хрумна друго. — А защо да не сключим сделка с Ивар? Знам, че той има син, а аз имам сестра за женене. Ако ме признае за крал, може да станем съюзници.

— Откъде знаеш, че някой вече не е взел сестра ти, докато си бил в плен? — прекъснах го.

— Че кой ще я вземе? Тя прилича на кобила в лицето.

— Кобила или не, щом е дъщеря на Хардикнут, надали ще липсват кандидати.

— Докато баща ми беше жив, да. Но сега? — Гутред поклати неуверено глава.

— Нали сега ти си крал? — Естествено, не вярвах нито за миг на измислицата му, но нищо не пречеше да се поразвлека.

— Вярно! Значи все пак ще я искат, нали? Въпреки лицето й.

— Наистина ли прилича на кобила?

— Е, малко — направи гримаса Гутред. — Но не е съвсем за изхвърляне. А и е крайно време да се задоми. Трябва вече да е на петнайсет или шестнайсет! Мисля, че синът на Ивар ще е добра партия. Така двамата ще сключим съюз, а той ще ми помогне да се справя с Кяртан. А също да дадем един добър урок на копелетата от Страт Клота.

— Виж, с това съм съгласен — отбелязах.

— Те убиха баща ми, представяш ли си? А мен превърнаха в роб! — Той се ухили широко.

Хардикнут, бащата на Гутред, бе датски ърл, установил се в Кеър Лигалид, главния град на Кумбраланд. Хардикнут се беше провъзгласил за крал на Нортумбрия — малко самонадеяно, но западно от хълмовете се случваха странни неща. Човек можеше да се провъзгласи и за крал на луната, ако пожелае, без никой извън Кумбраланд да му обърне и най-малко внимание. Хардикнут не бе представлявал заплаха за по-големите владетели около Йоферуик. Всъщност не бе представлявал заплаха за никого, защото Кумбраланд бе едно диво и тъжно място, вечно нападано от норвежците откъм Ирландия, а също от ужасяващите диваци от Страт Клота. Кралят на последните, Еохайд, спореше за титлата крал на Шотландия с Аед — същият, срещу когото се биеше Ивар.

Баща ми обичаше да казва, че наглостта на скотите няма край. Те имаха претенции към земите на Бебанбург и преди да дойдат датчаните, семейството ми постоянно се сражаваше с тях. Като дете ме бяха учили, че шотландските племена са много, но двете най-близки до Нортумбрия са самите Скоти, в момента предвождани от Аед, и онези от Страт Клота, които живееха на западния бряг и никога не припарваха до Бебанбург. Затова пък нападаха Кумбраланд и преди две години Хардикнут, решавайки да ги накаже, бе повел малка армия към планините на север. Там Еохайд му беше устроил засада и го бе убил, а сина му бе поробил.

— Защо не е убил и теб? — попитах.

— Трябваше — съгласи се с усмивка Гутред, — но отначало не знаеше кой съм, а докато разбере, жаждата му за кръв вече бе преминала. Затова просто ми тегли един хубав бой, а после каза, че ще съм негов роб. Обичаше да ме гледа как му чистя нощното гърне. Идеята бе да ме унизи допълнително, разбираш ли?

— Като те направи домашен прислужник?

— Защото е женска работа — поясни Гутред. — Но си имаше и хубава страна. Прекарвах цялото си време сред момичета, което ми допадаше.

— И защо избяга от Еохайд?

— Не съм. Гелгил ме купи от него. При това плати доста скъпо — рече с гордост младежът.

— Защо, за да те продаде на Кяртан? — попитах.

— О, не! Канеше се да ме продаде на свещениците от Кеър Лигалид! — той кимна към седмината мъже в раса, отървали кожата заедно с него. — Спазарили се за мен предварително, но Гелгил качил цената, а после те се натъкнали на Свен, който естествено ги пленил. Баща му Кяртан искаше да ме върне обратно в Дънхолм, а Гелгил не смееше да му се опълчи, така че всички бяхме обречени, докато ти не се появи.

Това не бе съвсем лишено от смисъл и аз продължих да разпитвам, докато не сглобих цялата история. Оказваше се, че Гелгил, известен и от двете страни на границата като търговец на роби, бе купил Гутред от Еохайд за безбожна сума не защото струваше толкова, а защото свещениците го бяха наели да го стори.

— Двеста шилинга, осем вола, два чувала малц и един обкован със сребро рог, толкова платиха за мен — заяви с достойнство младежът.

— И на Гелгил не му се е досвидяло?

— Той играеше само като посредник в сделката. Парите не бяха негови.

— А чии?

— На свещениците. Трябва да са опоскали среброто от цял Кумбраланд.

— Но защо Еохайд се е съгласил да те продаде?

— Защо не, на толкова висока цена?

— Нали е убил баща ти. Твой дълг е да му отмъстиш и той чудесно го знае.

— Мисля, че ме харесваше — отвърна Гутред и аз му повярвах, защото в него наистина имаше нещо харизматично. Гледах го всеки ден и присъствието му не носеше нищо освен щастие, а в неговата компания целият живот изглеждаше някак по-ведър. — До самия край ме караше да му чистя гърнето, но престана да ме рита всеки път, щом се наведях. А също обичаше да си говорим.

— За какво?

— О, за всичко! За боговете, за времето, за лова и риболова, за това как се прави хубаво сирене, за жените… Той не ме считаше за боец и всъщност бе прав. Естествено, аз съм крал и като такъв трябва да предвождам хората си, но не ме влече. Еохайд ме накара да се закълна, че никога няма да тръгна на война срещу него.

— И ти се закле?

— Разбира се! Аз също го харесвах. Може да му отвличам добитъка и да убивам всички мъже, които изпрати в Кумбраланд, но това не е война, нали?

И така, Еохайд бе прибрал парите на църквата, а Гелгил бе отвел Гутред на юг в Нортумбрия, но вместо да спази условията на сделката и да го предаде на свещениците, бе свърнал на изток, преценявайки, че може да спечели повече, ако го предложи на Кяртан. Свещениците бяха тръгнали по петите му, настоявайки да си приберат стоката, и тогава всички заедно се бяха натъкнали на Свен, който пък бе видял собствен шанс да спечели от Гутред. Младежът бе син на Хардикнут и законен наследник на Кумбраланд, което означаваше, че струва значителен откуп. Свен бе планирал да го отведе в Дънхолм, където несъмнено е щял да убие божиите служители. Но се бях появил аз с лице, увито в черен плат, и ето че сега Гелгил бе мъртъв, Свен прогизнал в пикня, а Гутред — свободен.

Разбирах всичко това, но не виждах защо седем саксонски духовници ще идват чак от Кеър Лигалид да платят цяло състояние за Гутред, който бе не само датчанин, но и езичник.

— Защото съм техен крал, разбира се — обясни ми Гутред, сякаш това бе най-очевидното нещо на света. — Макар че и аз самият вече не се възприемах като такъв, след като Еохайд ме плени. Но щом това е желанието на християнския Бог, кой съм аз, та да му противореча?

— Техният Бог те иска за крал? — повдигнах учудено вежди.

— Да — рече сериозно Гутред. — Защото съм избраният. Смяташ ли, че трябва да се покръстя?

— Не.

— Аз пък мисля, че трябва, просто за да покажа признателност. Боговете не обичат неблагодарниците, нали?

— Това, което боговете обичат — отвърнах, — е хаосът.

В този ден боговете бяха доволни.

Кеър Лигалид представляваше жалка гледка. Норвежците го бяха ограбили и опожарили две години по-рано, след смъртта на бащата на Гутред, и той така и не беше възстановен. Останките му се намираха основно на южния бряг на река Хедене, където водната преграда бе предоставила известна защита от мародерстващите скоти. Тя обаче не бе спряла последващия рейд на викингите, пристигнали с флотата си нагоре по течението. Те бяха обрали всичко по-ценно, изнасилили жените, които им хванат окото, избили безполезните мъже и взели останалите като роби. Тези викинги идваха от селищата си в Ирландия и бяха врагове със саксонците, ирландците, скотите и дори понякога със собствените си братовчеди датчаните, които не бяха пощадили в Кеър Лигалид. Пристигнахме по здрач и минахме през порутените порти, навлизайки в порутеното селище. Дъждът, ръмял през целия ден, най-сетне престана и изпод червеникавите облаци на запад надникнаха мъждиви слънчеви лъчи. Те озариха ризницата ми, лъскавия шлем с озъбената вълча глава, гривните по ръцете ми и дръжките на двата меча и някой извика, че кралят идва. Аз наистина приличах на крал в пълното си бойно снаряжение, яхнал буйния Уитнер, който час по час мяташе грива и риеше земята с копита.

Въпреки окаяното си състояние градът гъмжеше от народ. Тук-таме се срещаха възстановени сгради, но повечето хора се тълпяха в овъглените руини заедно с добитъка си. Нямаше начин това да са оцелелите от нашествията — бяха твърде многобройни. Оказа се, че са жители на Кумбраланд, доведени в Кеър Лигалид от своите свещеници с обещание за идването на нов крал. И ето че сега от изток пристигаше величествен воин на черен кон, с озарени от залязващото слънце доспехи.

— Кралят, кралят! — подеха още гласове и от пепелищата и импровизираните заслони наизлизаха мъже, жени и деца, за да ме зяпат. Уилибалд се мъчеше да разсее заблудата, но думите му, изречени на уесекски, се губеха сред всеобщата врява. Очаквах Гутред също да протестира, но вместо това той нахлупи качулката на главата си и досущ заприлича просто на поредния свещеник. Някои от зрителите коленичеха при преминаването ни, а сетне ставаха и тръгваха подир нас. Хилд се смееше, а аз я улових за ръка, та да язди до мен като кралица. Тълпата растеше все повече с приближаването ни до билото на ниския хълм, където бе построена голяма нова сграда. Очаквах, че е някакъв палат, но се оказа църква, от чиито двери излязоха свещеници и монаси, за да ни приветстват.

В Кеър Лигалид цареше лудост. Различна от тази в Йоферуик, където се лееше кръв, но все пак лудост. Жени плачеха, мъже викаха, деца се кокореха с пръст в уста. Майки ми протягаха бебетата си, да ги докосна за късмет.

— Трябва да спреш това! — рече Уилибалд, успял да ме настигне и да се хване за дясното ми стреме.

— Защо?

— Защото тези хора са в грешка, разбира се! Гутред е кралят!

— Че какво пречи аз да стана крал? — произнесох бавно, сякаш идеята току-що ми бе хрумнала.

— Утред! — възкликна потресено Уилибалд.

— Не виждам с какво съм по-лош. Имам си потекло и всичко останало.

— Гутред е кралят! Сам абатът го е провъзгласил!

Така бе започнала лудостта в Кеър Лигалид. Градът бил свърталище на гарги и диви зверове, докато отвъд хълмовете, от Линдисфарена, не се появил абат Едред. „Линдисфарена“, разбира се, е манастирът недалеч от Бебанбург. Разположен е на източния бряг на Нортумбрия, докато Кеър Лигалид се намира в западния й край. Абатът, прогонен от датските нашествия, дошъл в Кеър Лигалид и построил новата църква, пред която се намирахме. А също така видял Гутред в своите сънища. Днес, разбира се, всеки нортумбриец знае историята за това как свети Кътбърт се явил на абат Едред и му посочил бъдещия крал, но тогава, в деня на пристигането на Гутред в Кеър Лигалид, тя звучеше просто като поредната лудост в един побъркан свят.

Хората не спираха да ме величаят, затова Уилибалд се обърна и викна на Гутред:

— Кажи им да престанат!

— Народът иска крал — отвърна онзи, — а Утред прилича на такъв. Нека обере лаврите за момента.

Неколцина млади монаси, въоръжени със сопи, държаха разбунената тълпа далеч от църковните двери. Едред бе обещал чудо и народът от дълго време чакаше то да се случи, затова и реагираше така на появата ми. А аз действително приличах на славен воин. През целия си живот съм следвал пътя на меча. Ако съм имал избор, което неведнъж се е случвало, всеки път съм предпочитал да извадя оръжието, вместо да реша спора с думи. Повечето хора не са устроени така. Те жадуват мир. Искат да гледат как растат децата им, да сеят семена и да знаят, че ще доживеят жътвата, да се кланят на своите богове, да се грижат за семейството си и никой да не ги закача за нищо. Но съдбата бе решила да живеем във времена, раздирани от насилие. Датчаните се появиха покрай бреговете ни на своите дълги кораби, увенчани със зверски глави, за да грабят и поробват, да насилват и убиват. В Кумбраланд, която е най-дивата част от саксонските земи, безчинстваха не само те, но също норвежците и скотите и никой не можеше да бъде спокоен за утрешния ден. Мисля, че щом разрушиш мечтите на някого, запалиш дома му, опропастиш реколтата му, изнасилиш дъщерите му и поробиш синовете му, ти пораждаш лудост. Разправят, че при свършека на света боговете щели да се опълчат един срещу друг, хората да обезумеят, реките да потекат алени от кръв, небето да се изпълни с писъци, а великото дърво на живота да се сгромоляса с гръм, който да бъде чут и до най-далечните звезди, но всичко това тепърва предстои. А тогава, през 878-ма година, когато бях още млад, в Кеър Лигалид вилнееше просто малка лудост. Тя беше лудостта на надеждата, на вярата, че един крал, появил се в нечий сън, ще сложи край на хорските страдания.

Абат Едред чакаше в края на кордона от монаси и щом конят ми стигна до него, вдигна ръце към небето в знак на благодарност. Беше висок мъж, стар и беловлас, с изпито, сурово лице, ястребови очи и — нещо странно за свещеник — препасан на пояса меч. Не можеше да види лицето ми, скрито зад шлема, но дори след като го свалих, продължи да ме смята за краля. Вторачи се в мен, сетне свали ръце и направи нисък поклон.

— Добре дошъл, господарю — изрече с гръмлив глас. Монасите край него паднаха на колене. — Добре дошъл! — повтори той.

Това беше забавен момент. Все пак Едред бе назовал Гутред за крал под предлог, че свети Кътбърт му го е показал насън. А ето че сега вземаше мен за богопомазания, което означаваше, че или Кътбърт му е показал погрешно лице, или Едред е лъжливо копеле. А може би свети Кътбърт беше лъжливото копеле. Във всички случаи чудото — а сънят на Едред категорично се възприемаше за чудо — бе крайно подозрително. Веднъж разправих случката на един свещеник, а той отказа да ме слуша. Само ми изшътка, прекръсти се и хукна да си казва молитвите. Целият живот на Гутред бе предопределен от един сън, а истината бе, че Едред не можа да го разпознае, макар днес никой да не ми вярва за това. Уилибалд, разбира се, подскачаше наоколо като ужилен и се мъчеше да поправи заблудата, докато не го цапнах зад тила да престане. После посочих Гутред, който вече бе свалил качулката си, и казах на Едред:

— Ето това е вашият крал.

За секунда той остана като втрещен, после лицето му се сгърчи от безсилна ярост, защото разбра — може би единствен сред присъстващите, — че измамата му може да бъде разкрита. Но бързо съумя да се овладее, поклони се на Гутред и повтори приветствието. Онзи отвърна с обичайната си приветливост, след което двама монаси бързо му помогнаха да слезе от коня и го поведоха в църквата. Ние ги последвахме, като аз наредих на някои от пазачите да държат Уитнер и кобилата на Хилд. Те отначало се възпротивиха, защото също искаха да видят какво ще стане в храма, но мирясаха, след като ги заплаших, че ще им счупя остриганите темета, ако животните се изгубят.

Вътрешността беше тъмна. Около олтара и покрай основния проход, където пееха и се кланяха монаси, горяха лоени свещи, но техните пропукващи, димящи пламъчета едва смогваха да разсеят гъстия мрак. Църквата бе голяма — по-голяма дори от онази, издигната от Алфред в Уинтансестър, но строена набързо, със стени от неодялани трупи. Щом очите ми привикнаха, видях, че покривът е направен от грубо навързани снопи тръстика. Имаше петдесет-шестдесет духовници и към две дузини танове, ако по-видните и богати хора на Кумбраланд можеха да се величаят с този ранг. Последните бяха заобиколени от свои последователи и аз с любопитство отбелязах, че някои носят на вратовете си кръстове, а други — чука на Тор. Значи сред множеството имаше датчани и саксонци, които не враждуваха помежду си, а се бяха събрали в подкрепа на Едред и на обещания от него крал.

Тук беше и Гизела.

Разпознах я веднага — високо, тъмнокосо момиче, с издължено и много сериозно лице. Носеше сива наметка и отначало я взех за монахиня, докато не видях гривните по ръцете и масивната сребърна закопчалка на шията й. Имаше големи очи, които сега сияеха от сълзи на радост. Щом я забеляза, Гутред се впусна към нея и двамата се прегърнаха горещо. Накрая той я освободи от обятията си и импулсивно я доведе при мен.

— Това е сестра ми Гизела — я представи. — А това е лорд Утред, комуто дължа свободата си.

— Благодаря, милорд — каза тя, но аз останах безмълвен. Усещах присъствието на Хилд до себе си, но въпреки това не смогвах да снема взор от Гизела. Петнайсет-шестнайсетгодишна по думите на брат й, но още неомъжена, съдейки по свободно пуснатите й черни коси. Изобщо не намирах, че прилича на кобила — за мен това бе неземно лице, лице, способно да възпламени гръдта на мъжа и да го преследва с години. Дори и днес мога да го видя пред себе си — издължено, с възтънък нос и тъмни очи, чието изражение понякога бе унесено, а друг път палаво и игриво. Още щом ме погледна за първи път, разбрах, че съм изгубен. Орисниците, предящи нишката на съдбата, ми я бяха изпратили и нищо вече нямаше да бъде същото.

— Още не си се задомила, нали? — попита я загрижено Гутред.

— Разбира се, че не — отвърна тя, докосвайки косите си. Щом се омъжеше, те щяха да бъдат сплетени и прибрани. — А ти?

— И аз не съм.

В този момент абат Едред дойде да отведе Гутред, а Гизела трябваше да се върне при своята придружителка. Пътьом се обърна да ме види през рамо и леко се препъна. Никога няма да забравя усмивката, с която ми отправи този взор между отпуснатите си клепки.

— Хубава девойка — каза Хилд.

— Предпочитам да имам хубава жена — отвърнах.

— Тогава най-добре се ожени.

— Аз съм женен — напомних й и това беше самата истина. Имах съпруга в Уесекс на име Милдрит, която ме мразеше, но сега се намираше в манастир. Нямах представа дали се счита за моя или за Христова невеста, а не ме беше и грижа.

— Но това момиче май ти хареса.

— Всички момичета ми харесват — опитах да се измъкна. Гизела междувременно се бе изгубила сред тълпата, напираща да наблюдава церемонията. Тя започна с това, че абат Едред откачи колана с меча от кръста си и го препаса върху дрипавите дрехи на Гутред. Сетне загърна новия крал в хубава зелена мантия, обточена с кожи, и положи бронзов обръч връз русата му коса. Накрая, под нестихващите песнопения на монасите, го поведе из цялата църква, та всички да го видят. Държеше дясната му ръка вдигната и несъмнено мнозина са се зачудили защо владетелят им встъпва в длъжност с робски окови на китките. Посетителите коленичеха. Гутред познаваше мнозина от датчаните, служили някога на баща му, и ги поздравяваше приветливо. Кралската роля му прилягаше, защото бе умен и добросърдечен, но аз се чудех дали наистина я приема сериозно, или просто се забавлява. Мисля, че я разглеждаше просто като поредното приключение, макар и безспорно по-приятно от чистенето на изпражненията на Еохайд.

Едред ни удостои с проповед, която, за щастие, не трая дълго, макар че я изнесе и на двата езика. Датският му куцаше, но все пак бе достатъчен, за да извести сънародниците на Гутред, че Бог и свети Кътбърт са го избрали да властва над тези земи и че славата неизбежно ще го следва по петите. После отведе новокоронясания в средата на храма, където се бяха скупчили доста монаси. Щом те се отместиха да им сторят път, в мъждивата светлина се разкриха три сандъка, заобиколени от горящи и пропукващи свещи.

— Сега кралят ще положи обет! — обяви Едред на присъстващите. Повечето християни коленичиха и дори част от езичниците датчани последваха примера им. Моментът трябваше да бъде внушителен, но Гутред наруши цялата тържественост, като се озърна към мен и се провикна:

— Утред, ела! И ти трябва да си тук!

Едред се наежи, но Гутред бе непреклонен, защото трите сандъка го тревожеха. Бяха украсени с позлата, имаха тежки метални закопчалки, а и потрепващите светлинки наоколо го навеждаха на мисълта, че става дума за някаква християнска магия, затова предпочиташе да сподели риска с мен.

— Как те нарече той, Утред ли? — изгледа ме подозрително абат Едред.

— Лорд Утред командва моята гвардия — вирна нос Гутред. Това ме произвеждаше в командир на нещо несъществуващо, но запазих сериозна физиономия. — Затова ако ще се полагат обети, той трябва да ги полага заедно с мен.

— Утред — повтори с хладен тон абатът. Нямаше как да не знае името, защото идваше от манастира на остров Линдисфарена, разположен насред бащините ми земи.

— Аз съм Утред от Бебанбург — казах достатъчно гръмко, за да се чуе във всяко кътче на църквата. Вестта предизвика сподавен шепот сред монасите. Някои се прекръстиха, а други ме загледаха с нескрита ненавист.

— Какво общо имаш с този човек? — обърна се абатът към Гутред.

— Той ме спаси и е мой приятел — отвърна младежът.

Едред също направи кръстния знак. Не му се нравех още от самото начало, когато ме бе сбъркал с краля от пророческия си сън, но сега кипеше от омраза към мен, защото от семейството ми се очакваше да брани манастира „Линдисфарена“, който сега лежеше в руини, докато Едред, неговият абат, бе прокуден в изгнание.

— Елфрик ли те изпраща? — ме попита.

— Чичо ми Елфрик — изрекох презрително — е самозванец, крадец и глупак. Един ден ще разпоря вонящия му търбух и ще го пратя под дървото Игдрасил, та драконът Нидхьог да се нахрани с него.

Едва тогава на абата му просветна.

— Значи ти си синът на лорд Утред — рече, плъзвайки взор по гривните на ръцете ми, скъпата броня, дръжките на мечовете и чука на Тор около врата ми. — Момчето, отгледано от датчаните.

— Аз — отвърнах саркастично — съм момчето, убило Уба Лотброксон край южното море.

— И както вече казах, е мой приятел — настоя Гутред.

Абат Едред потръпна, после леко склони глава, сякаш да покаже, че се примирява с неизбежното.

— Добре, но ще се закълнеш във вярност на крал Гутред — изръмжа към мен.

Репликата ме завари неподготвен. Клетвите са сериозно нещо. Ако изпълнех искането, вече нямаше да съм господар на себе си. Щях да се превърна в собственост на този новоизлюпен крал, длъжен да му се подчинявам и да му служа на живот и смърт до сетния си ден, а от тази мисъл ми призляваше. Гутред забеляза колебанието ми и се усмихна.

— Аз ще те освободя — прошепна на датски, давайки ми да разбера, че и той като мен приема цялата церемония на шега.

— Заклеваш ли се? — попитах.

— Да пукна, ако лъжа!

— Пристъпваме към полагане на обетите — оповести Едред в опит да възвърне поне част от тържествената обстановка в църквата, която сега бръмчеше като кошер. След няколко кръвнишки погледа от негова страна паството поутихна и той отвори единия от двата по-малки сандъка. В него имаше книга в подвързия, обсипана със скъпоценни камъни.

— Това е голямото евангелие на Линдисфарена — рече благоговейно абатът, като извади книгата и я вдигна високо, така че оскъдната светлина заигра по камъните. Монасите се закръстиха усърдно, а той подаде тежкия том на стоящия отстрани свещеник, който го пое с треперещи ръце. После се наведе към втория малък сандък. Щом вдигна капака, отвътре се показа съсухрена отрязана човешка глава със затворени очи. Гутред неволно трепна от отвращение и боейки се от магия, ме улови за дясната ръка.

— Това са мощите на свети Осуалд — каза Едред с пресекващ от вълнение глас. — Някога крал на Нортумбрия, а сега блажен светец, възнесъл се при всемогъщия Бог.

Освободих се от хватката на Гутред и пристъпих напред, за да погледна по-добре. Навремето, преди двеста години, Осуалд бе царувал не само над Бебанбург, но и над цяла Нортумбрия. Бе загинал в битка срещу мерсийците, които го насекли на късове, затова се чудех как главата му е останала цяла след касапницата. Бузите й бяха хлътнали, а кожата — пергаментова, но инак изглеждаше съвсем непокътната. Косата бе дълга и сплъстена, а вратът увит в парче пожълтял плат. Челото бе увенчано с диадема от позлатен бронз. Мумифицираните устни се бяха свили, разкривайки няколко от зъбите.

— Възлюбени свети Осуалд, пази ни, напътствай ни и се моли за нас — рече, кръстейки се, Едред. Монасите, паднали на колене, се кланяха безспир. — Свети Осуалд — продължи абатът — е воин господен и докато той е на наша страна, нищо не може да ни се опълчи.

После той се обърна към последния и най-голям сандък. Църквата притихна. Християните бяха наясно, че изваждайки на показ тези реликви, Едред призовава небесните сили за свидетели на обетите, докато езичниците датчани, макар и да не разбираха докрай какво се случва, бяха впечатлени от магията, изпълнила просторната сграда. И кулминацията на тази магия явно тепърва предстоеше, защото монасите се бяха проснали по корем върху пръстения под. Едред се молеше горещо, мърдайки безмълвно устни край последния сандък. Ръцете му бяха сключени, а очите — вдигнати към гредите на тавана, край които пърхаха врабчета. Молитвата му продължи дълго. Накрая той дръпна двете тежки бронзови закопчалки и вдигна масивния капак.

В сандъка лежеше труп. Беше увит в ленено платно, но очертанията на тялото се виждаха ясно. Гутред пак ме улови за ръка, сякаш можех да го предпазя от магиите на Едред. Абатът междувременно отгърна внимателно платното. Отдолу се показа мъж в бяла епископска одежда, с бродирано наметало отгоре. Лицето му бе покрито с малка квадратна кърпа, обточена със златна нишка, а от главата бе паднала смачкана митра. Златен кръст, украсен с гранатови камъни, лежеше полускрит от ръцете, сключени молитвено върху гърдите. На един от костеливите пръсти имаше пръстен с рубин. Някои от монасите се задъхваха, сякаш не можеха да понесат светата сила, струяща от трупа. Дори Едред бе леко пребледнял. Той опря чело в ръба на ковчега, сетне вдигна глава и ме погледна.

— Знаеш ли кой е това?

— Не — отвърнах.

— В името на Отца и Сина и Светия дух — с пресекващ глас абатът улови крайчеца на златотканата кърпа и я дръпна, разкривайки восъчно лице, осеяно с по-тъмни петна — това е самият свети Кътбърт. Най-прославеният, най-блажен и възлюбен от всички небесни застъпници. О, мили боже, спаси и помилуй нас, грешните. — И той, коленичил на пода, се заклати напред-назад.

До десетгодишна възраст аз бях отгледан с истории за свети Кътбърт. Знаех как той научил хор от тюлени да пее псалми, а орлите му носели храна на един малък остров недалеч от Бебанбург, където се усамотил за известно време. С молитвите си можел да усмирява бурите и така избавил безброй моряци от удавяне. Ангелите слизали да си приказват с него. Веднъж спасил цяло семейство, като заповядал на пламъците, обхванали къщата им, да се върнат в ада, откъдето са дошли. Имал навика посред зима да влиза до шия в леденото море. Стоял така по цяла нощ и се молел, а на сутринта, щом излезел на плажа, монашеското му расо било още сухо. В безводни години карал извори да бликват от съсухрената земя, а ако птиците крадели новозасетия ечемик, им нареждал да го върнат обратно в браздите и те го слушали. Или поне така разправяха.

Положително беше най-таченият светец на Нортумбрия — онзи, който бдеше над нас и към когото насочвахме молитвите си, за да може да ги прошепне в ухото на Бога. А ето че сега лежеше в резбования и позлатен дървен сандък, изпънат по гръб, с чернеещи ноздри, хлътнали бузи и леко зяпнала уста, в която изсъхналите венци бяха оголили редките зъби така, че приличаха на кучешки. Един дори бе счупен. Клепачите на очите бяха затворени. Моята мащеха имаше гребен, за който се твърдеше, че принадлежал на светеца. Тя все се хвалеше как намерила в него косми, които имали цвят на чисто злато, но косата на този мъртвец бе черна като катран. Дълга, права и зализана назад от високото чело към монашески остриганото теме. Едред внимателно наложи митрата върху главата му, сетне се наведе и целуна рубинения пръстен.

— Забележете — каза с проникновен глас, галейки едната от костеливите ръце — как плътта е незасегната от тление. Това е истинско чудо и безспорен знак за святост. — Той се наведе пак и този път целуна светията право в полуотворените, пепеляви устни. — О, преблажени Кътбърт, напътствай ни и ни води към слава в името на онзи, който умря на кръста заради нас и от чиято дясна страна сега седиш ти във вечно великолепие и блясък, амин!

— Амин! — повториха монасите. Най-близките се бяха надигнали от пода, за да видят нетленните мощи, и повечето плачеха, съзерцавайки жълтеещото лице.

— Пред теб, млади човече — обърна се отново към мен Едред, — е духовната сила на Нортумбрия. В тези сандъци са заключени нашите чудеса, нашите съкровища, нашата слава, светините, посредством които общуваме с Бога и търсим неговата закрила. Докато те са в безопасност, и ние сме в безопасност. А някога — тук той се изправи и гласът му стана суров — всички те бяха под закрилата на господарите на Бебанбург, но тази закрила им изневери! Езичниците връхлетяха, изклаха монасите, а обитателите на крепостта се скриха зад нейните стени, вместо да излязат и да се бият с тях. Но нашите предци съхраниха Христа в сърцата си и оттогава ние бродим из пустошта, носейки символите на вярата със себе си. И един ден ще построим велик храм, а светлината на тези реликви ще озарява обетованата земя. Към тази земя аз водя своя народ! — Той махна с ръка, сочейки тълпите извън църквата. — Бог ми е пратил армия и тази армия ще триумфира, но не аз ще я водя в битка. Всевишният и свети Кътбърт ме дариха с видение, в което ми показаха нейния предводител, нашия крал. Показаха ми крал Гутред!

Тук абатът улови ръката на Гутред и я вдигна високо, предизвиквайки овациите на множеството. Самият Гутред имаше по-скоро слисан, отколкото царствен вид, а аз просто сведох очи към покойния светец.

Знаех, че приживе Кътбърт е бил епископ и игумен на манастира в Линдисфарена — островът, разположен северно от Бебанбург. Почти двеста години тялото му бе лежало в манастирската крипта, докато викингските атаки не бяха станали твърде застрашителни. За да спасят светите мощи, монасите ги бяха отнесли във вътрешността на страната и оттогава бродеха с тях из цяла Нортумбрия. Едред негодуваше, задето моето семейство не бе защитило манастира и обитателите му, но силата на Бебанбург, кацнал върху издадената над вълните скала, бе именно в неговата недостъпност. Само глупак би напуснал стените му, за да се бие. Ако трябваше да избирам дали да запазя Бебанбург, или да спася някаква реликва, с лекота бих се простил с целия християнски календар. Съсухрени трупове на светци има под път и над път, но непревземаеми крепости се срещат рядко.

— Представям ви — извика Едред, все още държейки ръката на Гутред — краля на Халиверфолкланд!

Краля на какво? За миг помислих, че слухът ми изневерява, но не. Едред действително бе казал Халиверфолкланд, което означаваше Земя на народа на светеца. Явно това име бе избрал за кралството на Гутред, а под „светец“, естествено, се разбираше блаженият Кътбърт. Дотук добре, но всеки владетел на тази земя щеше да се окаже като овца сред вълци. Вълците бяха Ивар, Кяртан и моят чичо. Те разполагаха с истински армии от обучени войници, докато Едред се надяваше да сътвори чудо от една мечта. И все пак за момента Кеър Лигалид бе най-доброто ми убежище в Нортумбрия. За да ме намерят тук, моите врагове трябваше първо да прекосят хълмовете, а освен това лудостта започваше да ми се нрави. В лудостта се крие промяна, а в промяната се крие шансът за богатство.

— А сега — Едред пусна Гутред и се обърна към мен — ти ще се закълнеш във вярност към нашия крал и страната му.

Гутред ми смигна крадешком и аз покорно коленичих, посягайки към десницата му, но Едред ме спря.

— Ще се закълнеш на светеца.

— На светеца?

— Положи ръце върху пресветите ръце на Кътбърт — нареди абатът — и произнеси словата.

Подчиних се и усетих под пръстите си големия пръстен с рубина. Побутнах камъка, за да видя дали няма да се разклати, но той изглеждаше здраво закрепен в обкова си.

— Обещавам да бъда твой последовател и да ти служа вярно — казах на трупа. Помъчих се да завъртя целия пръстен, но костеливите, мъртви пръсти се бяха вкопчили в него.

— Заклеваш ли се в живота си? — попита строго Едред.

Направих сетен опит, но пръстенът все така не помръдваше.

— Заклевам се в живота си — произнесох тържествено, без ни най-малко да се притеснявам. Как може една клетва, дадена на мъртвец, да бъде обвързваща?

— А вричаш ли се да служиш на крал Гутред?

— Да.

— И да бъдеш враг на всички негови врагове?

— Винаги.

— И да славиш името на свети Кътбърт до края на дните си?

— И това също.

— Тогава можеш да целунеш светията.

Наведох се през ръба на ковчега по посока на скръстените ръце.

— Не! — изпротестира Едред. — По устата!

Провлачих колене напред, превих гръб и целунах сухите, дращещи устни.

— Слава на Бога — възкликна Едред. После накара и Гутред да се закълне във вярност на Кътбърт, а цялата църква стана свидетел как кралят роб коленичи и целуна трупа. Монасите запяха, а на паството бе разрешено да мине покрай ковчега и да види светите мощи. Щом дойде редът на Хилд, тя цялата потрепери, по лицето й рукнаха сълзи, а нозете й се подкосиха, така че трябваше да я вдигна и отведа встрани. Уилибалд остана не по-малко впечатлен, но неговото лице просто грееше от радост. Колкото до Гизела, тя не се поклони на трупа. Само го огледа с любопитство, но той очевидно не значеше нищо за нея, от което си направих извода, че още е езичница. Сетне с усмивка вдигна очи към мен и те ми се сториха по-ярки дори от рубина върху пръста на светеца.

Така Гутред се възцари в Кеър Лигалид. За мен всичко представляваше пълна безсмислица, но това бе магическа безсмислица. Мъртвият мечоносец се врече във вярност на един покойник, а робът стана крал. Боговете се превиваха от смях.

Много по-късно проумях, че съм постъпил точно както би искал Алфред. Налял съм вода в мелницата на неговата църква. По онова време се водеха две войни. По-явната бе между саксонци и датчани, но имаше и друга, между християнство и езичество. Повечето саксонци бяха християни, а повечето датчани — езичници, поради което изглеждаше, че двете съвпадат, но в Нортумбрия благодарение на хитростта абат Едред конците се оплетоха.

Избирайки Гутред за крал, Едред на практика приключи войната между саксонци и датчани в Кумбраланд. Гутред, естествено, беше датчанин, което означаваше, че сънародниците му ще го следват. Но понеже бе провъзгласен за владетел от саксонски духовник, саксонците бяха не по-малко склонни да го подкрепят. Така двете най-големи враждуващи племена в Кумбраланд се обединиха. Бритите, от които имаше немалко из тези места, също бяха християни и техните свещеници ги посъветваха да приемат избора на Едред, което те и сториха.

Да провъзгласиш някого за крал е едно, а това той да се закрепи на власт — съвсем друго, но Едред бе премислил тактиката си удачно. Гутред имаше добро сърце, но също бе син на покойния Хардикнут, назовал себе си крал на Нортумбрия, така че имаше претенции към короната, а никой от тановете на Кумбраланд не бе достатъчно силен да ги оспори. Те се нуждаеха от общ предводител, защото твърде дълго се бяха боричкали помежду си, а също бяха страдали от нашествията на норвежците от Ирландия и на диваците от Страт Клота. Обединявайки датчани и саксонци, Гутред разполагаше със значително по-големи сили да се опълчи на тяхната заплаха. Сред местните владетели имаше само един потенциален съперник на име Улф — датчанин, притежаващ земи южно от Кеър Лигалид. Той бе по-богат от всеки друг тан в Кумбраланд, но стар, сакат и без синове, поради което се врече в лоялност на Гутред. Неговият пример убеди и още датчани, че това е верният път. Те коленичиха един подир друг пред новия крал, а той ги изправяше, поздравяваше ги по име и ги прегръщаше.

— Май наистина трябва да стана християнин — каза ми в утрото след пристигането ни.

— Защо?

— Вече ти обясних защо. За да покажа благодарност. Впрочем не трябва ли да се обръщаш към мен с „милорд“?

— Да, милорд.

— Боли ли според теб?

— Кое, да те наричам „милорд“?

— Не — изсмя се Гутред. — Да се покръстиш.

— От къде на къде ще боли?

— Знам ли. Не те ли приковават за кръст или нещо подобно?

— Разбира се, че не. Просто те окъпват с вода.

— Аз и без това се къпя — смръщи вежди той. — Защо саксонците не се къпят? Нямам предвид теб, ти се къпеш, но повечето саксонци — не. Да не би да им харесва да ходят мръсни?

— От къпането може да се простудиш.

— Е, аз не се простудявам. Та това било, значи? Просто едно окъпване?

— Да, и трябва да приемеш правилата им.

— Като например да се откажеш от другите богове?

— Естествено.

— И да имаш само една жена?

— Да, за това са особено придирчиви.

Гутред размисли.

— И все пак смятам, че трябва да го направя, защото богът на Едред наистина има сила. Ето, виж оня мъртвец. Истинско чудо е, че толкова време не се е разложил!

Датчаните бяха запленени от реликвите на Едред. Повечето не разбираха защо група монаси ще разнасят един труп, една глава на мъртъв крал и една богато украсена книга из цяла Нортумбрия, но разбираха, че тези неща са свещени и това ги впечатляваше. Светините притежават мощ. Те са пътека от нашия свят към по-великите светове на отвъдното и още преди Гутред да пристигне в Кеър Лигалид, някои датчани бяха приели покръстването като начин да се възползват от тази мощ за лична облага.

Аз не съм християнин. В наши дни не е здравословно да си го признавам, понеже епископите и свещениците имат твърде голяма власт и е по-лесно да се преструваш на вярващ, отколкото да плаваш срещу течението. Закърмен съм с християнството, но на десетгодишна възраст, щом се озовах в семейството на ърл Рагнар, открих, че старите саксонски богове, които са също богове на датчаните и норвежците, ми допадат повече от един Бог, принадлежащ на толкова далечна страна, че досега не съм виждал никой, който да е стъпвал там. Тор и Один са бродили из нашите хълмове, спали са в нашите долини, любили са нашите жени, пили са от нашите ручеи и това ги прави някак близки и родни. Друго, което харесвам при тях, е, че не са обсебени от хората. Имат си свои вражди и любовни авантюри и през повечето време изобщо не ни обръщат внимание, докато християнският Бог сякаш си няма друга работа, освен да се занимава с нас. Измисля всевъзможни правила, заповеди и забрани и се нуждае от стотици свещеници и монаси, които да следят за спазването им. Струва ми се доста мрачен Бог, макар църквата все да повтаря колко много ни обичал. Никога не съм си позволявал глупостта да мисля, че Тор, Один или Ходер[2] ме обичат, макар и понякога да се надявам, че ме считат достоен за тях.

Но Гутред искаше мощта на християнските реликви да работи за него, поради което, за огромна радост на Едред, помоли да бъде покръстен. Церемонията се състоя под открито небе, пред голямата църква, където младият крал бе потопен в огромна бъчва с речна вода, докато всички монаси издигаха молитвено ръце нагоре и славеха Бога. После го загърнаха в мантия, а Едред го короняса повторно, полагайки върху мократа му коса диадемата от позлатен бронз на покойния крал Осуалд. Намазаха челото му с миро, дадоха му меч и щит и го накараха да целуне както евангелието от Линдисфарена, така и устните на свети Кътбърт, чийто ковчег бе изнесен за целта отвън, пред очите на цялото множество. Гутред даваше вид, че се радва на случващото се, а абат Едред толкова се трогна, че измъкна украсения с гранати кръст от съсухрените пръсти на светията и го окачи на врата му. Впрочем украшението не се застоя дълго там — след като кралят бе показан с него на парцаливите си поданици сред руините на Кеър Лигалид, то бе върнато на мъртвия си собственик.

Вечерта се състоя пиршество. Храната бе оскъдна — само пушена риба, варено овнешко и корав хляб, затова пък пивото се лееше като река, така че на другата сутрин всички бяха махмурлии за първия Уитан, или кралски съвет на Гутред. Като датчанин той, естествено, не бе привикнал на подобни събития, където присъстваха всички танове и висши духовници, но Едред настоя Уитанът да се проведе без отлагане, а Гутред да го председателства.

Срещата се състоя в голямата църква. През нощта бе валяло и от рехавия тръстиков покрив се процеждаше вода, така че присъстващите постоянно се местеха, стараейки се да избегнат студените капки. Нямаше достатъчно столове или табуретки, затова насядахме по застлания с рогозки под, образувайки широк кръг около Едред и Гутред, които се настаниха край отворения ковчег на Кътбърт. Бяхме общо четирийсет и шестима души — половината духовници, а другата половина едри земевладелци от Кумбраланд, както саксонци, така и датчани. Обстановката бледнееше в сравнение с кралските съвети в Уесекс. Нямаше блясък, нито показно богатство. По ръцете на датчаните дрънчаха гривни, а неколцина саксонци носеха сребърни брошки, но всичко изглеждаше повече като сборище на фермери, отколкото като заседание на държавни големци.

Едред обаче имаше грандиозни идеи. Той започна, като ни запозна със събитията в останалата част от Нортумбрия. Знаеше какво се случва там, понеже получаваше доклади от свещениците из цялата страна. Според тези доклади Ивар още бил в долината на река Туеде, където водел люти, но разпокъсани сражения срещу силите на шотландския крал Аед.

— Кяртан Жестокия се спотайва в крепостта си и няма да излезе оттам, за да се бие — продължи Едред. — Остава единствено Егберт от Йоферуик, а той е слаб.

— Ами Елфрик от Бебанбург? — вметнах аз.

— Елфрик се е заклел във вярност на свети Кътбърт — отвърна абатът — и няма да стори нищо, което би накърнило паметта му.

Това може и да бе истина, но не пречеше любимият ми чичо да поиска моята кожа в отплата за верността си. Не казах нищо повече, само слушах как Едред предлага да сформираме армия и да се отправим на поход през хълмовете, за да превземем Йоферуик. При тези думи присъстващите се спогледаха изумено, но никой не дръзна да възрази — толкова силен бе авторитетът му. Мъжете очакваха, че от тях ще се иска да бъдат готови за отблъскване на нови атаки на викингите откъм Ирландия или евентуално на Еохайд от Страт Клота, а не да тръгнат из далечни земи, за да свалят крал Егберт.

Улф, най-богатият датчанин на Кумбраланд, накрая се намеси. Той бе възрастен, вероятно прехвърлил четирийсетте, осакатен и покрит с белези от честите сражения, но можеше да осигури петдесетина обучени войници на Гутред. За останалите части на Британия това би изглеждало скромно, но за Кумбраланд представляваше значителна сила. Сега той поиска да знае защо трябва да води хората си отвъд хълмовете.

— Ние нямаме врагове в Йоферуик — отбеляза, — а същевременно рискуваме да нападнат земите ни тук, докато ни няма.

Повечето присъстващи датчани замърмориха в знак на съгласие, но Едред бързо напипа слабото им място.

— В Йоферуик има несметни богатства — каза.

— Богатства? — повдигна вежди Улф, все още предпазливо.

— Сребро — кимна Едред. — А също злато и скъпоценни камъни.

— А жени? — попита някой.

— Йоферуик е гнездо на разврата — кимна Едред. — Дяволско свърталище, пълно с похотливи и сладострастни жени. Град на порока, който трябва да бъде пречистен от светото воинство.

При споменаването на похотливите и сладострастни жени очите на датчаните светнаха и повече никой не възрази на идеята да се нападне Йоферуик. След като градът бъдеше превзет — подвиг, който Едред изобщо не подлагаше на съмнение, — походът трябваше да продължи на север.

— Мъжете от Йоферуик ще подсилят нашите редици — заяви той. — Кяртан Жестокия е страхливец и няма да излезе срещу нас. Ще се крие в своята твърдина като паяк в мрежата си. И нека гние там, докато не настъпи часът да го смажем. Елфрик от Бебанбург също няма да създава проблеми, защото е християнин.

— Той е коварно копеле — изръмжах, но никой не ми обърна внимание.

— Тогава ще победим Ивар — продължи Едред. Зачудих се как нашата паплач ще се справи със стената от щитове на Ивар, но той явно не хранеше никакви съмнения. — Бог и свети Кътбърт ще се сражават редом с нас. Ще станем господари на Нортумбрия и Божията милост ще озари Халиверфолкланд, а ние ще издигнем на свети Кътбърт храм, който ще смае света.

Ето кое бе съкровеното желание на Едред — храмът. Заради него се вихреше цялата лудост. Храм на един мъртъв светец. С тази цел бе издигнал Гутред за крал, а сега гласеше война с цяла Нортумбрия. А на следващия ден пристигнаха осемте черни конници.

Разполагахме с общо триста петдесет и четирима мъже на боеспособна възраст, от които едва двайсет имаха метални ризници, а към стотина — кожени. Повечето от онези с ризниците имаха и прилични оръжия от рода на мечове или копия, докато другите бяха въоръжени с брадви, сърпове, коси и мотики. Едред ги величаеше като Армията на светеца, но ако аз бях този светец, веднага щях да си плюя на петите и да избягам обратно на небесата в очакване на нещо по-добро.

Една трета от армията ни се състоеше от датчани, а останалите бяха най-вече саксонци, макар че имаше и неколцина брити с дълги ловни лъкове. Лъковете можеха да бъдат страховити оръжия, затова нарекох бритите Гвардията на Кътбърт и им заръчах да бранят трупа на светеца, който явно щеше да ни придружава в завоевателната кампания. Тя щеше да започне веднага щом съберяхме достатъчно храна за бойците и фураж за конете. От последните разполагахме едва с осемдесет и седем, затова пристигането на ездачите бе повече от добре дошло.

Както споменах, те бяха общо осем, като водеха и четири резервни коня. Всички животни бяха тъмнокафяви или черни. Мъжете имаха хубави метални или кожени ризници, черни наметала и боядисани в черно щитове. Пристигнаха в Кеър Лигалид откъм изток, следвайки римската стена, която продължаваше от другата страна на реката. Прекосиха коритото й през брода, защото старият мост бе съборен от норвежците.

Те не бяха единствените новодошли. Хора се стичаха постоянно от всички страни — монаси, но също и бойци, обикновено носещи брадви или обковани с желязо тояги. Особеното при осмината бе, че се появиха в пълно бойно снаряжение. Бяха датчани и обясниха на Гутред, че идват от името на Хергист, който притежаваше земя в местност, наречена Хегостелдс. Хергист вече бил стар и не можел да дойде сам, затова изпратил най-добрите си мъже.

Водачът им, на име Текил, изглеждаше опитен воин — с четири гривни по ръцете, дълъг меч и твърдо, уверено лице. Всички бяха трийсетинагодишни с изключение на един, който бе съвсем млад, почти момче. Той бе и единственият без гривни за заслуги.

— Защо Хергист е решил да праща хора чак от Хегостелдс? — поинтересува се Гутред.

— Прекалено близо сме до Дънхолм, милорд — отвърна Текил. — И господарят ни се надява да унищожиш това гнездо на оси.

— Тогава сте добре дошли — рече Гутред и позволи на осмината да коленичат пред него и да му се закълнат във вярност.

Същия следобед бях излязъл в полето южно от Кеър Лигалид да обучавам личната му гвардия. Бях подбрал трийсетина читави мъже, водейки се единствено от принципа половината да са датчани, а другата половината — саксонци. Мъчех се да ги накарам да образуват стена от щитове, в която всеки датчанин да има саксонец за съсед. Резултатите бяха плачевни и аз се молех само да не им се налага да го правят в истински бой. Датчаните, привикнали от малки да боравят с оръжие, бяха малко по-добри, но им липсваше нужната дисциплина.

— Щитовете ви трябва да се застъпват — им крещях, — иначе сте мъртви! Искате ли врагът да ви разпори? Да видите как червата ви увисват до глезените? Ако не, докоснете проклетите щитове. Не така, задници такива! Десният ръб да излезе пред левия ръб на съседа! Ясно?

— Би трябвало да включиш хората на Текил в гвардията ми — подхвърли Гутред, наблюдаващ упражнението отстрани.

— Не искам да ги включвам — отвърнах.

— Защо?

— Защото не ги познавам.

— Не познаваш и тези тук — посочи той мъжете в редицата.

— Стига ми да знам, че са идиоти и че майките им е трябвало да си държат кълките събрани. Какви ги вършиш, Клапа? — викнах на един едър и непохватен млад датчанин. Бях забравил истинското му име, но всички го наричаха Клапа, което означава тромав. Беше селско момче, силен като бик, но схващаше малко бавно. Сега мигаше на парцали, докато крачех към него. — Кажи ми какво се очаква от теб?

— Да стоя близо до краля — изломоти той.

— Правилно! — кимнах, защото това бе първият и най-важен урок, който трябваше да набия в главите на новоизлюпените си гвардейци. И все пак не това бе отговорът, който очаквах. — А сега да чуем какво трябва да правиш в стената от щитове — издумках го с юмрук по мускулестата гръд.

Той помисли секунда-две, сетне лицето му грейна.

— Да държа щита високо!

— Браво! — възкликнах, повдигайки щита му. — Не си го мотай около пръстите на краката! А ти какво се хилиш, Райпър? — Райпър беше саксонец, слаб и жилав като невестулка за разлика от масивния Клапа. Прозвището му означаваше крадец, защото си беше именно такъв. Ако законите се прилагаха стриктно, трябваше да го жигосат и нашибат с камшици, но аз харесвах дяволитостта в живите му очи и се надявах да направя от него ловък убиец. — Знаеш ли какво си ти, Райпър? — ударих с длан по щита му. — Ти си един ерслинг. Клапа, какво значи ерслинг?

— Задник, милорд.

— Точно така, задници! А сега щитовете горе! Горе, казах! Да не искате хората да ви се смеят? — посочих към другите групи мъже, разиграващи сражения из голямата ливада. Воините на Текил също бяха тук, но седяха на сянка и само гледаха случващото се, демонстрирайки, че нямат нужда от обучение.

— Знаеш ли — обърнах се към Гутред, — не бива всички добри бойци да са включени в гвардията ти.

— Защо? — попита той.

— Защото така ще се окажеш обграден, щом всички други избягат. И ще те убият. Няма да бъде приятно.

— Същото се случи с баща ми в битката срещу Еохайд — призна младият крал.

— Предлагам да сложим Текил на единия фланг, а Улф и неговите войници — на другия.

Улф, вдъхновен от мечтите за купища сребро и похотливи жени, бе зарязал тревогите и вече нямаше търпение да тръгне срещу Йоферуик. Той още не знаеше за пристигането на черните конници, защото се бе отправил извън Кеър Лигалид с хората си да събира фураж и храна.

Разделих гвардейците на два отряда и ги накарах да се бият помежду си, като първо им наредих да увият мечовете в плат, за да не се изколят. Желание не им липсваше, но имаха още много да учат. В крайна сметка щяха да станат бойци, освен ако първо не срещнеха армията на Ивар, в който случай щяха да умрат. След известно време, щом крайниците им натежаха, а лицата им плувнаха от пот, обявих почивка. Забелязах, че датчани и саксонци сядат поотделно, но това бе нормално да се очаква. Изграждането на доверие не става за един ден. Поне можеха що-годе да общуват помежду си — в Нортумбрия датският и саксонският език до голяма степен се бяха преплели. Те бездруго имаха сходно звучене и хората се разбираха едни други, стига да произнасяха думите ясно и отчетливо. Понякога дори беше трудно да разбереш кой е датчанин, а кой саксонец. Имаше и такива от смесени родители — датски баща и саксонска майка, но не и обратното.

— Мисля да се оженя за саксонка — сподели ми Гутред. Бяхме стигнали до края на съседната нива, където няколко жени кълцаха слама и я разбъркваха с овес. Щяхме да носим сместа за храна на конете по време на похода.

— Защо си решил така? — попитах.

— За да покажа, че Халиверфолкланд принадлежи и на едните, и на другите.

— Казва се Нортумбрия, а не Халиверфолкланд — вметнах раздразнено.

— Все едно — сви рамене той, сякаш названието нямаше значение. — Но държа саксонката да бъде красива. Подобно на Хилд, само дето Хилд е твърде стара.

— Стара? — подсмихнах се.

— На мен ми трябва някоя тринайсет-четиринайсетгодишна, току-що напъпила и готова да ражда бебета. — Гутред прескочи един нисък плет и слезе по стръмния бряг към ручея, течащ на север към река Хедене. — В Йоферуик дали ще се намерят хубави саксонки?

— Но държиш да е девствена, нали?

— Определено — кимна той след кратък размисъл.

— В такъв случай може и да са останали една-две в Йоферуик.

— Жалко, че ти си с Хилд — рече неопределено той.

— В смисъл?

— Ако не бяхте заедно, от теб можеше да стане добър съпруг за Гизела.

— Хилд и аз сме само приятели — отвърнах, което бе самата истина. От поклонението пред тялото на свети Кътбърт насам тя се бе вглъбила в себе си и избягваше ласките ми. Знаех, че усеща зова на своя Бог и я питах дали не иска отново да стане монахиня, но тя само поклати глава и отвърна, че още не е готова.

— Но май е ще по-добре да я омъжа за някой крал — продължи Гутред, без да обръща внимание на думите ми. — Да речем, за Аед от Шотландия. Да го усмиря с брачните окови. А още по-полезно ще бъде да я дам за сина на Ивар. Смяташ ли, че е достатъчно красива?

— Разбира се, че е!

— Конска муцуна — засмя се Гутред на стария й прякор. — Като малки с нея идвахме да се къпем тук. — Той свали ботушите си, остави ги на брега и нагази срещу течението. Аз го последвах покрай ручея, привеждайки се под надвисналите клони. Около ушите ми бръмчаха мухи, а дрехите ми лепнеха от пот. Денят бе душен и горещ.

— Да не си решил да ловиш риба под камъните? — попитах.

— Не, търся един остров.

— Надали ще е много голям — подхвърлих. Ручеят бе широк едва няколко крачки и дълбок до коляно.

— Стори ми се достатъчно голям, когато бях на тринайсет.

— Достатъчно голям за какво? — шляпнах една конска муха върху ризницата си. Жегата почти ме караше да съжалявам, че съм я надянал, но от опит знаех, че човек трябва да привиква с нея като с втора кожа — иначе се чувства тромаво и неловко в боя. Махнех ли я, ми се струваше, че боговете са ме дарили с криле.

— За мен и за една саксонка на име Идит — ухили се Гутред. — С нея загубих девствеността си. Беше сладко момиче.

— Вероятно все още е.

— Не — поклати глава той. — Намушка я бик и умря.

После продължи да гази, подмина обрасла с папрат плитчина и след петдесетина крачки нададе радостен вик, защото бе открил мястото. Настигнах го и съжалих бедната Идит — невзрачното островче бе скалисто и трябва здравата да бе протрило кльощавия й задник.

Гутред седна и започна да мята камъчета във водата.

— Смяташ ли, че можем да победим? — ме попита.

— Вероятно ще ни се удаде да превземем Йоферуик, стига Ивар да не се е върнал.

— А ако се е върнал?

— Тогава сме мъртъвци.

Челото му се смръщи.

— Можем да преговаряме с Ивар.

— Това би направил Алфред — отвърнах.

— Чудесно! — ободри се Гутред. — А аз ще му предложа Гизела за снаха.

Пуснах последното покрай ушите си.

— Но Ивар няма да преговаря с нас. Той ще се бие, защото е Лотброк и си служи с приказки само когато му трябва да печели време. Вярва в меча, копието, щита, бойната брадва и в смъртта на враговете си. С такива като него не можеш да преговаряш — трябва да се биеш, а ние нямаме армия за целта.

— Но щом Йоферуик падне — възрази енергично кралят, — тамошните хора ще се присъединят към нас. Армията ни ще нарасне.

— Наричаш това армия? — подсмихнах се. — Ивар води закалени в сражения воини. Изправим ли се едни срещу други, нашите датчани ще се присъединят към тях.

Върху честното му лице се изписа неподправена изненада.

— Но те се заклеха във вярност към мен!

— И все пак ще минат на негова страна — уверих го мрачно.

— Какво препоръчваш тогава?

— Да превземем Йоферуик — отвърнах след кратък размисъл, — да го плячкосаме и да се върнем пак тук. Ивар няма да ни последва, защото не го е грижа за Кумбраланд. Тогава ще можеш да управляваш тук и да се надяваш той да те забрави.

— Едред няма да остане във възторг.

— Какво иска той?

— Своя храм.

— Може да го построи и тук.

Гутред поклати глава.

— Решил е да го направи на източния бряг, защото там живеят повече хора.

Предположих, че идеята на абата е да издигне светилище, което да привлича хиляди поклонници и да пълни сандъците на църквата с пари. Тук, в пущинаците на Кеър Лигалид, трудно можеше да разчита на реки от вярващи.

— Но нали ти си господарят — възразих. — Ти даваш заповедите, а не Едред.

— Вярно е — рече сухо той, мятайки поредното камъче. После ме изгледа особено. — Кажи ми кое прави Алфред добър крал?

— Кой казва, че е добър?

— Всички. Според отец Уилибалд е най-славният владетел от Карл Велики насам.

— Зарежи Уилибалд. На него чавка му е изпила ума.

— Не харесваш ли Алфред?

— Мразя проклетото копеле.

— Но той е воин, създател на закони…

— Никакъв воин не е! — прекъснах го презрително. — Той ненавижда сраженията. Трябва да ги води, но не му допадат, а е и прекалено кекав, за да застане в стената от щитове. Виж, за законите съм съгласен. Направо ги обожава. Мисли си, че ако въведе достатъчно закони, на земята ще настъпи рай.

— Но защо тогава хората го смятат добър? — попита озадачено Гутред.

Загледах един орел, кръжащ високо в небесната синева, и се помъчих да отговоря безпристрастно.

— Алфред е справедлив. Държи се честно с околните, или поне с повечето от тях. Можеш да разчиташ на думата му.

— Това не е ли хубаво?

— Но същевременно е набожен, досаден и вечно угрижен киселяк — допълних. — Това е истинската му същност.

— Аз също ще бъда справедлив — заяви Гутред. — Ще накарам поданиците да ме харесват.

— Те вече те харесват — уверих го. — Но трябва и да се боят от теб.

— Да се боят? — Идеята явно не му се понрави.

— Нали си крал.

— Аз ще бъда добър крал — рече разпалено той. И тъкмо тогава хората на Текил ни нападнаха.

Трябваше да се досетя. Осем въоръжени до зъби мъже не прекосяват планини и гори, за да се присъединят към чужда кауза. Те бяха нарочно изпратени и не от някой си Хергист от Хегостелдс, а от Кяртан Жестокия. Бесен от причиненото на сина му унижение, той бе изпратил черните конници да ни издирят. Не им бе отнело дълго да разберат, че сме поели покрай римската стена, и ето че сега заварваха Гутред и мен сами на дъното на тази уединена долина в жаркия летен ден.

Те се впуснаха надолу по сипея с оръжия в ръце и аз успях да извадя Змийския дъх, но Текил и още двама ме отблъснаха назад към ручея. Отначало успях да парирам атаката, но скоро се озовах по гръб във водата. Един от мъжете притисна гърдите ми с коляно, а друг задържа главата ми под повърхността, докато с ужас не осъзнах, че се давя. Светът около мен потъмня. Исках да извикам, но от устата ми не излизаше нито звук. После Змийския дъх бе изтръгнат от десницата ми и изгубих съзнание.

Свестих се върху малкото островче. Осмината бяха наобиколили Гутред и мен, държейки мечовете в готовност. Текил ритна встрани острието, опряно в гърлото ми, и приклекна до мен.

— Утред Рагнарсон, нали? Ако не се лъжа, наскоро си имал среща със Свен Едноокия, който ти праща поздрави — рече ухилено. Не отвърнах нищо и той продължи: — Няма ли случайно да извадиш сгънатия кораб „Скидбладнир“ от кесията си и да отплаваш с него към Нифлхайм?

Продължих да мълча, само дишах хрипливо и изкашлях малко вода. Исках да се бия, но беше безнадеждно. Текил бе изпратил двама от своите хора да доведат конете, но оставаха още шестима опитни воини, които ни наблюдаваха зорко.

— Жалко, че не хванахме и курвата ти — рече Текил. — Кяртан искаше да се позабавлява с нея.

Събрах цялата си останала сила и опитах да стана, но един от мъжете ме сръчка с оръжие в корема. Текил само се засмя, сетне разкопча и свали колана ми. Опипа кесията и кимна доволно при звъна на монетите.

— Чака ни дълго пътешествие, Утред Рагнарсон, а не искаме да ни избягаш. Ситрик, оковите!

Младото момче, единственото от групата без гривни по ръцете, доближи неспокойно и извади от кожена торба два чифта робски окови.

— Него можете да оставите тук — кимнах към Гутред.

— О, Кяртан би желал да окаже гостоприемство и на него, но не чак толкова, колкото да поднови познанството си с теб — рече шеговито Текил, сетне ми смигна и извади от пояса си тънък нож, толкова остър, че ръбът му изглеждаше назъбен. — Впрочем, Утред Рагнарсон, за да сме сигурни, че няма да ти хрумне да избягаш, той заръча да ти резна сухожилията на краката. Без сухожилия човек не може да тича, нали? Също така ще ти извадя едно око. Свен поиска да оставя едното за него, но каза, че няма нищо против да извадя другото, за да те направя по-послушен. А аз искам да бъдеш послушен. И така, кое око предпочиташ да ти извадя, Утред Рагнарсон? Лявото или дясното?

За пореден път премълчах, но признавам, че бях здравата изплашен. Помъчих се отново да стана, но двама мъже бяха приковали ръцете ми към земята. После върхът на ножа докосна кожата точно под левия ми клепач и Текил се усмихна.

— Кажи сбогом на окото си, Утред Рагнарсон.

Ярката светлина на слънцето се отразяваше от острието, изпълвайки взора ми с нетърпимо сияние. И днес, толкова години по-късно, още виждам това сияние.

И още чувам писъка.

Глава трета

Пищеше не друг, а Клапа — остро и пронизително, като млад нерез, който бива скопяван. Звучеше повече като вопъл на ужас, отколкото като боен вик, и нищо чудно, защото Клапа никога по-рано не бе влизал в бой. Останалата гвардия на Гутред го следваше по петите, но той я предвождаше, носейки се като тромав, кръвожаден дивак. Беше забравил да махне предпазното парче одеяло от меча си, но беше толкова едър и як, че дори увито, оръжието действаше като боздуган. Нашите нападатели в момента бяха само шестима, така че трийсетте младежи, спускащи се по стръмния бряг, ги пометоха като вълна. Усетих острието на ножа да се плъзга по скулата ми, когато Текил се претърколи встрани. Опитах да го сграбча за ръката, но той се оказа твърде бърз. После Клапа го халоса по черепа и го повали на земята. Видях, че Райпър се кани да го заколи, и извиках:

— Не! Трябват ни живи!

Въпреки предупреждението ми двама от черните конници загинаха. Единият, намушкан поне на дузина места, още се гърчеше във водата, оцветявайки я в червено с кръвта си. Клапа бе захвърлил оръжието и държеше Текил притиснат към чакълестия бряг със зверската си сила.

— Браво, момче! — потупах го по рамото и той се ухили широко. После взех меча и ножа на Текил, докато Райпър довършваше падналия във водата. Само един от нашите бе получил рана в бедрото, а останалите стояха невредими наоколо, щастливи и чакащи похвала като кученца, хванали първата си лисица. — Добре се справихте — казах им и това бе самата истина, защото благодарение на тях Текил и трима от хората му станаха наши пленници. Сред тях бе и младият Ситрик, още държащ торбата с оковите. В яда си я грабнах от ръцете му и го цапардосах с нея по главата.

— Искам да заловите и останалите — казах на Райпър.

— Кои останали?

— Той изпрати двама мъже да доведат конете. Открийте ги и ги хванете.

Ударих Ситрик още веднъж, понеже исках да го чуя как вика, но той само стисна мълчаливо устни, макар по слепоочието му да се стичаше кръв. Гутред още седеше на островчето с изумен израз върху красивото си лице.

— Няма ми ботушите — каза, сякаш това го вълнуваше повече от факта, че се бяхме спасили на косъм.

— Забрави ли, че ги остави на брега? — напомних му и изритах Текил. Кракът вероятно ме заболя повече, отколкото неговите обгърнати в ризница ребра, но се чувствах гневен и унизен. Препасах оръжията си и свалих четирите гривни от ръцете му. Той само ме изгледа безизразно, макар че знаеше участта си.

Пленниците бяха отведени в града, но двамата липсващи мъже, навярно дочули суматохата, си бяха плюли на петите. Докато организираме преследването им, те се изгубиха надалеч. Проклинах това забавяне, защото не исках да отнесат на Кяртан новини за мен. Най-разумно за тях бе да прекосят реката и да препуснат с всички сили покрай римската стена, но те, явно считайки минаването през Кеър Лигалид за твърде рисковано, поеха на югоизток. А така също, вместо да зарежат излишните коне, от алчност ги поведоха със себе си. По многобройните следи от копита не беше трудно да ги открием, още повече че се намираха в непозната за тях местност. В потерята се включиха над шейсет души и до вечерта ги обградихме край една рехава горичка.

По-възрастният излезе напред да се бие. Разбираше, че му остават броени минути живот, и бе твърдо решен да се възнесе в залите за пиршества на Один, вместо да изпита ужасите на Нифлхайм. Той се спусна откъм дърветата на уморения си кон с вик на уста. Докоснах с пети хълбоците на Уитнер, но Гутред ми прегради пътя.

— Мой е! — заяви и завади меча си. В следващия момент жребецът му отскочи встрани, защото по-едрият Уитнер, обиден, задето му се пречкат, го ухапа по хълбока.

Гутред утвърждаваше репутацията си като крал. Той не обичаше сраженията и имаше далеч по-малък опит от мен, но знаеше, че трябва да се справи собственоръчно, иначе хората щяха да кажат, че се крие зад моя гръб. Всъщност удаде му се доста сполучливо. Точно преди сблъсъка с човека на Кяртан конят му се спъна, което бе в негова полза, защото избегна удара, докато неговият собствен меч улучи китката на противника и я счупи. После вече не бе трудно да го събори от седлото и да го накълца до смърт. Не изпитваше удоволствие, но бе длъжен да го стори, а с времето случката се превърна в легенда. Пееха се песни за това как Гутред от Нортумбрия погубил шестима злодеи в люта битка. Всъщност злодеят беше един, а той извади късмет, че конят му се препъна. Но подобни неща се очакват от кралете — те трябва да са късметлии. По-късно, щом се прибрахме в Кеър Лигалид, му подарих стария шлем на баща си като награда за проявената смелост и той остана много доволен.

Наредих на Райпър да убие втория мъж, което той стори с обещаваща наслада. Задачата му не бе трудна, защото мъжът бе страхливец и само търсеше начин да спаси кожата. Захвърли оръжието и коленичи разтреперан, крещейки, че се предава, но аз имах други планове за него.

— Какво зяпаш? — подканих Райпър и той с вълча усмивка стовари меча си отгоре му.

Взехме дванайсетте коня, свалихме всичко по-ценно от труповете и ги оставихме за храна на дивите зверове. Преди това обаче заповядах на Клапа да отсече главите им.

— Да им отсека главите? — повтори гигантът, мигайки с биволски очи.

— Да, Клапа, а тези тук са за теб — подадох му две от сребърните гривни на Текил. Той ги изгледа така, сякаш никога преди не бе виждал подобни съкровища.

— С какво съм ги заслужил, милорд?

— Та ти ни спаси животите!

— Всъщност Райпър ни доведе. Каза, че не бивало да оставяме краля сам, а вас от доста време ви нямаше.

Дадох на Райпър другите две гривни, а после Клапа се залови за работа, научавайки колко трудно е всъщност да пресечеш човешки врат. Щом приключи, отнесохме кървавите трофеи в Кеър Лигалид, а аз заръчах да снемат главите и от двата трупа в реката.

Абат Едред искаше да обеси останалите четирима пленници, но аз го убедих да ми остави Текил поне за една вечер. Накарах да го доведат в руините на стара сграда, строена още от римляните. Стените й бяха от дялан камък, прорязани от три високи прозореца. Покрив нямаше, а подът бе покрит с черно-бяла мозайка, чийто мотив отдавна се бе изгубил поради изронените плочки. Запалих огън в средата на помещението и по стените заиграха причудливи сенки. През прозорците нахлуваше бледа светлина, щом облаците се плъзнеха встрани и разкриеха лицето на луната. Райпър и Клапа довлякоха Текил и се канеха да останат, за да видят какво ще правя с него, но аз ги отпратих.

Текил, вече лишен от ризницата си, бе облечен в мръсна туника. Китките и глезените му бяха стегнати в същите окови, които бе подготвил за мен. Седнахме от двете страни на огъня и той се взря в мен така, сякаш намираше положението си за забавно. Лицето му, макар и изранено и подуто, имаше силни, правилни черти и аз си помислих, че навярно бих харесал този човек, ако бяхме приятели, наместо врагове.

— Ти си мъртвият мечоносец, нали? — заговори първи той.

— Защо смяташ така?

— Той е носел шлем със сребърен вълк, а аз видях същия шлем на главата ти.

— Може би ми го дава назаем понякога.

Текил леко се подсмихна.

— Мъртвият мечоносец е уплашил Кяртан и сина му до смърт, но не това е била целта ти, нали?

— Това е била целта на мечоносеца.

— А сега, след като отсече главите на четирима от хората ми, предполагам ще ги изпратиш обратно на Кяртан?

— Да.

— За да го уплашиш още повече?

— Именно.

— Но главите трябва да са осем, иначе сметката не излиза.

— Пак позна.

Той направи гримаса, облегна глава на стената и зарея взор нагоре към облаците, плаващи пред непълната луна. Сред руините виеха кучета.

— Кяртан обича кучетата — каза. — Има цяла глутница от тях. Страховити създания. Кара ги да се бият помежду си, та да оцелеят само най-силните. Държи ги в Дънхолм и ги използва за две цели. — Той млъкна и ме изгледа с присвити очи. — Това искаш от мен, нали? Да ти разкажа за Дънхолм. Кои са силните и слабите му страни, колко хора го охраняват и как можеш да го превземеш.

— Всички тези неща, и не само тях.

— Заради кръвната ти вражда? Животът на Кяртан в замяна на този на ърл Рагнар?

— Ърл Рагнар ме отгледа — казах. — Обичах го като баща.

— Ами неговият роден син?

— Алфред го държи за заложник.

— Значи на теб остава да изпълниш дълга. — Текил сви рамене, сякаш отговорът се разбираше от само себе си. — Няма да ти е лесно, особено ако трябва да минеш през кучетата. Те живеят като лордове, в своя собствена зала. А под пода на залата е съкровището на Кяртан. Купища злато и сребро, които той дори не поглежда. Просто ги държи заровени в земята.

— Кой ги пази?

— Това е една от задачите на кучетата. Втората е да убиват хора. За Кяртан е нещо обичайно да ти извади очите, а после да те хвърли на тях, за да те разкъсат. А може и да те одере жив, късче по късче. Виждал съм как го прави.

— Кяртан Жестокия — промълвих.

— Ненапразно го наричат така.

— Защо тогава му служиш?

— Той е щедър господар. На света има четири неща, които обича — кучетата, парите, жените и сина си. Аз обичам две от тях, а Кяртан не се скъпи.

— А двете, които не обичаш? — попитах.

— Мразя псетата му — призна Текил, — а синът му е долен страхливец.

— Свен? — учудих се. — Не помня да е бил страхливец като дете.

Текил протегна крак и примигна от болка, щом оковите се впиха в глезена му.

— Когато Один изгубил едното си око, познал мъдростта. Но когато Свен изгубил своето, познал само вкуса на страха. Сега има кураж да тормози слабите, но не и да се изправи пред силен противник. Виж, баща му е друго нещо.

— Кяртан беше смел боец.

— И досега си е такъв. Смел, зъл и жесток. Вече знаеш и че има цял палат кучета, готови да те разкъсат. И това, Утред Рагнарсон, е всичко, което ще ти кажа.

— Ще ми кажеш и още — поклатих глава и се наведох да добавя дърва в огъня.

— И защо ще го правя?

— Защото имам с какво да се пазаря.

— Живота ми?

— Не, начина, по който ще умреш.

Той разбираше какво имам предвид и отвърна с крива усмивка.

— Чувам, че монасите искали да ме обесят?

— Да, защото са лишени от въображение. Но аз няма да им позволя.

— И какво ще направиш? Ще ме дадеш на хлапетата, които наричаш войници, за да се упражняват с мен?

— Ако не проговориш, точно това и ще направя, защото се нуждаят от тренировки. Но с една малка подробност. Ти няма да имаш меч.

Не загинеше ли с оръжие в ръка, Текил нямаше да отиде във Валхала и това бе достатъчно, за да му развърже езика. Той ми разкри, че Кяртан има три отряда мъже в Дънхолм, наброяващи общо към сто и петдесет души, но около крепостта живеят и други, готови да се стекат, ако ги призове. Заедно с тях числеността на армията му можеше да достигне четиристотин добре обучени бойци.

— И всички са му верни — предупреди ме Текил.

— Защото е щедър към тях ли?

— Никога не им липсват сребро и жени. Какво повече може да иска един воин?

— Например да отиде в небесните селения — отвърнах и той кимна пред тази истина. — Откъде се вземат робите? — попитах.

— От търговци като онзи, когото ти уби. Или пък ги намираме сами.

— И ги държите в Дънхолм?

— Не, там отиват само младите момичета. Останалите пращаме в Гирум, където също са разквартирувани войници на Кяртан. — Това не бе лишено от логика. Аз бях ходил в Гирум — малък град на южния бряг на река Тине, някога дом на прочут манастир, разрушен от Рагнар-старши. Мястото се намираше близо до морето, което го правеше удобен пункт за превоз на роби. Старите римски фортификации на Гирум съвсем не бяха така надеждни като Дънхолм, но това едва ли имаше значение, защото при опасност гарнизонът бързо можеше да се изнесе по посока на основната крепост, като вземе със себе си и робите. — А Дънхолм — завърши Текил — не може да бъде превзет.

— Защо? — попитах скептично.

— Пресъхна ми гърлото — каза пленникът.

— Райпър! — извиках. — Знам, че се криете отвън. Донесете нещо за хапване.

Дадох му гърне пиво, хляб и студено козе месо. Докато ядеше, той ми описа Дънхолм, уверявайки ме, че всеки щурм срещу него е безполезен.

— Предполагам, че достатъчно голяма армия ще се справи — казах.

— Единственият подход е от север — поклати глава той. — А този подход е толкова стръмен и тесен, че колкото и голяма да е армията, само шепа хора могат да атакуват едновременно.

— Някой опитвал ли е досега?

— Ивар ни навести веднъж. Постоя три-четири дни, огледа обстановката и си тръгна. Преди него идва и Рагнар-младши, но се задържа още по-малко. С обсада може и да стане, но тя трябва да трае поне година, а кой ще си позволи да храни обсаждаща войска цяла година? Казвам ти, Дънхолм е като Бебанбург — непревземаема твърдина.

И все пак съдбата ме тласкаше и към двете места. Седях и размишлявах, докато Текил оглеждаше оковите си, сякаш чудейки се дали има начин да ги строши. Естествено, такъв начин нямаше.

— Е, кажи ми как ще умра — рече накрая.

— Имам само още един въпрос.

— Питай — сви рамене той.

— Тира. Дъщерята на Рагнар.

Текил сякаш се учуди, че я познавам, но после съобрази, че навярно сме отрасли заедно.

— Хубавата Тира — произнесе саркастично.

— Жива ли е?

— Да, и се води жена на Свен.

— В какъв смисъл се води?

— Мина през леглото му, разбира се, но от сума време насам не я е докосвал. Бои се от нея. Затова тя стои заключена, а Кяртан слуша сънищата й.

— Слуша сънищата й?

— Боговете говорят чрез нея. Поне според него.

— А според теб?

— Според мен кучката просто е луда.

— Но все пак е жива? — вторачих се в него през пламъците.

— Ако наричаш това живот.

— Имаш предвид лудостта?

— Тя се самонаранява. — Текил прокара ръба на едната си длан през другата, имитирайки нож. — Вие, реже си месата и бълва проклятия. Дори Кяртан не смее да я доближи.

— А Свен?

— Свен е буквално в ужас от нея — сви презрително устни той. — С радост би я пратил на онзи свят.

— Тогава защо още не го е сторил?

— Защото кучетата не я закачат, а Кяртан си е втълпил, че тя има пророчески дар. Казала му е, че мъртвият мечоносец ще го убие и той наполовина й вярва.

— Мъртвият мечоносец наистина ще го убие — промълвих. — А утре ще убие и теб.

Текил прие спокойно новината.

— Лесковите пръчки?

— Да.

— А аз ще бъда с оръжие в ръка?

— И в двете ръце, ако искаш. Това няма да ми попречи.

Той кимна, затвори очи и отново облегна глава на стената.

— Ситрик е син на Кяртан — рече след малко.

Ситрик беше името на младежа от групата им.

— Брат на Свен? — учудих се.

— Полубрат. Майка му беше саксонска робиня. Кяртан я хвърли на кучетата си, защото реши, че е опитала да го отрови. Може наистина да е било така, а може и просто да го е заболял коремът. Във всеки случай псетата я разкъсаха. Ситрик оцеля, защото беше мой прислужник и аз се застъпих за него. Добро момче е. Ще постъпиш разумно, ако го оставиш жив.

— Но ми трябват осем глави — напомних му.

— Да, вярно — кимна уморено той.

Съдбата е неумолима.

Абат Едред искаше да види четиримата обесени. Или удавени. Или удушени. Във всеки случай ги искаше мъртви, опозорени и забравени.

— Те нападнаха нашия крал и затова заслужават поганска смърт! — заяви с пяна на уста. Аз само свих рамене и му обясних, че съм обещал на Текил да умре достойно, за да отиде във Валхала вместо в Нифлхайм. Едред се вторачи в чука на Тор на шията ми и изграчи, че в Халиверфолкланд не можело да има милост за злодеи, посегнали на избраника на свети Кътбърт.

Спорехме на склона на хълма, точно под новата църква. Четиримата затворници, вързани и оковани, седяха на земята, пазени от гвардията на Гутред, а мнозина от жителите на града се бяха скупчили наоколо в очакване на присъдата. Едред увещаваше краля, че всяко показване на слабост сега би подронило авторитета му. Духовниците, естествено, го подкрепяха, като най-пламенни сред тях бяха двама новопристигнали млади монаси на име Джанбърт и Айда. И двамата бяха дошли пеша през хълмовете откъм Източна Нортумбрия. Покорството им пред абата ме караше да мисля, че са били изпратени там на мисия от него самия. Във всеки случай сега бяха отново в Кеър Лигалид и страстно желаеха на затворниците безславна и болезнена смърт.

— Да ги изгорим! — призоваваше Джанбърт. — Така, както езичниците са изгорили безчет свети мъченици! Нека геената огнена овъгли плътта им!

— Да ги обесим! — настояваше Едред.

Аз за разлика от тях усещах нарастващото негодувание сред присъединилите се към нас датчани от Кумбраланд, затова дръпнах Гутред встрани.

— Смяташ ли, че можеш да останеш крал без подкрепата на датчаните? — го попитах.

— Разбира се, че не.

— Но на тях не би им допаднало, ако изтезаваш сънародниците им до смърт. Ще решат, че предпочиташ саксонците пред собствената си кръв.

Гутред доби тревожен вид. Той дължеше трона си на абата и знаеше, че за да го удържи, му трябва подкрепата и на двете страни.

— Как щеше да постъпи Алфред на мое място? — попита.

— Щеше да се моли. И да накара всички свещеници и монаси да се молят заедно с него. Но накрая пак щеше да стори всичко необходимо, за да съхрани кралството цяло. — Гутред само примигваше насреща ми и аз повторих бавно: — Всичко необходимо.

Той най-сетне кимна и се упъти обратно към Едред.

— След ден или два — произнесе достатъчно високо, за да го чуят повечето присъстващи — ние ще се отправим на изток. Ще прекосим хълмовете и ще отнесем нашия блажен покровител в нов дом, в обетованата земя. Ще съкрушим враговете си, които и да са те, и ще се заселим там. — Говореше на датски, но думите му начаса биваха превеждани на английски от поне трима-четирима души. — И това ще се случи — повиши още глас той, — защото моят приятел, абат Едред, е получил видение свише. По време на нашия поход Бог и свети Кътбърт ще ни съпровождат и с тяхна помощ ще изградим невиждано, свято кралство, охранявано от магията на християнството. — При думата „магия“ Едред се понамръщи, но премълча. Макар религиозните схващания на младия крал да имаха още трески за дялане, цялостният дух на речта му допадаше. — И това ще бъде кралство на справедливостта! — провикна се Гутред. — В него всички хора ще имат вяра в Бога и краля, макар и не всички да се кланят пред един и същи бог. — Тук тълпата се заслуша внимателно, а Джанбърт и Айда дори понечиха да протестират, но Гутред продължи: — Аз няма да бъда крал, налагащ на едни свои поданици обичаите на други. И ако обичаят на тези мъже — той посочи към Текил и останалите пленници — е да умират с меч в ръка, то така и ще стане. И нека небесата се смилят над душите им.

Настана гробна тишина. Гутред се обърна към Едред и додаде на английски много по-тихо:

— Някои смятат, че не можем да победим датчаните в двубой. Е, сега ще им докажем обратното.

Абатът, полагайки видимо усилие, кимна вцепенено:

— Както наредите, господарю.

И така, лесковите пръчки бяха донесени.

Датчаните разбират добре правилата на схватката, ограничена от тези тънки клони с обелена кора. От нея само един участник може да излезе жив. А ако някой от двамата напусне ограденото пространство, всеки има право да го убие, защото се е превърнал в нищожество. Гутред изяви желание лично да се изправи срещу Текил, но личеше, че го прави само защото това се очаква от него, без действително да гори от нетърпение да се сражава лице в лице със закален воин. За разлика от мен.

— Аз ще ги довърша всичките — рекох и той не възрази.

Вече съм стар. Толкова стар, че понякога и сам губя сметка на годините си, но трябва да са минали поне осемдесет, откакто майка ми е починала при моето раждане. Малцина живеят толкова дълго, а онези, които са заставали в стена от щитове, рядко достигат и до половината. Виждам как околните ме наблюдават, чакат да умра и, без съмнение, скоро очакването им ще се сбъдне. Понижават глас, когато са край мен, за да не ме безпокоят. Досадно е, защото не чувам и не виждам както преди, ставам да пикая по няколко пъти на нощ, костите ми са схванати, а старите рани ме болят. Вечер, когато си лягам, винаги вземам до леглото Змийския дъх или някой друг от мечовете си, за да стисна дръжката му, ако смъртта дойде за мен. И в мрака, докато слушам прибоя на вълните и свистенето на вятъра под стрехите, си припомням какво е било да съм млад, строен, силен и бърз. И арогантен.

Защото бях точно такъв. Бях Утред, убиецът на Уба. През 878-ма година, в която Алфред победи Гутрум, а Гутред се възкачи на трона в Нортумбрия, бях едва на двайсет и една, но името ми бе известно навред, където мъжете кръстосваха остриета. Бях воин, човек на меча и се гордеех с това. Репутацията ми бе известна на Текил. Той също имаше опит, бе участвал в поне двайсет сражения, но щом прекрачи лесковите пръчки, вече знаеше, че ще умре.

Не твърдя, че не се боях. Хората са ме наблюдавали из бойните полета на цяла Британия и са се чудели как не изпитвам страх, но, естествено, не е било така. Всички изпитваме страх. Той се прокрадва в нас като влечуго, впива нокти, мъчи се да обезсили мускулите ни, да отслаби вътрешностите ни, да ни накара да хленчим и треперим. Но трябва да захвърлим страха, да се доверим на изкуството си и тогава дивата ярост ще ни доведе до победен край. Мнозина са се домогвали до смъртта ми, за да се кичат после с хвалбата, че са убили Утред, но никой досега не е успял, а и вече съм твърде стар, за да падна в битка. По всичко изглежда, че ще дочакам края като немощен старик. Wyrd bið ful aræd, казват хората и това е вярно. Съдбата е неумолима.

Съдбата на Текил беше да умре. Той бе въоръжен с меч и щит, върнах му и ризницата, за да не може никой да каже, че съм имал преимущество, докато аз самият се биех без никакви доспехи. Дори без щит. Бях дързък и самоуверен, а и знаех, че Гизела гледа отстрани, затова мислено посветих двубоя на нея. Той не трая дълго въпреки моето накуцване. То ми остана за спомен от онова копие, пронизало дясното ми бедро при Етандун, но не забавяше рефлексите ми. Текил се втурна вихрено напред, надявайки се да ме събори с щита и после да нанесе удар, но аз ловко му се изплъзнах и продължих да се движа. Това е ключът към победата при дуела с мечове — да не спираш да се движиш. Да танцуваш. В стената от щитове си скован и не ти остава друго, освен да отблъскваш, да сечеш и да държиш щита високо, но между лесковите пръчки пъргавината означава живот. Не изпускай инициативата и се старай да извадиш противника от равновесие. Текил не можеше да се мери с моята бързина, а и доспехите го забавяха допълнително. Щом нападна отново, го оставих да мине покрай мен и после, докато се обръщаше, стоварих Змийския дъх в основата на врата му, точно над брънките на ризницата. Понеже нямаше шлем, острието се впи в гръбнака му и той рухна в прахта. Убих го бързо и той отиде във Валхала, където ще ме посрещне един ден.

Тълпата избухна в овации. Мисля, че саксонците биха предпочели да видят пленниците изгорени живи, удавени или стъпкани с коне, но все пак оценяваха бойното изкуство достатъчно, за да ме аплодират. Гизела се усмихваше благосклонно, а Хилд изобщо не гледаше. Тя се бе дръпнала встрани заедно с отец Уилибалд. Напоследък двамата прекарваха дълги часове заедно и положително обсъждаха християнски теми, но това не ме засягаше.

Следващите двама противници излязоха с посърнали лица. Текил бе техният водач, а човек води хората, защото е по-добър боец от тях. В неговата внезапна смърт те виждаха своята собствена и никой не ми оказа сериозна съпротива. Вместо да атакуват, се мъчеха да се предпазят, а вторият бе достатъчно ловък, за да парира ударите ми отново и отново. Накрая замахнах отвисоко, той вдигна щита и аз го подсякох с крак през пищялките. Секунда по-късно публиката приветства и неговата гибел.

След тях остана единствено Ситрик, младежът. Монасите, които бяха напирали да обесят датчаните, но които сега с нечестива наслада наблюдаваха почетната им смърт, бързо го набутаха в ограденото пространство. Личеше, че той не умее да държи меч, а щитът само го обременяваше. Можех да го убия с един замах, почти толкова лесно, колкото да смачкам муха. Той също го знаеше и по бузите му течаха сълзи.

Нуждаех се от осем глави. Имах седем. Гледах младежа, а той не смееше да вдигне взор. Вместо това го бе забил в земята, в кървавите дири, останали от влаченето на предните три тела. После му призля и падна на колене. Тълпата го обсипа с подигравки, а монасите ми крещяха да го довърша. Но аз чаках да видя какво ще стори и го видях как побеждава страха си. С неимоверно усилие спря да хленчи, овладя дишането си и се изправи на разтреперани нозе. Прикри се с щита, подсмръкна и ме погледна в очите. Кимнах към меча му и той послушно го вдигна, за да умре като мъж. По челото му още имаше спечена кръв на мястото, където го бях цапнал с оковите.

— Как се казваше майка ти? — попитах го, а той само преглътна. Езикът му бе залепнал за небцето. Виковете на монасите ставаха все по-нетърпеливи. — Как се казваше майка ти? — повторих.

— Елфлед — заекна той, но толкова тихо, че едва го чух. Смръщих вежди и Ситрик изрече името отново, вече по-силно: — Елфлед.

— Елфлед, милорд — поправих го.

— Наричаше се Елфлед, милорд.

— Саксонка ли беше?

— Да, милорд.

— Вярно ли е, че се е опитала да отрови баща ти?

Той размисли, но явно реши, че истината вече с нищо не може да му навреди.

— Да, милорд.

— Как? — трябваше да повиша глас, за да надвикам шума на тълпата.

— С черните семенца.

— Татул?

— Да, милорд.

— На колко си години?

— Не знам.

— Баща ти обича ли те? — попитах, преценявайки, че трябва да е към четиринайсет. Този въпрос го озадачи.

— Да ме обича?

— Да, Кяртан. Нали си негов син?

— Аз почти не го познавам, милорд — отвърна той, и нищо чудно. Кяртан трябва да бе наплодил поне стотина копелета в Дънхолм.

— А майка ти?

— Тя ме обичаше, милорд — рече Ситрик и очите му отново се навлажниха.

Пристъпих крачка напред и той трепна, но се овладя.

— На колене — наредих му.

— Искам да умра достойно — възпротиви се момчето с изтънял глас.

— На колене! — изръмжах. Тонът ми го ужаси и той сковано се подчини. Когато обърнах Змийския дъх, затвори клепачи, навярно очаквайки да го ударя с дръжката, но после невярващо ги отвори отново. — Вземи го и изречи думите — подадох му меча. Няколко секунди Ситрик само ме гледаше, но после бавно пусна своето оръжие и щита и улови дръжката на Змийския дъх. — Изречи думите — повторих, полагайки длани върху неговите.

— Ще бъда твой слуга, господарю — промълви той, вирнал лице към мен. — И ще съм ти верен до смъртта си.

— И след нея — допълних.

— И след нея. Кълна се.

Джанбърт и Айда се окопитиха първи. Двамата монаси прекрачиха лесковите пръчки с викове, че момчето трябва да умре, защото такава е волята Божия. Ситрик се сепна, когато изтръгнах Змийския дъх от ръцете му и го завъртях. Острието, прясно окървавено и нащърбено от касапницата, изсвистя и сетне застина с връх, опрян в шията на Джанбърт. Изцяло бях в плен на яростта — сляпата ярост на битката, замрежила погледа ми като червена мъгла. Трябваше да впрегна цялата сила на волята си, за да не позволя на Змийския дъх да отнеме още един живот. Мечът го желаеше и аз го усещах как трепери в десницата ми.

— Ситрик е мой слуга и ако някой го нарани, ще се разправя с мен. Пипнеш ли го с пръст, монахо, ще те съсека, без да ми мигне окото — извисих глас, отблъсквайки Джанбърт назад. Най-сетне успях да откъсна оръжието от гърлото му и се обърнах към тълпата: — Има ли някой тук, който да отрича, че Ситрик ми принадлежи? Който и да било?

Мълчание. Над Кеър Лигалид премина порив на вятъра и всички можеха да усетят в него дъха на смърт, затова си държаха езиците зад зъбите, но това не уталожваше гнева ми. Отчаяно копнеех някой да приеме предизвикателството.

— Хайде, излезте напред — викнах. — Можете да го убиете още сега, както е коленичил, но първо ще трябва да убиете мен.

Джанбърт ме преценяваше с проницателните си очи. Имаше тясно, мургаво лице и особен белег край устата, останал навярно от детинство, който й придаваше подигравателна извивка. Исках да изтръгна гнилата душа от това изпосталяло тяло. Той също искаше моята, но не смееше да помръдне. Никой не помръдна, докато Гутред не престъпи лесковите пръчки и не протегна ръка на момчето.

— Добре дошъл — каза.

Отец Уилибалд, който бе дотичал веднага, чувайки яростното ми обръщение към тълпата, също се намеси. Не посмя да ме докосне, но все пак имаше куража да застане пред мен и леко да отклони Змийския дъх встрани.

— Може вече да прибереш меча.

— Момчето ще живее! — процедих.

— Да — закима той. — Момчето ще живее.

Гизела наблюдаваше случващото се, а очите й блестяха, както когато бе посрещнала брат си от робство. Хилд пък наблюдаваше Гизела.

Аз на мен все така не ми достигаше една глава.

Потеглихме призори — армия, отиваща на война.

Хората на Улф съставяха авангарда, следвани от орда духовници, понесли трите скъпоценни сандъка на абат Едред. Подир тях на бяла кобила яздеше Гутред. Гизела вървеше до брат си, а ние с Хилд бяхме непосредствено отзад. Тя водеше Уитнер за юздата, макар че щом се умореше, аз настоявах да се качи на седлото му.

Хилд все повече приличаше на монахиня. Беше сплела дългата си златиста коса на плитки, увити около челото, а отгоре носеше бледосива качулка. В същия цвят беше и наметалото й, а на шията й висеше прост дървен кръст, който тя час по час попипваше.

— Не ти дават мира, нали? — заговорих я.

— Кои?

— Свещениците. Отец Уилибалд. Настояват да се върнеш в манастира.

— Ако някой не ми дава мира, това е Бог — отвърна Хилд с усмивка, сякаш за да ми покаже, че не иска да ме товари със своята дилема. — Напоследък се моля на свети Кътбърт.

— И той отговаря ли ти?

— Просто се моля — рече кротко тя, докосвайки кръста. — Това е началото.

— Не ти ли харесва да бъдеш свободна? — попитах рязко.

— Та аз съм жена — изсмя се Хилд. — Как мога да бъда свободна? Подобно на имела, и аз се нуждая от дърво, за което да се прикрепя. Без дървото съм нищо. — Говореше без горчивина, сякаш просто описваше очевидна истина. И беше права. За момиче от добро семейство пътищата бяха два — да бъде дадено на църквата или на някой мъж. Такава бе женската орис. Познавах една жена, която й се възпротиви, но Хилд по-скоро приличаше на пословичния вол, комуто в празничен ден липсвал яремът.

— В момента си свободна — възразих.

— Не, завися от теб, Утред. А ти полагаш всички грижи да не ме засрамваш. — Тя погледна към Гизела, която тъкмо се смееше на някаква шега на брат си. Имаше предвид, че не й обръщам гръб, за да ухажвам Гизела, но, честно казано, бях на косъм да го сторя. Хилд видя изражението ми и побърза да добави: — В много отношения ти си добър християнин.

— Нима?

— Винаги се мъчиш да постъпваш правилно, нали? Затова сега искам да ми обещаеш нещо.

— Какво — осведомих се предпазливо.

— Че няма да откраднеш главата на свети Осуалд, за да попълниш бройката до осем.

Засмях се облекчен, че обещанието не засяга Гизела.

— Честно казано, мина ми през ума.

— Знам, но няма да ти свърши работа. Прекалено стара е, а и Едред няма да остане доволен.

— Това си е негов проблем.

— Седем глави са достатъчни — настоя тя, игнорирайки репликата.

— Осем ще бъдат още по-добре.

— Алчността е порок, Утред!

Въпросните глави сега бяха зашити в чувал и натоварени на магаре, водено от Ситрик. Около чувала кръжаха рояци мухи и се носеше такава непоносима смрад, че Ситрик се придвижваше напълно сам.

Армията ни представляваше странна гледка. Без духовниците наброявахме триста и осемнайсет мъже, придружавани от поне още толкова жени и деца, както и от обичайните глутници кучета. Свещениците и монасите бяха шейсет или седемдесет и аз с радост бих заменил всеки от тях срещу войник или дори срещу кон. От триста и осемнайсетте бойци надали щяха да се намерят и сто, способни да застанат в стена от щитове. Всъщност не бяхме войска, а сбирщина.

Докато вървяха, монасите пееха — предполагам на латински, защото не разбирах нито дума от песента им. Бяха увили ковчега на свети Кътбърт във фино зелено сукно, избродирано с кръстове. Същата сутрин един гарван се бе изцвъкал върху него и аз отначало го приех за лоша поличба, но после се сетих, че гарванът е птица на Один, който вероятно просто показва презрението си към мъртвия християнски светия. Приветствах удачната шега на Бога, спечелвайки си неприязнени погледи от Айда и Джанбърт.

— Какво ще правим, ако стигнем в Йоферуик и се окаже, че Ивар се е върнал?

— Ще бягаме, разбира се.

— Май си в добро настроение — засмя се тя.

— Естествено.

— Защо?

— Защото съм далеч от Алфред — отговорих и осъзнах, че говоря истината.

— Алфред е добър човек — скастри ме Хилд.

— Сигурно, но кой се радва на компанията му? Кой иска да пие на трапезата с него? Да си разменя шеги или гатанки край огнището? Да пее с него? Единственото, което го вълнува, е волята на неговия Бог. Постоянно измисля закони, за да му угоди, и каквато и услуга да му направиш, все ще е недостатъчна, защото жалкият му Бог иска още и още.

Тя прие светотатствените ми слова с обичайната си кротка усмивка.

— Алфред би искал да се завърнеш.

— Иска меча ми, не мен — изсумтях.

— А ще се завърнеш ли?

— Не — отсякох твърдо и се помъчих да надзърна в бъдещето, за да проверя дали съм прав. Но нямаше как да знам какво ми готвят трите предачки, изпод чиито пръсти излизат нишките на съдбата ни. С тази събрана от кол и въже армия се надявах да унищожа Кяртан и да си върна Бебанбург. Здравият разум ми казваше, че е невъзможно, но здравият разум никога не би допуснал и че един бивш роб ще бъде приет за крал наравно от саксонци и датчани.

— Никога ли? — настоя скептично Хилд.

— Никога — кимнах и почти чух смеха на предачките. Боях се, че съм орисан да бъда свързан с Алфред, и негодувах, защото това означаваше, че не съм господар на себе си. Но и аз да бях като имела, за който говореше тя, имах и друг дълг. Имах кръвна разплата за довършване.

Следвахме римския път през хълмовете. Отне ни доста време — цели пет дни, но не можехме да се движим по-бързо заради монасите, мъкнещи върху раменете си ковчега на светията. Всяка вечер те казваха молитви, а всеки ден към нас се присъединяваха нови и нови хора, докато накрая, в плоската като тепсия равнина пред Йоферуик, вече наброявахме близо петстотин мъже. Улф, който вече се титулуваше ърл Улф, продължаваше да води шествието под своето знаме с орлова глава. Той постепенно се бе привързал към Гутред и заедно с мен спадаше към най-доверените му съветници. Едред, естествено, също бе близък с краля, но нямаше с какво да помогне по военните въпроси. Както и останалите духовници, смяташе, че Бог просто ще ни дари победата и приносът му се ограничаваше дотук. Улф и аз, от друга страна, определено имахме какво да кажем и то бе, че петстотин недообучени войници далеч няма да стигнат за превземането на Йоферуик, ако Егберт е решил да го отбранява.

Но Егберт се бе предал на отчаянието. В свещената книга на християните има история за един цар, който видял надпис на стената. Чувал съм я неведнъж, но не помня подробностите, освен че царят пирувал, а на стената се появили думи, които го уплашили. Мисля, че били написани от християнския Бог, но и в това не съм сигурен. Мога да повикам свещеника на жена ми — защото съм й позволил да държи един в къщата — и да го питам, но той само ще се влачи в краката ми и ще досажда с молби да увелича дажбите от риба, пиво и дърва за огрев за семейството му, а аз не искам да го правя, затова ще минем без подробностите.

Историята ми се наби в главата при влизането ни в града онзи ден. Уилибалд, разбрал, че няма да срещнем съпротива, ръкомахаше и викаше със сълзи на очи, че Егберт е видял надписа на стената. Повтаряше го отново и отново. Тогава не схващах смисъла, но сега разбирам какво е имал предвид — че кралят си е давал сметка за своето поражение още преди битката да се е състояла.

Град Йоферуик очакваше завръщането на Ивар и много от жителите му, боейки се от мъстта на датчаните, го бяха напуснали. Егберт, естествено, имаше своя гвардия, но повечето от войниците бяха дезертирали, намалявайки числеността й до двайсет и осем души, при това не всички готови да умрат за един обречен крал. Останалите жители също не бяха в настроение да барикадират портите или да бранят стените, затова ние влязохме като на парад и дори бяхме посрещнати радушно. Според мен местните решиха по-скоро, че сме дошли да ги браним от Ивар, отколкото да вземаме короната на Егберт, но щом разбраха, че ще имат нов крал, също не бяха разочаровани. Най-вече ги ободри присъствието на свети Кътбърт. Едред веднага разположи ковчега със светеца в архиепископския храм и отвори капака, а хората заприиждаха да видят с очите си нетленните мощи и да се помолят пред тях.

Самият архиепископ Улфхер още отсъстваше от града, затова пък отец Хротуерд бе тук и продължаваше с налудничавите си проповеди. Двамата с Едред веднага си допаднаха. Що се отнася до надписите по стените, единствените, които аз видях, бяха тебеширените кръстове по вратите на къщите. Те означаваха, че вътре живеят християни, но повечето датчани също си ги бяха сложили като предпазна мярка срещу грабежи. А нашите бойци искаха плячка. Едред им бе обещал планини от сребро и сладострастни жени, а сега правеше всичко възможно да предпази града от безчинства. Всъщност такива почти нямаше. Жителите бяха достатъчно благоразумни да предложат по някоя монета или почерпка, вместо да бъдат ограбени. Гутред пък откри в двореца сандъци с пари и ги раздаде на войската. Ядене и пиене по кръчмите имаше достатъчно, така че за момента мъжете на Кумбраланд бяха доволни.

— Как би постъпил Алфред? — попита ме Гутред онази първа вечер в Йоферуик. Вече бях започнал да свиквам с този въпрос. Той явно бе напълно убеден, че Алфред е достоен пример за подражание.

В случая ставаше дума за участта на Егберт, когото бяхме заварили в спалнята му. Първата ни работа бе да го завлечем в голямата зала, където той коленичи пред Гутред и му се закле във вярност. Беше странно да се види как един крал коленичи пред друг на фона на старинната римска зидария и под светлината на пропукващите, димящи факли. Подир Егберт се тълпяха придворните и слугите му, чакайки своя ред да се преклонят и врекат в лоялност на новия господар. Егберт изглеждаше стар, болнав и нещастен, докато Гутред, напротив, целият сияеше. Бе навлякъл ризницата на своя предшественик — не че в момента се нуждаеше от нея, но тя му придаваше по-царствен вид. Като цяло бе радушен и усмихнат. Вдигна детронирания владетел от пода, целуна го по двете бузи, а после любезно го настани на стола до себе си.

— Убий дъртото копеле — препоръча му Улф.

— Смятам да проявя милост — рече величествено Гутред.

— Смяташ да проявиш глупост — озъби му се Улф, който се намираше в кисело настроение, защото не бе открил в Йоферуик и една четвърт от очакваната плячка. За сметка на това пък бе открил две момичета близначки, които го разведряваха донякъде.

След като церемониите приключиха, а Едред изрече нескончаема молитва, Гутред пожела да се разходи с мен из града. Реших, че иска да се покаже с новите доспехи или да проветри главата си от задимените помещения на двореца. Той поръчваше пиво във всяка кръчма, шегуваше се с хората на датски и английски и целуна поне петдесет момичета, но после ме отведе до крепостните стени и там известно време крачихме в мълчание. Щом стигнахме източния им край, аз спрях и се загледах през полето към реката, виеща се като лента от ковано сребро под лунната светлина.

— Там умря баща ми — казах.

— С меч в ръка?

— Да.

— Това е добре — рече Гутред, забравяйки за момент, че е християнин. — Но е било тъжен ден за теб.

— Напротив. Тогава срещнах ърл Рагнар. А и никога не съм обичал особено баща си.

— Нима? — учуди се той. — Защо?

— Защото беше мрачен звяр. Хората все търсеха одобрението му, а той го даваше неохотно.

— Значи на него си се метнал.

— Аз? — учудих се на свой ред.

— Скъпият ми Утред — усмихна се той. — Целият преливащ от заплаха и гняв. Та кажи ми какво да правя с Егберт?

— Каквото предлага Улф, естествено.

— Улф би убил всички, за да си спести проблеми по-късно. Но как би постъпил Алфред?

— Няма никакво значение как би постъпил Алфред.

— Напротив, има — настоя търпеливо Гутред. — Затова ми кажи.

В него имаше нещо, което ме караше винаги да говоря истината — е, или почти. В случая се изкуших да отвърна, че Алфред би завлякъл стария лисугер на пазарището, за да му отсече главата пред всички, но знаех, че това няма да е вярно. Алфред бе помилвал своя братовчед предател Улфхер след битката при Етандун, а също бе оставил между живите племенника си Етелуолд, макар този племенник да имаше по-основателни претенции към трона от него самия.

— Алфред би го пощадил — въздъхнах. — Но Алфред е един благочестив глупак.

— Не смятам така.

— Той постоянно се бои от Божието неодобрение.

— Разумно е да се боиш от подобно нещо.

— Убий Егберт! — възкликнах невъздържано. — Ако не го убиеш, той ще опита да си върне кралството. Притежава земи южно оттук, където може да събере мъже. Оставиш ли го жив, ще отведе тези мъже при Ивар, а Ивар ще го качи пак на трона. Егберт е твой враг!

— Той е един болнав и уплашен старец — поклати невъзмутимо глава Гутред.

— Тогава го отърви от мъките му. Аз ще го сторя, ако искаш. Досега не съм убивал крал.

— А би ли искал?

— Специално за този нямам нищо против. Той е оставил своите поданици да избиват датчани. Не е толкова безобиден, колкото го мислиш.

— Познавам те, Утред — поклати пръст Гутред. — Ти искаш да се хвалиш, че си човекът, убил Уба край морето, свалил Свейн Белия кон от седлото и изпратил крал Егберт от Йоферуик при праотците му.

— А също така пролял кръвта на Кяртан Жестокия — добавих — и на Елфрик, узурпатора на Бебанбург.

— Радвам се, че не съм твой враг — рече лековато той, сетне смръщи лице. — Тукашното пиво оставя кисел вкус в устата.

— Защото го правят различно — поясних. — Впрочем какво те посъветва абат Едред?

— Същото като теб и Улф. Да убия Егберт.

— Е, веднъж и той да е прав.

— Но Алфред нямаше да го стори.

— Алфред е владетел на Уесекс. Не е изправен пред заплахата на Ивар, а Егберт не му е съперник.

— Но е добър крал — настоя Гутред.

В яда си изритах крепостната стена.

— Защо ти е да го оставяш да живее? За да те харесват хората ли?

— Нямам нищо против хората да ме харесват.

— Те трябва да се боят от теб — извиках. — Ти си крал! За да им вдъхваш страх, трябва да си суров и безпощаден.

— Алфред вдъхва ли страх?

— Да — отговорих, удивен, че всъщност действително е така.

— Защото е безпощаден?

Поклатих глава. Едва сега истината изплуваше в съзнанието ми. Алфред беше милостив, но поданиците му въпреки това се бояха от него. Сякаш разбираха, че макар да са под негова власт, той също се подчинява на друга, по-висока власт — властта на Бога. Колкото и да се мъчеше, все не успяваше да угоди напълно на своето божество. За себе си отдавна бях приел, че съм грешен, но Алфред никога нямаше да се примири с подобна мисъл.

— Хората се страхуват от неговото недоволство — казах.

— Е, тогава искам да се страхуват и от моето недоволство — заключи меко Гутред.

Нямаше смисъл да го убеждавам повече. Вдъхновен от примера на Алфред, той пощади живота на Егберт и в крайна сметка се оказа, че е бил прав. Изпрати стария крал в един манастир южно от реката, като заръча на монасите да не го пускат да излиза извън стените, което те и сториха. До една година Егберт умря в мъчителни болки от някаква болест, която го остави само кожа и кости. Погребаха го в голямата църква на Йоферуик, но аз не бях там да видя церемонията.

Междувременно лятото бе в разгара си и аз всеки ден с опасение поглеждах на север, очаквайки армията на Ивар. Но вместо него самия пристигаха само слухове за битките му със скотите. Слухове имаше постоянно и повечето не бяха верни, така че аз не бих се осланял на тях, но Гутред реши да им повярва и пусна повечето си хора обратно в Кумбраланд да прибират жътвата. Това силно отслаби гарнизона на Йоферуик. Неговите лични гвардейци останаха и аз всяка сутрин ги карах да се упражняват с мечове, щитове и копия, а всеки следобед — да поправят крепостната стена, която на много места бе порутена. Смятах за глупаво да се лишим от толкова бойци, но Гутред заяви, че без зърно ще умрем от глад, а и бе сигурен, че ще се върнат. Те действително се върнаха. Улф ги доведе от Кумбраланд и поиска да знае как точно ще бъде ангажирана събралата се армия.

— Ще поемем на север, за да сразим Кяртан — рече Гутред.

— И Елфрик — настоях аз.

— Разбира се — кимна кралят.

— Каква плячка можем да вземем от Кяртан? — попита Улф.

— Огромна — отвърнах, сещайки се за разказите на Текил. Предпочетох да премълча за свирепите кучета, пазещи златото и среброто. — Той е червив от пари.

— Е, тогава е време да наточим мечовете.

— А Елфрик е още по-богат — добавих, макар да нямах идея дали наистина е така.

Но наистина вярвах, че можем да завладеем Бебанбург. Той още не бе превземан от враг, но това не означаваше, че е недостъпен. Всичко опираше до Ивар. Победяхме ли него, Гутред щеше да стане най-могъщият човек в Нортумбрия. А Гутред бе мой приятел и аз разчитах, че ще ми помогне не само да си разчистя сметките с Кяртан и да отмъстя за Рагнар-старши, но и да си върна своите земи и крепостта край морето. Това бяха мечтите ми в онова лято. Смятах, че ме чака розово бъдеще, стига само да осигуря кралството на Гутред, но бях забравил за зложелателството на трите предачки, седящи в корените на света.

Отец Уилибалд искаше да се върне в Уесекс и аз не го винях. Той беше западносаксонец по рождение и Нортумбрия не му понасяше. Помня как веднъж ядяхме задушено кравешко виме и аз си облизвах пръстите, повтаряйки, че не съм хапвал така добре от дете, а той седеше позеленял и не можеше да преглътне дори късче. Тогава му се подигравах, че е мекушав южняк, а Ситрик, който ми беше прислужник, му донесе хляб и сирене. С Хилд си разделихме порцията му — тя също беше южнячка, но не придиряше толкова. Същата вечер, докато се мръщеше на гозбата, Уилибалд ни сподели, че иска да се върне при Алфред.

От Уесекс не се чуваха почти никакви новини, освен че цари мир. Победеният Гутрум, естествено, трябваше да се покръсти като част от капитулацията си. Той прие християнското име Етелстан, което значеше „благороден камък“, а Алфред му стана кръстник. Примирието се спазваше и това в общи линии бе всичко, което знаехме.

Гутред реши да изпрати делегация при Алфред. За целта подбра четирима датчани и четирима саксонци, преценявайки, че подобна смесена група би пътувала най-необезпокоявано на юг. Самото послание се носеше от Уилибалд, който го написа саморъчно, дращейки с перото върху къс нов пергамент.

— С Божията помощ — диктуваше му Гутред — аз завладях кралство Нортумбрия…

— Което вече се нарича Халиверфолкланд — прекъсна го Едред.

Гутред махна великодушно с ръка, колкото да покаже на Уилибалд, че сам може да решава дали да вмъкне фразата, и продължи:

— И съм решен, разчитайки на благоволението Господне, да управлявам тази земя в мир и справедливост…

— Малко по-бавно, господарю — помоли се Уилибалд.

— Да науча населението й как да вари свястно пиво…

— Да науча населението й… — заповтаря с прилежно изплезен език Уилибалд.

— Не, не, отче! — засмя се Гутред. — Пропусни това.

Клетият Уилибалд. Писмото беше толкова дълго, че за довършването му се наложи да бъде разпъната, остъргана и подрязана още една агнешка кожа. В него се говореше как блаженият Кътбърт предвождал праведната армия до Йоферуик и как Гутред щял да изгради храм на светията. Споменаваше се и че има още врагове, които могат да попречат на делото, но с лековат тон, сякаш Ивар, Кяртан и Елфрик бяха просто непослушни хлапета. По-нататък се искаше благословията на Алфред и той биваше уверяван, че християните от Халиверфолкланд всеки ден се молят за него.

— Бих искал да му изпратя подарък — рече Гутред. — Какво ли ще го зарадва най-много?

— Някоя реликва несъмнено — измърморих кисело аз.

Предложението бе добро, защото Алфред не ценеше нищо така, както светините, но в Йоферуик нямаше много такива. Архиепископската църква бе съхранявала десетки съкровища, включително гъбата, наквасила с вино устните на разпнатия Исус, и оглавника на Валаамовото магаре — макар и да не знаех кой е Валаам, а още по-малко защо магарето му е свято, — но всички те бяха отнесени от Улфхер, а никой не знаеше къде в момента се намира той. Лично аз допусках, че се е присъединил към Ивар. Хротуерд заяви, че притежавал семка от смокиновото дърво, споменато в евангелието, но щом отворихме сребърната кутийка, съхраняваща предполагаемата семка, вътре нямаше нищо освен прах. Накрая аз предложих да изпратим два от трите зъба на свети Осуалд. Едред отначало подскочи, но после реши, че идеята не е чак толкова светотатствена. Донесоха клещи, сандъчето с главата на мъртвия крал бе отворено и един монах извади два от дългите, пожълтели зъби. Поставихме ги в красиво сребърно гърненце, което Егберт бе използвал да си държи пушените стриди.

Делегацията потегли една късна августовска сутрин. Гутред дръпна Уилибалд настрани за последни заръки — да предаде на Алфред, че макар той, Гутред, да е датчанин, също е и християнин и че Нортумбрия не бива да бъде считана за враг, а, напротив, да й се пращат воини за подкрепа в битката за правата вяра. Последното ми се стори малко прекалено, защото Уесекс имаше достатъчно свои врагове, за да се тревожи за участта на Нортумбрия.

Аз също размених няколко думи с Уилибалд насаме. Съжалявах, че си отива, защото бе добър човек и го харесвах, но виждах също, че няма търпение да зърне отново Уесекс.

— Ще направиш ли нещо за мен, отче? — попитах.

— Стига да е по силите ми — бе предпазливият отговор.

— Предай на краля моите поздрави.

Върху лицето му се изписа облекчение — явно бе очаквал по-обременителна заръка, а и не се бе излъгал, както тепърва предстоеше да узнае.

— Той сигурно ще иска да знае кога ще се завърнеш.

— Когато му дойде времето — казах, макар да нямах друга работа в Уесекс, освен да си прибера заровеното във Фифхаден имане. Вече дори съжалявах, че съм го оставил там, защото, честно казано, не желаех повече да виждам тези земи. — Има и друго. Искам да намериш ърл Рагнар.

— Кого, заложника ли? — погледна ме с разширени очи той.

— Същият. — За да го накарам да внимава, го сграбчих за раменете и стиснах с такава сила, че той примигна. — Намери го и му кажи, че отивам на север да диря Кяртан. Че сестра му е оцеляла и аз ще направя всичко, за да я намеря и спася. Кълна се в живота си. И още, веднага щом го освободят, да дойде тук. Запомни ли? — Накарах го да повтори всичко и да се закълне в кръста на шията си, че ще предаде думите ми дословно. Последното не му се понрави, но понеже се боеше от моя гняв, сграбчи малкото разпятие и положи тържествен обет.

После делегацията потегли.

А ние отново разполагахме с армия, защото жътвата бе приключила. Часът за настъпление на север бе ударил.

Гутред се отправи на север по три причини. Първата бе Ивар, който трябваше да бъде сразен, втората — Кяртан, чието присъствие бе като зловонна язва в Нортумбрия, и третата — Елфрик, който трябваше да се подчини на властта му. Ивар бе най-силен от всички и положително щеше да ни победи, ако поведеше армията си на юг. Кяртан не криеше толкова сериозна заплаха, но докато той бе жив, в Нортумбрия нямаше да се възцарят мир и покой. Най-безвреден от тримата бе Елфрик.

— Значи чичо ти е крал на Бебанбург? — попита Гутред в началото на похода ни.

— Като такъв ли се величае? — попитах гневно.

— Не, не. Твърде умен е, за да го прави, но на практика би могъл. Земите на Кяртан служат като преграда, така че влиянието на Йоферуик не се простира по-далеч от Дънхолм.

— Навремето предците ми действително са били крале — заявих.

— Наистина? — учуди се Гутред. — На кое, на Нортумбрия?

— На Берниция — отвърнах, но Гутред никога не бе чувал името. — Така се е наричала цяла Северна Нортумбрия, а Йоферуик и околностите са попадали в рамките на кралството Дейра.

— А после какво, съединили ли са се?

— Ние сме убили техния крал. Но това е било много отдавна, още преди появата на християнството.

— Тоест и ти имаш претенции за властта по тези места? — попита той и аз останах удивен да доловя подозрение в гласа му.

— Господарю — засмях се, — ако само ми върнеш Бебанбург, ще коленича пред теб и ще се закълна в доживотна вярност пред теб и наследниците ти.

— Наследници, а? — оживи се Гутред. — Виждал ли си Осбурх?

— Да, виждал съм я. — Осбурх беше саксонка, племенница на Егберт — четиринайсетгодишно, тъмнокосо момиче с кръгло, миловидно лице.

— Ако се оженя за нея, Хилд ще й стане ли придворна дама?

— Предполагам, че ще бъде поласкана, но най-добре да питаш нея — кимнах към Хилд, която крачеше след нас. Бях очаквал, че ще иска да се върне в Уесекс заедно с Уилибалд, но тя заяви, че още не е готова да се изправи пред Алфред.

Прекарахме първата нощ в Онрипум, където Гутред, Едред и духовниците се настаниха в малкия местен манастир. Армията ни вече наброяваше близо шестстотин души, половината от които на коне, и лагерните ни огньове озариха надалеч околните поля. Като началник на кралската гвардия аз се разположих най-близо до сградата заедно с хората си. Сега те бяха общо четирийсет млади мъже, повечето оборудвани с ризници, плячкосани от Йоферуик.

По време на първата стража седях заедно с Клапа и двама саксонци. Ситрик също беше с нас. Наричах го свой слуга, но той бързо усвояваше меча и щита и имаше всички изгледи след година-две да се превърне в полезен воин.

— Главите в безопасност ли са? — попитах го.

— Че аз дори оттук подушвам как вонят — подхвърли Клапа.

— Не вонят повече от теб, Клапа — срязах го аз.

— В безопасност са, милорд — рече Ситрик.

— Трябват ми осем глави — въздъхнах и обгърнах с пръсти шията на момчето. — Много ти е тънък вратът.

— Тънък, но жилав — възрази той.

Тъкмо тогава вратата на манастира се отвори и отвътре крадешком излезе Гизела, загърната в черна наметка.

— Трябва да сте в леглото, милейди — подразних я шеговито аз.

— Не ме хваща сън. Искам да се поразходя. — Тя ме изгледа предизвикателно. Устните й бяха полуотворени, а светлината на огъня се отразяваше от зъбите и блестящите й очи.

— Къде по-точно?

— Все едно — сви рамене тя, без да откъсва взор от мен.

— Е, добре — казах, мислейки си за спящата вътре Хилд. — Клапа, назначавам те за началник на стражата в мое отсъствие. Ако Ивар дойде, убий копелето.

— Да, милорд.

Докато се отдалечавахме, чух кикотенето на войниците зад гърба си. Изръмжах им през рамо да мълчат и поведох Гизела към тъмната горичка източно от манастира. Тя се пресегна и ме улови за ръка. Не казваше нищо, доволна просто да крачи до мен.

— Не се ли боиш от тъмното? — попитах.

— Не и когато съм с теб.

— Като малък обичах да се правя на скедугенган.

— Какво е скедугенган? — думата беше саксонска и тя не я знаеше.

— Ходещ в сенките. Същество, което се промъква в мрака. — Една сова избуха наблизо и пръстите й неволно се свиха около моите.

Спряхме под шумолящите клони на стар бук. През листата им се прокрадваше оскъдна светлина от лагерните огньове. Аз я улових за брадичката и вдигнах лицето й към своето. Беше високо момиче, но аз все пак се извисявах с една глава над нея. Тя се остави да я огледам, сетне затвори очи, когато прокарах нежно пръст по дългия й нос.

— Аз… — започнах, после млъкнах.

— Разбирам — кимна Гизела, сякаш знаеше какво се каня да кажа.

— Не мога да направя Хилд нещастна — продължих с усилие.

— Тя ми каза, че е щяла да се върне в Уесекс с отец Уилибалд, но е искала да види дали ще превземеш Дънхолм. Че се моли за това и че ако успееш, ще го приеме като знак от нейния Бог.

— Наистина?

— Да. Знак, че трябва да се върне в манастира. Каза ми го тази вечер.

— Тогава най-добре да почакаме, докато Дънхолм не падне — казах, галейки я по лицето, макар на ума ми да беше съвсем друго.

— Брат ми иска да ме направи разменна монета — каза горчиво тя, имайки предвид кроежите на Гутред да я омъжи за сина на Ивар или на някой шотландски владетел, за да си осигури приятелството им. — Но това няма да стане. Аз хвърлих руническите пръчки и узнах съдбата си.

— И какво по-точно узна?

— Че ми е писано да имам двама синове и една дъщеря.

— Чудесно.

— Но те ще бъдат твои синове — продължи предизвикателно тя. — И твоя дъщеря.

За миг останах безмълвен. Нощта сякаш застина около мен.

— Руническите пръчки са ти казали всичко това? — успях да изрека накрая.

— Те никога не лъжат. Когато Гутред падна в плен, ми разкриха, че един ден ще се върне, придружен от бъдещия ми съпруг. И ето че ти се появи.

— Ами неговите намерения да те направи разменна монета?

— Ти ще ме отървеш от тях. По стария начин.

Стара датска традиция бе булката да се краде. За целта кандидат-младоженецът трябваше да нахлуе в дома й и да я отвлече. Това още се прави понякога, но в днешните изнежени времена обикновено е предшествано от преговори между семействата, а момата има време да си стегне багажа, преди конниците да пристигнат.

— Добре, ще те открадна, щом трябва — обещах й, макар да знаех, че забърквам поредните неприятности. Хилд не бе сторила нищо, за да заслужи неприятности, а и Гутред щеше да се чувства предаден, но въпреки всичко се наведох към Гизела и я целунах.

Тя се притисна към мен и тогава се разнесоха викове. Наострих уши. Те идваха откъм лагера, а между стволовете на дърветата можех да видя хора, тичащи към пътя.

— Става нещо — казах и като я сграбчих за ръка, се затичах към манастира. Клапа и останалите часови стояха с извадени мечове. Бутнах Гизела към портата и изтеглих Змийския дъх от ножницата.

Но не ставаше нищо лошо. Поне не за нас. Новодошлите, привлечени от нашите огньове, бяха трима мъже, единият от които зле ранен. Те носеха вести. До час малката църква на манастира бе цялата озарена от свещи, а свещеници и монаси пееха благодарствени молитви. Новината, донесена от тримата от север, се предаваше от уста на уста и все повече хора, пробудени от съня, се стичаха да я чуят и да се уверят, че е истина.

— Бог твори чудеса! — викаше към тълпата Хротуерд, който се бе изкачил на покрива на манастира с помощта на стълба и изглеждаше огромен в заревото на факлите. Той вдигна ръце и всички се смълчаха. Настъпи напрегната тишина, нарушавана само от тържествения припев на монасите и от глухия зов на бухал в нощта. После Хротуерд извиси стиснати юмруци, сякаш искаше да стигне самите небеса. — Ивар е сразен! — викна накрая. — Слава на Господа и на всички светии, тиранът Ивар Иварсон е сразен! Изгубил е армията си!

И хората на Халиверфолкланд, живели в сянката на предстоящия сблъсък със страховития Ивар, тържествуваха, защото най-голямата пречка пред управлението на Гутред в Нортумбрия бе премахната. Той най-сетне наистина можеше да се нарече крал, защото бе такъв. Крал Гутред.

Глава четвърта

Научихме, че се е състояла битка — небивала, страховита сеч, в която цяла долина се напоила с кръв, а Ивар Иварсон, най-могъщият датчанин на Нортумбрия, бил победен от Аед Шотландски.

Жертвите и от двете страни били чудовищни. Чухме повече подробности на следващата сутрин, когато пристигнаха още близо шейсет оцелели. Бяха пътували вкупом цялата нощ, за да не бъдат заловени от Кяртан, и още се съвземаха след преживяната касапница. Ивар, както научихме, бил подмамен в низината около руслото на една река, където смятал, че се е укрил Аед. Но това било клопка. Хълмовете от всички страни гъмжали от хора от племената, които с дивашки крясъци се спуснали през храсталаците и мъглата, сечейки датските редици.

— Трябва да имаше хиляди — сподели един от мъжете, все още тресейки се от ужас.

Стените от щитове на Ивар отначало издържали на напора, но аз можех да си представя на какво изпитание са били подложени. Баща ми неведнъж се бе сражавал със скотите и ги описваше като демони — безумни, виещи, кръвожадни демони. Датчаните ни разказаха как се окопитили след първата атака и с копия и мечове започнали да косят варварите. Но непрестанно прииждали нови и нови орди, които се катерели с писъци през собствените си мъртъвци. Разчорлените им коси били опръскани с кръв, остриетата им свистели и Ивар започнал да се оттегля на север от долината, мъчейки се да достигне по-висок терен. Но това означавало да си проправи пътека със сеч през жива плът, а той не успял. Тогава Аед повел личната си гвардия срещу най-добрите му воини. Мечовете звънтели, щитовете се цепели и мъжете един по един падали мъртви. Самият Ивар, по думите на оцелелите, се бил като дявол, но бил пронизан в гърдите, сетне посечен в крака и хората му го извлекли зад стената от щитове. Той беснеел и се дърпал, искал да умре лице в лице с врага, но те го удържали и отблъсквали скотите, докато не паднала нощта.

Ариергардът на датската колона още се държал и оцелелите, макар и почти всички ранени, отвели водача си надолу по реката. Синът му, също на име Ивар, едва шестнайсетгодишен, ги организирал за отчаян пробив и те успели да разкъсат пръстена. Впуснали се да прекосяват реката в тъмното, при което още десетки хора загинали, някои удавени от тежестта на собствените си доспехи, а други изклани из плитчините. Все пак около една шеста от цялата армия успяла да стигне отсрещния бряг. Там се скупчили, слушайки воплите на умиращите и бесния вой на скотите. Призори се приготвили за отбрана, очаквайки врагът да ги последва, но хората на Аед също били изтощени колкото тях.

— Избихме стотици — рече мрачно един от войниците и по-късно научихме, че е вярно и че Аед се е върнал с тежки загуби обратно на север да ближе раните си.

И така, Ивар бе жив. Победен, но жив. Мълвата бе, че се крие из хълмовете от страх да не бъде заловен от Кяртан. Гутред изпрати сто конници да го издирват и те откриха, че хора на Кяртан също претърсват околността. Ивар, знаейки, че рано или късно ще го хванат, предпочете да стане пленник на Гутред, отколкото на жестокия Кяртан и се предаде на отряд от хора на Улф. Те доведоха ранения ърл в лагера един ранен следобед. Ивар не можеше да язди, затова го носеха върху щит. Придружаваше го синът му и още трийсетина бойци, някои от тях в не по-малко окаяно състояние от предводителя си. Щом разбра обаче, че ще срещне човека, узурпирал трона на Нортумбрия, Ивар настоя да го стори на собствените си крака. И се изправи. Не знам как успя, но се насили да извърви крачките без чужда помощ, подпирайки се на копието, което използваше вместо патерица. Лицето му се гърчеше от убийствената болка, но също и от гордостта, че не е позволил да го носят като сакат в присъствието на Гутред. Погледът му бе предизвикателен и гневен.

Никога по-рано не го бях виждал, защото бе израснал в Ирландия, но досущ приличаше на баща си, Ивар Безкостния — мършав, с лице като череп и хлътнали очи. Русолявата му коса бе вързана отзад на тила, а видът му излъчваше същата мрачна враждебност и сила.

Гутред чакаше пред входа на манастира, а гвардията му се бе строила в две редици, между които Ивар трябваше да премине. Край Гутред стояха неговите най-приближени, включително абат Едред, отец Хротуерд и останалите духовници. На няколко метра разстояние Ивар спря, облегна се на копието и ни огледа презрително. После реши, че аз съм кралят, защото бронята и шлемът ми бяха далеч по-скъпи от тези на Гутред, и попита:

— Ти ли си хлапакът, който се нарича крал?

— Аз съм хлапакът, който уби Уба Лотброксон — отвърнах.

Уба бе негов чичо и хапливата забележка накара зеленикавите му очи да метнат искри. Това бяха безжалостни, змийски очи. Макар и ранен, с прекършена мощ, в този момент той повече от всичко на света искаше смъртта ми.

— И как ти е името?

— Много добре знаеш — изръмжах. Арогантността е всичко у един млад воин.

Гутред ме стисна за лакътя, за да млъкна, и пристъпи напред.

— Ърл Ивар — рече, — съжалявам да видя такъв велик предводител ранен.

— Трябва да се радваш — усмихна се накриво Ивар. — Единственото, за което може да съжаляваш, е, че не съм мъртъв. Ти ли си Гутред?

— Да, и наистина съжалявам. Както и за мъжете, които си загубил. Радвам се само заради враговете, убити от вас. Дължим ви благодарност. — Той отстъпи назад и погледна над рамото на Ивар към нашата армия, събрала се край пътя. — Дължим благодарност на Ивар Иварсон! — извика. — Той премахна заплахата откъм север! Крал Аед се е прибрал с подвита опашка, да оплаква загубите си и да утешава шотландските вдовици!

Истината естествено бе, че Ивар се е прибрал с подвита опашка, а Аед е излязъл победител, но думите на Гутред предизвикаха овации, а овациите слисаха Ивар. Той навярно очакваше да го екзекутират, което според мен щеше да е най-правилното, а вместо това го честваха като герой.

— Убий копелето — измърморих на Гутред.

— Защо? — прошепна той с такъв учуден вид, сякаш мисълта никога не му е хрумвала.

— Просто му свети маслото, както и на онова малко плъхче, сина му.

Забелязах, че Ивар ни гледа и навярно се досеща какво говоря на краля.

— Ти си маниак на тема убийства — рече развеселено Гутред, а после отново се обърна към него: — Чувствай се добре дошъл в земите ни, ърл Ивар. Нортумбрия се нуждае от велики воини, а ти самият се нуждаеш от почивка.

Наблюдавах онези змийски очи и видях удивлението на Ивар. Видях и че смята краля за глупак, но в онзи момент ми стана ясно, че съдбата е предопределила пътят на Гутред да бъде златен. Когато го спасих от лапите на Свен и той заяви, че е крал, го взех за шега. Когато действително го коронясаха в Кеър Лигалид, пак ми се стори някакъв цирк. Дори в Йоферуик не вярвах, че представлението ще продължи повече от няколко седмици, защото заплахата на Ивар тегнеше над нас. Но сега Аед бе свършил нашата работа, разгромявайки армията му. В цяла Нортумбрия оставаха само трима големи владетели. Елфрик, вкопчил се в своята крадена земя в Бебанбург, Кяртан, притаил се като черен паяк в крепостта си край реката, и крал Гутред, повелителят на Севера, единственият датчанин в Британия, успял да обедини под знамената си както саксонци, така и датчани.

Установихме се в Онрипум. Не бяхме планирали да го правим, но Гутред настоя да изчакаме, докато Ивар не стъпи на крака. Монасите се грижеха за раните му, а Гутред лично му носеше храна и пиво. Хилд също лекуваше раните и переше превръзките на хората от свитата му. Постоянно ми повтаряше, че те не си дояждали, но ние не разполагахме с достатъчно провизии дори за себе си. Всеки ден трябваше да водя отряди надлъж и шир в търсене на зърно и добитък. Подканях Гутред да потеглим отново, към места, където запасите ще са по-изобилни, но той беше като омагьосан от Ивар.

— Той ми харесва, а не можем да го оставим тук — казваше.

— Можем, ако го погребем — отвръщах.

— Но той е наш съюзник! — възразяваше Гутред и си вярваше. Ивар го отрупваше с хвалебствия, а той попиваше всяка негова коварна дума.

Монасите явно си вършеха работата добре, защото Ивар се възстановяваше бързо. Надявах се да умре от раните си, но след три дена той се качи на кон. Личеше си, че изпитва ужасни болки, но се насилваше да ходи и да язди, точно както се насилваше и да се умилква на Гутред.

За последното не разполагаше с особен избор. Сега предвождаше по-малко от сто души, мнозина от които ранени, и вече не беше някогашният велик военачалник. Затова той и синът му коленичиха пред Гутред и му се заклеха във вярност. Момчето, шестнайсетгодишният Ивар, приличаше на баща си и дядо си — мършав и зъл. Нямах капка доверие и на двамата, но Гутред не искаше да ме слуша. Според него един крал трябвало да бъде великодушен, а като проявявал милост към Ивар, той го привързвал към себе си завинаги.

— Алфред би постъпил по същия начин — ми заяви веднъж.

— Алфред щеше да прокуди бащата и да вземе сина за заложник.

— Той положи обет пред мен — настоя Гутред.

— Докато се усетиш, ще събере нова армия.

— Чудесно! — озари ме той с лъчиста усмивка, която ми идеше да изтрия с юмрук от физиономията му. — Нуждаем се от мъже, умеещи да се бият.

— Ще иска синът му да стане крал.

— От къде на къде, след като самият той не е пожелал да седне на трона? Навсякъде ти се привиждат врагове, Утред. Младият Ивар всъщност е много симпатично момче.

— Прилича на недохранен плъх.

— И е тъкмо на подходяща възраст за Гизела! Конска муцуна и плъх — как ти се струва? Ако ги оженим, окончателно ще се сближа с Ивар.

— Защо да не се сближиш с мен?

— С теб вече сме приятели — отвърна все така ухилено той — и благодаря на Господа за това.

Щом Ивар се възстанови достатъчно, поехме на север. Той беше сигурен, че още негови хора са оцелели след касапницата, затова изпратихме напред група от петдесет души да ги търси. Предвождаха ги монасите Джанбърт и Айда, които според Гутред познаваха добре местността около река Туеде.

През голяма част от пътуването Гутред яздеше редом с Ивар. Бе поласкан от неговата преданост, която отдаваше на магията на християнството. Щом Ивар поизостана, за да се присъедини към своите хора, Гутред повика отец Хротуерд и го заразпитва за Кътбърт, Осуалд и Светата троица. Искаше да научи повече за употребата на магията, но отговорите го объркваха.

— Синът не е бащата — обясняваше брадатият свещеник, — бащата не е духът, нито духът е синът, но баща, син и Свети дух са едно цяло, неделимо и вечно.

— Значи боговете са трима?

— Не, един е! — прогърмя гневно Хротуерд.

— Ти разбираш ли нещо, Утред? — обърна се кралят към мен.

— Никога не съм го разбирал, господарю. За мен са пълни глупости.

— Не са глупости! — изсъска ми Хротуерд, след което продължи: — Представи си детелината, господарю. Три листенца, но едно растение.

— Това е мистерия — вметна отстрани Хилд.

— Мистерия? — заинтригува се Гутред.

— Да — рече тя, без да обръща внимание на злостния поглед на Хротуерд. — Бог е тайнство и в тайнството ние можем да откриваме чудеса. Не е нужно да ги разбираме, а просто до им се възхищаваме.

— Между другото, склонна ли си да станеш придворна дама на бъдещата ми съпруга? — попита я весело той, извръщайки се в седлото.

— Първо се оженете за нея, господарю. Тогава ще реша.

Той заряза темата, а аз издебнах подходящ момент и я попитах тихо:

— Мислех, че си решила да се върнеш в манастир?

— Гизела ли ти каза?

— Да.

— Очаквам знак от Бога — бе нейният отговор.

— Падането на Дънхолм?

Тя смръщи вежди.

— Може би. Това е лошо място. Ако Гутред го превземе под знамето на свети Кътбърт, ще покаже на всички силата на Бога.

— Струва ми се, че вече си получила своя знак — отбелязах.

Хилд дръпна кобилата си встрани от Уитнер, който й се зъбеше.

— Отец Уилибалд искаше да се върна в Уесекс заедно с него, но аз му отказах. Ако ще се оттеглям отново от света, искам първо да узная какъв е този свят. — Тя помълча, сетне добави: — Бих се радвала да имам деца.

— Че какво ти пречи?

— Просто не ми е писано — поклати глава тя и ме погледна. — Знаеш ли, че Гутред смята да омъжи Гизела за сина на Ивар?

Въпросът ми дойде изневиделица.

— Знам, че го обмисля — рекох предпазливо.

— Снощи са говорили и Ивар се е съгласил.

Сърцето ми слезе в петите, но опитах да не се издавам.

— От кого научи?

— От самата Гизела. Но е станало дума и за зестра.

— Винаги става дума за зестра.

— Ивар е поискал Дънхолм.

Трябваше ми секунда, докато осъзная цялата чудовищност на сделката. Ивар бе загубил силата си след касапницата при Аед, но получеше ли укрепения Дънхолм, щеше да си я върне отново. Мъжете, служили на Кяртан, щяха да се присъединят към него и той да стане още по-опасен от преди.

— А Гутред съгласил ли се е? — попитах.

— Още не.

— Не може да е чак толкова глупав.

— Глупостта на хората — рече натъртено Хилд, — изглежда, няма граници. Помниш ли как на тръгване от Уесекс ми спомена, че Нортумбрия е пълна с врагове?

— Помня, да.

— Е, може да е по-пълна, отколкото предполагаш. Затова ще остана, докато не се уверя, че си в безопасност. — Тя се пресегна и докосна ръката ми. — Понякога си мисля, че съм единственият приятел, с когото разполагаш.

Усмихнах се и докоснах дръжката на Змийския дъх.

— Все ще се справя някак.

— Твоята арогантност кара хората да не забелязват добрите ти страни — каза укорително тя, после погледна пътя напред. — Е, какво смяташ да правиш оттук нататък?

— Да довърша кръвната си вражда, нали заради нея съм тук — отвърнах и това беше вярно. Цялото ми идване на север беше, за да убия Кяртан и да освободя Тира, но явно ако постигнех тези неща, Дънхолм щеше да падне в ръцете на Ивар, а Гизела да се омъжи за неговия син. Чувствах се предаден, макар всъщност Гизела никога да не ми бе обещавана. Гутред имаше право да я даде на когото си пожелае.

— А дали просто да не се махнем? — подхвърлих ядно.

— Накъде?

— Накъдето и да е.

— Обратно в Уесекс? — усмихна се Хилд.

— Не!

— Тогава къде?

Премълчах. Бях напуснал Уесекс и нямаше да се върна повече там, освен за да си взема имането. Но първо трябваше да разполагам с безопасно място, където да го отнеса. Съдбата ме бе уловила здраво в хватката си и бе осеяла пътя ми с врагове. Навсякъде.

Прекосихме река Уийре, а после събрахме войската на място, наречено Кънкасестър, разположено край римския път на около осем километра северно от Дънхолм. Навремето римляните бяха построили в Кънкасестър укрепление, но сега от него бяха останали само обраслите в трева основи. Гутред обяви, че ще се разположим на лагер тук, а аз казах, че е по-добре да продължим марша на юг, докато не стигнем Дънхолм. Така стигнахме до първия си спор, защото той отказваше да си промени решението.

— Каква е ползата — питах аз — да докараш цяла армия и да я спреш на два часа път от врага?

— Едред казва, че трябва да стоим тук.

— Абатът? Че откога той разбира от превземане на крепости?

— Имал е видение.

— Видение?

— Свети Кътбърт му е казал, че иска храма си ето там. — Гутред посочи малкия хълм, където монасите бяха положили ковчега със светеца и се молеха край него.

Озърнах се наоколо. Мястото не се отличаваше с нищо освен с останките от крепостта. Имаше хълмове, поля, една-две ферми и малка рекичка — приятен пейзаж, но да пукна, ако разбирах защо един светец ще иска да му градят храм точно тук.

— Нашата цел е да превземем Дънхолм, господарю. Няма как да я постигнем със строене на църкви.

— Но виденията на Едред винаги са се оказвали верни — рече убедено Гутред, — а и свети Кътбърт никога досега не ме е подвеждал.

Спорих, докато не ми излезе пяна на устата, но напразно. Дори Ивар ме подкрепи, съветвайки Гутред да разположи армията по-близо до Дънхолм, но видението на абат Едред изискваше да лагеруваме в Кънкасестър, където монасите без маене се заловиха за работа. Билото на хълма бе изравнено, дърветата — изсечени, а Едред заби колчета, за да покаже откъде трябва да минават стените. Той искаше основите да бъдат каменни, което означаваше да търсим каменоломна, или още по-добре стара римска сграда за събаряне. Но сградата трябваше да бъде доста голяма, защото оградената от него площ надхвърляше по размери повечето кралски дворци.

На следващия ден с около сто и петдесет души отидохме да се покажем на Кяртан и да преценим доколко е укрепен Дънхолм. Бе краят на лятото и високо по небето плаваха разпокъсани облачета. Гутред се движеше най-отпред, с Ивар и сина му от двете си страни. Улф и аз яздехме след тях. В редиците ни имаше датчани и саксонци, мечоносци и копиеносци, а над главите ни се вееше новото знаме на Гутред, с образа на свети Кътбърт. Едната му ръка бе вдигната за благословия, а другата държеше украсеното със скъпоценности евангелие на Линдисфарена. Символът не бе никак вдъхновяващ, поне за мен, и дори съжалявах, че не съм накарал Хилд да ми избродира върху парче плат вълчата глава на Бебанбург. Ърл Улф имаше знаме с орлова глава и дори Ивар по някакъв начин бе успял да спаси своя изпокъсан флаг с два гарвана след поражението в Шотландия. Само аз не разполагах с нищо, което да развея.

Щом Дънхолм се показа пред очите ни, ърл Улф тихо изруга, защото за пръв път виждаше силата на тази твърдина, кацнала високо върху скалата, над извивката на река Уийре. Стръмните склонове бяха гъсто обрасли с габър и чинар, но върхът бе разчистен и защитен от солидни дървени стени, зад които се издигаха три или четири сгради. Портата бе висока и здрава, увенчана с бастион, над който се вееше триъгълно знаме. На него бе изобразен кораб с драконова глава на носа — напомняне за морските подвизи на Кяртан. Под знамето се виждаха часови с копия, а на бастиона бяха окачени редове от щитове.

Всички бяхме вирнали глави нагоре и никой не говореше, защото нямаше нищо за казване. Крепостта изглеждаше непревземаема. Страховита. До портата имаше пътека, но тя бе стръмна, тясна и виеща се между скали и дървета. Дори да хвърлехме цяла армия по нея, само неколцина души можеха да минат едновременно, а върху главите им щяха да валят копия, камъни и стрели. Гутред, изтрезнял от обичайния си ентусиазъм, ми хвърли ням, умолителен поглед.

— Ситрик! — викнах аз и младежът дотича до мен. — Тази стена целия връх ли обхожда?

— Да, милорд — отвърна той, после се поколеба. — Освен…

— Освен къде?

— Една урва на северната страна, където се хвърлят мръсотиите. Там не е оградено.

— Урва? — повдигнах вежди и той показа с жест, че става дума за вертикален склон. — Може ли да бъде изкачена?

— Не, милорд.

— А откъде черпят вода?

— Има два кладенеца — единият от запад, който не се ползва много често, а другият от изток.

— Извън стената ли са?

— Да, милорд, но източният е високо на склона, където растат дърветата, и разполага със собствена стена.

Подхвърлих му една монета за награда, макар че отговорите не ме зарадваха. Бях очаквал, че хората на Кяртан черпят вода от реката — тогава можехме да ги спрем с лъкове и стрели, но никоя стрела не можеше да проникне през стената и да им попречи да достигнат кладенеца.

— Какво ще правим сега? — попита ме Гутред и аз за миг се подразних. На езика ми беше да му препоръчам да се обърне за съвет към свещениците, настояли да разпънем лагера на толкова голямо и неудобно разстояние. Но устоях на изкушението и отвърнах:

— Може да му предложим условия, господарю. И ако не ги приеме, да го уморим от глад.

— Жътвата вече е прибрана — изтъкна Гутред.

— Значи ще отнеме година. Ще преградим достъпа по суша със стена. Ще му покажем, че е в капан и че нямаме намерение да мърдаме оттук. Нека усети задаващото се бедствие. Ако направим стена — ентусиазирах се от идеята, — няма нужда да държим цяла армия. И шейсет души ще са достатъчни да я охраняват.

— Шейсет? — повдигна вежди Гутред.

— Не повече — обгърнах с жест скалистото парче земя, върху което се издигаше Дънхолм. То имаше крушовидна форма, като тесният му край представляваше провлака, от който наблюдавахме укрепленията. Реката идваше от дясната ни страна, заобикаляше го и пак се появяваше отляво, като на мястото, където стояхме, разстоянието между бреговете й не надхвърляше триста крачки. Щеше да ни отнеме една седмица да изсечем дърветата, втора седмица да изкопаем ров и трета — да издигнем здрава ограда от колове. Шейсет души никога нямаше да стигнат за отбраната на триста крачки стена, но тук голяма част от провлака бе непроходима поради острите и стръмни скали, което улесняваше задачата.

— Шейсет? — изплю презрително думата Ивар, хвърляйки ми изпепеляващ поглед. — Ами кой ще ги сменя, докато спят? Кой ще носи вода, ще пасе добитъка и ще патрулира по брега на реката? Шейсет може и да удържат стената, но ще трябват поне още двеста, за да ги поддържат.

Естествено, той беше прав. А ако оставехме двеста-триста души тук, щяха да ни останат само още толкова, които нямаше как да попълнят гарнизона на Йоферуик и същевременно да се грижат за прехраната му.

— Но една стена тук — възрази Гутред — може да ни спечели Дънхолм.

— Възможно е — кимна неубедено Ивар.

— Значи просто ми трябват хора. Още хора.

Сръчках Уитнер и поех на изток, сякаш исках да огледам къде трябва да построим стената. Стражите ни наблюдаваха внимателно от високата порта на града.

— Може и да не отнеме цяла година — подвикнах на Гутред. — Ела да хвърлиш едно око.

Той приближи с коня си към мен. Никога не го бях виждал толкова унил. Досега всичко му бе идвало на тепсия — тронът, Йоферуик, покорността на Ивар. Дънхолм представляваше първият голям, костелив орех, попарил оптимизма му.

— Какво искаш да ми покажеш? — попита учуден, че съм го отвел встрани от пътеката.

Погледнах през рамо да се уверя, че Ивар и синът му няма как да ни чуят, и сетне посочих реката, сякаш обсъждах разположението й.

— Можем да превземем Дънхолм, но няма да ти помогна, ако го дадеш като награда на Ивар — казах тихо на Гутред. Той първо се наежи, а после през лицето му премина хитро изражение, сякаш се канеше да отрече, че изобщо е поемал такъв ангажимент. — Сега Ивар е слаб — продължих — и затова се преструва, че ти е приятел. Дай му сила и ще го превърнеш в свой враг.

— Каква полза има от един слаб приятел? — попита той.

— По-голяма, отколкото от силен враг.

— Ивар не иска да става крал. Защо му е да се обръща срещу мен?

— Това, което иска, е да контролира краля като кученце на каишка. Как би ти харесало да станеш негово кученце?

Гутред се взря във високите порти.

— Все някой трябва да държи Дънхолм — рече с омекнал глас.

— Тогава дай го на мен. Аз поне съм ти истински приятел. Нали не се съмняваш?

— Не, Утред, не се съмнявам. И не съм давал никакви обещания. — Той се пресегна и ме докосна по лакътя, но изражението му бе тревожно, а усмивката пресилена. Ивар ни наблюдаваше отдалеч със змийските си очи. — Можеш ли наистина да превземеш града?

— Смятам, че мога да изкарам Кяртан оттам.

— Как?

— Нека направя малко магия тази вечер — отвърнах, — а утре ти ще поговориш с него. Ще му кажеш, че остане ли вътре, ще го унищожиш. Ще го докараш до просешка тояга, като започнеш с опожаряване на фермите му и на сградите за роби в Гирум. Нека разбере, че докато се противи, не го чака нищо друго освен мизерия, огън и меч. Тогава ще му предложиш изход — да го пуснеш да отплава отвъд морето.

Не това бе желанието ми. Исках Кяртан Жестокия да се гърчи, посечен от Змийския дъх, но засега отмъщението ми не беше толкова важно, колкото изкарването му от крепостта.

— Добре, захващай се с твоята магия тогава — кимна Гутред.

— И ако стане, обещаваш ли, че няма да дадеш града на Ивар?

Той се поколеба, сетне ми протегна десница.

— Ако стане, обещавам да го дам на теб.

— Благодаря, господарю — стиснах я аз, а той ме дари със заразната си усмивка.

Съгледвачите на Кяртан трябва да са останали учудени, когато късно следобед ние се оттеглихме. Не отидохме далеч — останахме да лагеруваме на един склон северно от крепостта, като запалихме огньове, за да покажем присъствието си. После, щом се стъмни добре, аз препуснах обратно към Дънхолм заедно със Ситрик, за да сътворя своята магия. За целта трябваше пак да се превърна в скедугенган, ходещия в сенките. Скедугенганът излиза нощем, когато честните хора се боят да напуснат домовете си. Нощта е времето, в което странни създания бродят по земята — върколаци, призраци, караконджули, елфи и диви зверове.

Но аз винаги съм се чувствал уютно в прегръдката на мрака. От дете се упражнявам да скитам из него, докато накрая сам не се превърнах в едно от тези страховити същества. Щом наближихме, слязохме от седлата и Ситрик поведе конете. И те, подобно на него, бяха уплашени. Аз вървях напред по пътеката към високата порта. Луната се криеше зад облаците и на места трябваше да се придвижвам почти опипом между храсти и скали. Ситрик държеше края на наметката ми, за да не ме изгуби. С изкачването постепенно стана по-лесно, защото в крепостта горяха огньове, чиято светлина служеше за ориентир. Вече виждахме силуетите на стражите, но те не можеха да ни видят в тъмното. Накрая стигнахме нещо като площадка, където пътеката за кратко се спускаше, преди да поеме по последната стръмнина към входа. Тук целият склон бе разчистен от растителност, така че никой враг да не може да се прокрадне незабелязано.

— Стой тук и пази конете — заръчах на Ситрик, като взех от него торбата с отрязаните глави. Той се скри зад дърветата и зачака.

Наредих главите по пътеката, като започнах от площадката и сложих последната само на петдесетина крачки от портата. Усещах как червеите шават по тях, докато ги вадех от торбата. Стараех се да поставям разлагащите се черепи прави, с очи, обърнати към крепостта, и докато приключа, целите ми ръце бяха омазани в слуз. Никой не ме чу и не ме видя. Мракът бе все така безмълвен, като се изключат въздишките на вятъра и ромоленето на реката долу край скалите. Върнах се при разтреперания Ситрик и взех от него черния шал. Омотах го около лицето си, оставяйки само тясна пролука колкото да гледам, а отгоре нахлузих шлема. После зачаках.

Облачното утро настъпваше бавно. Първо на източния хоризонт се появи перлена ивица и известно време нямаше нито мрак, нито светлина, нито сенки, а само студена сивота, в която прилепите, нощните летци, се стрелкаха към своите убежища. После стволовете на дърветата станаха черни, небето избледня, а първите слънчеви лъчи обагриха света в цветове. Заобаждаха се птици. Не толкова много, колкото през пролетта и ранното лято, но можех да различа гласовете на мушитрънчето, чинката и червеношийката, приветстващи настъпването на деня, а в дъбравата под мен един кълвач усърдно зачука с клюна си. Храстите добиха тъмнозелен оттенък, сред който се открояваха яркочервените плодчета на офиката. И тогава стражите зърнаха главите. Разнесоха се викове, а на стената излязоха неколцина души. Знамето се издигна над бастиона, заприиждаха още хора, а после портата се отвори и двама мъже предпазливо излязоха навън. Тежките дървени крила се захлопнаха зад тях, а голямото резе се спусна с глух тропот. Войниците се озъртаха в нерешителност. Аз чаках скрит сред дърветата, с изваден меч в ръка. Черният шал напълно скриваше лицето ми под забралото на шлема, който Хилд бе излъскала до блясък с пясък от реката. Носех черно наметало върху ризницата и високи черни ботуши. Отново бях мъртвият мечоносец, наблюдаващ как двамината пристъпват по пътеката към редицата от окървавени глави. Щом стигнаха първата, извикаха към крепостта, че е на един от хората на Текил. После попитаха какво да правят.

— Изритайте ги в дола — изрева глас от крепостта. Не виждах собственика му, но познах, че е на самия Кяртан. Мъжете се подчиниха и взеха да ритат главите встрани, така че те се търкаляха през високата трева. Накрая остана само една — седмата, и тогава аз излязох от укритието си.

Те видяха воин със забулено в сянка лице, висок и блестящ, с меч и щит в ръка. Видяха мъртвия мечоносец и макар че ни деляха поне десет крачки, а аз не помръдвах и не проговарях, замръзнаха на местата си. После единият нададе тихо скимтене, подобно на котешко мяукане, и двамата едновременно си плюха на петите.

Стоях там под лъчите на изгряващото слънце, а Кяртан и хората му ме гледаха така, сякаш бях самата смърт, дошла да ги навести в пълно бойно снаряжение. После, преди да се сетят да пуснат кучетата и да се уверят, че не съм привидение, а човек от плът и кръв, потънах обратно в гъсталака и се присъединих към Ситрик.

Бях сторил всичко по силите си, за да ужася Кяртан. Сега бе ред на Гутред да го убеди да се предаде. Тогава непристъпната твърдина върху скалата щеше да стане моя, а заедно с нея и Гизела. Смеех да се надявам на тези неща, защото Гутред беше мой приятел и аз виждах бъдещето си също така светло, както неговото. Виждах се как печеля кръвната вражда и атакувам с хората си Бебанбург, за да прокудя оттам коварния си чичо, а Рагнар се връща в Нортумбрия, за да се бие рамо до рамо с мен. Накратко, градях собствените си розови фантазии, забравил, че има богове, а в корените на дървото на живота трите предачки седяха и се смееха.

По-късно същата сутрин заедно с трийсетина конници се отправихме отново към Дънхолм. Клапа яздеше отпред със зелена клонка в ръка, за да покаже, че идваме с мир. Всички носехме ризници, но аз бях оставил разкошния си шлем на грижите на Ситрик. Мъртвият мечоносец вече бе направил своята магия, оставаше само да проверим дали е сработила.

Стигнахме до мястото, откъдето бях наблюдавал двамата мъже да ритат главите от пътеката, и зачакахме. Клапа развяваше енергично клонката, а Гутред се повърташе неспокойно.

— За колко време ще стигнем утре до Гирум? — ме попита накрая.

— До Гирум?

— Да, нали ще ходим там да опожаряваме сградите на робите. Пътьом можем да си устроим и лов с ястреби.

— Ако потеглим призори — обади се Ивар, — ще бъдем там до обяд.

Обърнах поглед на запад, където се трупаха черни облаци.

— Задава се буря — казах.

Ивар шляпна една муха върху шията на жребеца си и кимна навъсено към високата порта.

— Копелето не благоволява да говори с нас.

— Ще ми се да тръгнем утре — каза меко Гутред.

— Няма какво да правим в Гирум — отвърнах.

— Там са сградите за роби на Кяртан, а ти каза, че трябва да ги унищожим. Освен това искам да посетя стария манастир. Чувам, че бил забележително място.

— Нека поне изчакаме да се оправи времето — предложих.

Гутред нямаше възможност да отговори, защото точно тогава в отговор на сигналите на Клапа от крепостта прозвуча рог и всички се смълчахме. Крилата на портата се отвориха и насреща ни излязоха двайсетина мъже. Водеше ги Кяртан, яхнал едър, буен кон. Самият той бе як мъж, с широко лице, буйна брада и малки, подозрителни очи. Носеше тежката си бойна брадва така, сякаш бе перце. Шлемът му бе украсен с чифт гарванови криле, а от широките му рамене се спускаше мръсно бяло наметало. На няколко крачки от нас спря и известно време се взира в нас, без да продума. Опитах да открия в изражението му страх, но то бе просто войнствено и предизвикателно. Все пак, когато проговори, тонът му бе учтив.

— Ърл Ивар, съжалявам, задето не уби Аед.

— Поне аз оживях — отговори сухо Ивар.

— Радвам се за това — каза Кяртан и впери продължително взор към мен. Аз стоях малко встрани от останалите, върху една височинка край пътеката. Вероятно ме позна, досети се, че съм отгледаното от Рагнар момче, коствало едното око на сина му Свен. Но реши да ме игнорира и се обърна отново към Ивар.

— За да победиш Аед, щеше да ти трябва магьосник.

— Магьосник? — учуди се другият.

— Той се бои от старите заклинания. Никога не би вдигнал оръжие срещу човек, умеещ да сваля глави с магия.

Ивар не каза нищо. Вместо това погледна към мен, като по този начин издаде мъртвия мечоносец, и увери Кяртан, че има работа не със свръхестествено същество, а с един стар враг. По лицето на Кяртан се разля облекчение. Той изведнъж се изсмя кратко и презрително, но вместо към мен насочи вниманието си към Гутред.

— Кой си ти?

— Твоят крал — рече Гутред.

Кяртан се изсмя отново, вече успокоен, че не е изправен пред черна магия.

— Тук е Дънхолм, пале такова. Ние нямаме крал.

— И все пак аз съм тук — отвърна Гутред, равнодушен към обидата. — И ще остана, докато костите ти не се белнат под слънцето на Дънхолм.

Репликата се стори забавна на Кяртан.

— Да не си мислиш, че ще ме умориш от глад? Ти и твоите свещеници? Слушай, пале. Докато има риба в реката и птици в небето, Дънхолм няма да падне. Можеш да висиш тук, докато хаосът не обгърне света, и аз пак ще бъда по-сит от теб. Защо не му го обясниш, ърл Ивар?

Ивар само сви рамене, сякаш амбициите на Гутред не го засягаха.

— Е — продължи Кяртан, облягайки брадвата на рамото си, сякаш за да подчертае, че няма да има нужда от нея. — Какво си дошъл да ми предложиш, пале?

— Ще те пусна да отидеш до Гирум — рече Гутред — и ще ти осигуря кораби, за да отплаваш. Хората ти могат да дойдат с теб, освен онези, които искат да останат в Нортумбрия.

— Просто си играеш на крал, момче — промълви Кяртан и погледна отново към Ивар. — Ти признаваш ли властта му?

— Признавам я — отговори с безизразен тон онзи.

— На мен ми харесва тук, пале — продължи Кяртан. — Харесва ми Дънхолм и искам само да ме оставят на мира. Нямам апетит нито към трона ти, нито към земите ти. Виж, ако имаш жена и е достатъчно хубава, може и да й посегна. Затова нека се споразумеем така. Махни се оттук и аз ще забравя за съществуването ти.

— Ти нарушаваш реда във владенията ми — възрази Гутред.

— Ако не изчезнеш веднага от погледа ми, такъв ред ще ти дам, че свят ще ти се извие — изръмжа Кяртан със заплаха, която сепна събеседника му.

— Значи отхвърляш предложението ми? — попита Гутред. Бе изгубил противостоенето и го знаеше.

Кяртан поклати глава така, сякаш се дивеше докъде е стигнал светът.

— И наричате това крал? — подхвърли към Ивар. — Ако ви трябва крал, поне си намерете мъж.

— Чувам, че този крал е бил достатъчно мъж, за да опикае главата на сина ти — обадих се за първи път аз. — И че Свен е отпълзял като бито куче. Отгледал си страхливец, Кяртан.

— С теб имам отделна работа — посочи ме с брадвата той. — Не е днес денят да те накарам да пищиш като девойка, но и този ден ще дойде. — Сетне ме заплю, врътна коня си и без повече приказки препусна към портата. Хората му го последваха.

Гутред се взираше подир тях, а аз се взирах в Ивар, който умишлено бе провалил плана ми. Навярно се бе досетил, че Дънхолм ми е обещан, ако падне, и затова правеше всичко възможно това да не се случи. Той ме погледна, каза нещо на сина си и двамата се засмяха.

— Вдругиден — обърна се към мен Гутред — започваш работа по стената. Ще ти дам двеста души да я изградиш.

— Защо не още утре?

— Защото първо ще отскочим до Гирум. Отиваме на лов!

Свих рамене. Кралете си имат приумици, а този крал искаше да ловува.

Върнахме се в Кънкасестър и там заварихме двамата монаси, Джанбърт и Айда, които бяхме пратили да търсят оцелели от армията на Ивар.

— Открихте ли някого? — попитах ги, щом слязохме от конете.

Джанбърт само се опули насреща ми, сякаш въпросът ми го озадачаваше, докато Айда припряно отвърна:

— Никого не открихме.

— Значи сте си изгубили времето.

Джанбърт се подсмихна на думите ми, или може би така ми се е сторило заради кривата му уста. После и двамата бяха привикани от Гутред да му разкажат за пътуването си, а аз отидох при Хилд и се поинтересувах дали християните имат проклятия.

— Ако знаеш някакви, направи ги на Ивар — казах. — Нека целият ви пъкъл се стовари върху главата му.

Същата вечер Гутред се помъчи да повдигне духа ни, давайки пир за всички, които го бяха придружили на срещата с Кяртан. Събрахме се в една ферма в долината под хълма, който абат Едред гласеше за своята църква. Поднесоха ни задушено овнешко, прясна пъстърва, хубаво пиво и пресен хляб. След вечеря слушахме арфа и аз разказах историята за това как Алфред бе влязъл в Сипанхам, предрешен като арфист. Всички се засмяха, щом стигнах до мястото, където един датчанин го бе цапардосал, задето не свири добре. Щом Ивар си тръгна, абат Едред, който също беше сред гостите, прикани да се произнесе вечерна молитва. Християните се събраха около огнището, а аз останах сам с Гизела край вратата. Тя имаше кесия от агнешка кожа, окачена на колана, и докато Едред мълвеше напевно молитвените слова, я отвори и извади снопче рунически пръчки — тънки и бели, пристегнати с вълнен конец. Лицето й се извърна към мен в ням въпрос дали да ги хвърли и аз кимнах. Тя протегна ръка пред себе си, затвори очи и ги пусна.

Пръчките паднаха в обичайното си безредие, а Гизела приклекна до тях. Стоя така дълго време и се взира в сумрака, озаряван от догарящия огън. Един или два пъти ме погледна, а сетне най-неочаквано заплака.

— Какво има? — докоснах я по рамото.

Тогава тя запищя. Просто вдигна глава към опушените греди на тавана и нададе вой:

— Не, не!

Едред сепнато млъкна насред изречението. Хилд се впусна към нас и прегърна ридаещото момиче, но Гизела се откъсна от нея и отново се приведе над купчината пръчки.

— Не! — извика за трети път.

— Гизела! — дотича и брат й. — Успокой се.

В отговор тя замахна и го зашлеви силно през лицето, а после започна да пъшка, сякаш се задушаваше. Гутред, с почервеняла буза, събра пръчките от пода.

— Това са скверни предмети, господарю — рече Едред. — Езическо вещерство.

— Отведете я. Сложете я да спи — нареди Гутред на Хилд и още две прислужници, привлечени от суматохата.

— Дяволът се е вселил в нея — настоя Едред.

— Какво е видяла? — попита ме Гутред.

— Не ми каза.

Той замълча и за момент ми се стори, че зърнах сълзи в очите му. После решително тръгна към огнището и хвърли пръчките върху жарта. Те пламнаха буйно, с краткотраен пукот, преди да се превърнат в овъглени останки.

— Какво предпочиташ: сокол или ястреб? — обърна се към мен Гутред.

Повдигнах озадачено вежди.

— Утре, за лова — поясни той.

— Сокол — отвърнах.

— Добре, тогава можеш да вземеш Вихрушка. — Това бе името на една от птиците му.

По-късно през нощта Хилд ми каза, че Гизела е болна и има треска, вероятно от храната. На сутринта купих комплект рунически пръчки от един от хората на Улф. За разлика от изгорените тези бяха черни и по-дълги. Платих добра цена за тях. Отнесох ги в шатрата на Гизела, но жените не ме пуснаха да я видя. Тогава ги оставих и тръгнах на лов. А беше по-добре да ги хвърля, за да видя собственото си бъдеще.

Денят беше горещ. Небето на запад още се въсеше, но облаците не приближаваха, а слънцето печеше немилостиво, така че малцина от двайсетината войници, които ни съпровождаха за охрана, носеха ризници. Не очаквахме да срещнем врагове. Гутред яздеше напред, а сред нас бяха също Ивар и синът му, Улф, както и монасите Джанбърт и Айда, дошли да кажат молитви за събратята си, изклани някога в Гирум. Не споделих, че и аз съм присъствал на клането, което бе дело на Рагнар-старши. Той имаше причина да го извърши — монасите бяха причинили смъртта на датчани и трябваше да бъдат наказани, макар днес версията да гласи, че те просто невинно се молели и загинали като безгрешни мъченици. Всъщност бяха зли насилници и убийци на жени и деца, но какъв шанс има истината, щом свещениците захванат да разправят истории?

Гутред, обзет от трескава веселост, бъбреше непрестанно, смееше се на собствените си шеги и се стараеше да предизвика усмивка дори върху черепоподобното лице на Ивар. Последният рядко отваряше уста, освен за да даде съвет на сина си относно ловуването. Аз носех обещания ми сокол, но отначало яздехме през гориста местност, където той не можеше да се прояви за разлика от ястреба на Гутред, който имаше преимущество сред клоните и свали две врани, предизвиквайки възторжените възгласи на господаря си. Едва с достигането на откритото пространство край реката моят сокол се издигна високо в небето и видя патица. Спусна се връз нея, но я пропусна и патицата бързо намери укритие в гъсталака.

— Нямаш късмет днес — подхвърли ми Гутред.

— Никой от нас няма да има, щом връхлети бурята — посочих сгъстяващите се облаци.

— Не бой се, тя ще удари най-рано довечера — махна небрежно с ръка той.

С наближаването на Гирум дадохме птиците на прислужниците. Реката течеше вляво от нас, а право напред се белееха каменните сгради на манастира, издигнати там, където брегът се извисяваше над солените мочурища. Беше време на отлив и тръстиковите рибарски кошове се виждаха в коритото, което на изток се сливаше с морето.

— Гизела има треска — рече Гутред.

— Същото чух и аз.

— Едред обеща, че ще я докосне с покривалото от лицето на свети Кътбърт. То щяло да я изцели.

— Не се и съмнявам — отвърнах чинно. Пред нас Ивар и синът му яздеха сред дузина свои поддръжници в доспехи. Ако сега се обърнеха, можеха без проблеми да убият и двама ни, затова улових коня на Гутред за юздата, изчаквайки Улф и хората му да ни настигнат. Кралят не се възпротиви, но постъпката му се стори забавна.

— Той не ни е враг, Утред.

— Рано или късно ще трябва да го убиеш. Едва тогава ще бъдеш в безопасност.

— А сега не съм ли?

— Разполагаш с малка и необучена армия, а Ивар няма да миряса. Ще събира датчани, ще ги въоръжава с мечове, копия и щитове, докато отново не стане господар на Нортумбрия. Сега е слаб, но няма вечно да остане такъв. Затова иска Дънхолм, за да си стъпи на краката.

— Знам — отвърна търпеливо Гутред. — Знам всичко това.

— Ако омъжиш Гизела за сина му, колко войници ще ти донесе това?

— А колко войници ще ми донесеш ти? — отвърна остро той. Сетне, без да дочака отговор, пришпори коня и препусна нагоре по хълма към останките от манастира, използвани като казарма от хората на Кяртан. Между порутените стени бе вдигнат тръстиков покрив, под който имаше дървени нарове, а също и огнище. Но пепелта в него отдавна бе изстинала — обитателите явно се бяха прибрали в Дънхолм още преди ние да прекосим реката, идвайки насам.

Северно от хълма, в широката долина между манастира и старата римска крепост край морето, бяха разположени сградите за робите — обикновени бараки, заградени подобно на кошари. Те също пустееха. В крепостта живееха неколцина души, чиято задача бе да палят сигналния фар в случай, че откъм устието на реката дойдат нашественици. Съмнявах се фарът някога да е използван, защото никой датчанин не би нападнал земите на Кяртан, но под хълма, точно където река Тине правеше своя завой към морето, имаше закотвен кораб.

— Ще видим какво търси тук — рече заканително Гутред, сякаш възприемаше присъствието на съда като лична обида. После нареди на хората си да съборят оградите и да ги запалят заедно с бараките. — Изгорете ги така, че и помен да не остане! — им заповяда. Изчака, докато работата започне, сетне се обърна ухилено към мен.

— Е, ще отидем ли да проверим кораба?

— Надали е боен — казах, съдейки по сравнително късия кил и широкия корпус. — Прилича ми по-скоро на търговски.

— Тогава нека знае, че тук повече няма търговия. Поне не и с роби.

Препуснахме, съпроводени от дузина мъже, сред които Улф, Ивар със сина му, а също и Джанбърт, който се влачеше подир нас и не спираше да увещава Гутред да възстанови манастира.

— Нека първо довършим църквата на свети Кътбърт — опита да възрази той.

— Но тук е била света обител — не отстъпваше Джанбърт. — Преподобният Бийд е живял в нея.

— И пак ще бъде — обеща Гутред, като спря край един каменен кръст, съборен от постамента си и лежащ полузаровен в пръстта, сред бурени и трева. Повърхността му бе украсена с изящна резба, изобразяваща зверове, растения и светци. — А този кръст ще се издигне отново. — Той обгърна с поглед широката извивка на реката под нас. — Хубаво място е тук.

— Наистина — съгласих се.

— А ако монасите се върнат, може да стане и доходоносно. Риба, сол, жито, добитък… Алфред откъде взема парите си?

— От данъци.

— И църквата ли облага?

— Само в тежки моменти, когато се налага. По принцип не обича да го прави, но в крайна сметка и свещениците трябва да си плащат за защитата.

— И сам си сече монетите?

— Да, господарю.

Той се засмя.

— Да си крал не било проста работа. Може би трябва да посетя Алфред и да го помоля за съвет.

— Това ще му допадне.

— Дали ще ме посрещне добре? — тонът му стана предпазлив.

— Положително.

— Въпреки че съм датчанин?

— Защото си християнин.

Той поразмисли върху думите ми, сетне продължи с коня към мястото, където виещата се през мочурището пътека пресичаше плитък поток. Двама селяни, залагащи капани за змиорки, коленичиха пред него и той ги удостои с усмивка, която никой от тях не забеляза, защото главите им бяха приведени твърде ниско. От закотвения кораб към брега крачеха четирима мъже. Не бяха въоръжени и предположих, че идват просто да ни поздравят и да ни уверят в добрите си намерения.

— Кажи ми — поде внезапно Гутред — християнството прави ли Алфред по-различен?

— Да.

— С какво?

— С това, че е решен да бъде добър.

— Нашата религия ни учи друго — разсъди той, забравяйки за момент, че е покръстен.

— Нима?

— Один и Тор искат от нас да сме смели, а също и да ги уважаваме, но това не ни прави по-добри.

— Вярно е — кимнах.

— Значи християнството наистина е различно. — Той спря коня в края на пътеката, откъдето започваше чакълест плаж. Четиримата мъже чакаха от другата му страна, на стотина крачки разстояние. — Дай ми меча си — рече неочаквано.

— Защо?

— Защото тези моряци не са въоръжени, Утред, а аз искам да отидеш и да поговориш с тях.

Аз обаче мразех да се разделям със Змийския дъх.

— Наистина ли се налага?

— Става въпрос за обикновена учтивост — настоя той, протягайки ръка.

Все още не помръдвах. Не бях чувал за правила на учтивостта, повеляващи един благородник да оставя меча си, преди да разговаря с обикновени моряци. Докато се колебаех, зад мен се разнесе съскането на остриета, вадени от ножниците.

— Дай ми меча и отиди пеша до тях. Аз ще държа коня ти — каза Гутред. Помня, че огледах мочурището и чакълестия плаж, които ни заобикаляха. Само ако забиех пети в хълбоците на жребеца, щях да се понеса като вихър, но той се пресегна и го улови за юздите. — Предай им поздрави от мен — добави с напрегнат глас.

Все още имах възможност да изскубна юздите от ръцете му и да препусна, но после Ивар и синът му доближиха с извадени оръжия. Ивар препречи с коня си пътя на Уитнер, който изпръхтя раздразнено. Погалих животното по шията, за да го успокоя.

— Какво си направил, господарю? — попитах.

За секунда той нямаше сили да срещне погледа ми, но бързо се окопити.

— Ти сам ми каза, че Алфред би сторил всичко необходимо, за да съхрани кралството си. Е, аз следвам неговия пример.

— И по-точно?

Гутред поне имаше благоприличието да си придаде смутен вид.

— Елфрик от Бебанбург ми предложи помощ за превземането на Дънхолм. Вече е на път, за да ми се закълне във вярност.

— Аз също ти се заклех във вярност — отбелязах горчиво.

— И аз обещах, че ще те освободя от тази клетва. Ето, сега те освобождавам.

— Значи ще ме предадеш на моя чичо?

Гутред поклати глава.

— Цената, която той поиска, бе животът ти, но аз му отказах. Трябва да се махнеш, Утред, това е всичко. Да отидеш далеч оттук. А в замяна на твоето изгнаничество аз ще получа съюзник с много бойци. Ти беше прав. Трябва ми войска. А Елфрик от Бебанбург може да ми я предостави.

— Но защо трябва да тръгна невъоръжен? — попитах, докосвайки дръжката на Змийския дъх. Двама от хората на Ивар бяха зад гърба ми, също с извадени оръжия.

Кралят отмести взор към кораба, после обратно към мен и накрая се насили да отвори уста.

— Ще тръгнеш невъоръжен, защото ще се превърнеш в същото, което бях аз. Това е цената на Дънхолм.

Сърцето замря в гърдите ми. Трябваше да минат няколко секунди, докато се убедя, че слухът не ме е излъгал.

— Продаваш ме в робство? — изрекох прегракнало.

— Напротив, платих, за да те поробят. Затова върви с Божията помощ, Утред.

Тогава мразех Гутред в червата, макар една малка част от мен да осъзнаваше, че той просто е безскрупулен, а това е присъщо на кралете. Сметката сочеше, че аз мога да му предоставя само два меча, а чичо ми Елфрик — триста, и той бе направил своя избор. Проблемът беше не в избора, а в моята наивност, попречила ми да предвидя развоя на събитията.

— Върви! — рече по-рязко той, а аз мислено се заклех да отмъстя и пришпорих Уитнер. Жребецът се впусна напред, но в него веднага се блъсна конят на Ивар и го извади от равновесие. Той падна на колене, повличайки ме със себе си.

— Не го убивайте! — извика Гутред и синът на Ивар ме удари в слепоочието с плоското на меча. Паднах и докато се изправя, Уитнер вече бе отведен встрани, а неколцина души ме бяха наобиколили с насочени оръжия. Кралят не бе помръднал от мястото си, затова пък иззад него, с усмивка върху уродливото лице, надничаше Джанбърт. Едва тогава разбрах.

— Това копеле ли уреди всичко? — попитах Гутред.

— Брат Джанбърт и брат Айда живеят под покрива на чичо ти — призна той.

Какъв глупак бях само. Още от идването си в Кеър Лигалид двамата монаси бяха уреждали моята съдба под носа ми, без аз дори да усетя.

Отупах прахта от кожената си туника.

— Ще ми направиш ли една услуга, господарю?

— Стига да мога.

— Предай меча и коня ми на Хилд. Дай й всичките ми вещи и й заръчай да ги пази.

— Ти няма да се върнеш повече, Утред — рече меко той.

— Въпреки това ми обещай.

— Добре, ще го направя. Но първо ми дай меча.

Откачих Змийския дъх от колана си. Мина ми мисълта да го извадя и да окървавя добре наточеното му острие, но само щях да умра, преди да успея да мигна. Затова целунах дръжката му и го протегнах към Гутред. После свалих от ръцете си гривните, тези отличителни знаци на воина.

— Ще дадеш и тях на Хилд, нали?

— Да — пое ги той и кимна към четиримата търговци на роби, които ме чакаха. — Ърл Улф намери тези мъже. Те нямат представа кой си. Знаят само, че трябва да те отведат.

Анонимността беше един вид подарък. Ако търговците на роби знаеха как копнее да ме докопа Елфрик или колко би платил Кяртан Жестокия за очите ми, надали щях да преживея и седмица.

— Сега върви — изкомандва Гутред.

— Можеше просто да ме прокудиш — отбелязах с укор.

— Чичо ти си имаше цена. Искаше те мъртъв, но склони и на това.

Устремих взор зад него, където черните облаци на запад се кълбяха като планини. Вече бяха много по-близо, а във въздуха се усещаше студен полъх.

— И ти трябва да вървиш, господарю. Защото идва буря.

Той не каза нищо и аз поех към брега. Съдбата е неумолима. В корените на дървото на живота трите предачки бяха решили, че не ми се полага повече от златната нишка, правеща живота ми щастлив. Помня как чакълът скърцаше под ботушите ми, а белите чайки летяха свободни над мен.

Оказа се, че греша за четиримата мъже. Те все пак бяха въоръжени, но не с копия или мечове, а с къси, тежки палки. Наблюдаваха внимателно приближаването ми и аз знаех какво ще последва, затова не опитах да се съпротивлявам. Щом се озовах до тях, един пристъпи напред и ме ръгна в корема, за да ми изкара въздуха. Друг ме халоса по слепоочието и аз паднах на земята. Получих още един удар и след него вече не помня нищо. От нортумбрийския благородник, мечоносеца, мъжа, убил Уба Лотброксон край морето и съборил Свейн Белия кон от седлото се бях превърнал в най-обикновен роб.

Част втора

Червеният кораб

Глава пета

Собственикът на кораба и мой господар се наричаше Свери Равнсон — един от четиримата, оказали ми такъв топъл прием. Той бе една глава по-нисък от мен, десет години по-стар и два пъти по-широк. Имаше лице, плоско като лопата на гребло, сплескан, безформен нос, черна брада, прошарена с бели косми, три зъба и никакъв врат. Говореше рядко и бе един от най-силните мъже, които съм срещал.

Корабът му носеше името „Търговец“, ясно намеквайки за предназначението си. Беше здраво построен, със солиден такелаж и пейки за шестнайсет гребци, макар че в момента разполагаше само с единайсет, поради което Свери бе щастлив да попълни бройката с мен. Всички гребци бяха роби. Петимата членове на екипажа никога не докосваха весло — тяхната задача беше да сменят Свери на руля, да се грижат ние да работим усърдно и да не бягаме, както и да изхвърлят труповете през борда, ако някой от нас умреше. Двама бяха норвежци, подобно на Свери, двама — датчани, а петият бе фризиец, наречен Хака. Първо свалиха хубавите ми дрехи, оставяйки само ризата, и ми хвърлиха чифт въшливи, съдрани панталони. Хака занити робските окови около глезените ми, после съдра ризата на лявото ми рамо и издълба с късо ножче в плътта ми голяма буква „С“. Кръвта рукна надолу към лакътя, смесвайки се с първите капки дъжд.

— Трябваше да те жигосам — поясни Хака, — но на борда не се пали огън.

После загреба черна мръсотия от дъното на кораба и я втри в прясната рана. Тя се възпали и дълго след това гноеше и ми причиняваше треска, но щом зарасна, инициалът на Свери остана татуиран в кожата ми. Нося го и до ден-днешен.

Впрочем малко остана всички да загинем още преди белегът да е зараснал. През онази първа нощ вятърът внезапно се усили и се съчета с отлива, подгонвайки разпенени ручеи надолу по устието на реката. „Търговец“ започна да се мята, шибан от летящия хоризонтално дъжд. Целият корпус се тресеше от течението, мъчещо да ни издърпа навътре в морето. Въжето на котвата, която представляваше просто голям плосък камък с дупка в средата, се изпъваше и я влачеше по дъното.

— Гребете! — изрева Свери и пресече въжето. — Гребете, ако ви е мил животът, копелета!

— Гребете! — поде и Хака, като ни зашиба с камшика.

Отначало помислих, че иска да вкара кораба в речното корито, където щяхме да заседнем, но да бъдем в сравнителна безопасност, а после можехме да излезем с прилива. Но Свери имаше пълен трюм със стока и се боеше, че ако навлезем навътре в сушата, тя ще бъде разграбена от полудивите обитатели на копторите около Гирум. Затова пое курс към морето. Предпочиташе риска да загине сред вълните пред този да бъде заклан на сушата. Така попаднахме в сивия, непрогледен хаос на стихията. Планът му бе да свие на север и да намери убежище зад първия нос — не чак толкова лоша идея, но сметката му излезе крива заради силата на бурята. Опъвахме жили до скъсване, а камшикът играеше по гърбовете ни, но не успявахме да свърнем обратно към брега. Като за капак час по час трябваше да пускаме веслата, за да изгребваме нахлуващата през бордовете вода. Това продължи през цялата нощ и аз добре помня смазващата костите умора и страха от грамадните, невидими талази, които ревяха под нас и ни подхвърляха като орехова черупка. На моменти се обръщахме странично и тогава ми се струваше, че неминуемо ще се обърнем. Сграбчвах конвулсивно пейката, веслата чаткаха по обшивката на корпуса, а аз тънех до кръста в бяла пяна. Но като по чудо „Търговец“ всеки път изплуваше и ние наново се залавяхме да изчерпваме вода. Как успя да не потъне — не ми е ясно и до днес.

Утрото ни завари прогизнали като мишки във все още гневното, но вече не така убийствено море. Земя не се виждаше никъде. Глезените ми бяха целите разкървавени от впилите се окови, но аз продължавах да изхвърлям ведро подир ведро. Никой друг не помръдваше. Останалите роби, чиито имена още не бях успял да науча, лежаха по пейките като пребити кучета, а екипажът се бе скупчил под навеса, където Свери държеше здраво рулевото весло. Докато работех, усещах как тъмните му очи ме наблюдават. Бях изранен и капнал от изтощение, но не исках да показвам слабост. Ръцете ме боляха, очите ми лютяха от солта, а стомахът ми се свиваше конвулсивно. В краката ми се плискаха следи от повръщано, но не бяха от мен.

Накрая ме спря самият Свери, като дойде и ме шибна с камшик през раменете. След минута двама от хората му ни донесоха стар хляб, разквасен в морска вода, и мях вкиснато пиво. Никой не продумваше. Вятърът свиреше злостно в кожените ремъци, привързани за късата мачта, вълните блъскаха кила, а дъждът продължаваше неспирно да вали. Стиснах амулета на шията си. Бяха ми го оставили, защото бе изрязан от обикновена кост и нямаше никаква стойност. Молех се на всички богове, които знаех. На Ньорд да ме опази жив в бушуващото море, а на останалите — за отмъщение. Мислех си, че Свери и хората му все някога трябва да заспят, а щом това стане, ще ги убия. Но аз заспах преди тях и докато бурята постепенно губеше яростта си, всички тънехме в дълбок сън. Накрая ние, робите, бяхме разбудени с ритници, за да вдигнем платното, и корабът се понесе на изток под сиви небеса.

Четирима от гребците бяха саксонци, трима норвежци, трима датчани, а последният — ирландец. Той седеше на пейката срещу мен и отначало не разбрах народността му, защото рядко обелваше дума. Беше мургав, жилест, чернокос и макар да бе само с година по-възрастен от мен, носеше белези като воин ветеран. Забелязах, че екипажът го държи под око, сякаш се бои да не създаде неприятности. По-късно през деня вятърът се обърна откъм юг и пак ни бе наредено да гребем. Ирландецът теглеше веслото с навъсено изражение и аз го попитах как се казва. Хака ме чу и веднага дотърча, удряйки ме по лицето с дръжката на камшика си. От носа ми рукна кръв. Той се засмя, но бързо смръщи вежди, защото не показах признаци на болка.

— Ще си държиш езика зад зъбите, ясно? — викна, като ме удари пак. — Ти си едно нищо! Повтори, какво си? — Аз премълчах и той ме удари отново, по-силно. — Какво си?

— Нищо — изръмжах.

— Ха, проговори! Нали ти наредих да мълчиш — изкрещя той, доволен, задето ме е подвел да наруша правилата, и като ме удари за последно по темето, се отдалечи. До вечерта гребахме в мълчание, а щом се мръкна, ни оставиха да спим, но преди това съединиха оковите ни с верига. Винаги правеха това, а докато един се навеждаше, за да ги свързва, друг пазеше отстрани с лък и поставена върху тетивата стрела.

Свери знаеше как да командва кораб с роби. През първите дни постоянно дебнех възможност да нападна, но такава нямаше. Оковите никога не слизаха от краката ни. Ако спирахме в пристанище, ни натикваха под навеса на кърмата и заковаваха входа му с дъски. Тогава поне можехме да говорим помежду си и аз разбрах по нещо за останалите. Четиримата саксонци бяха продадени в робство от Кяртан. Земеделци в предишния си живот, те кълняха християнския Бог за несгодите си. Норвежците и датчаните бяха все крадци и разбойници — мрачни типове, осъдени на робство от своите сънародници. За ирландеца, чието име бе Финан, не узнах почти нищо, защото неизменно оставаше бдителен и затворен. На ръст бе най-дребен от всички ни, но имаше яко тяло и дръзко лице, обрасло с гъста, черна брада. Също като саксонците, бе християнин — или поне носеше на шията си дървен кръст, който понякога притискаше мълчаливо до устните си, докато се молеше. Макар сам да не говореше, внимателно слушаше историите на другите роби — в повечето случаи лъжливи — за жени, подвизи и отминали пиршества. Само понякога, когато смяташе, че всички останали спят, Финан тихо тананикаше тъжна песен на родния си език.

Щом спазаряха стока на някое пристанище, ни вадеха от тъмния затвор, за да я товарим в трюма, намиращ се по средата на кораба, зад мачтата. Екипажът се напиваше на пристанището, но двама винаги оставаха трезви, за да ни пазят. Ако застанехме на котва по-далеч от брега, се случваше Свери да ни пусне на палубата, но винаги със свързани окови, за да не може никой да избяга.

Първото ми плаване на „Търговец“ беше от ветровития бряг на Нортумбрия до Фризия, където ни посрещна странен пейзаж от ниски острови, пясъчни плитчини и обширни, заливани от приливите мочурища. Спряхме в невзрачно пристанище, където освен нас имаше още четири кораба, всичките с робски екипажи. Оттук натоварихме пушена херинга и кожи от видра.

От Фризия продължихме на юг, към Франкия. Разбрах, че сме пристигнали там по думите на Свери, който слезе на брега и се върна в мрачно настроение.

— Проклети франки — измърмори на хората си. — Проклети, стиснати копелета! — Той видя, че го гледам, и ме шамароса през лицето, цепвайки кожата ми със сребърния пръстен с кехлибар, който носеше. Същата вечер се затвори под навеса отзад на кърмата и хвърли руническите пръчки. Подобно на всички моряци, Свери бе много суеверен и държеше комплект такива пръчки в кожена торбичка. Смяташе, че никой няма да разбере, но аз ги чух как изтракаха върху палубата. Вероятно поличбата им е била добра, защото реши все пак да остане при проклетите, стиснати франки. След три дена пазарлъци натоварихме остриета за мечове, върхове за копия, коси, ризници, тисово дърво и овча вълна. Поехме с всичко това обратно на север — далеч на север, при датчаните и свеите[3], където франкските метални изделия се ценяха високо, а от тисовото дърво щяха да се изработят плугове. С печалбата Свери купи желязна руда, която откарахме обратно на юг.

Свери беше добър не само в управлението на роби, но и в правенето на пари. Монетите буквално се стичаха в ръцете му и той ги събираше в голям дървен сандък, който държеше в трюма.

— Ще ви се да си топнете ръчичките в меда, нали? — обърна се веднъж подигравателно към нас, докато плавахме край поредния безименен бряг. — Да ме ограбите, а? Миризливци такива! Ще ви избия до един, да знаете! Ще ви издавя. Ще ви натикам тюленови фъшкии в гърлата, докато пукнете. — Мисълта, че може да посегнем на имането му, разпалваше неговото красноречие, а ние гледахме надолу и мълчахме.

Зимата вече наближаваше и аз знаех само приблизително къде се намираме — някъде на север, близо до Дания. След като продадохме последната си стока, не купихме нова, а се насочихме с празния кораб покрай безлюдни пясъчни плажове, докато накрая не свърнахме в устието на плитък, обрасъл с тръстики поток. Беше прилив и щом водата започна да се отдръпва, „Търговец“ заседна в тинята. Наоколо нямаше селище, а само дълга, ниска постройка със сламен покрив. От дупката на покрива й се виеше дим. Пищяха чайки. От постройката излезе жена и с радостен вик се затича към Свери, който тъкмо слизаше от борда. Той я грабна в обятията си и я завъртя в кръг. Подир нея изскочиха и три деца. Той даде на всяко по шепа сребро, а сетне взе да ги гъделичка, прегръща и подхвърля във въздуха.

Очевидно тук възнамеряваше да подготви кораба за зимуване. Нареди ни да разтоварим баласта от камъни, да свалим платното, мачтата и такелажа и да го извлечем нагоре по брега, далеч от обхвата и на най-високия прилив. Задачата беше тежка и се наложи да заеме чифт волове от свой съсед, живеещ от другата страна на мочурището. Най-големият му син, момче на десетина години, много се забавляваше да ръчка животните и нас с остена. Зад къщата имаше барака за роби, направена цялата от дървени трупи, включително и покривът. В нея спяхме с окови на краката. През деня работехме — чистехме мръсотията от трюма на кораба, стържехме от корпуса налепите и водораслите. Простряхме платното да го изпере дъждът и зяпахме жената на Свери, докато го кърпеше с костена игла. Тя бе набита и късокрака, с месести бедра и кръгло, сипаничаво лице. Ръцете й бяха груби и червени от работа. Далеч не можеше да се нарече красива, но ние бяхме толкова зажаднели, че не откъсвахме очи от нея. Това толкова забавляваше нашия собственик, че веднъж дори й бръкна в пазвата и през смях ни показа едната й едра, бяла гърда. Аз сънувах Гизела, но колкото и да се напрягах, все не можех да видя лицето й и сънищата не ми носеха утеха.

Хранеха ни с овесена каша, супа от змиорки, тричав хляб и рибена чорба, а щом падна мраз, ни хвърлиха купчина мръсни овчи кожи. Зъзнехме в своята барака, слушахме воя на вятъра и гледахме снега през процепите в стените. Беше студено — толкова студено, че един от саксонците умря. Няколко дни беше трескав, а после просто издъхна. Двама от хората на Свери отнесоха тялото му до потока и го хвърлиха край леда, така че следващият прилив да го отнесе. Наблизо имаше гора и на всеки няколко дни ни водеха там да сечем дърва за огрев. Даваха ни брадви, но знаех, че нямам шанс да нападна пазачите — оковите ни нарочно бяха твърде къси, за да не можем да направим пълен разкрач, а и те бяха въоръжени с лъкове, стрели и копия. Щях да загина, преди да успея да ги достигна. Един от датчаните все пак опита — затича се тромаво насреща им, но те го улучиха със стрела в корема. Той се преви надве, а те го убиха много бавно, оставяйки го да пищи в агония. Кръвта му обагри снега на метри наоколо, което трябваше да послужи като урок за всички нас. Затова ние просто поваляхме дърветата, очиствахме дънерите от клоните, цепехме ги с клинове, отнасяхме цепениците и се прибирахме обратно в робската си барака.

— Как ми се ще да докопам някое от дечицата му — каза Финан на следващия ден. — С радост ще удуша малкото копеленце.

Останах поразен, понеже никога не бях чувал толкова дълго изказване от него.

— Не е ли по-добре да ги вземем за заложници? — подхвърлих.

— Но те знаят, че не бива да ни доближават — продължи той, игнорирайки репликата ми. Говореше датски със странен акцент. — Ти си бил воин, нали?

— И още съм — отвърнах. Двамата клечахме на тревата пред бараката, където снегът се бе поразтопил, и чистехме херинга с тъпи ножове. Чайките с писъци се боричкаха за вътрешностите, а един от хората на Свери седеше пред дългата къща и ни пазеше. Върху скута му лежеше лък, а на колана му бе препасан меч. Зачудих се откъде Финан знае какъв съм, защото никога не бях говорил за миналото си. Нито бях разкрил истинското си име, предпочитайки да ме знаят като Осберт. По рождение действително съм Осберт, но после са ме прекръстили на Утред, защото по-възрастният ми брат е умрял, а баща ми е държал най-големият му син да се нарича така. Но Утред беше гордо, благородно име и аз не желаех някой да го използва на борда на „Търговец“. Щях да го пазя в тайна, докато не избягам от робството. — Как се досети? — попитах.

— Виждам, че постоянно наблюдаваш негодниците. Кроиш планове да ги убиеш.

— И ти си същият.

— Финан Пъргавия, така ме наричаха. Защото танцувах около враговете. Танцувах и убивах. Танцувах и убивах. — Той ядно разпра корема на поредната риба и захвърли червата й в снега. — Имаше време, когато притежавах пет копия, шест коня, два меча, лъскава ризница, щит и шлем, който сияеше като огън. Също жена с коси като свила, падащи до кръста, и с усмивка, способна да засенчи слънцето. А сега кормя риба. Но помни ми думата, един ден ще убия Свери, ще изчукам жена му, ще удуша копеленцата му и ще му задигна парите. — Финан се изсмя дрезгаво и замахна отново с ножа. — Защото той ги държи всичките тук. Закопани в земята.

— Сигурен ли си?

— А какво друго да ги прави? Не ги яде, защото още не е започнал да сере сребро, нали? Тук са, и още как!

— Къде изобщо се намираме?

— В Ютландия. Жена му е датчанка. Идваме тук всяка зима.

— От колко зими?

— Тази ми е третата.

— А как изобщо попадна при Свери?

Финан метна поредната изчистена риба в плетената кошница.

— Имаше битка. Сражавахме се с норвежците и копелетата победиха. Аз паднах в плен и те ме продадоха на него. А ти?

— Предаде ме господарят, комуто се бях заклел във вярност.

— Ха, значи още един мръсник за убиване. И при мен стана така.

— В смисъл?

— Отказа да ме откупи, защото беше хвърлил око на жена ми. Заряза ме, поради което всеки ден се моля той да пукне, жените му да се натръшкат, добитъкът му да пощръклее, децата му да гъбясат в собствените си говна, житото му да се маноса, а кучетата му бяс да хванат. — Той потръпна, сякаш гневът му бе прекалено силен, за да го сдържа в себе си.

Постепенно времето започна да омеква, а ледът, сковал потока, да се топи. Започнахме да правим нови весла от добре изсъхнал смърч, сечен предната зима. Докато станат готови, ледът вече бе изчезнал. Сиви мъгли забулиха земята, а покрай тръстиките се показаха първите цветя. Из мочурищата бродеха чапли, а слънцето топеше утринния скреж. Пролетта идваше и ние почистихме кораба, затъкнахме добре пролуките в корпуса и ги замазахме с катран. Пуснахме го на вода, върнахме баласта в трюма, изправихме мачтата и нанизахме на реята почистеното и закърпено платно. Свери прегърна жена си, целуна децата и нагази през плитчината към нас. Двама от екипажа го издърпаха на борда, а ние уловихме веслата.

— Гребете, безделници! — изрева той. — Гребете!

И ние загребахме.

Гневът може да те поддържа жив, но трудно. Понякога ми беше зле или се чувствах твърде слаб, за да опъвам веслото, но трябваше да продължавам, защото спрях ли, щяха да ме изхвърлят зад борда. Опъвах, докато се потях, докато повръщах, докато треперех, докато изпитвах болка във всеки мускул. Опъвах от тъмно до тъмно, в дъжд и пек, във вятър и студ. Помня как веднъж имах треска и мислех, че ще умра. Дори исках да умра, но Финан не ме остави.

— Жалък, мекушав саксонец — ругаеше ме под сурдинка. — Слабак, саксонска отрепка.

Аз простенах нещо в отговор, а той изръмжа отново, по-високо, така, че Хака да го чуе от носа:

— Те искат да умреш, затова не им се давай, копеле. Греби, нещастник такъв, греби!

Хака го удари с камшика си, задето се е осмелил да проговори. При друг случай аз му върнах услугата. Държах главата му в скута си и му тъпчех с пръсти овесена каша в устата.

— Дръж се — му казвах. — Не позволявай на тези задници да ни победят. Трябва да живееш.

И той оживя.

Онова лято потеглихме на север и свърнахме по течението на река, виеща се сред обрасли с брези блата. Толкова на север, че в сенките още се забелязваха преспи сняг. От едно затънтено село купихме еленови кожи, върнахме се с тях към морето и ги обменихме за бивни от моржове и китова кост. Тях на свой ред изтъргувахме срещу кехлибар и патешки пух. Превозвахме също малц, вълна, солено месо и желязна руда. Прекарахме два дни в един скалист залив да събираме каменни плочи за изработка на брусове. Свери замени плочите срещу гребени от еленов рог, ремъци от тюленова кожа и тежки слитъци бронз. С тази стока се върнахме в Ютландия и влязохме в пристанище Хайтхабу, което бе голям търговски център. Толкова голям, че имаше дори лагер за роби, където ни отведоха и пуснаха под охраната на въоръжените стражи и високите стени.

Тук Финан намери свои сънародници ирландци, а аз открих саксонец, пленен от датчаните в Източна Англия. От него научих, че крал Гутрум се е завърнал там под името Етелстан и гради църкви. Алфред, доколкото той знаеше, бе жив и здрав. Датчаните от Източна Англия засега не се опитвали да нападат Уесекс, но Алфред усилено укрепвал границата с тях. Човекът нямаше сведения за Рагнар-младши и останалите датски заложници, нито бе чувал новини около Гутред и Нортумбрия, затова аз се изправих насред лагера и извиках на висок глас:

— Има ли тук някой от Нортумбрия? — Хората само ме зяпаха тъповато, затова повторих: — Някой от Нортумбрия?

Този път едно момиче се обади иззад стобора, преграждащ мъжката част от женската. Мъжете се скупчиха да я зяпат през пролуките на дъските, но аз ги разбутах встрани, за да я разпитам. Оказа се, че е саксонка, петнайсетгодишна, дъщеря на кожар от Онрипум. Баща й задлъжнял на ърл Ивар и за да си върне парите, Ивар взел нея и я продал на Кяртан.

— Кяртан? — едва повярвах на ушите си.

— Да, Кяртан — кимна мрачно тя. — Той ме изнасили, а после ме препродаде на тези мръсници.

— Значи още е жив? — попитах.

— Разбира се, че е жив.

— Но обсаден, предполагам?

— Не и докато аз бях там.

— А Свен, синът му, при него ли е?

— Да, той също ме изнасили — бе отговорът.

Много по-късно успях да сглобя цялата история. Гутред и Ивар с помощта на моя чичо Елфрик опитали да сломят крепостта Дънхолм с глад, но зимата се оказала тежка, а войниците мрели от студ и болести. Кяртан от своя страна им предложил откуп и те приели среброто му. В добавка Гутред изтръгнал от него обещание, че няма да напада свещеници. Известно време условието било спазвано, но църквата била твърде богата, а Кяртан — твърде алчен, затова не след дълго нарушил думата си и пак започнал да убива Божи служители и да ги продава в робство. Колкото до ежегодната дан, с която се ангажирал към Гутред, Елфрик и Ивар, тя била платена един-единствен път. Накратко, нищо не се променило. Кяртан кротнал за някой и друг месец, но след като преценил силата на враговете си, отново навирил опашка. Дъщерята на кожаря от Онрипум не знаеше нищо за Гизела, дори не бе чувала за нея. Реших, че вероятно е умряла, и за първи път познах отчаянието. През нощта плаках. Спомнях си Хилд и със страх се чудех какво ли е станало с нея. Спомнях си целувката с Гизела под дърветата и всички свои мечти, които сега изглеждаха толкова далечни и непостижими.

Имах законна съпруга в Уесекс, за която не знаех нищо, а, честно казано, не ме беше и грижа. Смъртта бе отнесла невръстния ми син. Бе отнесла и Исеулт. Тънех в неведение за Хилд и бях изгубил всички шансове да спечеля Гизела. Затова седях в тъмната барака, потънал в самосъжаление, а по бузите ми се стичаха сълзи. Финан ме видя и също се разплака, явно при спомена за собствения му дом. Помъчих се да разпаля наново гнева си, защото само той ме поддържаше жив, но гневът не идваше. Вместо това ридаех безспир, сломен от мисълта, че съм обречен да тегля веслото, докато не умра, а после да бъда хвърлен зад борда като куче.

— Ти и аз — долетя до мен гласът на Финан в мрака. Цареше хлад, макар да беше лято.

— Ти и аз? — попитах, стискайки клепачи в опит да спра сълзите си.

— Да, приятелю. С мечове в ръце. Ще се случи, помни ми думата.

Искаше да каже, че отново ще бъдем свободни и ще осъществим своето отмъщение.

— Мечти — поклатих глава.

— Не! — изръмжа гневно той, допълзя до мен и сграбчи ръката ми в своята. — Не се предавай. Ние сме воини!

Бях воин навремето, рекох си. Сияех в бронята и шлема си, но сега бях мръсен, въшлив, недохранен и сломен.

— Ето, вземи — подаде ми Финан някакъв предмет. Беше гребен от еленов рог, който по някакъв начин бе успял да задигне от стоката и да скрие сред дрипите си. — Да заприличаш на човек.

Сресах косата си, която бе порасла почти до кръста. Разчепквах сплъстените кичури и вадех въшки измежду зъбите на гребена. На сутринта Финан я сплете на плитки, а аз сторих същото за него.

— В моето племе войниците носят косите си така, а ние с теб сме войници — поясни той.

— Не сме никакви войници, а жалки, парцаливи роби — отвърнах. Но отчаянието ми бе отминало като морска буря и гневът отново ме изпълваше с решимост.

На следващия ден натоварихме „Търговец“ със слитъци мед, бронз и желязо. Вкарахме в трюма бурета с пиво и запълнихме оставащото място със солено месо, самуни корав хляб и качета със солена треска. Свери се присмя на сплетените ни коси.

— Ей, вие двамата — викна подигравателно. — Решили сте да се харесате на жените, или сами се правите на жени?

Ние не отговорихме и той ни остави на мира. Беше в необичайно добро и приповдигнато настроение, понеже обичаше да плава, а съдейки по количеството провизии, този път ни очакваше дълго плаване. Руническите пръчки явно му бяха предсказали успех в начинанията, защото дори попълни екипажа с трима нови роби, всичките фризийци. Още с тръгването обаче ни сполетя премеждие. Малко след като Хайтхабу се изгуби от погледите ни, зад нас се лепна друг кораб.

— Пирати — обяви мрачно Хака.

Носехме се на север с цялата скорост, която ни предоставяха платното и греблата, но враговете бавно ни застигаха, защото корабът им беше по-дълъг, тесен и лек. Спаси ни единствено падането на мрака, но нощта бе изпълнена с тревога. Свалихме платното и спряхме да гребем, за да не вдигаме шум, но в тишината се чуваше плясъкът от веслата на преследвачите ни. Свери и хората му клечаха до нас с мечове в ръце, готови да ни убият, ако гъкнем. Финан и аз се изкушавахме да привлечем внимание с викове или удари по борда, но това само щеше да ни навлече неминуема гибел. Накрая непознатият кораб ни подмина и се изгуби в далечината.

Такива заплахи бяха рядкост. Както гарван гарвану око не вади, така и датчаните и норвежците почти не нападаха съдовете на свои сънародници. Естествено, имаше отчаяни типове, които се отдаваха на пиратство. Те бяха обект на хули и презрение, но също и на страх. Всеки имаше право да ги убие или пороби, но въпреки риска изкушението оставаше голямо. Ако пленяха кораб с щедра плячка като „Търговец“, това щеше да им спечели богатство, власт и приемане в обществото.

След като отървахме кожите в преследването, продължихме на север и не видяхме земя нито онази нощ, нито още много нощи поред. Докато една сутрин пред нас не се извисиха черни, отвесни скали. Вълните се разбиваха с грохот в мрачните им лица и аз реших, че сме стигнали края на пътуването си, но грешах. Не спряхме тук, а свърнахме на запад, а после за кратко на юг, докато не пуснахме котва в залива на един остров.

Отначало Финан реши, че сме в Ирландия, но хората, които доближиха „Търговец“ в малка кожена лодка, не говореха неговия език. Покрай северните брегове на Британия има разпръснати малки острови и мисля, че този беше един от тях. На тях живеят диваци и Свери не рискува да слезе на сушата, а даде на местните шепа дребни монети и получи срещу тях яйца от морски птици, сушена риба и козе месо. На следващото утро се надигна поривист бриз и ние гребахме цял ден, навлизайки в необятната пустош на запад. Рагнар-старши ме бе предупреждавал за тези води с думите, че отвъд тях има далечна земя, но повечето, тръгнали да я търсят, не са се завръщали. Тази западна земя според него бе обитавана от душите на мъртви моряци — сива, забулена в мъгли и брулена от ветрове. Но ние отивахме именно там, а Свери бе уловил рулевото гребло с израз на доволство на лицето. Спомних си, че и аз съм изпитвал същата радост — радостта да управлявам добър кораб, да усещам пулса на живота по целия му кил, от носа до кърмата.

Пътувахме безспир две седмици. Оттук минаваше маршрутът на китовете и чудовищата се надигаха покрай нас да ни разгледат, изпускайки фонтани от водни пръски. Въздухът ставаше все по-хладен, слънцето бе постоянно скрито зад облаци, а хората на Свери започваха да нервничат, мислейки, че сме се изгубили. Същото мислех и аз — очаквах животът ми да приключи с падане от ръба на морето, където бездънни въртопи завличат корабите към тяхната гибел. Над главите ни в студената белота кръжаха чайки и надаваха скръбни писъци, а ние гребяхме до пълна отмала. Водните талази бяха безкрайни, сиви и се надигаха като хълмове. Само един ден имаше попътен вятър и тогава опънахме платното, а носът със свистене пореше морската шир.

Така стигнахме до Хорн, в земята на огъня, наричана от някои Туле. Над планинските върхове се виеше дим и се разправяха истории за магични езера с гореща вода, макар че аз не видях такива. Освен огъня тук властваше ледът. Имаше планини от лед, реки от лед и корнизи от лед в небесата. Рибата треска достигаше над човешки бой на дължина и всички ядяхме до насита, а Свери беше доволен. Повечето мореплаватели се бояха да се впуснат в пътуването, което той бе осъществил, а в Туле стоката му щеше да струва три пъти повече, отколкото в Дания или Франкия, макар че трябваше да задели част от нея като дар за местния владетел. Металните слитъци му донесоха купища китова кост, моржови бивни и тюленови кожи, които щяха да го направят богат, ако успееше да ги откара у дома. Доброто му настроение стигна дотам, че позволи и на нас да слезем на брега и да пием кисело брезово вино в една дълга, воняща на риба постройка. Всички носехме не само обичайните окови на глезените, но бяхме свързани и с верига за вратовете, а Свери бе наел местни мъже да ни охраняват. Трима от пазачите ни бяха въоръжени с дългите, тежки копия, които хората на Туле използват за убиване на китове, а останалите четирима носеха ножове за рязане на китова мас. Свери знаеше, че може да разчита на бдителността им, и за пръв и единствен път през цялото време, докато бях при него, благоволи да говори с нас. Дори ни похвали за пътуването, което бяхме извършили, и за нашите умения зад веслата.

— Но вие двамата ме мразите — каза, поглеждайки към Финан и мен.

Аз премълчах.

— Брезовото вино е добро — рече Финан. — Благодаря ти за него.

— Брезовото вино е пикня — възрази Свери и звучно се оригна. Беше пиян и разговорът го забавляваше. — Мразите ме, но аз знам, защото ви наблюдавам. Другите са превили гръб, но вие ще ми резнете гръкляна, докато се обърна. А може би аз трябва да заколя вас? Да ви принеса в жертва на морето? — Ние не отвърнахме нищо. Големият брезов пън в огнището изпука и хвърли искри, а той продължи: — Но иначе ви бива за гребци. Между другото, веднъж освободих един роб. Освободих го, защото го харесвах. Вярвах му. Дори му поверих руля на „Търговец“, а той се опита да ме убие. Знаете ли какво направих с него? Заковах смрадливия му труп на носа и го оставих там, докато не се разкапа. И си научих урока. Вие сте тук, за да работите. Нищо друго. Да гребете, да теглите хомота, докато не пукнете.

Малко след това той заспа. Ние също заспахме, а на следващата сутрин отново бяхме на борда под ръмящия студен дъжд, за да оставим тази странна земя на огън и лед зад гърба си.

Връщането на изток отне много по-малко време, защото попътният вятър ни тласкаше в кърмата, така че отново зимувахме в Ютландия. Треперехме в бараката и слушахме как нощем Свери пъхти в леглото с жена си. Падна сняг, ледът отново скова потока и настъпи 880-та година. Аз вече бях на двайсет и три и знаех, че съм обречен да умра в робски окови, защото Свери бе бдителен, умен и безмилостен.

И тогава дойде червеният кораб.

Всъщност той не беше наистина червен. Повечето кораби се строят от дъб и с остаряването почерняват. Този обаче бе направен от боров материал и когато слънцето го осветяваше косо при изгрев или залез, добиваше цвят на тъмна кръв.

Така бе и когато за пръв път го срещнахме. Същия ден бяхме пуснали „Търговец“ на вода за новия сезон. Вече се свечеряваше, когато той се появи на източния хоризонт — нисък, издължен и строен. Приближаваше към нас под ъгъл, с изпънато мръсносиво платно, през което прозираха подсилващите въжета. Свери видя зверската глава, увенчала носа, реши, че съдът е пиратски, и свърна към добре познатите му крайбрежни скали, където червеният кораб не посмя да ни последва. Придвижвахме се с гребане из плитчините покрай устията на потоци, подплашвайки цели ята патици, а той стоеше на прилично разстояние, без нито за миг да ни губи от поглед. После падна нощта и ние оставихме отлива да ни отнесе обратно в морето. Камшиците заиграха по гърбовете ни, за да ни накарат да гребем по-усърдно. Утрото настъпи хладно и мъгливо, но щом мъглата се вдигна, видяхме, че червеният кораб е изчезнал.

Отивахме в Хайтхабу да товарим стока, но с приближаването на пристанището преследвачът ни се появи отново. Намирахме се откъм наветрената му страна, което улесняваше бягството, но въпреки това той се опита да ни пресече пътя. Имаше поне двайсет чифта гребла и бе много по-бърз от нас, но не успя да ни настигне до мръкване и на другата сутрин отново бяхме сами в открито море.

Свери, който не спираше да кълне и ругае, хвърли руническите си пръчки и те го убедиха да зареже идеята за Хайтхабу. Затова свърнахме към земята на свеите, откъдето натоварихме вълна и боброви кожи. Разменихме ги срещу восъчни свещи и желязна руда и така продължихме да търгуваме, докато пролетта не се изтърколи и не настъпи лятото. През цялото време не видяхме нито веднъж червения кораб и вече започвахме да забравяме за него. Свери реши, че е безопасно да посети Хайтхабу, и слезе на брега да продава товар еленови кожи, само за да се научи, че червеният кораб не е забравил за него. Върна се бързешком, без дори да си прави труда да купува нова стока, и аз го чух да споделя с хората си, че корабът обикалял крайбрежието в търсене на „Търговец“. Бил датски и не търговски, а боен.

— Чий е? — поинтересува се Хака.

— Никой няма представа.

— Как така?

— Откъде, по дяволите, да знам — изръмжа сърдито Свери, но бе достатъчно притеснен, за да хвърли отново руническите пръчки, които го посъветваха час по-скоро да се омита от Хайтхабу. Беше си спечелил враг, без дори да знае кой е. Затова откара „Търговец“ близо до мястото му за зимуване, закотви го и се отправи да носи подаръци. Свери си имаше господар. Почти всички мъже имат господар, който им предоставя защита. Името на неговия бе Хиринг и той притежаваше обширни земи. Всяка есен Свери му плащаше сребро, а в замяна Хиринг покровителстваше него и семейството му. Не знам какво са говорили, защото Хиринг трудно можеше да го опази в открити води, но вероятно му е обещал да разучи чий е червеният кораб и какво иска от него. Междувременно Свери реши да не рискува и отплава далеч в Северно море да търгува със солена херинга. Така за първи път от поробването ми насам се озовах в Британия. Акостирахме в Източна Англия, в устието на една река, чието име така и не разбрах, и натоварихме пухкави овчи кожи за Франкия, които там заменихме срещу железни слитъци — ценен товар, защото франкското желязо се считаше за най-доброто в света. В добавка купихме и сто от качествените им остриета за мечове. Свери както обикновено ругаеше местните за твърдоглавието им, но всъщност той самият бе по-твърдоглав от всеки франк. Дори да бе платил скъпо за стоката, щеше да я продаде на още по-висока печалба у дома.

Когато се насочихме на север, лятото вече приключваше и гъските летяха на големи ята над главите ни. Едва бяха минали два дни от отплаването ни, когато край фризийския бряг зърнахме червения кораб. Бяха минали седмици от последната ни среща с него и Свери навярно се е надявал, че със заплахата е приключено, но ето че сега той отново бе тук и ни чакаше. Този път преимуществото на вятъра бе на негова страна, затова свърнахме към плитчините, а екипажът ни зашиба безмилостно с камшиците. Аз пъшках с всяко загребване, преструвайки се, че опъвам с всички сили, но всъщност се преструвах и гледах да държа лопатата на веслото косо във водата, за да позволя на кораба да ни настигне. Вече виждах ясно корпуса му, виждах дори бялата пяна там, където носът му пореше водата. Беше много по-дълъг и бърз от „Търговец“, но също и газеше по-дълбоко, поради което Свери бързаше да доближи фризийския бряг, от който всички моряци се боят.

Той не е осеян със скали подобно на много други северни брегове. Няма остри камъни, способни да пробият обшивката на дъното. Но има същински лабиринт от островчета, потоци и обрасли с тръстики блата. Безкрайни опасни плитчини, проходите през които са обозначени с пръти, забити в тинята. Но и тези знаци са ненадеждни, защото сред фризийците също има пирати. Те маркират фалшиви канали, водещи към клопки без изход, където при отлив съдовете засядат. Тогава местните, живеещи в кални колиби на своите кални острови, се впускат като водни плъхове, за да убиват и плячкосват.

Но Свери бе търгувал по тези места и като всеки добър корабовладелец помнеше откъде може да мине и откъде не. Червеният кораб ни застигаше, но той не изпадна в паника. Докато гребях, го наблюдавах как стрелка тъмните си очи наляво и надясно, решавайки кой канал да избере. После наблягаше рязко върху руля и ни насочваше в желаната посока. Нарочно търсеше най-плитките места и най-лъкатушещите проливи и боговете бяха с него, защото макар греблата ни понякога да докосваха някой тинест откос, „Търговец“ така и не заседна. Червеният кораб със своите по-големи размери напредваше много по-бавно и постепенно започна да изостава. Щом излязохме в по-чисти води, дистанцията отново се скъси и Свери нареди на Хака да застане на носа и да мери дълбочината с въже със завързана накрая оловна тежест. Така постепенно се изтегляхме на североизток, проправяйки си път сред плетеницата от канали, когато аз вдигнах глава и реших, че Свери най-сетне е сбъркал. Точно в посоката, в която се движехме, редица от дълги прътове бележеше проход, по който червеният кораб можеше да ни пресече пътя. Преследвачите също го забелязаха, загребаха усилено и с пълна скорост се устремиха натам. Вече изглеждаше, че ще успеят, когато устремът им изведнъж спря сред пукот от счупени весла.

Свери се изсмя гръмко. Явно знаеше, че тези пръти бележат фалшив канал, а враговете ни се бяха уловили на въдицата. Те вече бяха на няколко хвърлея разстояние — мъже в ризници, въоръжени с копия и мечове, но за жалост неподвижни, защото съдът им бе заседнал.

— Ей, кучи синове — викна им той, макар че се съмнявах дали гласът му стига до тях. — Кой ви е учил да управлявате кораб, миризливи фъшкии такива!

Поехме по нов канал, който не бе обозначен, така че трябваше да се движим предпазливо. Хака все така стоеше на носа, хвърляше въжето с тежестта и викаше през рамо каква е дълбочината. Зад нас екипажът на червения кораб се трудеше да го освободи. Мъжете бяха захвърлили ризниците и оръжията и се намираха във водата, като бутаха и теглеха дългия корпус. С падането на мрака видях как успяха и отново се плъзнаха по повърхността, но вече се намираха далеч зад нас.

Прекарахме нощта в обрасъл с тръстики залив. Свери нямаше желание да слиза на брега на близкия остров, където проблясваха огньове, издавайки присъствието на хора. Други светлини не се виждаха на километри наоколо, което бе обезпокоително, защото същите огньове щяха да привлекат и преследвачите ни. Затова още с пукването на зората Свери ни събуди с ритници и ни накара да гребем на север, през маркиран с колове проток. Изглеждаше, че той опасва острова и предлага изход от заплетения лабиринт навън, в открито море. Дъното бе близо — толкова близо, че веслата ни постоянно го закачаха и вдигаха облачета тиня. И все пак крачка по крачка ние напредвахме, когато Хака извика, че червеният кораб отново е зад нас.

Екипажът му действително бе привлечен от светлините на острова, но се намираше далеч на юг, от другата страна на плитчините. Не можеше да свърне на запад, където прибоят се разбиваше в дълъг, песъчлив плаж, затова му оставаше или да мине по нашия път, или да заобиколи острова от изток и да търси друг изход към океана. Той се спря на първия вариант и ние го наблюдавахме как се придвижва с лъкатушене към залива, където бяхме пренощували. Продължавахме да се оттегляме на север, но тогава изпод кила ни внезапно се разнесе меко стържене. „Търговец“ се разтърси и застина в зловещ покой.

— Гребете назад! Назад! — изрева Свери, но ние бяхме заседнали. Червеният кораб не се виждаше, изгубен в утринния здрач и в рядката мъгла, носеща се край острова. Водата бе неподвижна, застинала в повратната точка между най-ниския отлив и началото на прилива. Свери трескаво се взираше в устието на близкия поток, надявайки се нивото да започне да се покачва и да ни освободи, но дотогава оставеше още много време. — Всички зад борда! — изкомандва. — Бутайте!

И ние бутахме. По-точно казано, другите бутаха, докато Финан и аз само се преструвахме, че напрягаме мишци. Беше удивително как след толкова меко и безшумно спиране „Търговец“ бе залепнал толкова здраво. Свери, който още стоеше горе край руля, пръв видя островитяните, тичащи към нас през тръстиките. И което бе още по-обезпокоително, видя червения кораб да прекосява широкия залив. Заплахата идваше от две страни.

— Изхвърляйте товара! — извика тогава.

Решението бе болезнено за него, но все пак беше за предпочитане пред смъртта, и металните слитъци полетяха през борда. Финан и аз вече не можехме да симулираме, защото ако не работехме достатъчно бързо, камшиците заиграваха по раменете ни. Така замина печалбата от цяла година търговия. Дори остриетата за мечове не бяха пощадени. Червеният кораб през цялото време приближаваше и докато опразним трюма, вече се намираше на по-малко от половин километър. Точно тогава „Търговец“ леко помръдна. Приливът вече прииждаше, пенейки се покрай потъналите слитъци.

— Гребете! — дойде нова команда. Островитяните наблюдаваха отстрани, но не смееха да приближат от страх пред добре въоръжените ни преследвачи. Започнахме с мъка да се движим срещу настъпващото течение, а веслата ни загребваха колкото вода, толкова и кал, но Свери крещеше над главите ни да не спираме. Предпочиташе да рискува ново засядане, само и само да се измъкне, и боговете го подкрепиха, защото неусетно се добрахме до изхода и „Търговец“ се разклати върху приливните вълни. Отново бяхме в морето и носът ни пореше повърхността, вдигайки бяла пяна. Екипажът вдигна платното и вятърът ни понесе на север, докато червеният кораб се бореше със същите трудности като нас. Беше се натъкнал на купчината слитъци и понеже имаше по-дълбок кил, му отне дълго време да се измъкне. Дотогава ние вече бяхме далеч, скрити от дъжда, връхлетял от запад.

Свери целуна амулета на шията си. Бе изгубил цяло състояние, но беше богат човек и можеше да си го позволи. И все пак освен богат трябваше да остане и жив, а знаеше, че червеният кораб няма да се откаже от гонитбата. Пътувахме на север покрай брега, а преследвачите ни отново бяха зад нас, но на доста голямо разстояние. Поривите на вятъра и дъжда на моменти ни скриваха от техните погледи и когато бурята се усили, Свери свали платното и обърна курса на запад. Хората му ни зашибаха с камшиците, за да ускорим темпото. Двама от тях дори сами грабнаха веслата, за да можем да изчезнем в тъмнеещия хоризонт, преди врагът да е усетил, че сме сменили посоката. Работата беше убийствена. Съпротивлявахме се на напора на стихиите, а всяко движение предизвикваше в мускулите ми пареща болка, докато не взе да ми се струва, че ще падна от изтощение. Едва дълбоката нощ сложи край на мъките ни. Свери вече не можеше да вижда големите талази, прииждащи откъм запад, затова нареди да спрем гребането и да затъкнем отворите за веслата. Всички се натъркаляхме като мъртъвци, а корабът остана да се носи на произвола на вълните.

Утрото ни завари сами. Все още валеше, а вятърът се бе обърнал от юг, което означаваше почивка за нас, защото можехме да вдигнем платното и да го оставим да ни носи през сивеещите води. Погледнах назад, но от червения кораб нямаше и следа. Бяхме обкръжени само от навъсените облаци и безкрайното море. Дъждът браздеше повърхността му, а чайките се носеха над главите ни като бели петна, надавайки жални писъци. Силният вятър ни тласкаше с такава скорост, че оставяхме подир себе си дълга, разпенена бразда, а Свери се облягаше на руля и пееше от радост, празнувайки бягството си от тайнствения преследвач. А на мен ми се плачеше. Нямах представа чий е червеният кораб, нито кой го управлява, но знаех, че е враг на Свери, а всеки негов враг бе мой приятел. Но поробителят ми беше успял да се спаси. Шансът бе пропуснат.

Така се озовахме отново в Британия. Свери не бе планирал да ходи там, а нямаше и товар за продан, макар че имаше скрити на борда пари, с които можеше да купи стока. От друга страна, част от парите трябваше да се заделят за оцеляване. Непосредствената опасност бе отминала, но червеният кораб несъмнено щеше да го дебне край бреговете на Ютландия, затова се налагаше да търси друго място, където да прекара зимата в безопасност. Това означаваше да открие господар, който да го покровителства, докато изкара кораба на брега за почистване и ремонт, а този господар щеше да иска сребро. До ушите ни долетяха откъслечни разговори, от които научихме, че възнамерява да зареди стока още веднъж, да я продаде в Дания, а сетне да потърси пристан, откъдето по суша да стигне до дома си за още сребро, с което да финансира търговията за идната година.

Не разпознавах в коя част на британския бряг сме, но не приличаше на Източна Англия, защото имаше хълмове и скали.

— Тук няма нищо за купуване — оплака се Свери.

— Овчи кожи? — предложи Хака.

— Какви овчи кожи по това време на годината? — сопна се другият. — Ще ни предложат само боклуци, останали от пролетта, целите омазани в тор. По-добре да натоваря въглища.

Една вечер бяхме пуснали котва в устието на някаква река и група въоръжени конници дойдоха да ни огледат. Те обаче не използваха малките рибарски съдове, издърпани на брега, за да доближат до нас, давайки знак, че ако не създаваме проблеми, те също ще ни оставят на мира. На смрачаване още един кораб акостира в съседство с нашия и собственикът му, датчанин, дойде с гребна лодка да ни навести. Двамата със Свери се усамотиха под навеса на кърмата да обменят новини. Ние не чухме нищо от разговора им, само видяхме, че пият пиво и бъбрят помежду си. Гостът си тръгна, а Свери явно остана доволен от беседата, защото на другата сутрин му извика от борда своите благодарности. После ни нареди да вдигаме котва и да хващаме веслата. Цареше безветрие и ние гребяхме на север покрай брега. Взирах се в пушека, виещ се над селищата на сушата, и си мислех, че там е свободата.

Всеки ден мечтаех за тази свобода, но надеждите ми за нея отслабваха. Все по-често мислех, че ще умра зад веслото, както толкова други преди мен. От единайсетте роби, които бях заварил при идването си на кораба, само четирима бяха още живи, сред които и Финан. Сега бяхме общо четиринайсет, защото Свери бе заменил мъртвите, а откакто заплахата на червения кораб тровеше съществуването му, бе подсилил бройката с още двама. Някои използваха свободни мъже за гребци, считайки, че те работят по-усърдно, но пък на тях трябваше да се плаща, а нашият собственик бе скъперник.

По-късно същия ден свърнахме към широк залив и аз, взирайки се в носа на южния му край, зърнах висок фар. Той бе подготвен за запалване в случай, че откъм морето дойдат нашественици, и аз го бях виждал преди. Приличаше на стотици други подобни фарове, но все пак го познах, защото се издигаше над руините на римско укрепление — същото, откъдето бе започнало моето робство. Бяхме се върнали в устието на река Тине.

— Роби! — обяви Свери. — Ето какво ще купуваме. Същите като вас, говеда, но не съвсем, защото ще са жени и деца, при това скоти. Някой от вас знае ли проклетия им език?

Никой не се обади, а нямаше и нужда, защото камшиците говореха по-красноречиво от езиците. На Свери не му допадаше да превозва товар, изискващ постоянно хранене и надзор, но другият търговец му бе казал, че след поредните гранични стълкновения между Нортумбрия и Шотландия тук могат да се купят изгодно жени и деца, които, ако са красиви, носят висока печалба на пазарите за роби в Ютландия. А Свери се нуждаеше от висока печалба, затова и отивахме в Гирум. Изчакахме, докато приливът се вдигне до максималното си ниво, белязано от ивицата клечки и водорасли, и изтеглихме „Търговец“ на плажа. Това се правеше рядко, но в случая Свери искаше да изстържем корпуса му, преди да поеме обратно към Дания, а и в това положение по-лесно щяхме да качим човешкия си товар. Щом слязохме на брега, видях, че сградите за роби са ремонтирани, а манастирът отново се е сдобил с тръстиковия си покрив. Всичко си беше както преди.

Свързани помежду си с верига, та да не може никой да избяга, се заловихме да стържем обшивката с камъни и пясък, а Свери през това време прекоси соленото мочурище и се упъти нагоре към манастира. Финан работеше навъсено, пеейки на родния си ирландски език. По едно време ми хвърли крива усмивка и каза:

— Защо не извадим уплътнението между дъските, Осберт?

— Та да потънем?

— Да, но и Свери ще потъне заедно с нас.

— По-добре да не се дави, за да можем да го убием.

— Така и ще сторим — изръмжа Финан.

— Още не си зарязал надеждата, а?

— Дори сънувах за това — рече той. — Три пъти, откакто се появи червеният кораб.

— Но червения кораб вече го няма.

— Ще го убием, ще видиш. И аз ще танцувам върху червата му.

Бяхме дошли по пладне, а оттогава водата постоянно се отдръпваше, оставяйки „Търговец“ далеч от плискащите се вълни. Свери винаги ставаше неспокоен, когато корабът му бе на сушата, и аз знаех, че ще бърза да натовари хората още същия ден, за да може да го върне на вода с вечерния прилив. Котвата вече бе подготвена, та щом се стъмни, да го избутаме към средата на реката, а в ранни зори да отплаваме.

Закупените роби бяха трийсет и трима. Всичките жени и деца, най-малките пет– или шестгодишни, а най-големите — към осемнайсетте. Когато пристигнаха, тъкмо бяхме привършили с чистенето на корпуса и клечахме на пясъка. Повечето плачеха, така че бе трудно да се каже кой е красив и кой не, но ние въпреки това изпивахме жените с жадни очи. Плачеха, защото бяха поробени и откъснати от семейните си огнища, защото се бояха от морето и защото се бояха от нас. Съпровождаха ги дузина въоръжени мъже, сред които не разпознах никого. Свери се разходи покрай редицата, като проверяваше зъбите на децата и разкопчаваше пазвите на жените, та да огледа гърдите им.

— Червенокосата ще ти докара добри пари — подвикна му един от придружителите.

— Надявам се всичките да ми докарат.

— Снощи я изпробвах, та нищо чудно да съм я забременил. Получаваш крава с теленце, какво по-добро, а?

Понеже робите бяха вече оковани, Свери трябваше да плати и за веригите, както и да осигури прехраната им до Ютландия. Упътихме се през мочурището и реката нагоре по хълма, където при падналия каменен кръст чакаха шестима конници и каруца с провизии. На нас се падаше да пренесем буретата с пиво, качетата със солена херинга и пушена змиорка, както и един чувал ябълки. Свери бръкна в чувала, извади ябълка и я загриза, но после изплю хапката.

— Червива е — смръщи лице и я хвърли към нас. Неколцина протегнаха ръце, но аз ги изпреварих, сграбчих плода във въздуха и го разделих на две, като дадох половината на Финан. — Виж само как ще се избият за една скапана ябълка — ухили се Свери, после извади кесия пари и ги изсипа на дъното на каруцата. В това време се приближи седми конник. — На колене, негодници! — викна нашият собственик и ние се подчинихме, отдавайки почест на новодошлия.

— Трябва да проверим монетите — рече той и гласът му ми се стори познат. Вдигнах глава и видях Свен Едноокия.

Той също ме погледна.

Веднага сведох очи и захапах ябълката.

— Франкски дениета[4] — рече гордо Свери и му протегна шепа от среброто.

Но Свен не го пое, защото се взираше в мен.

— Кой е това? — попита.

— Този ли? Казва се Осберт. — Свери подбра други монети и му ги показа. — А ето и от пенитата на Алфред.

— Осберт? — смръщи вежди Свен. Аз бях изгубил прилика с Утред от Бебанбург. Имах нови белези по лицето, счупен нос, грива от сплъстена коса и разчорлена брада, кожата ми бе като издъбена от вятъра и слънцето, но все пак бях привлякъл вниманието му. — Ела тук, Осберт!

Аз не можех да отида далеч, защото веригата на шията ме свързваше с останалите гребци, но провлачих нозе една-две крачки и коленичих пак, както се полага на роб пред господар.

— Погледни ме!

Подчиних се и видях, че е издокаран в лъскава ризница, носи скъпо наметало и е яхнал охранен кон. После взех да треса чене, да точа лиги и да се хиля насреща му, сякаш ми е много драго, че си общуваме. Той вероятно реши, че съм просто поредният докаран до полуидиотско състояние роб, защото махна презрително с ръка и пое среброто от Свери. Двамата се пазариха дълго, но накрая достатъчно от монетите бяха приети за добри и на нас, гребците, бе наредено да отнесем провизиите в кораба.

Докато вървяхме надолу по хълма, Свери ме цапна през раменете.

— Какви бяха тези номера?

— Номера, господарю?

— Защо се тресеше и се лигавеше като луд?

— Май се разболявам.

— Познаваше ли онзи човек?

— Не, господарю.

След като не научи нищо, той ме остави на мира. Но докато товарехме трюма на „Търговец“, аз не проявявах никакви признаци на болест, което допълнително подхрани подозренията му. Той доближи и ме удари с думите:

— Ние те взехме оттук, нали?

— Не помня вече — отвърнах. Което ми спечели нов удар, по-силен от предишния. Останалите роби наблюдаваха безучастно. Те разбираха, когато някой е обречен. Само Финан изпитваше съчувствие към мен, но не можеше да стори нищо.

— Оттук те взехме — повтори Свери. — Как не се сетих веднага. Какво общо имаш със Свен Едноокия?

— Нищо. Изобщо не го познавам.

— Лъжеш, негоднико! — С нюха си на търговец той надушваше потенциалната печалба, затова нареди да ме отделят от останалите. Остави оковите на краката ми, както и парчето верига на шията, с което възнамеряваше да ме отведе като на каишка обратно към манастира. Но не стигнахме по-далеч от края на чакълестия плаж, защото на Свен също му бе просветнало. Моето лице бе преследвало кошмарните му сънища и в лигавещия се идиот на име Осберт той бе разпознал същите черти, затова сега се носеше насреща ни, съпровождан от шестимата конници.

— На колене! — нареди ми Свери.

Аз коленичих.

Свен спря запъхтяния си кон до мен и заръча да го погледна. Подчиних се, като пак взех да се хиля като малоумен.

— Кой е той? — обърна се Свен към господаря ми.

— Името му е Осберт, милорд.

— Откъде знаеш?

— Той самият ми каза, след като го взех от същия този плаж.

Едва сега Свен се усмихна. Слезе от седлото, застана пред мен и ме улови за брадичката.

— Взел си го оттук, значи?

— Да, крал Гутред ми го даде.

Вече нямаше място за съмнение и едноокото лице на Свен се сгърчи от странна смесица на злоба и тържество. После ме удари по главата, толкова силно, че залитнах настрана, а пред очите ми причерня.

— Утред! — възкликна ликуващо. — Ти си Утред!

— Милорд! — Свери застана закрилнически над мен не защото ме харесваше, а защото представлявах неочаквана печалба.

— Той е мой — заяви Свен, а дългият му меч излезе със съскане от подплатената с овча вълна ножница.

— Стига да се споразумеем за цената — отвърна другият учтиво, но твърдо.

— Мой е, защото, ако пожелая, ще убия както теб, така и хората ти. Цената за този мъж е вашият живот.

Свери знаеше кога е победен, затова само се поклони, пусна веригата ми и отстъпи назад. Аз на свой ред я грабнах и я развъртях, така че свободният й край профуча пред лицето на Свен. После побягнах. Оковите на краката ме спъваха и нямах друг избор, освен да се насоча към реката. Прецапах плитките вълни и се обърнах, готов да използвам веригата като оръжие. Конниците бяха по петите ми и знаех, че съм изгубен. Закрачих към по-дълбокото, защото бе по-добре да се удавя, отколкото да понеса изтезанията на Свен.

И тогава конниците спряха. Свен ги задмина, но после също спря. Аз стоях до гърдите във вода, държейки неловко веригата и се готвех да се хвърля заднешком в бързеите, когато той неочаквано се обърна и хукна назад към брега. Върху чертите му бе изписан страх и аз се обърнах да видя какво го е подплашило.

Откъм морето, тласкан от двата си реда гребла и от надигащия се прилив, се носеше червеният кораб.

Глава шеста

Червеният кораб приближаваше бързо, с нос, увенчан от драконова глава, и бордове, настръхнали от въоръжени мъже. Когато връхлетя, го съпровождаше порой от звуци — плясъкът на греблата, виковете на бойците, съскането на бялата пяна, порена от острия кил. Трябваше да отскоча встрани, за да го избегна, защото той изобщо не намали ход, а с последен напън изскочи на брега така, че драконовата глава се извиси към небето. После тъмният корпус мина покрай мен, съпроводен от оглушително стържене на чакъл, а едно от греблата ме удари в гърба и ме събори сред вълните. Изправих се с олюляване и видях, че корабът най-сетне е спрял, а дузина мъже с ризници, мечове и копия вече са наскачали от него. Те надаваха предизвикателни викове, докато другарите им на борда пускаха веслата и също грабваха оръжия. Това определено не бяха търговци, а викинги, готови да убиват.

Свен побягна. Изкатери се в седлото и без да поглежда назад, пришпори коня през мочурището. Шестимата му придружители, далеч по-смели от него, препуснаха срещу нашествениците, но пронизително цвилещите им животни бързо бяха спрени с удари на брадви, а ездачите — съборени и посечени в плитчините. Кръвта им обагри вълничките около мен, а аз стоях с отворена уста и не вярвах на очите си. Свери бе коленичил с разперени над главата ръце, за да покаже, че не е въоръжен.

Командирът на червения кораб, величествен в своя шлем, украсен с орлови криле, поведе хората си по пътеката към манастира, оставяйки половин дузина от тях да охраняват плажа. Един от тях бе огромен на ръст, широкоплещест и с ръце като дънери, държащи тежка бойна секира, обагрена с кръв. Той свали шлема си и се ухили насреща ми. После каза нещо, но аз бях твърде слисан, за да го разбера.

Защото това бе Стеапа.

Стеапа Снотор, което ще рече Стеапа Умния — малка шега, защото той нямаше най-схватливия мозък под слънцето. Затова пък бе велик воин — навремето мой заклет враг, а впоследствие мой верен приятел. Сега стоеше край ръба на водата и се хилеше, а аз не разбирах какво ще търси един уесекски боец на викингски кораб. После започнах да плача. Плачех, защото широкото, свирепо, прорязано от белези лице на Стеапа бе най-прекрасната гледка, която бях виждал, откак за последно бях напуснал този плаж.

Изгазих до брега и го прегърнах, а той ме тупаше по гърба с мечешките си лапи и не спираше да се усмихва, защото беше щастлив.

— Те ли те подредиха така? — посочи оковите на нозете ми.

— Нося ги повече от две години — отвърнах.

— Разкрачи се, господарю.

— Господарю? — обади се отстрани Свери, като пристъпи неуверено към нас. — Защо те нарича така?

Аз само го изгледах и той отново падна на колене.

— Кой си ти? — попита уплашено.

— Искаш ли да го убия? — изръмжа Стеапа.

— Не още.

— Аз се грижих за теб — занарежда Свери. — Храних те.

— Млъкни — посочих го с пръст. И той млъкна.

— Хайде, разкрачи се, да се опъне веригата — повтори Стеапа.

— Добре, но внимавай.

— Ще внимавам. Как ли пък не! — подигра ме той и замахна с брадвата. Наточеното острие изсвистя покрай чатала ми и се стовари върху оковите с такава сила, че глезените ми се огънаха навътре и залитнах. — Стой мирно — нареди ми Стеапа и замахна повторно. Този път веригата се прекъсна и отново можех да ходя нормално, макар и да влачех звената й подире си.

Отидох при убитите и подбрах два меча.

— Освободи този човек — заръчах на Стеапа, сочейки към Финан. Гигантът развъртя пак брадвата и скоро Финан дотърча при мен със светнало, просълзено от радост лице. Подадох му единия меч, а той за секунда се вторачи в него така, сякаш не вярваше на очите си. После го улови за дръжката, вирна глава към тъмнеещото небе и нададе възглас, подобен на вълчи вой. Накрая разпери обятия и ме прегърна, ридаейки.

— Вече си свободен — казах му.

— Вече съм воин, както преди — отвърна той. — Финан Пъргавия!

— А аз съм Утред — използвах името за първи път, откакто ме бяха отвели от този плаж. — Аз съм лорд Утред, господар на Бебанбург. — Обърнах се към Свери, усещайки как пурпурната ярост се надига в гърдите ми и ме заслепява. Повдигнах брадичката му с върха на меча. — Аз съм мъжът, убил Уба Лотброксон край морето и изпратил Свейн Белия кон във Валхала. Затова ще ме наричаш милорд, ясно?

— Да, милорд — кимна той.

— А това е Финан от Ирландия — добавих. — Него също ще наричаш милорд.

— Добре — каза Свери, но не му стигна самообладание да погледне Финан в очите.

Исках да го убия, но нещо ми подсказваше, че още може да има полза от него на тази земя. Затова се задоволих да взема ножа на Стеапа и да разпоря туниката му. Той целият се разтрепери, очаквайки да го заколя, но аз само оголих рамото му, изрязах инициала си върху него и натърках раната с пясък.

— Кажи ми сега, робе, как да сваля тези железа? — почуках с ножа оковите върху глезените си.

— Занитени са, милорд. Трябват ковашки инструменти.

— Тогава моли се да намерим такива, ако ти е мил животът.

В порутения манастир трябваше да има инструменти, защото там Кяртан оковаваше робите си. Стеапа изпрати двама души да ги търсят, а Финан, след като не му позволих да си изкара яда върху Свери, си достави удоволствието поне да убие Хака. Шотландските жени и деца наблюдаваха с благоговение как кръвта му се проля край заседналия в чакъла „Търговец“. Финан потанцува около трупа и изпя една от дивите си песни, а сетне изкла и останалия екипаж на Свери.

— Как се озова тук? — попитах Стеапа.

— Бях изпратен, господарю — отвърна гордо той.

— Нима? От кого?

— От краля, разбира се.

— Гутред те е изпратил?

— Кой е пък този Гутред? — озадачи се Стеапа от непознатото име. — Не, крал Алфред, разбира се.

— Алфред? — зяпнах насреща му аз.

— Да, той самият.

— Но всички тези датчани… — обгърнах с жест бойците, останали с нас на плажа.

— Сред нас има и датчани, да. Но повечето са уесексци.

— И Алфред ги е изпратил? — повторих с ясното съзнание, че звуча като слабоумен идиот, но просто не можех да повярвам на чутото. — Алфред се разпорежда с датчани?

— Цяла дузина при това — потвърди Стеапа. — Но са тук само защото се подчиняват на него. — Той посочи към предводителя с крилатия шлем, който вече се връщаше към брега. — Той е заложник на краля, а аз съм тук, за да го пазя и да следя, че ще удържи на думата си.

Това обясняваше всичко. Едва сега си спомних чия емблема бе орловото крило. Пристъпих към командира на червения кораб, спъвайки се в останките от веригите, а той вървешком свали шлема от главата си. С мъка различих чертите му, защото погледът ми бе замъглен от сълзи, но това не ми пречеше да извикам името му.

— Рагнар! — изтръгна се от гърдите ми. — Рагнар!

Той ме прегърна през смях, развъртя ме, а сетне ме отблъсна встрани.

— Ама че вониш! Ти си най-грозното, космато и смрадливо копеле, което съм виждал в живота си. Би трябвало да те хвърля на раците, но се съмнявам някой уважаващ себе си рак да вкуси толкова противна храна.

Аз се смеех и плачех едновременно.

— Значи Алфред те е изпратил?

— Да, но нямаше да дойда, ако знаех в какъв окаян скот си се превърнал. — Той се ухили широко, напомняйки ми за своя баща, който излъчваше същата сила и духовитост. После ме прегърна отново. — Радвам се да те видя, Утред Рагнарсон!

От хората, придружавали Свен, не бе останал никой, а той самият бе избягал в Дънхолм. Ние освободихме робите, изгорихме бараките им, а същата вечер, на светлината от пламтящите огньове, моите окови бяха свалени. Дотолкова бях свикнал с тежестта им, че следващите няколко дни стъпвах като в паници, вдигайки високо крака.

Аз се изкъпах, а червенокосата робиня ме подстрига, напътствана от Финан, който ме уведоми, че името й е Етне. Те говореха сродни езици, макар че, съдейки от начина, по който се гледаха, можеха да се разбират и без думи. Етне бе открила двамата си изнасилвачи сред мъртвите войници на Свен и бе заела ножа на Финан, за да осакати телата им под гордия му поглед. Сега с помощта на ножици подряза косата и оформи брадата ми. После се преоблякох в кожена туника, чист панталон и прилични обувки. Вечеряхме в порутената църква на манастира, а аз седях до приятеля си Рагнар и слушах историята на своето спасение.

— Преследвахме ви цяло лято — каза той.

— Да, виждахме ви.

— Трудно можехте да ни пропуснете с тоя идиотски корпус. Мразя кораби, направени от чам. Името му е „Драконов огън“, но аз го наричам „Червеев дъх“. Цял месец ми отне, докато го стегна за плаване. Собственикът му загинал при Етандун и преди Алфред да ми го даде, бил зарязан да гние в Темес.

— Но защо Алфред ви е пратил по дирите ми?

— Защото според него си му спечелил трона в Етандун — ухили се Рагнар. — Макар че, доколкото те познавам, силно преувеличава. Просто си се помотал из бойното поле и си вдигнал малко шум, колкото да го заблудиш.

— Направих достатъчно — казах тихо, спомняйки си за дългия зелен хълм. — Но не смятах, че Алфред е забелязал.

— Е, забелязал е. Но не мисли, че го е направил само заради теб. Спечели и цял женски метох в добавка.

— Какво е спечелил?

— Женски метох. Един Бог знае за какво му е притрябвал. Лично аз охотно бих те заменил срещу бардак, но той получи метох и беше доволен от сделката.

Така историята започна да се подрежда. Не я чух цялата онази вечер, но тук ще я разкажа така, както я сглобих за себе си по-късно. Всичко започваше с Хилд.

Гутред сдържал обещанието си и се отнесъл почтено с нея. Дал й меча, шлема, ризницата и гривните ми и я помолил да бъде компаньонка на новата му съпруга, кралица Осбурх — саксонската племенница на детронирания крал на Йоферуик. Но Хилд виняла себе си за моята беда. Смятала, че съм предаден, защото не е изпълнила призванието си да бъде монахиня. Затова измолила от Гутред да я пусне обратно в Уесекс, та да се присъедини към своя орден. Той отначало се противял и искал да я задържи в Нортумбрия, но тя го убедила с решителния довод, че Бог и свети Кътбърт изискват това от него. В крайна сметка заминала заедно с група пратеници до двора на Алфред. Щом се озовала в Уесекс, веднага издирила Стеапа, с когото открай време имали приказка.

— Тя ме отведе във Фифхаден — рече ми самият Стеапа в заревото на огъня, накладен с пръти от робските бараки.

— Защо пък там?

— За да вземем имането ти. Хилд ми показа къде е и аз го изкопах. После го отнесохме на Алфред. Всичкото. Да беше видял само как му светнаха очите, щом го изсипахме на пода.

Съкровището било оръжието на Хилд. Тя разказала на Алфред за възхода на Гутред и за измяната му към мен и му обещала, че ако изпрати хора да ме намерят, ще използва цялото това злато и сребро, за да построи дом за Христови невести и тя самата ще стане такава. Ще надене оковите на вярата, за да освободи мен от моите железни окови.

— Значи пак е станала монахиня? — попитах.

— Такава бе нейната воля — отвърна Стеапа. — Тя каза, че Бог желае същото, а Алфред склони и й даде положителен отговор.

— А ти още ли си заложник? — обърнах се към Рагнар.

— Да, но надявам се не задълго. Алфред ми разреши да те търся, ако дам дума, че ще се върна. Може би скоро всички ще сме свободни. Гутрум вече се казва крал Етелстан и не създава неприятности.

— В Източна Англия ли е?

— Да, там е и строи църкви и манастири.

— И наистина е станал християнин?

— Бедното копеле е по-благочестиво дори от Алфред — рече мрачно Рагнар. — Но Гутрум винаги си е падал наивник. Както и да е, Алфред ми гласува доверие да те търся. Позволи ми да взема хората, които ме придружаваха в изгнанието, а останалият екипаж е подбран от Стеапа. Саксонци са, но умеят що-годе да гребат.

— Стеапа ми каза, че са му възложили да те пази.

— Какво? — ревна Рагнар и погледна гиганта, разположил се от другата страна на огнището, устроено в порутената манастирска църква. — Ти ли ще ме пазиш, кози сине? Защо разправяш на хората врели-некипели?

— Но това е истина, милорд.

— Ех, чавка ти е изпила ума, но поне се биеш добре — махна с ръка Рагнар и пак се обърна към мен: — Алфред ни заръча да те отведем при него.

— Сестра ти Тира е в Дънхолм — рекох, взирайки се в тлеещата жар. — А Кяртан още е жив.

— И аз веднага ще го навестя, щом Алфред ме пусне. Но сега съм положил клетва пред него да не създавам размирици в Нортумбрия, а само да те открия. Освен това Брида още е в Уесекс.

— Защо? — попитах. Брида бе неговата жена.

— Като залог, че ще се върна, предполагам. Но щом изпълня заръката, Алфред ще освободи и нея. Тогава ще събера пари, ще въоръжа войска и ще изтрия Дънхолм от лицето на земята.

— Сега нямаш ли пари?

— Не достатъчно.

Тогава му разказах за зимуванията си при Свери в Ютландия и за вероятността там да има скрито имане. Оставих го да размишлява върху това, докато аз размишлявах за Алфред.

Алфред не ме харесваше. Никога не ме бе харесвал. На моменти дори ме мразеше, но аз му бях свършил услуга. Огромна услуга, за която той не ми се бе отблагодарил подобаващо. Какво ми беше дал? Едно мизерно парче земя, докато аз му бях дал цяло кралство. И все пак сега му дължах свободата си, макар и да не разбирах напълно защо. Естествено, Хилд му бе предложила метох, както и своето лично покаяние — все неща, които той ценеше и които придаваха на действията му някакъв извратен смисъл. Така или иначе той ме бе спасил. Беше се пресегнал, за да ме изтръгне от робството, поради което реших, че все пак е щедър. Но знаех, че постъпката му ще си има цена и тя ще е по-висока от душата на Хилд и от един нов дом за Божиите невести. Алфред щеше да иска мен.

— Надявах се никога повече да не видя Уесекс — казах на Рагнар.

— Е, ще се наложи, защото съм се заклел да те отведа. Освен това е опасно да останем тук.

— Вярно — съгласих се.

— Кяртан ще дойде поне със сто души на зазоряване.

— Ако не и с двеста.

— Значи трябва да вървим. — Лицето му доби замечтано изражение. — В Ютландия имало съкровище, казваш?

— Голямо съкровище — вметна Финан.

— Смятаме, че е заровено в обикновена къща с тръстиков покрив — добавих аз. — Поверено на грижите на една жена и три деца.

Рагнар се взря през рамката на вратата към догарящите останки на бараките край старата римска крепост.

— Не мога да отида в Ютландия — каза тихо. — Дадох дума, че ще се върна веднага щом те открия.

— Но може да иде друг — предложих. — Сега разполагаш с два кораба, а и Свери сам ще каже къде е скрил парите, ако бъде сплашен достатъчно.

Така на следващата сутрин Рагнар нареди на своите дванайсет датчани да пуснат „Търговец“ на вода. Командването му бе поверено на Роло, най-опитния кърмчия сред тях. Финан пожела да тръгне с Роло, а Етне, червенокосата шотландка, пожела да тръгне с Финан, който сега носеше ризница и шлем и имаше дълъг меч, препасан на пояса. Приковахме Свери за една от пейките на гребците и докато „Търговец“ се отдалечаваше, видях как Финан го налага немилостиво със същия камшик, който бе шарил гърбовете ни толкова месеци наред.

След като се разделихме, качихме останалите жени и деца на борда на червения кораб, откарахме ги до северния бряг на реката и там ги пуснахме. Те бяха уплашени и не знаеха какво да правят, затова им дадохме шепа монети от сандъка на Свери и им заръчахме да вървят все напред, така че морето да остава от дясната им страна. Ако имаха късмет, щяха да се доберат до родните си места. По-вероятно бе да се натъкнат на войници от Бебанбург и отново да бъдат продадени в робство, но не можехме да сторим нищо повече за тях.

Едва бяхме започнали да се отдалечаваме навътре в морето, когато над хълма на Гирум, още пушещ от нашите огньове, се появиха силуети на конници. Те скоро опасаха цялото му било, а една колона се спусна в галоп през мочурището и зачатка с копита по чакълестия плаж. Но беше твърде късно. Ние вече се носехме по вълните на прилива и хората на Кяртан можеха единствено да ни изгледат от брега. После „Драконов огън“ заобиколи носа, вятърът опъна платното и пръските пяна, вдигани от носа, заблестяха като искри под слънцето. Аз усещах солта им върху лицето си, а по бузите ми се стичаха сълзи на чиста радост.

Отне ни три седмици да стигнем Лундене, където платихме такса за преминаване на датчаните — те я събираха от всеки кораб, отиващ нагоре по реката. След още два дни гребане се озовахме в Редингум. Тук изтеглихме „Драконов огън“ на брега и купихме коне с парите на Свери. В Уесекс цареше есен — време на мъгли и разорани, пустеещи ниви. Соколите скитници се бяха завърнали от местата, където ги отвеждаха летните им странствания, а дъбовите листа имаха посърнала, бронзова окраска.

Поехме към Уинтансестър, защото научихме, че Алфред е отседнал там заедно с двора си, но щом стигнахме, се оказа, че той е отпътувал за едно от своите имения и няма да се върне същия ден. Така, докато слънцето се спускаше над скелето на новостроящата се голяма църква, аз оставих Рагнар в странноприемница „Двата жерава“ и се упътих към северните покрайнини на града. С доста разпитване стигнах до дълга и тясна разкаляна улица, където трябваше да разритам две прасета, за да премина. От едната й страна се издигаше високата градска стена, а от другата — дървен стобор, в който имаше порта, обозначена с кръст. В мръсотията и животинската тор отпред клечаха двайсетина парцаливи просяци. Някои бяха изгубили ръка или крак, други излагаха на показ гнойни язви, а една сляпа жена държеше дете с белег на лицето. Всички се свиха плахо при появата ми.

Аз почуках и зачаках. Вече се канех да почукам повторно, когато в портата се открехна малко прозорче. Обясних по каква работа идвам и прозорчето се захлопна пак. Последва ново продължително чакане. Белязаното дете взе да плаче и сляпата протегна паничка за милостиня. По ръба на оградата пробяга котка, подплашвайки ято скорци. По улицата минаха две жени, натоварени с огромни наръчи дърва. Подир тях вървеше мъж, водещ крава за юлара. Той сведе глава пред мен, защото аз отново приличах на благородник. Имах кожени дрехи, а на колана ми висеше меч, макар и този меч да не бе Змийския дъх. За закопчалка на черното ми наметало служеше тежка брошка от сребро и кехлибар. Бях я свалил от един от мъртвите помощници на Свери и тя представляваше единственото ми украшение, защото нямах гривни по ръцете.

Най-сетне се чу тракане на резета и портата се отвори навътре върху кожените си панти. Дребна женица ме покани с жест да вляза и я затвори след мен. Минахме през затревен двор, където трябваше да си изстържа ботушите от полепналата мръсотия, преди да ме пуснат в църквата. Там водачката ми поспря, коленичи пред олтара и измърмори някаква молитва. После продължихме през друга врата към гола стая със стени, изплетени от пръти и измазани с кал. Единствената мебел бяха две дървени столчета. Тя ми заръча да седна на едното от тях и отвори кепенците, за да пусне вътре късното следобедно слънце. После излезе и ме остави сам.

Отново зачаках. В тръстиковия покрив шумоляха мишки. От двора изграчи гарван, а в съседното помещение дояха крава и се чуваше как струйките мляко църкат във ведрото. Друга крава с пълно виме чакаше своя ред пред прозореца. Гарванът изграчи отново, по коридора се разнесоха стъпки и в стаята влязоха три монахини. Две от тях застанаха край стената, а третата се взря в мен и започна мълчаливо да плаче.

— Хилд — казах и станах да я прегърна, но тя протегна ръка в знак да не я докосвам. Продължи да плаче, но също се и усмихваше. Сетне закри лицето си с длани и дълго остана така.

— Бог ми е простил — промълви най-сетне измежду пръстите си.

— Радвам се — отговорих.

Тя подсмръкна, покани ме да седна отново и се настани срещу мен. Известно време се гледахме мълчаливо и аз си мислех колко много ми е липсвала — не като жена, а като приятел. Исках да я притисна до себе си и тя вероятно го усети, защото изправи рамене и рече с официален тон:

— Сега съм игуменка Хилдегит.

— Бях забравил, че пълното ти име е Хилдегит.

— И съм щастлива да те видя жив и здрав. — Носеше сива власеница, също като придружителките си, които бяха по-възрастни от нея. Всички бяха препасани през кръста с конопени въжета и имаха качулки, скриващи косите им. На шията на Хилд висеше прост дървен кръст, който тя неволно докосна. — Молих се за теб — продължи.

— Явно молитвите ти са били чути — рекох неловко.

— И откраднах всичките ти пари — добави тя с намек за някогашната си дяволитост.

— Ползвай ги със здраве, не ми се свидят.

Изслушах разказа й за метоха, построен с парите от Фифхаден. Сега той приютяваше шестнайсет монахини и осем мирянки.

— Животът ни е посветен на Христа и на святата памет на Хеда — каза Хилд. — Чувал си за Хеда, нали?

— Изобщо не знам коя е.

Двете по-стари монахини, които досега ме гледаха със строго неодобрение, внезапно избухнаха в кикот.

— Хеда е бил мъж — поясни Хилд с търпелива усмивка. — Роден е в Нортумбрия и е първият епископ на Уинтансестър. Избрах го за наш покровител заради добротата и светостта му. Другата причина е, че ти също си от Нортумбрия, а с твоето неволно дарение построихме този дом в града, където блаженият Хеда е проповядвал приживе. Положихме обет да му се молим всеки ден да те закриля, а сега, след като ти се върна, ще му отправяме благодарствени молитви заради твоето спасение.

Не казах нищо, защото не знаех какво да кажа. Помня, че гласът на Хилд ми се стори напрегнат и реших, че е, защото се залъгва, че е щастлива. Но съм грешал. С времето научих, че наистина е била щастлива, а само моето присъствие й е навявало неприятни спомени. Тя се чувстваше полезна. Служеше на своя Бог, а след като умря, бе запомнена като светица. Не много отдавна един епископ ми разправяше за светлите добродетели на света Хилдегит, която била пример за християнско въздържание и благочестие, а аз се изкушавах да му разкажа как на младини съм я опъвал сред маргаритките, но се въздържах. Колкото до добродетелите й, той беше прав. Целта на метоха бе не само да дава подслон на монахини, но и да помага на нуждаещи се.

— Ние сме заети и денем, и нощем — каза Хилд. — Приемаме бедни и болни хора и ги лекуваме. Не се съмнявам, че и в момента има чакащи отвън пред портата.

— Да, има — кимнах.

— Те са нашата задача, а ние сме техни слуги. — По лицето й пробягна мимолетна усмивка. — А сега ни разкажи онова, което се молехме да чуем. Къде беше през тези години?

И аз разказах почти всичко. Премълчах подробностите за робството, споменавайки само, че съм бил окован и не съм можел да избягам. Описах пътешествията, непознатите места, хората, които бях видял. Земята от огън и лед, огромните китове, кръстосващи безкрайното море, дългата река, лъкатушеща през обраслите с брези мочурища, и вечния сняг. Завърших с това колко съм щастлив отново да бъда свободен и й благодарих, задето ме е направила такъв.

Щом млъкнах, в стаята се възцари тишина, нарушавана само от продължаващото църкане на млякото зад стената. Едно врабче кацна на перваза, почисти с клюн перушината си и отлетя. Хилд ме гледаше така, сякаш преценяваше истинността на историята ми.

— Много лошо ли беше? — попита накрая.

— Да — свих рамене след кратко колебание.

— Но сега отново си лорд Утред, а у мен има твои вещи — рече по-ведро тя и направи знак на една от монахините, която излезе от стаята. — Запазила съм ти всичко.

— Всичко? — повдигнах вежди.

— Е, без коня. Него не успях да доведа. Как му беше името, Уитнер?

— Точно така.

— Боя се, че го откраднаха.

— Кой?

— Ърл Ивар.

Не успях да отговоря, защото монахинята се появи отново, пъшкайки под товара от оръжие и доспехи. Тук бяха тежката ми ризница от кожа и железни брънки, шлемът, гривните за ръце, а също Жилещата оса и Змийския дъх. Тя стовари всичко това в нозете ми, а аз се наведох и с просълзени очи докоснах верния си меч.

— Ризницата беше повредена — каза Хилд, — затова я дадохме на един от кралските оръжейници да я поправи.

— Благодаря ти.

— Надявам се, че сега няма да тръгнеш да отмъщаваш на Гутред.

— Той ме направи роб — отвърнах остро. Още не откъсвах ръка от Змийския дъх. През последните две години бях имал толкова мигове на отчаяние, в които мислех, че никога вече няма да държа меч, а ето че сега той беше тук. Пръстите ми бавно се сключиха около дръжката му.

— Гутред стори онова, което считаше най-добро за кралството си. При това е християнин.

— Той ме направи роб — повторих.

— И ти трябва да му простиш — каза строго тя, — както аз простих на хората, осквернили плътта ми, и както Бог прости на мен. Аз бях грешница. Голяма грешница, но с неговата милост се спасих. Затова закълни ми се, че няма да сториш зло на Гутред.

— Няма да полагам никакви клетви — поклатих глава.

— Ти не си зъл по душа — настоя Хилд. — Знам го от отношението ти към мен. Затова пощади Гутред. Той е добър човек.

— Ще го запомня, в случай че го срещна — отвърнах уклончиво.

— Запомни също, че той съжаляваше за постъпката си, но считаше, че няма друг изход, ако иска да запази кралството си. А също така е дарявал пари за нашия метох. Ние постоянно се нуждаем от средства, защото потокът от бедни и болни не спира.

Усмихнах се, после станах и свалих колана с меча, взет от мъртвия войник на Свен при Гирум. Разкопчах сребърната брошка и хвърлих оръжието, наметалото и нея на пода.

— Можеш да продадеш тези неща — казах, надявайки старата си ризница. Тя ми се стори невероятно тежка, защото цяла вечност не бях носил доспехи. Също ми беше и голяма, защото бях отслабнал през годините, прекарани в опъване на веслото. Препасах своите мечове и взех шлема с вълчата глава. Сложих гривните на ръцете си и застанах пред Хилд отново като някогашния Утред, сияйния воин и благородник. — Ще ти се закълна в едно, игуменке Хилдегит. И то е, че ще подкрепям този дом. Вие винаги ще разполагате с моите пари и моята закрила.

Тя се усмихна на думите ми, сетне бръкна в кесията, висяща на пояса й, и извади отвътре малко сребърно разпятие.

— А това е моят подарък за теб. Ще се моля да го тачиш така, както го тача аз, и един ден да прозреш урока му. Нашият Спасител е умрял на кръста, за да изкупи греховете, които вършим. И не се съмнявам, че част от болката, която е изпитал при смъртта си, е била заради твоите грехове, лорд Утред.

Поех разпятието и пръстите ни леко се докоснаха, след което тя отдръпна ръка. Все пак се изчерви и ме погледна през полупритворени клепачи. За миг зърнах старата Хилд — красивата, крехка Хилд, но тя бързо се окопити и се помъчи да изглежда строга.

— Е, сега можеш да вървиш при Гизела.

Не бях споменавал за Гизела и сега се престорих, че името не означава нищо за мен.

— Тя навярно вече се е задомила — махнах безгрижно. — Ако изобщо е жива.

— Беше жива, когато напусках Нортумбрия, макар че оттогава измина година и половина. Така и не прости на брат си и аз прекарвах часове наред да я утешавам. Беше изпълнена с мъка и гняв. Момиче с характер, не ще и дума.

— И тъкмо на възраст за женене — вметнах.

— Тя се зарече, че ще те чака — усмихна се меко Хилд, пораждайки в гърдите ми буря от надежда и терзания. Гизела бе населявала трескавите ми робски сънища като далечен и недостижим блян. — А сега ще трябва да ни извиниш — додаде рязко тя, като отстъпи назад. — Имаме молитви за казване и болни за изцеляване.

Така срещата ни приключи и аз се озовах отново на калната улица. Просяците бяха поканени вътре и се изнизаха плахо покрай мен, защото аз изглеждах страховит със своята ризница и два меча. Стоях облегнат на дъсчения стобор и не можех да избия Гизела от главата си. Може би тя наистина ме чакаше, макар че се съмнявах, защото бе твърде ценна като разменна монета. Във всички случаи при първа възможност щях да потегля на север, за да я търся. Стиснах сребърното разпятие, докато ръбовете му не се впиха болезнено в дланта ми през мазолите, оставени от греблата на Свери. Извадих Змийския дъх от ножницата му и видях, че Хилд се е грижила добре за него. Дългото острие лъщеше от тънкия слой мазнина, предпазващ го от ръждата. Вдигнах го до устните си и го целунах.

— Трябва да си отмъстим — му казах. — Имаш хора за убиване.

И наистина беше така.

На следващия ден намерих оръжейник и той ми каза, че е зает за много дни напред и няма да може да ми свърши работа, а аз му казах, че ще я свърши още същия ден или никога повече няма да работи. Накрая стигнахме до споразумение и то беше да я свърши същия ден.

Змийския дъх е удивително оръжие. Дело е на Еалдулф ковача от Нортумбрия и острието му е ненадминато — едновременно яко и гъвкаво. При изработката му аз исках простата желязна дръжка да бъде украсена със сребро или позлатен бронз, но Еалдулф отказа.

— Това е инструмент — ми рече. — Просто инструмент, предназначен да направи работата ти по-лека.

Чирените на дръжката бяха от ясеново дърво и с годините се бяха излъскали от употреба, което е опасно, защото оръжието може да се изплъзне от ръката ти, особено ако е изцапано с кръв. Затова казах на оръжейника, че искам да занити отстрани на дръжката нови чирени, а в разширението накрая да вгради сребърното кръстче на Хилд.

— Ще стане, милорд.

— Днес.

— Ще опитам, милорд — рече плахо той.

— И ще се справиш, при това добре. — Извадих Змийския дъх и шарката му просветна на светлината на огнището в сумрачната стая. Той бе изработен от три прави и четири усукани пръта желязо — нагряван и кован, нагряван и кован, докато седемте пръта не се бяха слели в едно лъскаво острие, покрито с призрачен, виещ се мотив — оттам идваше и името му.

— Майсторска направа — възхити се мъжът.

— Да — погладих доволно оръжието. — С него убих Уба Лотброксон край морето, а днес ти ще имаш честта да го ремонтираш.

— Да, милорд. — В гласа му вече имаше уплаха. Положих меча и ножницата върху омазания със сажди тезгях, а до тях поставих кръстчето и една сребърна монета. Вече не бях богат, но не бях и беден, а с помощта на Змийския дъх и Жилещата оса скоро пак щях да натрупам пари.

Беше прекрасен есенен ден. Слънцето грееше, карайки прясното дърво на новостроящата се църква на Алфред да блести като златно. Рагнар и аз чакахме краля, седнали върху окосената морава на двора, когато покрай нас мина монах, понесъл купчина пергаментови свитъци.

— Всичко било записано там — рече Рагнар. — Всичко! Ти можеш ли да четеш?

— Мога да чета и да пиша.

Той остана впечатлен.

— И има ли някаква полза?

— Поне за мен досега не е имало — признах. — Но християните записват религията си за разлика от нас. Имат свещена книга.

— Защо им е да го правят? — удиви се той.

— Не знам. Просто са такива. Естествено, записват също и законите си. Алфред обожава да измисля нови закони и всички те трябва да бъдат на хартия.

— Ако човек не може да запомни законите, значи са прекалено много — поклати глава Рагнар.

Прекъсна ни шум от детинска свада — по-точно сърдитите писъци на малко момче и подигравателният смях на момиче. Миг по-късно момичето се появи иззад ъгъла. Изглеждаше десетинагодишно, със златиста коса, понесло дървено конче, което явно бе собственост на брат й. Тя подскачаше из тревата, размахвайки кончето като трофей. Беше слаба, пъргава и изглеждаше напълно щастлива за разлика от момчето, което бе три или четири години по-малко от нея. Щом се озова пред нас, тя спря като закована и очите й се разшириха от изненада. Преследвачът й я застигна, но бе твърде впечатлен от мен и Рагнар, за да се опита да си вземе играчката. Подир тях се появи и бавачката им, зачервена и запъхтяна, и взе да ги вика по име:

— Едуард! Етелфлед!

— Това си ти! — възкликна възторжено Етелфлед, след като ме позна.

— Да, аз съм — отвърнах и се изправих, защото Етелфлед бе кралска дъщеря, а Едуард — принцът престолонаследник, който вероятно щеше да управлява Уесекс след смъртта на своя баща Алфред.

— Къде се беше дянал? — попита тя така, сякаш ме бе нямало седмица или две.

— Пътувах из земите на великаните. Там, където огънят тече като вода, планините са направени от лед, а сестрите не ядосват малките си братчета.

— Ама никога ли? — ухили се тя.

— Искам си кончето — настоя Едуард и опита да го грабне, но тя го дръпна извън обсега му.

— При жените — посъветва го Рагнар — лукавството винаги действа по-добре от силата.

— Лукавство? — смръщи се Едуард, явно чувайки за пръв път думата.

Рагнар се обърна към Етелфлед.

— Кончето гладно ли е?

— Не. — Тя знаеше, че това е игра, и искаше да види дали ще съумее да я спечели.

— Ами ако си послужа с магия и го накарам да пасе трева?

— Не можеш.

— Откъде знаеш? Бил съм на места, където дървените кончета ходят на паша всяка сутрин и вечер, а тревата расте толкова висока, че ако те не я ядат, ще стигне чак до небето.

— Лъжеш — изкиска се Етелфлед.

— Само да изрека вълшебните слова, и твоето конче ще започне да пасе.

— Моето конче! — намеси се Едуард.

— Какви вълшебни слова? — Сестра му вече бе заинтригувана.

— Остави го на тревата и ще видиш.

Момичето се обърна към мен, търсейки подкрепа, но аз само свих рамене. Рагнар беше направил много сериозна физиономия и тя реши, че няма да е зле, ако види малко магия, затова внимателно сложи играчката върху моравата.

— И сега? — погледна го изчаквателно.

— Сега трябва да затвориш очи — отвърна Рагнар, — да се завъртиш три пъти бързо около себе си и да извикаш с всички сили „Хавакар“.

— „Хавакар“?

— Ш-шт — вдигна предупредително пръст той. — Вълшебните думи не бива да се изричат напразно.

И така Етелфлед зажумя и започна да се върти на място. Докато го правеше, Рагнар посочи кончето на Едуард, който го грабна и изтича при бавачката. Докато сестра му, олюлявайки се, извика заклинанието и отвори очи, то вече беше изчезнало.

— Това беше измама! — обвини тя Рагнар.

— Но също и полезен урок — намесих се аз и приклекнах до нея, сякаш се канех да споделя някаква тайна. — Никога не вярвай на датчанин — прошепнах в ухото й.

Етелфлед се усмихна. Познаваше ме добре от дългата, влажна зима, в която тя и семейството й се криеха като бегълци из блатата на Съморсете. През онези отчаяни месеци помежду ни бе възникнала взаимна симпатия. Сега се пресегна и докосна носа ми.

— Защо е такъв крив? — попита.

— Един човек го счупи. — Всъщност това бе дело на Хака, който ме бе ударил, решавайки, че не греба достатъчно усърдно.

— Преди ми харесваше повече.

— Но така надушвам миризмите по-добре.

— А какво стана с човека, който го счупи?

— Мъртъв е.

— Хубаво. Аз пък ще се омъжвам.

— За кого?

— За Етелред от Мерсия — заяви гордо тя, сетне леко се нацупи, защото не показах достатъчен възторг.

— За братовчед ми? — попитах, мъчейки се да изглеждам доволен.

— Значи Етелред ти е братовчед?

— О, да.

— Щом стана негова жена, ще отида да живея в Мерсия. Ти ходил ли си там?

— Разбира се.

— И хубаво ли е?

— На теб ще ти хареса — уверих я, макар да се съмнявах, че ще е така. Не и в компанията на глупавия ми, надут роднина.

— Етелред бърка ли си в носа? — смени темата тя.

— Доколкото знам, не.

— Едуард пък си бърка. И после си яде сополите. Отврат! — Тя се наведе, целуна ме импулсивно по бузата и изпърха при бавачката си.

— Хубаво момиче — каза Рагнар.

— Язък за хубостта му, щом ще се жени за празноглавия ми братовчед.

— Какво представлява той?

— Едно малко говно, което доведе шепа бойци при Етандун. И все пак достатъчно, за да си спечели благоволението на Алфред. Цялата идея е, че след смъртта на баща си той ще стане владетел на Мерсия, а чрез този брак Алфред се надява да присъедини земите му към Уесекс.

— В Мерсия има прекалено много датчани — възрази Рагнар. — Саксонците никога вече няма да управляват там.

— Алфред нямаше да задомява дъщеря си там, ако не смяташе, че ще извлече полза.

— За да печелиш неща, е нужна смелост. Не става само с писане, трябва да поемаш и рискове. Алфред е твърде предпазлив.

— Наистина ли смяташ така? — усмихнах се накриво.

— Разбира се — тръсна презрително глава той.

— Невинаги — започнах, но млъкнах, защото не знаех дали трябва да изричам гласно мисълта си.

— Е, какво? — подкани ме Рагнар, долавяйки, че крия нещо.

Още се колебаех, но накрая реших, че една стара история няма с какво толкова да навреди.

— Помниш ли онази зимна вечер в Сипанхам? Когато Гутрум беше там и всички вярвахте, че Уесекс е паднал, а ти и аз пихме в църквата?

— Разбира се, че я помня.

Ставаше въпрос за зимата, през която Гутрум нахлу в Уесекс и вече изглеждаше, че е спечелил войната. Западносаксонската армия бе разпръсната. Някои танове избягаха в чужбина, други сключиха сепаративен мир с Гутрум, а Алфред бе принуден да се крие из блатата на Съморсете. Но макар и победен, той не бе прекършен. По своя собствена инициатива се дегизира като арфист и тайно влезе в Сипанхам да шпионира датчаните. Това едва не завърши фатално, защото му липсваха шпионски умения, но аз го спасих, а също открих и Рагнар в кралската църква.

— А помниш ли — продължих, — че водех със себе си слуга, който седна в дъното на църквата с качулка на главата, а аз му наредих да мълчи?

Рагнар смръщи чело, напрягайки паметта си.

— Да, вярно, че беше така.

— Е, това не беше никакъв слуга, а Алфред.

Рагнар се вторачи в мен. Събитията се подреждаха в главата му и той си даваше сметка, че съм го измамил. Че ако само е знаел кой е придружителят ми, е могъл с един удар да спечели цял Уесекс за датчаните. За миг реших, че ще ми се разсърди, и съжалих, задето не съм си държал езика зад зъбите, но той се разсмя.

— Наистина ли е бил Алфред?

— Да.

— В лагера на Гутрум?

— Казах ти, че понякога поема рискове — опитах да върна разговора на темата за Мерсия. Но Рагнар още бе под въздействието на спомена за онази далечна, мразовита нощ.

— И защо си премълчал тогава?

— Защото му бях дал клетва.

— Та ние щяхме да те направим по-богат и от най-богатия крал. Да ти дадем кораби, войници, коне, сребро, жени, всичко! Трябвало е само да поискаш.

— Бях дал клетва — повторих, макар че едва не се бях поддал на изкушението да я наруша. С няколко думи можех да сторя така, че никога повече саксонец да не управлява в Англия. Да превърна Уесекс в датско кралство. И всичко това само ако предам един човек, когото не понасях, на друг, когото обичах като брат. Но не си бях отворил устата. Честната дума понякога ни тласка по пътища, които не искаме да поемаме. — Wyrd bið ful aræd — казах.

Съдбата е неумолима. Тя ни сграбчва като менгеме. Аз си мислех, че съм избягал от Уесекс и от Алфред, а ето че отново бях тук, в неговия дворец. Той се върна същия следобед сред тропот на копита и суетене на прислуга и духовници. Двама души внесоха постелните принадлежности обратно в стаята му, докато един монах тикаше ръчна количка с документи, от които кралят очевидно имаше нужда по време на еднодневното си отсъствие. Запъхтян свещеник претича покрай нас с разпятие и покривало за олтар, а двама други мъкнеха реликвите, съпровождащи Алфред при всяко пътуване. После се появиха гвардейците — единствените хора, на които се разрешаваше да носят оръжие в кралските покои, а накрая още свещеници, всички бъбрещи оживено помежду си, сред които и самият Алфред. Той изобщо не се беше променил — имаше същия блед, аскетичен вид. Един свещеник му обясняваше нещо, а той час по час кимаше. Беше облечен просто, в черно наметало, наподобяващо расо, а на главата си вместо корона носеше проста вълнена шапка. С едната си ръка водеше Етелфлед, която впрочем отново бе взела кончето на Едуард. Тя подскачаше на един крак и се мъчеше да откъсне баща си от свещеника, но Алфред я търпеше, защото винаги бе обичал децата. Накрая тя го затегли с всички сили съм мястото, където стояхме аз и Рагнар, и той й позволи да го доведе при нас. Двамата коленичихме, а аз си държах главата наведена.

— Някакъв мъж е счупил носа на Утред — уведоми го Етелфлед, — но си е получил заслуженото и е умрял.

Кралската десница ме улови за брадичката и вдигна лицето ми нагоре. Познатите умни очи ме гледаха от тясното, изпито лице. Предположих, че отново страда от стомашните конвулсии, които превръщаха живота му в непрестанен ад. Изражението му бе строго, както обикновено, но сетне изкриви устни в полуусмивка.

— Вече мислех, че няма да те видя отново, лорд Утред.

— Задължен съм ти, господарю. Приеми моите благодарности.

— Изправете се — каза той и ние станахме. Алфред се обърна към спътника ми: — Скоро ще те освободя, лорд Рагнар.

— Благодаря, господарю.

— Но идната седмица тук ще организираме празненства. Ще честваме освещаването на новата църква и официалния годеж на тази млада дама за лорд Етелред. По този повод съм свикал Уитана и ще помоля и двама ви да останете тук, докато не приключим с разискванията.

— Разбира се — кимнах аз. Всъщност нямах търпение да се върна в Нортумбрия, но бях задължен на Алфред и не пречеше да изчакам седмица или две.

— А междувременно има някои въпроси… — Той направи пауза, сякаш се боеше да не каже твърде много, и продължи неопределено: — Някои въпроси, по които може да ми бъдете от полза.

— Да, господарю.

С това разговорът приключи и кралят се отдалечи. И така, ние зачакахме. Град Уинтансестър, в предвкусване на празненствата, се пълнеше с народ. Беше време на срещи със стари познайници. Всички предводители на армията на Алфред от битката при Етандун бяха тук и се радваха да ме видят — Уиглаф от Съморсете, Харалдот Дефнашир, Осрик от Уилтуншър и Арнулф от Сут Сеакса. Сега хората, застанали до своя крал, когато всичко бе изглеждало загубено, бяха могъщи велможи, разполагащи с богатство и власт. Но Алфред не бе наказал и изменниците, напуснали Уесекс, като например Уилфрит от Хамптоншир, който бе забягнал през морето във Франкия, за да се спаси от атаката на Гутрум. Той се държеше към тях с пресилена любезност, но се усещаше негласно разделение между онези, които бяха останали да се сражават, и другите, хукнали да спасяват кожите си.

Градът изобилстваше и от улични изпълнители — жонгльори, акробати, музиканти и разказвачи на истории. Най-голям успех обаче жънеше един навъсен мерсиец на име Офа, който имаше глутница дресирани териери. Хората обичайно използваха тези животни за лов на плъхове, но Офа ги беше научил да танцуват, да ходят на задни лапи и да скачат през обръчи. Едно от кучетата дори яздеше пони, уловило юздата му със зъби, докато останалите обикаляха с малки кожени кофички да събират пари от зрителите. За моя изненада Офа бе поканен в двореца. Това беше странно, защото Алфред не си падаше по фриволните забави. Неговата представа за добре прекарано време бе да води богословски беседи, но в случая предполагам, че го направи, за да зарадва децата. Рагнар и аз също присъствахме на представлението и именно тук ме откри отец Беока.

Бедният Беока се просълзи, щом ме видя. Беше вече стар, прехвърлил четирийсетте, а косата му, навремето рижа, бе силно прошарена с бяло. Кривогледото му око бе закрито от перде, а освен това куцаше и имаше парализирана лява ръка. Мъжете го подиграваха заради тези недъзи, макар и никога в мое присъствие. Беока ме знаеше от дете, понеже бе капелан на баща ми, а също и мой първи учител по четмо и писмо. През годините беше приемал някои мои постъпки, а други — не, но никога не бе преставал да ме обича. Също така бе добър свещеник и вече служеше при Алфред, което го правеше щастлив. Сега се хвърли развълнувано насреща ми и ме прегърна.

— Слава Богу, че си жив!

— Аз съм труден за убиване, отче.

— Така си е, не ще и дума. Но беше кекаво дете.

— Наистина?

— Изтърсакът на котилото, както те наричаше баща ти. Чак по-късно започна да укрепваш.

— И оттогава не съм спирал.

— Виж ги само, малките хитреци! — посочи Беока два териера, които ходеха на задни лапи. — Да знаеш, че трябва да поговориш с Офа.

— С него ли? Че защо? — погледнах учудено към мерсиеца, който командваше триковете на кучетата с подсвирквания и щракания с пръсти.

— Защото това лято е бил в Бебанбург. От него разбрах, че чичо ти е преустроил двореца. Направил го по-голям от преди. А Гита починала. Мир на праха й, добра жена беше — прекръсти се той.

Гита беше моята мащеха, която след смъртта на баща ми се ожени за моя чичо Елфрик, така че бе съпричастна към узурпирането на Бебанбург. Не казах нищо по повод смъртта й, но след представлението, докато Офа и двете му асистентки прибираха обръчите и слагаха нашийници на кучетата, отидох при мерсиеца и му казах, че искам да поговоря с него.

Той беше странен човек. Висок като мен, с печална, умна физиономия и на всичко отгоре християнски свещеник.

— Но ми дойде до гуша от църквата — ми сподели в „Двата жерава“, където го почерпих с кана пиво. — А също и от жена ми. Особено от нея.

— И просто взе, че си тръгна?

— Напуснах. Избягах. Щях да отлетя, ако Господ ми беше дал крила.

Разбрах, че странства вече дванайсет години, еднакво добре приет в саксонските и датските владения на Британия, защото носеше със себе си смях, макар по душа да не беше весел. Но Беока бе прав — той наистина бе ходил в Нортумбрия и бе наблюдавал всичко внимателно. Толкова внимателно, че вече разбирах защо Алфред го е поканил да изнесе кучешкото си представление в двореца. Офа явно бе един от шпионите, снабдяващи го със сведения за случващото се извън Уесекс.

— Е, разкажи какво ново в Нортумбрия — подканих го аз.

Той направи гримаса и се загледа в гредите на тавана. Мъжете, посещаващи „Двата жерава“, имаха обичай да правят резка върху тях всеки път, щом наемеха някоя от проститутките на кръчмата. Изглеждаше, че сега Офа брои тези резки — задача, която можеше да му отнеме цяла есен.

— Новините — рече накрая — са стока, не по-различна от пивото, кожите или курвите. Купуват се и се продават.

Сложих един шилинг върху масата, но той само го погледна и се прозина. Добавих и втори, което му развърза езика.

— Откъде искаш да започна? — попита.

— От север.

Научих, че в Шотландия било сравнително спокойно. Крал Аед имал фистула и не му било до сражения, но въпреки това се предприемали чести набези и кражби на добитък от Нортумбрия, където моят чичо Елфрик сега се зовял господар на Берниция.

— Да не иска да стане крал там? — поинтересувах се.

— Иска да бъде оставен на мира — отвърна Офа. — Не се заяжда с никого и трупа пари. Признава господството на Гутред и държи мечовете си наточени. Той не е глупак. Приветства датските заселници, защото му предоставят защита срещу скотите, но, от друга страна, пуска в Бебанбург само онези датчани, на които има доверие; Пази крепостта си в безопасност.

— Но иска ли да става крал или не? — настоях.

— Знам какво прави — тросна се Офа. — А какво иска, знаят само той и Всевишният.

— Синът му жив ли е?

— Сега има двама синове, и двамата още малки, но жена му умря.

— Да, чух.

— По-големият му син хареса кучетата ми и молеше баща си да ги купи, но аз отказах.

Като изключим преустройството на двореца, другите вести от Бебанбург бяха, че външната стена и долната порта били укрепени и направени по-високи. Попитах Офа дали той и питомците му са били добре приети в Дънхолм, което го накара да ме погледне изпод вежди и да се прекръсти.

— Никой не ходи в Дънхолм по своя воля — бе отговорът. — Чичо ти прати войници да ме придружат през земите на Кяртан и добре, че го стори.

— Значи Кяртан процъфтява? — попитах горчиво.

— По-скоро е плъзнал като бурен — отвърна Офа и като видя недоумението ми, продължи: — Процъфтява в Дънхолм, където коли, беси и изнасилва наред. Но иначе е пуснал пипала много по-надалеч. Има пари и ги използва, за да си купува приятелства. Ако някой датчанин негодува срещу Гутред, можеш да се обзаложиш, че е подкупен от Кяртан.

— Мислех, че се е съгласил да плаща данък на Гутред.

— Плати само веднъж. От следващата година добрият крал Гутред трябваше да пие една студена вода.

— Добрият крал Гутред?

— Така го наричат в Йоферуик, но само християните. Датчаните го смятат за лековерен глупак.

— Защото е християнин?

— Такъв ли е според теб? — попита Офа. — Вярно е, че го твърди и ходи на църква, но подозирам, че още се кланя на старите богове. Не, нещата по-скоро опират до пари. Той се опита да наложи църковен данък, което не се понрави на датчаните.

— Колко време още ще управлява според теб?

— За пророчества тарифата ми е по-висока. Знаеш, безполезните неща са скъпи.

Реших да си спестя среброто и смених темата.

— А как се държи Ивар? Още ли признава Гутред за крал?

— За момента — отвърна предпазливо Офа. — Но ърл Ивар отново е най-силният мъж в Нортумбрия. Чувам, че взел пари от Кяртан, за да набере войска.

— Защо му е войска?

— Ти как мислиш? — попита саркастично събеседникът ми.

— За да сложи свой човек на трона?

— Примерно. Но и Гутред разполага с немалка армия.

— От саксонци?

— От християни. Предимно саксонци.

— Значи на хоризонта се задава гражданска война?

— В Нортумбрия тя никога не е слизала от хоризонта.

— Която Ивар вероятно ще спечели, защото е безмилостен.

— Сега е по-предпазлив от преди — отбеляза Офа. — Научил е урока, който Аед му преподаде преди три години. Но щом е сигурен, че ще победи, неминуемо ще нападне.

— Значи Гутред трябва да убие както Ивар, така и Кяртан.

— Какво трябва да правят кралете не е работа за моя скромен ум. Аз уча кучета да танцуват, а не мъже да управляват. Да ти разкажа ли и за Мерсия?

— Знаеш ли нещо за сестрата на Гутред?

— А, онази ли — почти се усмихна Офа. — Станала е монахиня.

— Гизела? — възкликнах потресено. — Монахиня? Значи се е покръстила?

— Не бих казал, че е прегърнала Христа. По-скоро е избрала манастира като убежище.

— От кого?

— От Кяртан. Той я искаше за снаха.

— Но нали той мрази Гутред — озадачих се.

— И въпреки това е решил, че сестрата на Гутред е добра партия за сина му. Вероятно като амбициозен баща смята, че това един ден ще помогне на едноокия Свен да седне на трона в Йоферуик. Във всеки случай изпрати сватове и предложи на Гутред пари, мир и обещание да спре с тормоза над християните. Мисля, че той бе наполовина склонен да приеме.

— Но как е възможно?

— Отчаяният човек се нуждае от съюзници. Може би е смятал, че така ще разедини Ивар и Кяртан, а и парите положително нямаше да са му излишни. Освен това Гутред има фаталния недостатък да вярва на най-доброто у хората. За разлика от сестра си, която не пожела и да чуе за сделката и избяга в манастир.

— Кога беше това?

— Миналата година. Кяртан прие отказа като поредната обида и заплаши, че ще я даде на хората си да я изнасилят един по един.

— Значи тя още е в манастира?

— Беше, когато напуснах Йоферуик. Там поне никой не напира да я омъжва. Може пък да не харесва мъжете. Много монахини не ги харесват. Но се съмнявам брат й да я остави още дълго там. Тя е твърде полезна за политическите му цели.

— Като съпруга на Свен? — попитах презрително.

— Това няма да стане — поклати глава Офа, като си наля още пиво. — Знаеш ли кой е отец Хротуерд?

— Един изключително неприятен тип — отвърнах, спомняйки си как Хротуерд бе вдигнал населението на Йоферуик да коли датчаните.

— Напълно съм съгласен — пооживи се Офа. — На него му хрумна идеята датчаните да се облагат с църковен данък. А също и въпросната Гизела да се омъжи за чичо ти Елфрик. Той сега си няма жена, а ако се съгласи да изпрати войска на Гутред, това силно би го издигнало в неговите очи като потенциален зет.

— Но също би отслабило отбраната на Бебанбург — възразих.

— Шейсет мъже могат да отбраняват Бебанбург до Второ пришествие — махна пренебрежително с ръка Офа. — Гутред се нуждае от по-голяма армия, така че двеста души от Бебанбург ще му дойдат като дар Божи и положително ще струват колкото една сестра. Имай предвид, че Ивар би сторил всичко, за да осуети сватбата. Той не иска саксонците от Северна Нортумбрия да се обединяват с християните от Йоферуик. Накратко казано, в цяла Британия цари мир, с изключение на Нортумбрия, където за Гутред назряват ядове.

— А в Мерсия? — попитах.

— Нищо необичайно.

— Източна Англия?

— Там също на повърхността цари спокойствие, но… — Последва пауза, която се проточи и аз разбрах, че е умишлена. Зачаках, но Офа просто ме гледаше невинно и аз с въздишка бръкнах отново в кесията си. След като почука монетата, за да се увери, че звъни на сребро, той продължи: — Става дума за крал Етелстан, навремето известен като Гутрум. Алфред смята, че го е опазил в тайна, но аз знам, че двамата преговарят помежду си. За подялбата на Англия.

— Подялба на Англия? Че тя не е тяхна, за да я делят!

— Датчаните ще получат Нортумбрия, Източна Англия и североизточните части на Мерсия. Югозападът на Мерсия ще остане за Уесекс.

Аз се вторачих в него.

— Алфред никога не би се съгласил на това.

— Ще се съгласи, и още как.

— Той иска цяла Англия — възразих.

— Той иска Уесекс да е в безопасност — рече Офа, въртейки монетата върху масата.

— И за тази цел ще се прости с половин Англия? — възкликнах невярващо.

Офа се усмихна.

— Представи си го по следния начин. В Уесекс няма датчани, но в датските владения е пълно със саксонци. Ако датчаните поемат ангажимент да не нападат, Алфред ще се чувства в безопасност. Но дали същото ще важи и за другата страна? Дори армията да не ги атакува, ще имат на своя територия хиляди саксонци, които могат да въстанат всеки момент, особено ако получават подкрепа от Уесекс. За Етелстан договорът с Алфред няма да струва дори колкото пергамента, върху който е написан.

— Имаш предвид, че Алфред ще го наруши?

— Не открито, не. Но ще насърчава саксонските бунтове, ще поддържа християните, ще подклажда размирици, като през цялото време ще си казва молитвите и ще се кълне във вечно приятелство с врага. Всички го възприемате като благочестив книжен червей, но неговата амбиция се простира оттук чак до Шотландия. Вие го виждате да се моли, а аз го виждам да мечтае. Той ще праща в датските земи мисионери и вие ще смятате, че се ограничава само с това, но всеки път, щом саксонец убие датчанин, острието ще е осигурено от Алфред.

— Не мисля — поклатих глава. — Неговият Бог не му позволява да бъде вероломен.

— Какво знаеш ти за неговия Бог? — попита презрително Офа, сетне стисна клепачи и занарежда напевно: — „И го предаде Господ, Бог наш, в ръцете ни, и ние разбихме него, синовете му и целия му народ; тогава превзехме всичките му градове, предадохме на заклятие всички градове, мъже, жени и деца, не оставихме никого жив“. — Той отвори очи. — Ето как действа неговият Бог. Да ти цитирам ли още малко от Светото писание? „И ще предаде царете им в твоите ръце, и ти ще изтребиш името им от поднебесието: никой няма да устои срещу тебе, докле ги не изкорениш.“ Алфред вярва в Божиите обещания и си мечтае за земя, свободна от езичници. Земя, населявана единствено от християни, в която врагът е напълно унищожен. Ако има човек на Британските острови, от когото да се боим, лорд Утред, това е крал Алфред. А сега — Офа се изправи от масата — трябва да проверя дали онези глупави жени са нахранили кучетата ми.

Наблюдавах го как се отдалечава и си мислех, че е един умен мъж, който бърка относно Алфред.

А Алфред, естествено, искаше да мисля именно това.

Глава седма

Уитанът бе кралският съвет, в който влизаха най-видните хора в Уесекс. Сега той се бе събрал по случай освещаването на новата църква на Алфред и годежа на дъщеря му Етелфлед за моя братовчед. Рагнар и аз не вземахме участие в дискусиите, така че си уплътнявахме времето в пиене из местните кръчми. Брида също получи разрешение да се присъедини към нас. По произход тя бе саксонка от Източна Англия и навремето като хлапета бяхме нещо повече от приятели. Но вече беше голяма жена и по̀ датчанка дори от датчаните. С Рагнар не бяха официално женени, но тя бе негова спътница в живота, негова съветница и чародейка. Той беше рус, а тя — чернокоса, той ядеше като прасе, а тя едва чоплеше храната, той беше буен и шумен, а тя — тиха и мъдра, но двамата заедно представляваха самото щастие. По цели часове разправях на Брида за Гизела, а тя слушаше търпеливо.

— Наистина ли вярваш, че те чака? — ме попита.

— Надявам се — казах и докоснах амулета с чука на Тор.

— Горкото момиче. Значи си влюбен?

— Да.

— За пореден път — усмихна се Брида.

Беше денят преди годежа на Етелфлед и тримата седяхме в „Двата жерава“, където ни откри отец Беока.

— Пак ли пишеш нещо? — кимнах към омазаните му в мастило ръце.

— Правим списъци на поземлените имоти и боеспособното население — обясни той. — Всеки мъж между дванайсет и шейсетгодишна възраст трябва да се закълне в служба на краля. Аз участвам в съставянето, но ми свърши мастилото.

— Нищо чудно, след като си го излял всичкото върху себе си.

— В момента забъркват ново — отвърна Беока, игнорирайки присмеха ми. — Но ще отнеме известно време, затова реших, че ще искате да разгледате новата църква.

— Тъкмо за това си мечтаех — махнах с ръка.

Той обаче настоя да ни отведе и действително вътрешността на църквата се оказа великолепна гледка. Беше по-голяма от всяка зала за пиршества, която бях виждал в живота си. Сводовете й се издигаха до немислима височина, поддържани от масивни дъбови греди, украсени с резбовани изображения на крале и светци. Дърворезбите бяха оцветени, а короните на кралете, ореолите на светците и крилете на ангелите сияеха от позлата — дело, по думите на Беока, на майстори от Франкия. Подът бе застлан от край до край с каменни плочи, така че нямаше нужда от тръстикови рогозки, а псетата се объркваха къде да пикаят. Алфред беше издал заповед в Божия храм да не влизат кучета, но животните въпреки това се промъкваха вътре, затова той бе поставил пазач с камшик да ги гони. Пазачът обаче бе изгубил единия си крак, посечен от датска брадва при Етандун, и се придвижваше бавно, та животните без труд го заобикаляха. Основите на църквата бяха иззидани от дялан камък, но горната част на стените и таваните бяха дървени. Точно под покрива имаше високи прозорци, закрити с рогови пластини, за да не влиза дъжд. Върху всяка педя от стените бяха опънати кожени пана с изображения на рая и ада. Раят бе населяван от саксонци, докато адът изглеждаше свърталище на датчани, макар сред неговите пламъци с удивление да различих и фигурите на неколцина свещеници.

— Има и лоши свещеници — поясни Беока.

— Но повечето са добри — отвърнах, за да му доставя удоволствие. — Като стана дума за тях, имаш ли вести от отец Пирлиг?

Отец Пирлиг бе брит и мой близък приятел. Сражавахме се рамо до рамо при Етандун, а после научих, че понеже говори датски, са го изпратили като мисионер при Гутрум в Източна Англия.

— Той върши Божието дело — отвърна с въодушевление Беока. — Покръства неуморно езичниците. Вярвам, че благодарение на хора като него те всички ще прегърнат Христовата вяра.

— Не и този езичник — посочи себе си Рагнар.

— Вярвай ми, синко, един ден и ти ще получиш просветление и ще се удивиш на Божията милост.

Рагнар не каза нищо, но си личеше, че също е впечатлен от великолепието на храма. Обкованата със сребро гробница на свети Суитън бе поставена пред главния олтар, който на свой ред бе покрит с червено сукно, голямо колкото платно на кораб. Върху олтара бяха наредени дузина восъчни свещи в сребърни свещници, обграждащи голям сребърен кръст с позлата. При вида му Рагнар измърмори, че само неговото плячкосване си струвало едномесечно плаване. От двете страни на кръста имаше мощехранителници, ковчежета и съдове от злато и сребро, всички инкрустирани със скъпоценни камъни, а някои и с малки прозорчета от кристал, пред които можеха да се видят реликвите. Сред тях имаше пръстенче от крака на Мария Магдалена и перо от гълъба, пуснат от Ноевия ковчег. Също роговата лъжица на свети Кенелм, прах от гробницата на свети Хеда и копито от магарето, на което Исус влязъл в Йерусалим. Кърпата, с която блудницата измила нозете му, бе положена в златен сандък. До него, все още в скромното гърненце за стриди, бледнеещо пред великолепието на златото, бяха двата зъба на свети Осуалд, пратени като дар от Гутред. Беока ни показа всички тези съкровища, но най-много се гордееше с един предмет, наподобяващ останка от зле сварен джолан. Той повдигна кристалния капак на кутията му, извади го отвътре и промълви благоговейно:

— А ето това е моя находка. Изключително вълнуващо. Показалката на свети Сед! — Сетне се прекръсти, взирайки се с единственото си читаво око в пожълтялата кост така, сякаш бе паднала от небето.

— Кое на свети Сед? — попитах аз.

— Показалката му.

— Какво ще рече показалка? — поинтересува се Рагнар. След годините, прекарани като заложник, английският му бе доста добър, но някои думи още му се губеха.

— Пособие за четене — поясни Беока. — С него човек следи редовете.

— А защо да не го прави с пръст?

— Защото пръстът е мръсен и може да зацапа мастилото. А показалката е чиста.

— И наистина ли е принадлежала на свети Сед? — престорих се на смаян.

— Наистина, наистина — едва не заподскача от радост Беока. — Аз лично я открих в една малка църква в Дорнуарасестър, чийто свещеник беше невеж глупак и нямаше представа какво притежава. Беше в рогова кутийка, с името на свети Сед надраскано отгоре. А онзи дори не умееше да чете. Представяте ли си, невеж свещеник! Затова му я конфискувах.

— Искаш да кажеш, че си я откраднал?

— Взех я на съхранение — засегна се той.

— А щом ти станеш светия — сръчках го в ребрата, — някой ще постави една от миризливите ти обувки в златно сандъче и ще й се кланя.

— Не си прави шега с тези неща, Утред — смъмри ме Беока, но от начина, по който се изчерви, познах, че съм улучил тайната му амбиция. Отчето копнееше един ден също да го канонизират, а и защо не? Той беше добър човек и го заслужаваше повече от мнозина, които съм познавал приживе и които днес се тачат като светци.

Същия следобед посетихме Хилд и аз дарих на метоха й трийсет шилинга — почти всички пари, с които разполагах. С Рагнар хранехме безгрижна увереност, че неговите хора ще донесат от Ютландия съкровището на Свери, което ще си поделим. Хилд се трогна от постъпката ми, а също от вида на своето кръстче, вградено в дръжката на Змийския дъх.

— Отсега нататък трябва да използваш мъдро това оръжие — ми каза.

— Аз винаги го използвам мъдро.

— Щом си впрегнал в него Божията сила, то не бива да върши зли дела.

Не знаех доколко ще спазя заръката, но във всички случаи се радвах да видя Хилд. Алфред пък й бе дарил малко прах от гробницата на свети Хеда. Според нея, забъркан с прясна извара, той изцеляваше всякакви болежки. Ефектът му бе надеждно изпробван върху просяците, ползващи се от милосърдието й.

— Ако някога пострадаш в битка — ми каза, — трябва да дойдеш тук, за да намажем раните ти.

Зърнах я отново на следващия ден, когато всички бяхме поканени за освещаването на църквата, в която щеше да се състои и годежът на Етелфлед. Хилд заедно с останалите монахини на Уинтансестър бяха в страничния проход срещу олтара, докато Рагнар, Брида и аз закъсняхме и трябваше да стоим в дъното край вратата. Аз се извисявах над повечето присъстващи, но все пак не видях много от церемонията, която се проточи до безкрайност. Двама епископи казаха молитви, свещениците ръсеха със светена вода, а хорът от монаси пееше. После архиепископът на Контварабург изнесе дълга проповед, в която по някаква причина не спомена и дума за новата църква, нито за годежа, затова път сурово заклейми духовенството на Уесекс, че носи къси туники вместо дълги раса. Тази скотска практика, гърмеше Негово Преосвещенство от амвона, трябвало незабавно да бъде прекратена под страх от отлъчване. Един свещеник до нас носеше тъкмо такава туника и през цялото време приклякаше да я скрие, от което заприличваше на джудже в рокличка. Монасите пяха отново, а после моят братовчед, надут като пуяк, излезе и застана край олтара. Етелфлед бе доведена при него от баща си. Архиепископът мърмори нещо над тях, ръси ги със светена вода, докато накрая щастливо сгодената двойка не бе представена пред паството. Всички ние чинно аплодирахме.

Етелфлед бе отведена обратно в двореца, а мъжете в църквата се надпреварваха да поздравяват годеника. Той беше на двайсет — с единайсет години по-възрастен от нея, нисък, червенокос и твърдо убеден в собствената си значимост. А тя се дължеше единствено на факта, че баща му бе най-силният тан в Южна Мерсия — районът, най-слабо засегнат от датското нашествие, което означаваше, че един ден Етелред трябваше да стане предводител на свободните мерсийски саксонци. Иначе казано, той можеше да поднесе на Алфред голяма част от Мерсия на тепсия, което бе и причината да бъде одобрен за негов зет. Докато си проправяше път сред приветстващите го уесекски лордове, той ме забеляза и спря изненадано.

— Чух, че си бил в плен някъде на север?

— Бях.

— Но ето че сега си отново тук. И си тъкмо човекът, който ми трябва. — Той се усмихна широко, уверен, че съм във възторг от отделеното ми внимание. Явно вярваше, че всички му завиждат и умират от желание да спечелят приятелството му. — Кралят ми повери командването на своята гвардия.

— Алфред? Наистина? — попитах, искрено учуден.

— Поне докато не поема задълженията на баща си.

— Баща ти е в добро здраве, предполагам?

— Напротив, напоследък е болнав — отвърна ведро Етелред, — така че не се знае още колко ще остана начело на гвардията. Но ще ми бъдеш много полезен, ако се съгласиш да служиш при мен.

— По-скоро бих ринал тор. Помниш ли това момиче? — посочих Брида. — Ти се опита да я изнасилиш преди десет години.

Той почервеня като домат и се отдалечи, без да каже нищо. Брида се изкиска зад гърба му, а после млъкна и леко се поклони, защото покрай нас премина Елсуит, жената на Алфред. Тя ни игнорира, защото не харесваше нито Брида, нито мен, затова пък най-близката й придворна дама, Еанфлед, се усмихна, а аз й пратих въздушна целувка.

— Виждате ли я — посочих я на спътниците си, — навремето беше кръчмарска курва, а сега върти придворното домакинство.

— Браво на нея — рече Брида.

— Алфред знае ли с какво се е занимавала? — попита Рагнар.

— Да, но се преструва, че е забравил.

Алфред мина последен, като едва забележимо ми кимна. Изглеждаше болнав, но в това нямаше нищо необичайно. Докато чакахме тълпата край изхода да се разреди, Беока притича до мен.

— Кралят иска да те види след обедната молитва — каза. — И теб също, лорд Рагнар. Аз ще ви отведа при него.

— Добре, можеш да ни откриеш в „Двата жерава“ — отвърнах.

— Не разбирам защо толкова ви харесва да киснете в тази кръчма.

— Защото е също и бардак, отче. Ако някой път се отбиеш, не забравяй да туриш резка върху гредите в знак, че си уважил някоя от дамите. Аз бих ти препоръчал Етел. Има само една ръка, но върши с нея същински чудеса.

— О, мили Боже, каква помийна яма имаш вместо душа, Утред. Ако някога изобщо ме споходи щастието да се оженя, за което се моля на небесата, ще отида при своята невеста чист и неопетнен.

— И аз се присъединявам към молитвите ти, отче — рекох искрено. Клетият Беока. Беше толкова грозен, че навярно така и щеше да си остане ерген. Не че липсваха кандидатки, склонни да го приемат, нищо че беше кривоглед и недъгав, защото се намираше в най-приближения кръг на краля, но той чакаше истинската любов да го порази като мълния. Зазяпваше се по хубавите жени, тънеше в безнадеждни мечти и мълвеше молитви. Надявах се поне в рая да намери своята разкошна половинка, но, доколкото знаех, християнският рай не предлагаше плътски наслади.

Същия следобед той дойде да ни вземе от „Двата жерава“. Забелязах как крадешком хвърли поглед към гредите на тавана и остана поразен от броя на резките по тях, но си премълча. На входа на кралските покои трябваше да предадем оръжията си. Беока заръча на Рагнар да изчака и ме поведе към кабинета на Алфред — малка стая в римската сграда, която представляваше сърцето на двореца в Уинтансестър. Бях идвал тук и преди, затова не останах учуден от оскъдната мебелировка, нито от купищата пергаменти. Каменните стени бяха варосани в бяло, а есенното слънце грееше през големия прозорец, така че вътре бе достатъчно светло, но въпреки това в ъгъла горяха двайсетина восъчни свещи. Всяка бе разграфена с черти през около един пръст разстояние. Не попитах каква е целта им, просто предположих, че Алфред пали по една за всеки от светците, на които се моли, а чертите символизират греховете, които трябва да изгорят. Той имаше остър усет за греховете, особено за моите.

Кралят носеше кафява наметка и приличаше на монах. Ръцете му, също като тези на Беока, бяха изпоцапани с мастило. Стомашните проблеми явно не му даваха мира, защото бледото му, изпито лице час по час се присвиваше от болка. При все това ме посрещна достатъчно радушно.

— А, лорд Утред! Надявам се, че си добре?

— Да, господарю — коленичих пред него.

— Е, мен пък здравето е решило да ме поизмъчи. Но в това има божествен замисъл и аз го приветствам. Хайде, изправи се. Ърл Рагнар с теб ли е?

— Чака отвън — отвърнах, заставайки на единственото свободно място в тясната стая. Мистериозните свещи заемаха значително пространство. Още повече заемаше Стеапа, изправил се до отсрещната стена редом с Беока. Бях изненадан да го заваря тук. Алфред обичаше да се обгражда с умни мъже, а Стеапа положително не спадаше към тях. Роден като роб, впоследствие се бе превърнал във воин, но го биваше единствено да лочи пиво и да убива врагове — две неща, които вършеше с безпощадна ефективност. Сега стоеше зад високото кралско писалище с неловко изражение, сякаш не знаеше защо е доведен тук.

Очаквах Алфред да ме разпитва за премеждията на робството, защото обичаше да слуша разкази за далечни места и непознати народи, но той изобщо не засегна темата. Вместо това поиска да узнае мнението ми за Гутред. Казах, че Гутред ми е симпатичен, което, изглежда, го изненада.

— Симпатичен ти е въпреки онова, което ти е сторил?

— Той нямаше особен избор. Аз сам му казах, че един крал трябва да е безпощаден при защита на своите владения.

— Дори и така да е — изгледа ме изпитателно Алфред.

— Ако ние, простосмъртните, очаквахме благодарности от кралете — изрекох искрено, — би значело да сме вечно разочаровани.

Той доби строго изражение, а сетне изведнъж избухна в смях — нещо, което рядко му се случваше.

— Да знаеш, че ми липсваше! Ти си единственият, който си позволява да се държи нахално с мен.

— Утред всъщност имаше предвид друго, господарю — намеси се тревожно Беока.

— Нищо друго не е имал предвид. — Алфред отмести пергаментите настрани, седна и ме попита: — Как ти се струват свещите ми?

— Чудесни са — отвърнах колебливо. — Но смятам, че ще са по-полезни през нощта.

— Опитвам се да направя часовник.

— Часовник?

— Да, с който да меря времето.

— Слънцето и звездите не вършат ли достатъчно добра работа за целта?

— Не всеки може да ги вижда през облаците — отвърна язвително той. — Опитвам се да разграфя свещите така, че всяка чертичка да отговаря на един час горене. Ако свещта се скъсява с двайсет и четири чертички от пладне до пладне, винаги ще знам кой час е, нали?

— Да, господарю.

— Времето трябва да се изразходва пестеливо, а за да го правим, трябва първо да знаем с колко време разполагаме.

— Да, господарю — повторих, прикривайки с мъка отегчението си.

Алфред въздъхна, сетне порови сред пергаментите и извади един, носещ огромен восъчен печат в отровнозелен цвят.

— Това е писмо от крал Гутред — рече. — В него той ми иска съвет и аз реших да му го дам. За целта ще му изпратя отговор до Йоферуик по отец Беока, който ще говори от мое име.

— Оказвате ми чест, господарю. Неоценима чест — изпърха радостно отчето.

— Ще изпратя също и ценни дарове, а тези дарове трябва да бъдат охранявани. Какво ще кажеш ти да ги ескортираш, Утред? Заедно със Стеапа?

— Разбира се! — възкликнах ентусиазирано, защото бях обсебен от мисълта за Гизела, а тя се намираше именно в Йоферуик.

— Но за да няма недоразумения, моят посланик е не друг, а отец Беока и вие ще се подчинявате на заповедите му. Ясно?

Съгласих се с готовност, макар че всъщност не бях длъжен да приемам нареждания от Алфред. Не бях уесекски поданик, нито му дължах преданост. Интересът ми съвпадаше с неговата воля, затова загърбих обстоятелството, че не съм му давал обет. Но той сам отвори дума за него.

— Искам и тримата да се върнете до Коледа и да ми докладвате за посланичеството си. А ти — обърна се към мен — ще положиш клетва за вярност, иначе няма да те пусна никъде.

— Искате клетвата ми?

— Настоявам за нея, лорд Утред.

Аз се поколебах. Не исках да ставам отново човек на Алфред, но усещах, че зад това тъй наречено посланичество се крие нещо много повече. Ако той искаше да посъветва Гутред, защо не го стореше с обикновено писмо? Или не изпратеше половин дузина духовници да му проглушат ушите? Вместо това той се обръщаше към Стеапа и мен, които бяхме годни само за едно — да се бием. Колкото до Беока, макар и несъмнено добър по душа, той едва ли бе най-представителният посланик. Не, тук намирисваше на нещо друго — на желание за упражняване на насилие, което беше обнадеждаващо. Мълчанието ми се проточи и Алфред попита раздразнено:

— Трябва ли да ти напомням, че положих значителни усилия да те освободя от робство?

— Защо го направихте, господарю? — попитах.

Беока взе да мърмори, гневен, задето не се подчинявам незабавно на желанието на краля. Самият Алфред също изглеждаше засегнат, но после явно реши, че въпросът ми заслужава отговор и махна с ръка на отчето да мълчи.

— Игуменка Хилдегит ме убеди — рече накрая, чоплейки с нокът зеленикавия восък от писмото на Гутред. Продължих да чакам, уверен, че само молбите на Хилд надали са били достатъчни. — И освен това — сви неловко рамене той — прецених, че не съм ти се отплатил достатъчно за геройството при Етелингег.

Това не звучеше точно като извинение, но поне бе признание, че имението Фифхаден е доста мизерна награда за службата ми.

— В такъв случай ще имате моята клетва — сведох глава. Не ми се щеше да му я давам, но какъв избор имах? Така се решават съдбите ни. От години се лашках между любовта към датчаните и верността към саксонците, а ето че тук, край отмерващите времето свещи, се вричах на един крал, когото ненавиждах. — Но мога ли да попитам защо Гутред се нуждае от съвет?

— Защото не се разбира с Ивар Иварсон, който би желал да види на трона на Нортумбрия друг, по-послушен човек.

— Или пък сам да го заеме? — предположих.

— Не смятам, че Ивар се блазни от тежкото бреме на короната. Той иска пари, власт и войници, но предпочита друг да налага закони на саксонците и да събира данъците от тях. И по-скоро би избрал саксонец за целта.

В това имаше смисъл. Датчаните открай време управляваха по този начин покорените от тях земи.

— А защо не харесва Гутред?

— Защото се опитва да прилага закона еднакво за саксонци и датчани.

— А нима не бива да е така? — попитах, спомняйки си желанието на Гутред да бъде справедлив и обичан крал.

— Глупаво е десятъкът за църквата да се иска наравно от християни и езичници.

Офа, дресьорът на кучетата, действително бе споменал за този данък, представляващ една десета от всичко, което човек произведе или отгледа. Бях съгласен, че датчаните никога няма да го приемат, но не се сдържах да подразня Алфред.

— Мислех, че тъкмо вие бихте одобрили, господарю.

— Одобрявам данъците, да — рече уморено той. — Но те трябва да се дават охотно.

— Hilarem datorem diligit Deus — вметна услужливо Беока. — Така пише в Светото писание.

— „Бог обича онзи, който дава на драго сърце“ — преведе латинските думи Алфред. — Но когато населението е смесено, с нищо не насърчаваш единството, обиждайки по-силната му част. Гутред трябва да бъде езичник с езичниците и християнин с християните. Това е и съветът, който му дадох.

— Ако датчаните се разбунтуват, той разполага ли с достатъчно войска да ги усмири? — попитах.

— Разполага със саксонския фирд[5], или с онова, което е останало от него. А също и с малко покръстени датчани. По моя преценка може да събере към шестстотин души под знамената, но надали и половината от тях ще са годни в битка.

— А колко има Ивар?

— Близо хиляда. А ако и Кяртан реши да го подкрепи, ще станат много повече.

— Кяртан не напуска Дънхолм — отбелязах.

— Няма нужда да го напуска, а само да изпрати двеста души в помощ на Ивар. А доколкото чувам, Кяртан имал зъб на Гутред.

— Това е, защото Гутред навремето опика сина му.

— Какво е направил? — вторачи се в мен кралят.

— Накваси цялата му коса с пикня. Аз бях свидетел.

— Мили Боже — въздъхна Алфред, явно окончателно убеден, че всички северно от река Хъмбър са пълни варвари.

— И какво трябва да направи Гутред сега? — попитах. — Да унищожи Ивар и Кяртан?

— Това си е негова работа.

— По-добре да се помири с тях — изгледа ме неодобрително Беока. — Ако искаме да покръстим датчаните в Нортумбрия, трябва да имаме мир.

— Мирът е винаги за предпочитане — рече все така безразлично кралят, но очевидно считаше тази опция за невъзможна. Спомних си как Офа бе споменал за кроежите за сватба между Гизела и моя чичо.

— Гутред би могъл да си спечели подкрепата на чичо ми — подхвърлих.

— Ти би ли одобрил това, лорд Утред? — наклони преценяващо глава Алфред.

— Не, не бих. Елфрик е узурпатор. Закле се да ме признае за наследник на Бебанбург, а после наруши клетвата си.

Алфред се наведе над свещите, чиито пламъчета пропукваха и очерняха със сажди бяло варосаната стена.

— Тази гори твърде бързо — рече и като наплюнчи пръсти, угаси една от тях и я хвърли в кошницата отстрани при още дузина други. — Силно желателно е — продължи, все още оглеждайки свещите — да имаме християнски крал в Нортумбрия. Още по-желателно е този крал да бъде Гутред, защото е датчанин. Ако ще печелим езичниците за каузата на Христа, ни трябват покръстени датски владетели. А не хора като Кяртан и Ивар, които да воюват срещу църквата.

— Кяртан положително би я унищожил, ако можеше — вметнах.

— А се съмнявам твоят чичо да е достатъчно силен, за да ги победи. Дори и в съюз с Гутред. Не, единственият изход е Гутред да се помири с тях. Това е и моят съвет към него.

Последните изречения бяха насочени директно към Беока.

— Мъдър съвет, слава на Бога — поклони се отецът с доволен вид.

— А като стана дума за езичници — обърна се Алфред към мен, — какво ще стори Рагнар, ако го освободя?

— Няма да се присъедини към Ивар — отговорих твърдо.

— Сигурен ли си?

— Напълно. Рагнар мрази Кяртан, а щом Ивар е съюзник с него, значи ще мрази и двамата.

— А ако го освободя и го пусна на север заедно с теб, дали ще се обърне срещу Гутред?

— За Кяртан е ясно, но за чувствата му към Гутред няма как да знам.

Алфред обмисли отговора ми, после кимна.

— И това, че е противник на Кяртан, е достатъчно. — Той се обърна с усмивка към Беока. — Мисията ти, отче, ще бъде да проповядваш мир на Гутред. Посъветвай го да бъде езичник с датчаните и християнин със саксонците.

— Разбира се, господарю — поклони се Беока, но видът му бе напълно объркан. Алфред говореше за мир, но изпращаше бойци, защото беше наясно, че мир не може да има, докато Ивар и Кяртан са живи. Не смееше да го каже открито, за да не бъде обвинен от датчаните на север, че Уесекс се меси в нортумбрийските дела. Това щеше само да ги подразни и да налее вода в мелницата на Ивар. Искаше Гутред да остане на трона, защото бе християнин, а един християнски крал бе по-вероятно да приветства саксонските войски, ако някога им се наложеше да влязат в Нортумбрия. Ивар и Кяртан по-скоро биха я превърнали в крепост на езичеството, а Алфред искаше на всяка цена да избегне това. Ето защо Беока трябваше да проповядва мир и разбирателство, а Стеапа, Рагнар и аз — да носим мечове. Ние бяхме неговите кучета на войната и той бе напълно наясно, че Беока не може да ни удържи.

Алфред действително мечтаеше и неговите мечти обхващаха цяла Британия.

А аз за пореден път трябваше да му се врека във вярност. Не го желаех, но той ме изпращаше на север, при Гизела, затова коленичих, произнесох клетвата и така изгубих свободата си. После извикаха Рагнар, който също коленичи и получи своята.

На следващия ден всички заедно се отправихме на север.

Гизела беше вече омъжена.

Научих това от Улфхер, архиепископа на Йоферуик, който нямаше как да не знае, защото сам бе извършил церемонията в голямата си църква. Бях закъснял само с пет дни и щом чух вестта, изпаднах в същото отчаяние като онова, предизвикало сълзите ми в Хайтхабу. Гизела беше омъжена. Докато стигнем Нортумбрия, вече цареше есен. Соколите скитници кръжаха из небето и се спускаха върху новопристигналите бекаси или върху чайките, накацали из прогизналите поля.

Тръгнахме при ясно време, но докато прекосявахме Мерсия, от запад ни връхлетяха дъждове. Бяхме общо десетима — Рагнар, Брида, Стеапа, аз и отец Беока, който отговаряше за трима слуги, водещи товарните коне с нашите доспехи, щитове, запасни дрехи и даровете на краля за Гутред. Рагнар пък бе съпроводен от двама датчани, споделяли изгнаничеството му. Всички имахме хубави коне, предоставени от Алфред, и пътуването нямаше да отнеме дълго, ако Беока не ни забавяше. Той мразеше да язди и макар да подложихме седлото на кобилата му с две овчи кожи, постоянно се оплакваше от болки и схващания. Прекарваше времето си основно в репетиране на речта, с която щеше да се обърне към Гутред, като повтаряше думите отново и отново, докато не втръснаха на всички ни. В Мерсия не срещнахме никакви премеждия, защото присъствието на Рагнар ни гарантираше топъл прием в домовете на датските големци. Беше ясно, че истинската власт се държи от тях, макар в Северна Мерсия все още да имаше саксонски крал на име Сеоулф, когото така и не срещнахме. Прекосихме границата с Нортумбрия под проливен дъжд, който не престана, докато не влязохме в Йоферуик.

И тук научих, че Гизела не само е омъжена, но и е напуснала града заедно с брат си.

— Аз лично отслужих венчавката — заяви ни архиепископ Улфхер, докато гребеше с лъжицата ечемичена супа, стичаща се на лепкави струйки по бялата му брада. — Глупавото момиче плака по време на цялата церемония, а накрая отказа да се причести, но това няма никакво значение. Бракосъчетанието пак е в сила.

Останах ужасен. Бях я изпуснал само с пет дни. Съдбата е неумолима.

— Мислех, че е станала монахиня — казах, сякаш това можеше да помогне.

— Живя в манастир, да — отвърна Улфхер. — Но ако сложиш котка в конюшня, от нея няма да стане кон, нали? Криеше се там просто от глезотия. Вместо да се запложда и да ражда деца, се напъха в килия, където не изрече нито една молитва. Един хубав бой й трябваше, мен ако питате. Веднага щеше да я оправи. Както и да е, вече не е в манастира. Гутред я изкара оттам и я омъжи.

— За кого? — попита Беока.

— За лорд Елфрик, разбира се.

— Елфрик е дошъл в Йоферуик? — учудих се, защото чичо ми мразеше да напуска Бебанбург също толкова, колкото и Кяртан да се лишава от сигурността на Дънхолм.

— Не е идвал лично — отвърна Улфхер. — Изпрати двайсет мъже, един от които изигра неговата роля. Сватба по заместване. Напълно законно.

— Така е — потвърди Беока.

— Къде е тя сега? — попитах.

— Замина на север — махна с роговата си лъжица Улфхер. — Всички заминаха. Брат й я отведе в Бебанбург. Абат Едред тръгна с тях, като взе със себе и мощите на свети Кътбърт. А също и оня ужасен монах Хротуерд. Не мога да го понасям. Той беше безумецът, излязъл с идеята да се наложи десятък на датчаните. Казах на Гутред да не го прави, но той не ме послуша, защото Хротуерд заяви, че е получил нарежданията си директно от свети Кътбърт. И ето, сега езичниците събират сили за война.

— Война? Нима Гутред е обявил война на датчаните? — Това ми звучеше слабо вероятно.

— Разбира се, че не. Но все някак трябва да му попречат да го направи. — Улфхер изпразни чинията си и избърса брада с ръкава на расото си.

— Да направи кое? — намеси се Рагнар.

— Да стигне Бебанбург, естествено. В деня, в който откара сестра си и свети Кътбърт в Бебанбург, Елфрик ще му даде двеста войници. А на датчаните това няма да им хареса. Досега що-годе търпяха Гутред, защото беше твърде слаб, за да се разпорежда. Но ако се сдобие с още двеста обучени бойци, нещата ще се променят. Затова и ще предпочетат да го смачкат като въшка.

— Жалко, че са отнесли блажения свети Кътбърт със себе си — рече Беока.

— Ти си странен посланик — изгледа го архиепископът.

— Странен, Ваше Преосвещенство?

— Куцаш и си малко крив с едното око. Толкова ли не му останаха читави мъже на Алфред, че праща грозник като теб? Впрочем навремето, още при стария лорд Утред, в Бебанбург също имаше кривоглед свещеник.

— Това бях аз — възкликна развълнувано Беока.

— Не лъжи, чадо. Онзи беше млад и червенокос, а ти си целият побелял — смъмри го Улфхер, после викна на суетящия се наоколо слуга: — Вземи столовете, безмозъчен идиот такъв! Натовари ги всичките. И ми донеси още хляб. — Архиепископът планираше да избяга, преди да се е разразила войната, и целият двор бе пълен с волски каруци и товарни коне, предназначени да отнесат съкровищата на голямата църква на безопасно място. — Гутред отнесе свети Кътбърт — продължи той, — защото такава бе цената на Елфрик. Той поиска момичето и мощите. Дано помни с кое от двете да се съвкуплява.

Дадох си сметка, че по този начин чичо ми си отваря път към властта. Гутред може да беше слаб, но разполагаше с една светиня за нортумбрийските християни. Ако се сдобиеше с нея, Елфрик не само щеше да получи влияние над тях, но и да спечели цяло състояние от даренията на поклонниците.

— Струва ми се, че е решил да прекроява Берниция — изрекох гласно. — Няма да се учудя, ако в скоро време се нарече крал.

Улфхер ме изгледа с известно уважение.

— Имаш право. А и двестата му войници няма да останат с Гутред повече от месец. После ще се приберат у дома и ще го оставят да се пържи на бавен огън. Аз го предупредих. Казах му, че един мъртъв светия струва колкото цяла армия, но той беше твърде отчаян, за да ме слуша. Ако искате да заварите този глупак жив, моят съвет е час по-скоро да се отправите на север.

Улфхер ни бе приел в качеството на кралски посланици, но не ни предложи храна, нито подслон. По държанието му бе очевидно, че няма търпение да ни види гърбовете. Върнахме се в странноприемницата, където чакаха Стеапа и Брида, а аз проклинах съдбата, задето ми е позволила да стигна толкова близо до Гизела, само за да ми я отнеме отново. Тя бе заминала преди четири дни — предостатъчно време да се стигне до Бебанбург. А отчаяният ход на брат й да си спечели подкрепата на Елфрик вероятно щеше да вдигне датчаните на бунт. Но в момента това бе последната ми грижа. Мислех единствено за Гизела.

— Трябва незабавно да последваме Гутред — каза Беока.

— Стъпиш ли в Бебанбург, чичо ми ще те убие — отвърнах. При бягството си от Бебанбург отецът бе взел всички документи, доказващи, че аз съм законният владетел, навличайки си с това гнева на Елфрик.

— Няма да ме докосне и с пръст, ако иска да спаси душата си, защото съм Божи служител. Освен това съм и посланик.

— Докато е зад стените на своята крепост — вметна Рагнар, — може да прави каквото си пожелае.

— Съмнявам се Гутред да е стигнал Бебанбург — рече Стеапа и аз останах толкова учуден, че изобщо е проговорил, че само го изгледах, както и всички останали. — Ако те не искат сватбата, ще го спрат — продължи той.

— Кой ще го спре? — попита Рагнар.

— Датчаните, милорд.

— А и Гутред ще пътува бавно, защото трябва да влачи със себе си мощите на свети Кътбърт — добави Брида.

В гърдите ми трепна надежда. Стеапа и Брида имаха право. Гутред не можеше да се движи с по-голяма скорост от тази на носачите на ковчега, а и нищо чудно датчаните да му бяха устроили засада.

— Ами ако вече е мъртъв? — обърнах се към спътниците си.

— Има само един начин да разберем — отсече Рагнар.

На следващото утро потеглихме на север по стария римски път. Дотук бяхме щадили конете на Алфред, но сега ги пришпорихме здраво, без да обръщаме внимание на оплакванията на Беока. Към обяд заваля отново. Дъждът отначало беше лек, но постепенно се усили и затрещяха гръмотевици. Пътят стана хлъзгав и коварен, а вятърът зашиба в лицата ни. Дърветата се превиваха под напора му, лишавайки се от последните си листа, а ние бяхме кални, премръзнали и мокри до кости. Беше ден не за кръстосване по друмищата, а за седене у дома, край топлия огън.

Тогава попаднахме на първите два трупа. Бяха на мъже, проснати голи на земята, а кръвта от раните им беше измита от дъжда. Край единия се въргаляше счупен сърп. Половин километър по-нататък имаше още три тела. По кръстчетата на вратовете им познахме, че са саксонци. Беока изрече молитва над тях. Поредната мълния освети хълмовете на запад и видяхме, че пред нас има селище. То се състоеше от няколко ниски къщи, църква и господарско имение, защитено с ограда от колове. За оградата бяха вързани двайсетина коня. С нашето приближаване отвътре изскочиха мъже с мечове и копия. Те се метнаха на седлата и препуснаха насреща ни, но забавиха ход, щом забелязаха гривните по моите ръце и по тези на Рагнар.

— Датчани ли сте? — викнах аз.

— Да — отвърнаха те и като свалиха оръжията, обърнаха конете, за да ни съпроводят.

— Видяхте ли саксонци наоколо? — попита един от тях.

— Само мъртви — отвърна Рагнар.

Вкарахме конете в една от къщите, като съборихме покрива над прага, за да могат да влязат през вратата. Вътре имаше саксонско семейство, което се свиваше боязливо. Жената вдигна ръце към нас, хленчейки умолително, че дъщеря й е болна. Самото момиче лежеше разтреперано в един тъмен ъгъл и изглеждаше не толкова болно, колкото примряло от ужас.

— На колко години е? — попитах.

— На единайсет, мисля — отвърна майката.

— Изнасилиха ли я?

— Четирима мъже, милорд.

— Е, вече е в безопасност — казах, като й дадох няколко монети заради повредения покрив. Оставихме слугите на Беока и двамата придружители на Рагнар да пазят конете и се присъединихме към датчаните в господарската зала за пиршества, където в огнището гореше буен огън. Те се посместиха да ни направят място, макар да бяха объркани от факта, че ни придружава християнски свещеник. Хвърляха подозрителни погледи към мокрия като мишка Беока, но премълчаха, защото видът на Рагнар, както и моят, издаваше, че сме воини от най-висок ранг.

— Аз съм Хакон от Онрипум — рече предводителят им, като леко се поклони.

— Рагнар Рагнарсон — отвърна Рагнар, като не си направи труда да представя мен и Стеапа, а само кимна към Брида. — Тази тук ми е жена.

Хакон знаеше за него, което не бе учудващо, защото името на Рагнар бе прочуто из хълмистите земи западно от Онрипум.

— Ти не беше ли заложник в Уесекс? — попита.

— Вече не — бе краткият отговор.

— Тогава добре дошъл у дома!

Донесоха ни пиво, а също хляб, сирене и ябълки.

— Онези мъртъвци край пътя ваше дело ли са? — попита Рагнар.

— Да, бяха саксонци. Задачата ни е да им попречим да се събират.

— Е, на тези положително сте попречили. По чия заповед?

— На ърл Ивар — подсмихна се Хакон на коментара. — Ако срещнем въоръжени саксонци, трябва да ги убиваме.

Рагнар кимна дяволито към Стеапа.

— Онзи там е саксонец. И е въоръжен.

Хакон и хората му огледаха мълчаливия, гледащ на кръв гигант.

— Той е с вас, милорд.

В завързалия се разговор постепенно узнахме историята, или поне онази част, която бе известна на Хакон. Гутред се бе отправил на север по същия този път, но Кяртан му бе пресякъл пътя с над двеста бойци.

— Гутред разполагаше с не повече от сто и петдесет души и изобщо не опита да се бие — каза Хакон. — Просто избяга.

— Накъде? — поинтересува се Рагнар.

— На запад, вероятно към Кумбраланд.

— И Кяртан не го последва?

— Кяртан не обича да се отдалечава от Дънхолм. Бои се да не би Елфрик от Бебанбург да нападне града в негово отсъствие.

— А вие накъде сте се запътили?

— Ърл Ивар ни събира при Треск.

Отговорът отначало ни учуди. Треск бе селище, разположено край езеро източно оттук. Защо Ивар ще вдига знамената си на изток, ако Гутред е избягал на запад? Рагнар се досети пръв.

— Ивар е решил да атакува Йоферуик?

Хакон кимна.

— Ако Гутред бъде лишен от дом, къде му остава да отиде?

— В Бебанбург? — предположих аз.

— Всяка стъпка на Гутред се следи от съгледвачи — каза Хакон, като докосна дръжката на меча си. — Ако реши да свърне на север, Кяртан отново ще излезе насреща му. Този път ще довършим саксонците веднъж завинаги. Ивар ще се радва на завръщането ти, ърл Рагнар.

— Моят род не се бие редом с Кяртан — отвърна рязко Рагнар.

— Дори и срещу богата плячка? Чувам, че Йоферуик бил пълен със съкровища.

— Вече веднъж е бил ограбван — вметнах аз. — Колко може да е останало?

— Достатъчно — настоя Хакон.

Стратегията бе хитро замислена. Докато Гутред бродеше из нортумбрийската пустош, шибан от дъждовете и съпровождан от шепа бойци, куп духовници и един мъртъв светия, Ивар щеше да плени града и двореца му заедно с целия тамошен гарнизон. Междувременно Кяртан щеше да му попречи да достигне безопасността на Бебанбург.

— Чие е това имение? — попита Рагнар.

— Принадлежеше на един саксонец. Но той извади меч срещу нас и сега е мъртъв заедно с цялото си семейство. Без две от дъщерите. Те са в обора, ако имате желание да се позабавлявате с тях.

С падането на нощта към нас се присъединиха още датчани. Всички отиваха в Треск, а тук бе добро място да се подслонят от нестихващата буря. Пиво имаше в изобилие и повечето глави неизбежно се замаяха. Но това беше щастливо пиянство, защото Гутред бе допуснал ужасна грешка. Бе тръгнал на север с твърде малка войска, вярвайки, че датчаните няма да му се бъркат, а сега същите тези датчани предвкусваха лесна война и обилна плячка.

— Това, което трябва да сторим — каза Рагнар, докато се настанявахме да спим по издигнатите дървени платформи край стените, — е да отидем в Сюнингсвейт.

— Още призори — съгласих се аз.

— Защо пък в Сюнингсвейт? — учуди се Беока.

— Защото там са моите хора, а сега се нуждаем от тях — отвърна Рагнар.

— Но ние сме пратени като посланици при Гутред.

— Но трябва първо да стигнем до него, а за целта ни трябват мъже.

Нортумбрия затъваше в хаос, а най-добрият начин човек да устои на хаоса бе, като се обгради с мечове и копия. Трима пияни датчани наблюдаваха беседата отстрани и останаха учудени, а може би и засегнати от присъствието на християнски свещеник в компанията ни. Те доближиха и поискаха да знаят защо го водим с нас.

— Държим го в случай, че огладнеем — казах аз. Отговорът ги развесели, а шегата обиколи залата, предизвиквайки още смях.

През нощта бурята утихна. Грохотът на гръмотевиците ставаше все по-слаб и далечен, а до сутринта дъждът премина в лек ръмеж, смесващ се с водата, капеща от сламените покриви. Ние надянахме доспехите и шлемовете и докато Хакон и останалите датчани поемаха на изток към Треск, се отправихме в обратна посока, към хълмовете на запад.

Не спирах да мисля за Гизела, изгубена някъде из пустошта, жертва на амбициите на брат си. Гутред навярно бе разчитал, че датчаните няма да съберат армия толкова късно през годината и че ще успее да се промъкне покрай Дънхолм до Бебанбург, без да срещне съпротива. А ето че сега бе на път да изгуби всичко.

— Ако го открием — подхвърли Беока, докато яздехме, — може да го отведем на юг, при Алфред.

— Че защо да правим това? — попитах.

— За да го опазим жив. Все пак е християнин и ще е добре дошъл в Уесекс.

— Алфред го иска за крал тук.

— Вече е твърде късно — поклати мрачно глава отчето.

— Не непременно — рекох и Беока ме изгледа така, сякаш съм се побъркал. Може и наистина да бях, но сред хаоса, обгърнал Нортумбрия, имаше нещо, убягнало от вниманието на Ивар. Вярно, неговите сили растяха, а Кяртан изтикваше Гутред към негостоприемните централни райони, където никоя войска не можеше да издържи дълго на студа, вятъра и дъжда. Той вероятно мислеше, че вече е спечелил, но забравяше за Рагнар. Въпреки дългото си отсъствие Рагнар още притежаваше ивица земя сред хълмовете, където живееха мъже, заклели се да му служат.

Докато навлизахме в долината, водеща към Сюнингсвейт, в гърлото ми се надигна буца. Недалеч оттук бях живял като дете, бях отгледан от Рагнар-старши. Бях усвоил изкуството на боя, бях познал щастието и любовта. А също така бях гледал как Кяртан опожарява дома на Рагнар и избива всичките му обитатели. Сега се завръщах за пръв път след онази кошмарна нощ.

Хората на Рагнар обитаваха селището и околните хълмове, но първата жива душа, която срещнахме, бе Етне — шотландската робиня, освободена от нас при Гирум. Тя носеше две ведра с вода и отначало не ни позна, докато не извиках името й. Тогава хвърли ведрата и се затича с викове към къщите. Изпод ниския праг на една от тях се подаде Финан и размаха ръце от радост. После наизскачаха още хора и скоро около нас се събра цяла тълпа, приветстваща завръщането на Рагнар.

Финан дори не изчака да сляза от седлото, а попита ухилено, подтичвайки край коня ми:

— Искаш ли да знаеш как умря Свери?

— Бавно, предполагам?

— И шумно. А ние му взехме всичките пари.

— Много ли бяха?

— Повече, отколкото можеш да си представиш — отвърна възторжено той. — Накрая изгорихме и къщата му. Оставихме жената и децата му да ридаят.

— Значи не сте ги убили?

— Ами… не, на Етне й дожаля за тях. — Финан доби смутен вид, но бързо се оживи отново. — Затова пък неговата смърт бе истинско наслаждение. Е, отиваме ли на война?

— Разбира се.

— Ще се бием с онова копеле Гутред, нали?

— Не го ли харесваш?

— Той изпрати свещеник да събира от нас данък за църквата. Прогонихме го с ритници.

— Мислех, че си християнин.

— Такъв съм, но по-скоро ще горя в ада, отколкото да дам една десета от парите си.

Мъжете от Сюнингсвейт очакваха да се бият на страната на Ивар. Бяха датчани и разглеждаха неминуемата война като сблъсък с надигналите глава саксонци, макар и да не горяха от ентусиазъм да влязат в бой, защото Ивар не бе популярен сред тях. Призивът му бе достигнал Сюнингсвейт преди пет дни и Роло, който командваше в отсъствието на Рагнар, умишлено протакаше. Сега решението бе в ръцете на Рагнар и същата вечер той събра мъжете на поляната пред дома си, където бе разпален голям огън. Можеше да им нареди да правят каквото пожелае, но бе отсъствал три години и искаше да провери настроенията им.

— Първо ще ги изслушам — ми каза, — а после ще дам заповедите си.

— И какви ще бъдат те? — попитах.

— Още не знам — ухили се той.

Роло заговори първи.

— Нямам нищо против Гутред — рече, — но се чудя дали той е най-добрият крал за Нортумбрия. Една земя се нуждае от владетел, който е щедър, силен и справедлив. Гутред не е нито силен, нито справедлив. Той покровителства християните.

Сред тълпата се разнесе одобрителен ропот. Беока, който седеше до мен, разбираше достатъчно от ставащото, за да се обезпокои.

— Но Алфред подкрепя Гутред — ми прошепна.

— Мълчи! — изсъсках му аз.

— Гутред — продължи Роло — поиска от нас данък за християнската църква.

— И вие платихте ли го? — попита Рагнар.

— Не.

— Ако Гутред не е крал, кой тогава? — Никой не отговори. — Ивар ли? — Присъстващите мълчаха като попарени, защото никой не харесваше Ивар. Единствено Беока понечи да отвори уста, но аз го сръчках в пилешките ребра. — Какво ще кажете за ърл Улф? — предложи Рагнар.

— Твърде стар е — поклати глава Роло. — Освен това се прибра в Кеър Лигалид и иска да си остане там.

— Ще се намери ли изобщо саксонец, който да зачита нас, датчаните? — попита Рагнар, но му отвърна единствено тишина. — Друг датчанин тогава?

— Трябва да е Гутред! — изджафка като куче Беока.

Роло направи крачка напред, за да покаже, че предстои да каже нещо важно.

— Ние ще следваме теб, господарю — обърна се към Рагнар, — защото си щедър, силен и справедлив.

Думите изтръгнаха бурни овации от множеството, събрано около огъня.

— Това е измяна! — възкликна Беока. — Алфред ни заръча…

— Алфред не е тук — изшътках му, — затова млъкни.

Рагнар се вторачи в пламъците. Беше красив мъж, с волево, открито и ведро лице, но сега изглеждаше угрижен. После се обърна към мен.

— От теб би станал приличен крал.

— Не отричам — съгласих се.

— Ние сме тук да подкрепяме Гутред! — не мирясваше Беока.

— Финан — обърнах се към ирландеца, — до мен има един сакат и кривоглед свещеник, който адски ми лази по нервите. Ако пак надигне глас, резни му гръкляна.

— Утред! — изписка Беока.

— Това не се брои — махнах с ръка. — Но следващия път, когато се обади, го изпрати при праотците му.

Финан се ухили и изтегли меча си. Беока се умълча.

— Да, би могъл да станеш крал — повтори Рагнар и аз усетих как тъмните очи на Брида се впиват в мен.

— Предците ми са били крале, а тяхната кръв тече в жилите ми — отвърнах. — Тя е кръвта на Один. — Баща ми, макар и християнин, винаги се е гордял, че родът ни води началото си от бог Один.

— И ще бъдеш добър крал — продължи Рагнар. — Защото е добре тук да управлява саксонец, а ти си саксонец, обичащ датчаните. Какво пречи да те провъзгласим за Утред, крал на Нортумбрия? — Брида продължаваше да ме гледа и аз знаех, че си спомня нощта, когато неговият баща умря, а Кяртан и войниците му крещяха като демони и посичаха мъжете и жените, излизащи с олюляване от пламтящата сграда. — Е? — подкани ме Рагнар.

Признавам, че изкушението бе силно. Много силно. В дните на своя разцвет дедите ми са били крале на Берниция, а ето че сега тронът на Нортумбрия ми се предлагаше на тепсия. С Рагнар до себе си можех да бъда сигурен в датската подкрепа, а саксонците щяха да правят каквото им се нареди. Естествено, Ивар щеше да окаже съпротива, а също Кяртан и чичо ми Елфрик, но това не беше нищо ново, а и аз не се съмнявах, че съм по-добър военачалник от Гутред.

И все пак си давах сметка, че моята съдба не е да бъда крал. Познавал съм много крале и животът им далеч не е бил само цветя и рози, вино и жени. Алфред ходеше като призрак, изпит от болежките си и от вечните грижи. Но беше прав да приема задълженията си присърце. Един крал трябва да управлява, да поддържа баланса между велможите в кралството си, да укротява съперничествата, да държи хазната пълна, да се грижи за войските, за крепостите и пътищата. Всичко това ми мина през ума, докато Рагнар и Брида ме гледаха, а Беока чакаше отстрани, затаил дъх. И реших, че не желая отговорността. Желаех среброто, пиршествата и жените, но тях можех да имам и без трона.

— Не ми е писано — поклатих глава.

— Откъде знаеш какво ти е писано? — възрази Рагнар.

Пушекът се виеше към ясното, студено небе, обсипано със звезди.

— Знам, че ще си върна Бебанбург. А няма как да управлявам Нортумбрия оттам. Но може би е писано на теб?

— Не — отвърна той. — Ние винаги сме били викинги — моят баща и неговият баща преди него, откакто се помним. Плавали сме до далечни земи в търсене на плячка. Забогатявали сме. Живеели сме сред смях и пиене, сребро и битки. Ако стана крал, ще трябва да пазя владенията си от всички, които само ще кроят как да ми ги вземат. От вълк ще се превърна в овчар. Предпочитам свободата. Твърде дълго бях лишен от нея като заложник. Искам да гледам как вятърът опъва платната и слънцето играе по мечовете, а не да се нагърбвам с грижи и тревоги. — Рагнар всъщност мислеше същото като мен, но го изрече далеч по-красноречиво. Той изведнъж се усмихна широко, сякаш захвърлил тежко бреме, и се обърна към хората си: — Искам да стана по-богат от всеки крал и ще направя богати и всички вас!

— А кой ще бъде крал? — попита Роло.

— Гутред — обяви Рагнар.

— Слава Богу! — въздъхна Беока.

— Млък! — изсъсках му аз.

Присъстващите не бяха доволни от избора. Верният Роло, мършав, мрачен и брадат, изрази всеобщото мнение.

— Гутред закриля християните. Той е повече саксонец, отколкото датчанин. Ще ни кара да се кланяме на техния разпнат Бог.

— Кучето играе според тоягата — намесих се аз. — Първото, което ще му кажем, е, че никой датчанин няма да плаща десятък на църквата му. Той ще бъде същият крал като Егберт — обикновена марионетка. Въпросът е кой ще му дърпа конците. Дали ще е Ивар? Кяртан? Или Рагнар?

— Рагнар! — завикаха мъжете.

— А моето желание — каза Рагнар, като доближи огъня, така че пламъците озариха едрата му фигура — е да видя Кяртан сразен. Ако Ивар победи Гутред, Кяртан само ще стане по-силен, а той е мой враг. Наш враг. Между неговото семейство и моето има кръвна вражда и аз ще я приключа веднъж завинаги. Сега ще подкрепим Гутред, но ако Гутред не ни помогне да превземем Дънхолм, кълна се тук пред всички вас, че ще го убия и ще седна на трона му. Аз нямам вражда с Гутред, нито със саксонците или християните. Враждата ми е с Кяртан Жестокия и много повече копнея да пролея неговата кръв, отколкото да царувам над целия свят.

— А в Дънхолм — вметнах аз — има несметни богатства.

— Затова да вървим да намерим Гутред — призова Рагнар — и да се бием за него!

Миг по-рано всички бяха искали да ги поведе срещу Гутред, а сега с радостни възгласи приветстваха новината, че ще се сражават на страната на краля. Бяха общо към седемдесет бойци — не многобройни, но едни от най-добрите в Нортумбрия. Те блъскаха с мечове по щитовете си и скандираха името на Рагнар.

— Вече можеш да говориш — обърнах се към Беока.

Но той нямаше какво да каже.

На следващото утро, под ясни небеса, препуснахме да търсим Гутред.

И Гизела.

Част трета

Ходещият в сенките

Глава осма

Бяхме общо седемдесет и шест бойци, включително Стеапа и аз. Всичките на коне, снабдени с добри оръжия, шлемове и метални или кожени ризници. Четирийсет слуги водеха резервни животни, натоварени с щитове и провизии, но те не влизаха в бройката. Някога Рагнар можеше да събере над двеста мъже, но мнозина бяха загинали при Етандун, а други си бяха намерили други господари през дългото му отсъствие. И все пак представлявахме страховита гледка. Яздехме под неговото знаме с орлово крило. То беше истинско орлово крило, заковано за върха на дълъг прът. Още две подобни крила украсяваха шлема му.

— Мечтаех си за това — каза ми той, докато яздехме редом един с друг. — През цялото време, докато бях заложник, си мечтаех пак да тръгна на война. Нищо не може да се сравни с това усещане, Утред, нищо!

— Ами жените?

— Жените, да! Война и жени! — Той подвикна от радост, а жребецът му запреде с уши и изпръхтя, сякаш споделяше доброто настроение на господаря си. Намирахме се в челото на колоната, но Рагнар бе изпратил дузина съгледвачи далеч пред нас. Те си държаха очите отворени, разговаряха с пастирите и научаваха последните слухове. Подаваха си сигнали един на друг, както и обратно към нас. Бяха като глутница хрътки, душещи въздуха, за да уловят следата на Гутред, която очаквахме, че в крайна сметка ще ни отведе на запад, към Кумбраланд. Отначало напредвахме бавно, защото не бяхме уверени в посоката, което изнервяше нетърпеливия отец Беока. Накрая съгледвачите получиха сигурни сведения, че дирята води на изток и ние пришпорихме конете към хълмовете.

— Изглежда, че Гутред се опитва да стигне обратно в Йоферуик — предположи Рагнар.

— Твърде късно е да се връща там — отвърнах.

— Или пък се е паникьосал и вече сам не знае какво прави.

— Виж, това е по-вероятно.

Придружаваха ни двайсетина жени, сред които и Брида. Тя носеше кожена ризница, а върху нея черно наметало, пристегнато на шията с изящна брошка от сребро и черен кехлибар. Косата й бе вързана с черна панделка отзад на тила, а на хълбока й висеше дълъг меч. Беше се превърнала в красива и властна жена за ужас на отец Беока, който я познаваше от дете. Закърмена като християнка, тя бе загърбила вярата и това наред с красотата и увереността й не му даваше мира.

— Тя е вещица — изсъска ми поверително веднъж.

— Ако е вещица — отвърнах, — толкова по-добре, че е на наша страна.

— Господ ще ни накаже, да знаеш!

— Тези земи не са на твоя Господ, а на бог Тор.

Той се прекръсти, за да отблъсне ереста, съдържаща се в думите ми.

— А ти какви ги вършеше снощи? — продължи негодуващо. — Как можа изобщо да ти мине през ума, че може да станеш крал?

— Много лесно. Аз произхождам от крале. А твоите предци какви са били, отче? Свинари?

— Кралят е богопомазано същество — пусна репликата ми край ушите си той. — Избран лично от Всевишния и от всички светии. Допускаш ли, че би могъл да замениш Гутред на трона на Нортумбрия, след като лично блаженият Кътбърт го е отвел там?

— Ами тогава да обръщаме конете и да се прибираме у дома.

— У дома? — ужаси се отчето. — Защо?

— След като свети Кътбърт е отвел Гутред до трона, нека той го закриля. Ние не сме му необходими. Нека сам си води битките, подкрепян от своя съсухрен мъртвец. А хрумвало ли ти е, че може и вече да е станало?

— Кое да е станало?

— Битката. Че Гутред е победен и лежи мъртъв в някое дере или пък е окован в робските вериги на Кяртан?

— Боже опази — прекръсти се отново Беока.

— Не се притеснявай, още не се е стигнало дотам — успокоих го.

— Откъде знаеш?

— Щяхме да срещнем бегълци — отвърнах, макар че нямаше как да съм сигурен. Нищо чудно Гутред да се сражаваше дори в момента, макар вътрешното усещане да ми говореше, че е жив и не се намира далеч. Това усещане е трудно да се опише. То е инстинкт, също толкова труден за проумяване, колкото и Божието послание в полета на птиците, но аз съм се научил да му вярвам.

И то за сетен път не ме подведе, защото още преди пладне един от съгледвачите ни се зададе, препускайки в галоп през полето. Той спря запотения си кон пред нас, хвърляйки във въздуха чимове трева, и съобщи, че в долината на река Суейл, край Кетрехт, има голяма група хора.

— От нашата страна на реката ли са? — попита Рагнар.

— Да, милорд, в старата крепост. Обградени са вътре.

— Обградени?

Мъжът обясни, че изходите на крепостта са завардени от друга войска. Той не се бе приближил достатъчно, за да разпознае знамена или отличителни знаци, бързайки да ни съобщи вестта, че Гутред може да е наблизо, но други двама се бяха спуснали в долината.

Ускорихме крачка. Облаците над главите ни се сгъстиха и заваля краткотраен дъжд. Той тъкмо спираше, когато насреща ни се зададоха двамата съгледвачи. Те бяха ходили до самите стени и разговаряли с войниците там.

— Гутред е в крепостта — докладва единият.

— А кой го е обсадил?

— Хора на Кяртан, милорд — ухили се боецът, знаейки, че щом става дума за хора на Кяртан, битката е гарантирана. — Към шейсетина на брой. Само шейсет!

— А самият Кяртан там ли е? Или Свен?

— Не, предвожда ги мъж на име Ролф.

— Говорихте ли с него?

— Да, и дори пихме от пивото му. Задачата му е да пази Гутред да не избяга до идването на Ивар от юг.

— Ивар, а не Кяртан? — учуди се Рагнар.

— Това, което научихме, е, че Кяртан не мърда от Дънхолм, а Ивар ще дойде веднага щом подсигури гарнизона на Йоферуик.

— Долу в долината има шейсет души на Кяртан! Шейсет души за убиване! — викна Рагнар към хората си, а ръката му инстинктивно посегна към дръжката на Сърцеразбивача. Това бе неговият меч, носещ същото име като този на Рагнар-старши, за да му напомня дълга да отмъсти за смъртта на баща си. Той нареди на един слуга да му донесе щита, сетне се обърна пак към съгледвачите: — А вие за какви се представихте?

— За войници на Хакон, милорд. Казахме, че обикаляме да търсим него.

— Добре сте направили — кимна Рагнар и им даде няколко сребърни монети. — А с колко мъже разполага Гутред в крепостта?

— Според Ролф са към сто.

— Сто? И не се опитва да пробие обсадата?

— Не, милорд.

— Голям крал, няма що — изсумтя презрително Рагнар.

— Ако влезе в битка, в крайна сметка ще му останат по-малко от петдесет — намесих се аз.

— И какво според теб върши там?

— Моли се навярно.

Гутред, както по-късно узнахме, действително бе изпаднал в паника. След осуетения си опит да достигне Бебанбург бе поел на запад към Кумбраланд в надеждата да открие приятели в познатите земи. Но лошото време го бе забавило, а постоянното присъствие на конници, наблюдаващи отдалеч, го бе изпълнило със страх от засади сред стръмните хълмове. Затова бе решил да свърне към Йоферуик, но в крайна сметка бе стигал едва до римската крепост, охранявала някога брода на река Суейл при Кетрехт. Част от войниците му го бяха напуснали, предусещайки, че ако останат с този крал, ги очаква единствено смърт. Напълно отчаян, той бе разпратил хора да търсят помощ от християнските танове в Нортумбрия, но ние бяхме видели труповете из пътя и знаехме, че такава помощ няма да дойде. Сега бе приклещен като плъх в капан. Шейсетте души щяха да го държат в Кетрехт, докато Ивар не дойде да го убие.

— Ако Гутред се моли — рече назидателно Беока, — то явно молитвите му са чути.

— Искаш да кажеш, че християнският Бог ни е изпратил? — попитах.

— Че кой друг? — изпъчи гърди той и отупа прахта от расото си. — Щом срещнем Гутред, ще оставиш мен да говоря първи.

— Смяташ ли, че сега е време за церемонии?

— Аз съм посланикът, не го забравяй! — изпротестира той. Насъбраното му негодувание бликна изведнъж, като пълноводен поток. — Нямаш и понятие от чест и достойнство! Аз съм посланикът! И какво целеше снощи, като заръча на оня ирландски дивак да ми резне гръкляна?

— Да те накарам да замълчиш, нищо повече.

— Ще разкажа на Алфред за твоето безочие. Можеш да бъдеш сигурен!

Той продължи да се жалва, но аз вече не го слушах, защото бяхме превалили хълма и пред нас се простираше като на длан долината на виещата се река Суейл. Укреплението бе недалеч от южния й бряг. Старите земни валове образуваха широк квадрат, в който бе затворено селището Кетрехт, с издигащата се в средата му църква. Тук реката се пресичаше от великолепния римски път, водещ от Йоферуик към негостоприемния Север, а част от каменната арка на моста все още стоеше.

С приближаването си видяхме, че Кетрехт е пълен с хора и коне. Над фронтона на църквата се вееше знамето на Гутред, с изображението на свети Кътбърт. Една група от войниците на Кяртан се бяха разположили северно от реката, блокирайки бягството през брода, а останалите лагеруваха в полето от южната страна. Бяха като ловни кучета, завардили изходите на лисича дупка.

Рагнар спря коня си. Хората му промушваха ръце през ремъците на щитовете и разхлабваха мечовете в ножниците, готвейки се за битка. Аз използвах възможността да огледам крепостта, която се намираше в окаяно състояние. Земните валове отдавна се бяха сринали, запълвайки рова, а ограда от колове нямаше, така че човек спокойно можеше да прекрачи вътре, без дори да забавя ход. Нищо не пречеше на шейсетте конници да влязат, но те предпочитаха да обикалят наоколо и да крещят обиди на обсадените. Повечето от хората на Гутред се бяха скупчили около църквата. Щом ни зърнаха, вероятно решиха, че сме нови врагове, защото се стекоха към южния край на укреплението. Замислих се дали и Гизела не е сред тях. Спомних си погледа на тъмните й очи, засенчени от дългите ресници, и неволно отпуснах юздите. За този миг бях мечтал през двете адски години, прекарани зад греблата на Свери, затова дори сега не изчаках Рагнар. Пришпорих коня и полетях сам към долината на река Суейл.

Беока естествено ме последва, грачейки, че той е посланикът на Алфред и затова трябва първи да се яви пред Гутред. Към средата на хълма обаче изгуби равновесие и падна от седлото. Оставих го да лази с отчаяни вопли из тревата и да се мъчи да хване кобилата си.

Късното есенно слънце озаряваше ярко земята, още мокра от дъжда. Лъчите му се отразяваха от ризницата и шлема, от центъра на щита и гривните по ръцете ми и аз целият блестях като бог на войната. Извърнах се да видя дали Рагнар идва подир мен, но той свърна на изток, очевидно с намерение да пресече отстъплението на хората на Кяртан покрай брега.

Достигнах подножието на хълма и без да забавям скорост, продължих към римския път. Подминах християнско гробище, осеяно с могилки земя и малки дървени кръстове. Всичките те бяха обърнати към големия кръст, предназначен да покаже на християните посоката към Йерусалим в деня, в който те вярваха, че мъртвите ще се надигнат от гробовете си. Пътят ме отведе право към южния вход на крепостта. Обсадените наблюдаваха отгоре, а неколцина войници на Кяртан излязоха насреща ми, но без да проявяват безпокойство. В крайна сметка изглеждах като датчанин и бях сам, а те — много, при това мечът ми все още беше в ножницата.

— Кой от вас е Ролф? — извиках, щом стигнах до тях.

— Аз — обади се едър, чернобрад мъж. — А ти кой си?

— Твоята смърт — отвърнах и като извадих Змийския дъх, впих пети в хълбоците на жребеца си. Животното полетя в галоп и преди Ролф да успее да посегне към оръжието, моето острие го улучи във врата с такава сила, че главата му отхвръкна заедно с шлема и се отърколи на пътя. Аз се смеех, обхванат от дивата радост на битката. Пред мен стояха още трима мъже и никой от тях не реагира. Те само гледаха потресени как обезглавеният труп на командира им се олюлява в седлото. Насочих се към средния, изблъсках коня му встрани със своя и му нанесох удар със Змийския дъх. След това между мен и крепостта вече не остана никой.

На входа й стояха петдесетина от обсадените. Конници почти нямаше, затова пък почти всички държаха в ръце мечове или копия. Зърнах и самия Гутред, с озарени от слънцето руси къдрици, а до него — Гизела. Толкова пъти безуспешно се бях опитвал да извикам лицето й в паметта си през дългите дни на робството. А ето че сега тя стоеше пред мен и изглеждаше толкова близка и позната с широката уста и предизвикателните си очи. Беше облечена в бяла ленена роба, пристегната на кръста със сребърна верига. Косите й, прибрани като на омъжена жена, бяха скрити под прилепнало боне. Тя държеше под ръка брат си, който се взираше невярващо в събитията, разиграващи се около несигурното му убежище.

Двама от хората на Кяртан ме последваха, докато останалите се суетяха, раздвоени между шока от смъртта на Ролф и ненадейната поява на отряда, предвождан от Рагнар. Извърнах се към преследвачите си толкова рязко, че копитата на жребеца ми изровиха размекнатата земя. Това ги накара да отстъпят. Единият бе бърз, но конят на другия накуцваше. Той дочу, че го настигам, и хвърли меча си назад в отчаян опит да се спаси. Отблъснах острието с щита, а после забих Змийския дъх в гърба на мъжа, изтеглих го и нанесох повторен удар през лицето му. Мъжът нададе агонизиращ писък и се строполи от седлото. Заобиколих го, свалих шлема от главата си и с окървавен меч препуснах обратно към входа.

Разбира се, това бе самохвалство. Чисто самохвалство. Абсурд бе да се опълча сам срещу шейсет души, но нали Гизела гледаше. Всъщност особена опасност за мен нямаше. Хората на Кяртан не бяха готови за бой, а ако сега ме подгонеха, лесно щях да намеря убежище в крепостта. Но те не ме гонеха. Бяха твърде разтревожени от приближаването на Рагнар, затова ги зарязах и влязох при обсадените.

— Да не сте забравили да се биете? — им извиках. Нарочно игнорирах Гутред и дори Гизела, макар че нарочно бях свалил шлема, за да ме познае. Сигурен бях, че ме наблюдава. Усещах изумлението във взора на тъмните й очи и се надявах, че това е радостно изумление. — Всички онези копелета трябва да умрат! — посочих с върха на меча си навън. — Всички до последния, затова излезте и ги убийте!

Тогава връхлетя Рагнар и се разнесе трясък на щитове, звън на мечове, вопли на хора и цвилене на коне. Противниците се огънаха под напора му и заотстъпваха нагоре и надолу по течението на реката. Огледах лицата пред себе си.

— Райпър! Клапа! — извиках. — Какво гледате, спрете ги!

Двамата стояха с увиснали челюсти, сякаш виждаха пред себе си призрак, какъвто в известен смисъл и бях. Особено се радвах да видя Клапа, чието присъствие означаваше, че Гутред още не е изгубил напълно верността на датчаните.

— Клапа, задник такъв, престани да се пулиш! Скачай в седлото и се бий!

— Да, милорд!

Продължих напред, докато не се оказах лице в лице с Гутред. Зад гърба ми се вихреше касапница. Неговите хора бързо се отърсваха от вцепенението и бързаха да се присъединят към нея, но той се бе вторачил единствено в мен. Стоеше неподвижно, заобиколен от свещениците и Гизела, а в изражението му се четеше страх.

— Помниш ли ме? — попитах хладно.

Отговор не последва.

— Ще направиш добре, ако дадеш кралски пример и посечеш неколцина врагове. Имаш ли кон?

Той кимна все така безмълвно.

— Тогава яхвай го и влизай в сражението.

Гутред само отстъпи крачка назад. Слугата доведе коня му, но той не го възседна. Обърнах се към Гизела, която ме гледаше с пламнал взор. Исках да промълвя, но сега бе мой ред да се лиша от дар слово. Някакъв свещеник я затегли встрани, но аз насочих към него окървавеното острие на Змийския дъх и той замръзна. Струваше ми се, че съм останал без дъх, че целият свят е притихнал в очакване. Порив на вятъра разроши кичура черна коса, подаващ се изпод бонето й. Тя го отметна с ръка, после се усмихна.

— Утред — произнесе името ми сякаш за първи път.

— Гизела — успях да изрека най-сетне.

— Знаех, че ще се върнеш.

— Ти нямаше ли да се биеш? — изръмжах на зяпащия отстрани Гутред и той избяга като бито куче. Сетне викнах на едно момче да доведе коня на мъжа, когото бях наръгал в гърба. — Качи се — казах на Гизела и тя се изкатери в седлото, като подви неловко поли и напъха кални обувки в стремената. После протегна ръка и докосна бузата ми.

— Отслабнал си.

— Ти също.

— Бях нещастна от мига, в който се разделихме. — Тя задържа още малко длан върху бузата ми, сетне я дръпна и като свали с рязко движение бонето, разпусна гарвановочерните си коси. — Каквото и да казват, аз всъщност не съм омъжена.

— Поне засега — отвърнах с преливащо от радост сърце, без да снемам взор от нея. Ето че отново бяхме заедно, а безкрайните месеци на робство бледнееха в съзнанието ми, сякаш никога не се бяха случвали.

— Е, уби ли достатъчно врагове? — попита дяволито тя.

— Още не.

И ние препуснахме към клането.

Няма как да изтребиш една вражеска армия до крак. Или поне рядко се случва. Винаги, когато възпяват някоя битка, поетите държат да подчертаят, че никой не се е спасил. Освен ако поетът също не е участвал в битката — тогава обикновено оцелява само той. Странно как песнописците изваждат такъв голям късмет, но какво ли разбират те? Никога не съм виждал някой от тях да застава в стена от щитове. И все пак край Кетрехт трябва да сме изклали над петдесет от хората на Кяртан. После всичко стана хаотично, защото хората на Гутред не правеха разлика между последователите на Кяртан и датчаните на Рагнар. Така в суматохата част от враговете успяха да отърват кожите. Финан, атакуван от двама бойци на Гутред, бе убил и двамата и тъкмо се канеше да нападне трети, когато го спрях.

— Чакай, той е от нас — извиках.

— Прилича на плъх — изръмжа Финан.

— Името му е Ситрик и навремето ми се врече във вярност.

— И все пак прилича на плъх.

— Ти на наша страна ли си, или се присъедини към войската на баща си? — попитах Ситрик.

— Господарю! — извика младежът, щом ме позна, сетне притича и падна на колене в изровената от копита кал до коня ми. — На ваша страна съм!

— И не си се клел на Гутред?

— Той никога не е искал това от мен.

— Но си му служил? Не си избягал обратно в Дънхолм?

— Не, не, останах с краля.

— Така е — потвърди и Гизела.

Подадох Змийския дъх на Гизела, после се наведох и протегнах десница на Ситрик.

— Значи все още си ми верен?

— Разбира се! — той сграбчи невярващо ръката ми.

— Но каква полза, след като не можеш да победиш един мършав ирландец като този?

— Той е много бърз, господарю.

— Е, тогава ще трябва да усвоиш триковете на Финан — рекох и потупах младежа по бузата. — Радвам се да те видя, Ситрик.

Рагнар бе пленил двама мъже и Ситрик разпозна по-високия от тях.

— Името му е Хога — ми каза.

— Е, вече е Хога мъртвецът — отвърнах, знаейки, че Рагнар няма да пощади никого от хората на Кяртан, докато самият Кяртан бе жив. Тук ставаше дума за кръвна вражда, за всепоглъщаща омраза. Рагнар едва започваше да отмъщава за смъртта на баща си, но за момента Хога и по-ниският му другар сякаш се надяваха, че ще оцелеят. Говореха оживено, описваха как Кяртан разполагал с близо двеста бойци в Дънхолм и как освен хората, изпратени тук под командването на Ролф, предоставил голям отряд в подкрепа на Ивар.

— Но защо не е дошъл сам начело на цялата си армия? — поинтересува се Рагнар.

— Не иска да оставя Дънхолм, в случай че Елфрик от Бебанбург реши да нападне в негово отсъствие.

— А Елфрик заплашвал ли е да го стори? — намесих се аз.

— Нямам представа.

Подобно дръзко начинание не бе в стила на моя чичо, макар и да допусках, че би тръгнал да спасява Гутред, ако знаеше къде да го открие. Той искаше мощите на светеца, а също и Гизела, но не на всяка цена. Положително не би рискувал да изгуби Бебанбург, точно както и Кяртан не рискуваше Дънхолм.

— Знаеш ли дали Тира е още жива? — поднови разпита Рагнар.

Хога се поколеба, преди да отговори.

— Жива е, но луда, милорд. Съвсем луда.

Рагнар изгледа изпитателно двамата пленници и те се сконфузиха под взора му, но после той вдигна лице към небето, където високо над хълмовете на запад кръжеше ястреб.

— Кажете ми — попита с тих и почти дружелюбен глас — от колко време служите на Кяртан?

— От осем години — рече Хога.

— А аз от седем — додаде другият.

— Значи и двамата сте били с него — продължи все така кротко Рагнар, — преди да се укрепи в Дънхолм?

— Да, милорд.

— И сте били с него — тук тонът му изведнъж стана суров, — когато поведе хората си към Сюнингсвейт. Когато изгори бащиния ми дом. Когато уби родителите ми, а сестра ми направи курва на сина си?

Никой от двамата не отговори. По-ниският се разтрепери, а Хога се озърна, сякаш търсейки път за бягство, но отвред го заобикаляха само въоръжени датчани на коне.

— Не, милорд — простена, щом видя Рагнар да вади Сърцеразбивача.

— Да — изръмжа Рагнар и замахна с разкривено от гняв лице. Трябваше да слезе от седлото, за да довърши делото. Пленниците вече бяха мъртви, а той продължаваше да кълца като обезумял падналите им тела. Обърнах се към Гизела. Тя стоеше спокойно, но усетила погледа ми, се обърна с леко изражение на триумф, задето не е изпаднала в ужас от гледката.

— Те заслужаваха ли го? — попита.

— Напълно — отговорих.

— Добре тогава.

Брат й от своя страна пропусна зрелището. Беше уплашен от мен, за което не го винях, а още повече от опръскания в кръв Рагнар, затова благоразумно се оттегли към селището. Отец Беока междувременно успя да открие част от свещениците на Гутред и да поговори с тях. Сега се зададе, куцукайки, с думите:

— Решено е представянето пред краля да се състои в църквата. — В този миг забеляза двете разфасовани тела, чиито глави се въргаляха отстрани. — Мили Боже, кой стори това?

— Рагнар.

Отчето се прекръсти.

— Както вече казах, срещата е в църквата. И се постарай да избършеш тази кръв от ризницата си, Утред. Все пак сме посланици!

Обърнах лице на запад и видях шепа бегълци да се отдалечават по посока на хълмовете. Без съмнение щяха да прекосят реката нагоре по течението и да се присъединят към другарите си на отсрещния бряг. А после всички заедно да се приберат в Дънхолм, за да отнесат на Кяртан вестта за своя разгром. Щом чуеше за знамето с орлово крило, той щеше да разбере, че Рагнар се е завърнал от Уесекс.

И може би, въпреки че се намираше върху непристъпната си скала, скрит зад високите стени, в сърцето му щеше да се прокрадне страх.

Препуснах към църквата, като поведох със себе си и Гизела. Беока се заклатушка подире ми, но беше твърде бавен.

— Почакай! — извика. — Не отивай без мен!

Но аз нямах намерение да го чакам. Вместо това пришпорих коня и го оставих далеч назад.

В църквата цареше сумрак. Единствената светлина идваше от малкия прозорец над вратата и от няколко мъждиви лоени свещи, запалени на олтара. Там, върху грубо скована маса, покрита с черен плат, лежаха ковчегът на свети Кътбърт и другите две сандъчета с реликви. Гутред седеше отпред на трикрако столче за доене, а край него стояха прави двама мъже и една жена. Мъжете бяха абат Едред и отец Хротуерд. Жената бе млада, с миловидно кръгло лице и доста бременна. По-късно научих, че е Осбурх, саксонската кралица на Гутред. Тя отмести поглед от мен към съпруга си, явно очаквайки го да заговори, но той мълчеше. Край лявата стена на църквата се бяха скупчили двайсетина войници, а край дясната — още повече духовници. Двете групи се разправяха за нещо, но с влизането ми притихнаха.

С Гизела минахме по прохода, хванати под ръка, докато не се озовахме пред Гутред, който не смееше да вдигне очи. Един или два пъти отвори уста, но думите му не идваха. Тогава погледна крадешком покрай мен, сякаш се надяваше през вратата да влезе някой не чак толкова страшен.

— Ще се оженя за сестра ти — казах.

Пак мълчание. Един монах понечи да протестира, но бързо бе дръпнат назад от свой другар. Реших, че днес съдбата явно е решила да ме поглези, защото това бяха Джанбърт и Айда — двойката, уредила изпращането ми в робство. Тогава от дъното на църквата все пак се надигна глас:

— Лейди Гизела вече е омъжена.

Гласът принадлежеше на възрастен мъж, пълен и сивокос. Беше облечен в къса кафява туника, със сребърна верижка на врата и вирна предизвикателно глава, щом закрачих към него.

— Ти си Ейдън — казах. От четиринайсет години не бях стъпвал в Бебанбург, но без усилие го познах. Навремето бе един от прислужниците на баща ми, натоварен със задачата да не допуска нежелани гости в залата за пиршества, но напереният му вид издаваше, че оттогава се е издигнал в длъжност. — Какъв си сега, Ейдън? — подрънках верижката му с ръка.

— Иконом на господаря на Бебанбург — рече намусено той. Явно не ме познаваше и нищо чудно — за последно ме бе виждал като деветгодишно дете.

— Значи това те прави мой иконом — отбелязах.

— Твой? — попита мъжът, но сетне си даде сметка какво означават думите ми и отстъпи крачка назад, присъединявайки се към двама по-млади войници. Жестът бе неволен, причинен по-скоро от учудване, отколкото от уплаха, защото Ейдън не беше страхливец. Сега бързо се окопити и отново ме погледна предизвикателно.

— Лейди Гизела е омъжена.

— Омъжена ли си? — обърнах се аз към нея.

— Не — отвърна тя.

— Чу ли? — казах. — Дамата не е омъжена.

Гутред прочисти гърло да заговори, но размисли, защото тъкмо тогава Рагнар и хората му започнаха да влизат в църквата.

— Тя си има съпруг и той е лорд Елфрик — обади се някой измежду духовниците. Обърнах се и видях, че е брат Джанбърт.

— Елфрик? — престорих се, че за първи път чувам новината. — Това родено от курва краставо псе?

Ейдън сръчка в ребрата единия от войниците до себе си и онзи вдигна меча. Другарят му стори същото. Аз им се усмихнах и много бавно изтеглих Змийския дъх от ножницата.

— Това е Божи дом! — възропта абат Едред. — Приберете оръжията!

Никой от нас не го послуша. Двамата обаче не направиха опит да ме нападнат, защото знаеха репутацията ми, а и острието на Змийския дъх още лепнеше от кръвта на хората на Кяртан.

— Утред! — появи се откъм входа Беока, разбутвайки присъстващите, за да стигне до мен. — Какво правиш, Утред!

— Не се притеснявай, отче, имам малко работа. Помниш ли Ейдън? — Беока едва сега забеляза сивокосия, когото познаваше добре от годините в Бебанбург, и спря объркано. — Нашият приятел Ейдън иска да се бия с тези две момчета, но преди да му доставя удоволствието, искам да чуя как Гизела изведнъж е станала съпруга на мъж, когото никога не е виждала.

Ейдън хвърли поглед към Гутред, очаквайки помощ от него, но такава не идваше, така че се наложи да се оправя сам.

— Аз я отведох в църквата вместо лорд Елфрик, така че пред очите на Бога е омъжена — рече накрая.

— А спа ли с нея? — попитах, предизвиквайки възмутен шепот сред духовенството.

— Разбира се, че не.

— Ако още е девствена, значи не е женена. Една кобила не е обяздена, докато някой не я възседне. Възсядали ли са те досега? — попитах Гизела.

— Още не — отвърна тя.

— Омъжена е — настоя Ейдън.

— Стоял си до нея пред олтара вместо чичо ми и наричаш това сватба?

— Прав е — намеси се тихо Беока.

— Значи сега, ако те убия — продължих, без да обръщам внимание на отчето, — тя ще стане вдовица?

Ейдън блъсна единия от войниците си към мен и онзи глупец взе, че ме нападна. Замахнах веднъж със Змийския дъх, рязко и силно, и оръжието му издрънча встрани, а моето острие опря в корема му.

— Искаш ли да си видиш червата пръснати по пода? — попитах го ласкаво, сетне надигнах гордо глас: — Аз съм Утред, господар на Бебанбург. Аз съм мъжът, убил Уба Лотброксон край морето. Погубил съм повече хора, отколкото мога да преброя. Но нека това не те спира. Искаш да се хвалиш, че си ми пролял кръвта? Онази крастава жаба Елфрик ще се радва, ако го сториш. Ще те възнагради богато. Така че давай, опитай — ръгнах го с върха на меча. Но той не стори нищо подобно. Вместо това отстъпи със залитане назад, както и другарят му. И нищо чудно, защото Рагнар и Стеапа се бяха присъединили към мен, а зад гърбовете им напираха цяла тълпа датчани в бойни доспехи, с брадви и мечове в ръце.

— Сега можеш да отпълзиш обратно при чичо ми — казах на Ейдън — и да му предадеш, че е загубил невестата си.

— Утред! — успя най-сетне да продума Гутред, но аз го игнорирах и отидох в другия край на храма, при скупчилите се свещеници и монаси. Гизела ме съпроводи, взе така уловила ме за ръка. Подадох й Змийския дъх и се изправих пред Джанбърт.

— Още ли смяташ, че тази жена е омъжена?

— Разбира се — изгледа ме дръзко той. — Цената бе платена, а брачният съюз — осветен.

— Цена? — погледнах към Гизела. — Колко са ти платили?

— Ние платихме на тях. Дадохме им хиляда шилинга и ръката на свети Осуалд.

— Ръката на свети Осуалд? — едва не се изсмях.

— Абат Едред я намери — поясни сухо тя.

— Най-вероятно я е изровил от сиромашкото гробище — предположих.

— Всичко бе сторено според мирските и църковните закони — настръхна брат Джанбърт. — Бракът е валиден.

Имаше нещо в тясното му, надменно лице, което ме дразнеше, затова се пресегнах и го улових за косата около остриганото теме. Той опита да се съпротивлява, но беше твърде слаб. Дръпнах главата му напред и надолу и я пресрещнах с набедреника над дясното си коляно. Сетне го изправих и попитах:

— Омъжена ли е?

— Да — каза той с удебелен от кръвта в устата му глас.

Повторих движението и този път усетих как зъбите му се чупят.

— Омъжена ли е? — Отговор не последва и аз потретих, като този път носът му изпращя в бронираното ми коляно. — Зададох ти въпрос.

— Омъжена е — настоя Джанбърт. Целият се тресеше от болка и безсилен гняв, а духовниците наоколо протестираха, но аз бях изгубен в сляпата си ярост. Той бе послушната маша на моя чичо, договорил с Гутред изпращането ми в робство. Заради неговите козни едва не бях загинал в мъки и унижения, прикован зад веслата на Свери. Споменът за тях забули съзнанието ми в алена мъгла и аз отново придърпах главата на монаха, но този път не го ударих, а извадих своя къс меч, Жилещата оса, и му прерязах гърлото. С едно движение. Докато острието напускаше ножницата, за миг зърнах разширените му, невярващи очи и — да си призная — сам наполовина не вярвах какво върша. Но все пак го извърших. Наточената стомана опря в сухожилията и хрущялите, мина през тях и кръвта пръсна по ризницата ми. Джанбърт се срина на пода, като приритваше и пускаше мехури. Останалите духовници запищяха като жени. Бяха достатъчно ужасени и докато обезобразявах лицето на Джанбърт, но никой не бе очаквал да стигна чак дотук. Дори аз самият останах изненадан докъде ме е тласнал гневът, но не изпитвах съжаление, нито разглеждах постъпката си като убийство, а като сладко и заслужено отмъщение. Всеки напън зад веслото, всеки удар, получен от хората на Свери, бяха вкарани в него. Отместих взор от агонизиращия Джанбърт към вечния му спътник, брат Айда.

— Омъжена ли е тази жена? — попитах.

— Според църковния закон… — започна онзи, но после спря, загледа острието на Жилещата оса и заекна: — Не е омъжена, докато бракът не е консумиран.

— Ти смяташ ли се за омъжена? — попитах Гизела.

— Ни най-малко.

Наведох се и избърсах оръжието в полите на расото на Джанбърт. Той вече лежеше неподвижен, със застинали в изненада очи. Един от свещениците събра кураж и коленичи да се помоли над него, но останалите стояха като овче стадо, подплашено от вълк. Беока отваряше и затваряше уста, без да произнесе нито звук. Прибрах Жилещата оса, взех Змийския дъх от Гизела и заедно се упътихме към брат й. Гутред се бе вторачил в трупа на монаха и в кръвта, оплискала пода и роклята на сестра му. Вероятно реши, че се каня да сторя същото и с него, защото преглътна конвулсивно, но аз спрях и посочих към Рагнар.

— Това е ърл Рагнар — казах — и той е дошъл да се бие за теб. Не че заслужаваш помощта му. Ако зависеше от мен, щях да те окова и да те пратя пак да чистиш нощното гърне на крал Еохайд.

— Говориш с богопомазания! — изпротестира отец Хротуерд. — Покажи уважение!

— Впрочем и теб никога не съм те харесвал — вдигнах към него Жилещата оса.

Беока, ужасен от поведението ми, ме избута встрани и се поклони пред Гутред. Беше пребледнял като восък след убийството на монаха, но дори и то не можеше да го отвлече от славната задача да бъде уесекски посланик.

— Нося поздрави от Алфред, краля на Уесекс…

— По-късно, отче — прекъснах го аз.

— Нося християнски поздрави — настоя упорито той, но сетне изписка, защото го дръпнах назад. Някои от духовниците си закриха очите с ръце, явно смятайки, че ще заколя и него.

— По-късно, ти казах — пуснах го и се обърнах към Гутред. — Е, какво ще правиш сега?

— Да правя? — примигна той.

— Да, обсадата вече я няма, така че си свободен. Какви са плановете ти?

— Нашите планове са да те накажем! — обади се вместо него Хротуерд и като ме посочи с пръст, взе да бълва необуздани заплахи, че съм грешник, езичник, убиец на член от светото братство и че Гутред няма да избегне Божието възмездие, ако ме остави да си тръгна безнаказано. Кралица Осбурх се взираше ужасено в обезумелия, разчорлен монах, който пръскаше слюнки и не спираше да крещи:

— Единствената надежда за Халиверфолкланд е съюзът с Елфрик от Бебанбург. Изпратете му невестата и убийте тоя безбожник!

Гизела стоеше до мен и стискаше ръката ми. Аз не казвах нищо.

Абат Едред, който сега изглеждаше също толкова стар и сбръчкан, колкото блажения Кътбърт, се опита да въдвори ред в храма. Вдигна ръце, докато наоколо не настъпи тишина, и благодари на Рагнар за разправата с хората на Кяртан.

— Това, което трябва да направим — обърна се после към Гутред, — е да отнесем светеца на север. В Бебанбург.

— Първо да накажем убиеца! — не мирясваше Хротуерд, сочейки ме с дървено разпятие.

— Нищо не е по-ценно за нас от неговите мощи — игнорира го Едред, — затова трябва да осигурим безопасността им. Предлагам да потеглим още утре сутрин.

Ейдън, икономът на Елфрик, поиска разрешение да говори. След като получи думата, каза, че е дошъл да вземе булката на господаря си с добра воля и на собствен риск. Че моето държание е било обидно, но е склонен да го забрави, ако Гутред осигури пристигането на Гизела и свети Кътбърт в Бебанбург.

Гутред се двоумеше.

— Ако тръгнем натам, Кяртан ще ни попречи — каза.

Едред обаче бе подготвен за възражението.

— Не и ако ърл Рагнар ни придружи, господарю. Църквата ще му се отплати подобаващо за услугата.

— Но кой от нас ще спи спокойно — размахваше дървения си кръст Хротуерд, — ако този кръвник бъде оставен между живите? Смърт! Смърт! Брат Джанбърт е мъченик!

Неколцина духовници се присъединиха към призивите, но Гутред успя да ги усмири, припомняйки си за посланичеството на отец Беока. Той настоя за тишина и му даде думата. Бедният Беока. Толкова дни бе репетирал словото си, шлифовал фразите, изричал ги на глас, променял ги, искал и отхвърлял съвети и препоръки. Сега започна с официален поздрав от Алфред, но Гутред надали го чу, защото бе зает да наблюдава мен и Гизела, а Хротуерд междувременно съскаше злословия в ухото му. Беока храбро продължи с хвалебствия по адрес на Гутред и кралица Осбурх, като ги наричаше божествена светлина на Севера и в общи линии отегчаваше всички присъстващи. Някои от войниците на Гутред го взеха на подбив, като се правеха на куци и кривогледи, докато Стеапа, уморен от безсърдечната им гавра, не отиде зад отчето и не постави ръка върху дръжката на меча си. Стеапа бе кротък по душа, но имаше страховит вид. Освен исполинския ръст кожата му бе изпъната върху черепа така, че го правеше неспособен на други изражения освен на свирепа омраза или вълчи глад. Той огледа помещението, очаквайки някой да продължи с подигравките, но желаещи нямаше.

Беока, естествено, остана убеден, че собственото му красноречие ги е накарало да притихнат. Той приключи с нисък поклон пред Гутред, преди да поднесе подаръците. Те включваха книга, която Алфред твърдеше, че сам е превел от латински на английски. Според Беока бе пълна с християнски наставления, така че може и да е истина. Тежкият том имаше твърда подвързия, отрупана със скъпоценни камъни. Гутред го повъртя в ръце, докато се сети как да отвори закопчалката, сетне разгърна една от страниците, държейки я на обратно, и заяви, че това е най-ценният дар, който някога е получавал. Каза същото и за втория предмет — франкски меч със сребърна дръжка, украсена с топка от прозрачен кристал. Но третият бе положително най-впечатляващ — реликварий от чисто злато, инкрустиран с пурпурни гранати, в който лежаха косми от брадата на свети Августин от Контварабург. Дори абат Едред, пазителят на най-тачените мощи в Нортумбрия, се приведе благоговейно да докосне сияещия метал.

— В тези дарове е заложено послание — рече Беока.

— Давай по-накратко — измърморих аз, а Гизела ме стисна за ръката.

— С нетърпение очаквам да го чуя — отговори любезно Гутред.

— Книгата символизира познанието — поде отецът, — защото без познание едно кралство е куха черупка на варварството и невежеството. Мечът е оръжието, с което пазим това познание, защитаваме Божия ред на земята, а кристалът на дръжката е вътрешното око, позволяващо ни да прозрем волята на Спасителя. Космите от брадата на свети Августин са, за да ни напомнят, че без нашия Господ сме нищо, а без светата църква — обикновена плява, носена от вятъра. Алфред от Уесекс ти желае дълъг и мъдър живот, богоугодно управление и мир в кралството.

Той се поклони, а Гутред отвърна с благодарствена реч, която обаче приключи с умолителния въпрос дали Алфред от Уесекс ще изпрати помощ на Нортумбрия.

— Помощ? — попита Беока, неуверен как да отговори.

— Трябват ми воини — рече Гутред, а аз се зачудих как изобщо очаква да оцелее достатъчно дълго, за да могат каквито и да било воини да стигнат от Уесекс до него.

— Кралят изпрати мен — намесих се.

— Убиец! — джафна неукротимият Хротуерд.

— Изпрати мен — повторих, като пуснах ръката на Гизела и отидох да се присъединя към Беока и Стеапа в пространството пред олтара. Беока крадешком ми правеше знаци да се махам и да мълча, но Гутред пожела да ме изслуша. — Преди повече от две години — напомних му аз — ти пожертва свободата ми, за да направиш Елфрик свой съюзник. Той ти обеща да унищожи Дънхолм, но доколкото разбирам, Дънхолм още стои непокътнат, а Кяртан е жив и здрав. След като си разбрал колко струват обещанията му, нима си готов пак да заложиш на него? Смяташ ли, че като му дадеш сестра си и мощите на един светия, ще тръгне да се бие за теб?

— Убиец — процеди през зъби Хротуерд.

— Бебанбург все още е на два дни път оттук — продължих — и за да стигнеш дотам, ти трябва помощта на ърл Рагнар. Но ърл Рагнар е мой приятел, не твой. Той никога не ме е предавал.

При споменаването на предателството лицето на Гутред трепна конвулсивно.

— Не ни е нужна подкрепата на езичници, кралю — приведе се към него Хротуерд. — Ако просто се причестим тук, в река Йордан, и се оставим в ръцете на Бога, той ще ни преведе здрави и невредими през владенията на Кяртан!

— Къде е пък тази река Йордан? — поинтересува се Рагнар.

Аз свих рамене, защото смятах, че се намира някъде в християнските свети земи, а не тук, в Нортумбрия.

— Река Суейл — извиси проповеднически глас Хротуерд, сякаш се обръщаше към многохилядно паство — е мястото, където блаженият свети Паулин е покръстил Едуин, първия християнски крал на нашата страна. Безчет хора са се кръстили във водите й, ето защо тя е свещена! Нашата река Йордан! Ако потопим мечовете и копията си в нея, Господ ще благослови остриетата им. Ще станем непобедими!

— Без ърл Рагнар — прекъснах безцеремонно излиянията му, вперил взор в Гутред — Кяртан ще ви разкъса на парчета. А както вече казах, Рагнар е мой приятел.

Гутред улови жена си за ръка, сетне събра кураж и срещна погледа ми.

— Какво би сторил на мое място, лорд Утред?

Враговете ми, от които в църквата имаше доста, със зле прикрита неприязън забелязаха обръщението „лорд“.

— Много е просто, господарю — пристъпих напред. Нямах ясна представа какво ще кажа, но изведнъж ме осени вдъхновение. Трите предачки или си правеха поредната шега, или бяха решили да позлатят съдбата ми, подобно на неговата.

— Просто? — учуди се той.

— Ивар поема към Йоферуик, а Кяртан изпраща войска да ти попречи да стигнеш Бебанбург. Каква е целта им? Да те превърнат в беглец. Да влязат в крепостта ти, да превземат замъка ти, да унищожат саксонските ти поддръжници, а после, когато вече няма къде да се скриеш, да те пленят и убият.

— Е, и? Остава ли ми някакъв изход?

— Да си намериш друга крепост. Място, където ще бъдеш в безопасност.

— И кое е то?

— Дънхолм, разбира се.

Той се вторачи в мен. В църквата настана гробна тишина. Дори духовниците, които допреди минута зовяха за моята смърт, млъкнаха. А аз си спомнях за Алфред. За това как в онази ужасна зима, когато цял Уесекс изглеждаше обречен, той мислеше не просто за оцеляване, а за победа.

— Ако тръгнем призори — казах — и маршируваме бързо, до два дни ще превземем Дънхолм.

— Нима можеш да го направиш? — попита със затаен дъх той.

— Не, господарю. Но заедно можем.

Всъщност далеч не бях толкова уверен. Знаех единствено, че врагът е силен, че си играе с Гутред като котка с мишка и че единственият му шанс за защита е нападението. А също, че поради многобройните войници, разпратени от Кяртан да вардят подстъпите към Бебанбург, Дънхолм е по-слабо защитен от всякога.

— Наистина можем — подкрепи ме Рагнар, заставайки до мен.

— Тогава ще го направим — отсече Гутред и така решението бе взето.

На свещениците не им се понрави, че ще остана безнаказан, а брожението им нарасна още щом кралят ги заряза и ме покани да го придружа до малката къща, която му служеше за квартира. Гизела също дойде с нас и застана край огнището, в което гореше малък огън. Следобедът бе хладен — първият студ, предизвестяващ настъпването на зимата. Щом останахме сами, Гутред ме погледна и се усмихна смутено.

— Съжалявам — рече с прегракнал глас.

— Ти си копеле — отвърнах.

— Виж, Утред…

— Задник. Миризлива фъшкия от невестулка.

— Все пак съм крал — опита да съхрани останките от достойнството си той.

— Значи си фъшкия от кралска невестулка. Задник, седнал на трон.

Гутред не намери какво да отговори, затова се отпусна върху единствения стол в стаята и сви рамене.

— И все пак постъпката ти бе правилна.

— Така ли? — просветна лицето му.

— Да. Макар че не сработи. Ти ме пожертва, за да си спечелиш подкрепата на Елфрик. С неговите войски трябваше да смачкаш Кяртан като гнида, но той още е в замъка си. В същото време Елфрик се величае за господар на Берниция, а ти се разправяш с бунтуващи се датчани. Затова ли трябваше две години да опъвам гръб зад веслата? — Той мълчеше. Разкопчах колана с меча, сетне изхлузих тежката ризница през главата си и я оставих да падне на пода. Пред озадачения му поглед съблякох и туниката и му показах белега на лявото си рамо, изрязан от ножа на Хака.

— Знаеш ли какво е това?

Гутред поклати глава.

— Робско клеймо. Ти нямаш такова, нали?

— Нямам.

— Значи аз съм го понесъл вместо теб. За да можеш да властваш над тези земи. Но от крал ти се превърна в жалък беглец, водещ се по ума на свещеници. Още навремето ти казвах да убиеш Ивар.

— Трябваше да те послушам — призна той.

— И как можа да позволиш на онова рошаво кречетало Хротуерд да наложи църковен десятък на датчаните?

— Той каза, че лично свети Кътбърт се явил и му го заръчал.

— Този светия май е доста разговорлив като за мъртвец. Защо не си набиеш в главата, че ти управляваш тук, а не свети Кътбърт?

— Християнската магия винаги досега ми е помагала — опита да се оправдае Гутред.

— Нима? — възразих подигравателно. — Защо тогава Кяртан и Ивар са живи, а ти се разправяш с разбунтували се датчани? Забрави за християнската магия. Сега имаш мен и ърл Рагнар. По-добър от него няма да намериш в цялото кралство, затова го пази като зеницата на очите си.

— Ще го пазя, обещавам. И теб също.

— Как иначе, нали ще ти ставам зет.

Той кимна и с изнурена усмивка посочи към Гизела.

— Тя все казваше, че ще се върнеш.

— А ти ме смяташе за мъртъв?

— Надявах се да си жив. — Гутред се изправи и пристъпи към мен. — Ще повярваш ли, ако ти кажа, че ми липсваше?

— Разбира се, защото и ти липсваше на мен.

— Наистина? — прокрадна се надежда в гласа му.

— Да — отвърнах и колкото и да е странно, не лъжех. Бях очаквал, че срещата с него ще ме изпълни с омраза, но той ми беше все така симпатичен. Прегърнахме се, а после Гутред си взе шлема и тръгна към вратата, която представляваше парче плат, окачено на гвоздеи.

— Е, разполагайте се — подхвърли на излизане към мен и Гизела. — Къщата е ваша за през нощта.

Дори и сега, след толкова години, видя ли момиче, което да ми напомня за Гизела, в гърлото ми се надига буца. Момиче с грациозна и уверена стъпка, с тънка талия, дълга черна коса и предизвикателно вирната брадичка. Всеки път ми се струва, че отново виждам нея и понеже съм станал мекушав стар глупак, очите ми се насълзяват.

— Да знаеш, че вече съм женен — признах й онази вечер.

— Така ли? — учуди се Гизела.

— Казва се Милдрит — продължих — и навремето я взех, защото Алфред ми нареди. Но тя ме мрази и отиде в манастир.

— Май всичките ти жени стават монахини — Милдрит, Хилд, а сега и аз.

— Вярно — усмихнах се. — Не ми беше хрумвало досега.

— Всъщност Хилд ме посъветва да постъпя в манастир, ако някога се почувствам заплашена. Затова и го направих, щом разбрах, че Кяртан ме иска за снаха.

— Гутред никога нямаше да те даде за жена на Свен — уверих я аз.

— Напротив, обмисляше го. Трябваха му пари и подкрепа, а нямаше какво друго да предложи освен мен.

— Разменна монета.

— Именно.

— Хареса ли ти в манастира?

— Всичко ми беше противно, докато те нямаше. Е, сега ще убиеш ли Кяртан?

— Разбира се.

— Как?

— Още не знам. А може и Рагнар да го убие. Той има повече основание да го мрази от мен.

— Когато отказах да взема Свен — рече Гизела, — Кяртан се закани, че щял да ме плени и даде на войниците си. Да ме върже за кол и да остави всички да ми се изредят, а после да насъска по мен кучетата си. С Милдрит имахте ли деца?

— Един син. Но той умря.

— Моите деца няма да умират. Синовете ми ще бъдат воини, а дъщерите — майки на воини.

Усмихнах се и прокарах ръка по гръбнака й така, че тя потрепери връз мен. Бяхме завити с три наметала, но косата й бе мокра, защото тръстиковият покрив отгоре капеше. Сламеникът под нас също бе влажен и миришеше на гнило, но ние бяхме щастливи.

— Покръсти ли се, докато стоя при монахините? — попитах.

— Разбира се, че не — смръщи нос тя.

— И игуменката нямаше нищо против?

— Аз й давах сребро.

— Значи всичко е било наред.

— Не вярвам, че някой датчанин наистина е приел Христовата вяра.

— Дори и брат ти?

— Не знам какво става в неговата глава, но ние имаме много богове, а християните — само един. Как му беше името? В манастира ми го казаха, но аз забравих.

— Йехова.

— Точно така. Сякаш не ни стигат Один и Тор. Той има ли си жена?

— Не.

— Горкият Йехова.

Горкият Йехова, помислих и аз и още го мислех на следващия ден, докато под проливния дъжд, шибащ останките на стария римски път и превръщащ полетата в кал, прекосявахме река Суейл, за да поемем на север, към непристъпната крепост. Отивахме да превземем Дънхолм.

Глава девета

Докато излагах плана си, той изглеждаше прост — да препуснем към Дънхолм, да атакуваме с изненада и така да спечелим безопасно убежище за Гутред и отмъщение за Рагнар. Но отец Хротуерд не се даде без бой и преди да тръгнем, се състоя поредният разгорещен спор.

— Какво ще стане с мощите на блажения Кътбърт? — обърна се той към Гутред. — Ако си тръгнеш оттук, кой ще ги пази?

Хротуерд бе движен от страст. Страст, подхранвана от гнева. Познавал съм и други като него — хора, които изпадат в същински бяс заради най-лекото накърняване на нещо, което им е близко до сърцето. За Хротуерд това бе църквата и всеки, който не изповядваше християнството, се превръщаше в негов кръвен враг. Постепенно се бе превърнал в приближен съветник на Гутред, който разглеждаше религията като висша форма на магия, а него — като жрец, умеещ да борави с нея. Хротуерд действително приличаше на магьосник. Имаше разчорлена коса, щръкнала брада, пламтящ взор и невероятно гръмък глас. Не беше женен, защото се бе посветил изцяло на любимата си църква и всички очакваха, че щом Улфхер умре, той ще стане архиепископ на Йоферуик.

Гутред от своя страна бе чужд на силните страсти. По природа умерен и дружелюбен, просто искаше всички около него да са доволни и лесно се поддаваше на влиянието на Хротуерд. В Йоферуик, където повечето жители бяха християни, отецът можеше без труд да събере тълпа на улицата и Гутред, за да избегне безредици, се стараеше да му угажда. Друго любимо оръжие на Хротуерд, което той използва и в навечерието на похода ни към Дънхолм, бе гневът на свети Кътбърт. Единственият ни шанс да превземем крепостта бе изненадата, а тя изискваше бързо придвижване. Тоест налагаше се ковчегът на светията, както и главата на Осуалд и безценното евангелие да останат в Кетрехт заедно с духовниците и жените.

— Ако попаднат в ръцете на езичниците, те ще бъдат осквернени! — крещеше с пяна на уста Хротуерд. И, естествено, беше прав. Трупът на Кътбърт щеше да се лиши от златния си нагръден кръст и рубинения пръстен и да бъде хвърлен на прасетата, а евангелието от Линдисфарена, след като остане без инкрустираната със скъпоценни камъни подвързия — да бъде използвано за подпалки или за бърсане на датски задници. — Наш дълг е преди всичко да браним светините!

— Наш дълг е преди всичко да браним краля — отвърнах аз.

Свещениците веднага застанаха на негова страна и настръхнаха срещу мен. Аз бях убиец, езичник, еретик, грешник, осквернител и ако искаше да съхрани трона си, Гутред трябваше първо да се разправи подобаващо с мен. Единствено Беока се опитваше да вразуми братята си по расо, но гласът му бе твърде немощен. Те настояваха, че Гутред ще бъде прокълнат от Бога, ако изостави Кътбърт, и той изпадна в нерешителност, докато Рагнар не му се притече на помощ.

— Да скрием светеца — предложи той. Трябваше да го каже три пъти, преди да бъде чут.

— Да го скрием? — учуди се абат Едред.

— Къде? — попита презрително Хротуерд.

— Тук има гробище. Може да го заровим там. Кой ще тръгне да търси мъртвец в гробище? — Всички се вторачиха в него, а Едред понечи да възрази, но предложението бе толкова разумно, че думите замряха на устните му. — Закопайте го — продължи Рагнар, — а после отидете на запад в хълмовете и ни чакайте там.

Преди Хротуерд да успее да се опълчи, Гутред прегърна идеята и назова десет души, които да останат със свещениците и жените и да ги пазят. На сутринта, докато потегляхме, тези мъже вече копаеха временното убежище за мощите на светията и другите реликви. По мое настояване войниците от Бебанбург също останаха в Кетрехт. Ейдън искаше да ни придружи, но аз му нямах доверие. Той лесно можеше да ни погуби, като препусне пред нас и предупреди Кяртан за приближаването ни, затова за всеки случай му взехме и конете. Абат Едред пък пожела Осбурх, бременната съпруга на Гутред, да остане като един вид залог за завръщането му. Гутред се престори на съкрушен от раздялата, но според мен изпитваше по-скоро облекчение да се отърве за известно време от нея. Осбурх беше тревожна жена, подобно на Милдрит, и също като нея голям любител на свещениците. Хротуерд й служеше за изповедник и подозирах, че в леглото тя надъхва съпруга си с неговите послания. Гутред й гарантира, че датски крак няма да стъпи близо до Кетрехт в наше отсъствие, макар че нямаше как да е сигурен в това. Винаги оставаше вероятност, докато се върнем, всички да бъдат изклани или поробени от случайно преминал въоръжен отряд. Но ако искахме да завладеем Дънхолм, не биваше да губим нито минута.

Имаше ли действително шанс? Дънхолм бе място, зад чиито стени човек можеше да седи и да се надсмива над враговете си, докато не побелее от старост. А ние едва наброявахме двеста души, включително двайсетината жени, настояли да дойдат с нас, сред които и Гизела. Те бяха облечени в панталони и кожени туники. Отец Беока също се присъедини. Убеждавах го, че не умее да язди достатъчно бързо и че ако изостане, няма да го чакаме, но той не щеше и да чуе за оставане в Кетрехт.

— Аз съм посланик — заяви гордо — и мястото ми е до Гутред.

— Мястото ти е при свещениците — възразих.

— Идвам и толкова — отсече той и отказа да слуша повече доводи. Накара ни да завържем краката му за ремъка на седлото, за да не пада, и през време на целия бърз марш не гъкна нито веднъж, въпреки че сигурно е изпитвал непоносими болки. Дори да беше сакат и кривоглед, изпоцапан с мастило книжен плъх, отец Беока носеше сърце на воин.

Напуснахме Кетрехт в мъглявото и дъждовно есенно утро, а останалите живи войници на Кяртан, които междувременно се бяха събрали на северния бряг на реката, тръгнаха по петите ни. Бяха общо осемнайсет и ни следваха отдалеч, а ние се правехме, че не ги забелязваме. За да ги объркаме, не се придържахме към римския път, който водеше през равнината право към Дънхолм, а след няколко километра свърнахме на северозапад, по пътека през хълмовете. Към пладне облаците се разкъсаха, но слънцето бе ниско, а сенките — дълги. Над главите ни прелитаха ята дроздове, преследвани от ястребите. Това бе времето от годината, когато хората колеха добитъка, оставяйки само животните за разплод. Говеда и прасета, угоени от обилната паша и есенните жълъди, отиваха под ножа, а месото им се опушваше или осоляваше в качета. Ямите за дъбене на кожи воняха на тор и урина. Овцете се прибираха от планинските пасбища, за да презимуват в кошарите, а долините ехтяха от брадвите на секачите, събиращи дърва за огрев.

Няколкото селца, които подминахме, бяха безлюдни. Жителите им, предупредени за приближаването на конници, ги бяха напуснали, за да се крият из околните чукари и да се молят там да не ограбим покъщнината им. Продължихме да се изкачваме, за да заблудим следващите ни войници на Кяртан, че намерението ни е да заобиколим Дънхолм отдалеч. Разчитахме те да му пратят вест по римския път, че Гутред прави пореден отчаян опит да достигне Бебанбург — това би го накарало да извади още хора от крепостта и да ги прати да вардят подстъпите натам и бродовете на река Уийре.

Прекарахме нощта сред хълмовете. Отново валеше и спряхме да лагеруваме на горист склон, край празна овчарска колиба. Жените си намериха подслон в нея, но останалите трябваше да клечим край огньовете. Знаех, че съгледвачите не ни изпускат изпод око и се надявах вече да са убедени, че отиваме на запад. Дъждовните капки съскаха в жарта, а Рагнар, Гутред и аз говорехме със Ситрик, карайки го да си припомни всичко за мястото, където бе отрасъл. Повечето неща вече ми бяха известни и често си ги бях повтарял, докато опъвах веслото на кораба на Свери, но въпреки това слушах внимателно описанието. Оградата от колове на Дънхолм го заобикаляше отвсякъде, като прекъсваше единствено в южния край на скалата, където урвата бе твърде стръмна, за да я изкачи човек. Водата се черпеше от кладенец откъм източната страна.

— Той се намира малко по-надолу, извън крепостта, но си има собствена стена — каза Ситрик.

— Пътят дотам стръмен ли е? — попита Рагнар.

— Много стръмен. Веднъж едно момче падна, удари си главата в дърво и остана глупаво за цял живот. От западната страна има още един кладенец, но рядко се ползва, защото водата е мътна.

— Значи Кяртан си има храна и вода — рече унило Гутред.

— Ние и без това няма да го обсаждаме, защото не разполагаме с достатъчно хора — отвърнах, после се обърнах пак към Ситрик. — Казваш, че източният кладенец бил сред дървета. Гъсти ли са?

— Да, милорд. Основно габър и явор.

— Но в оградата трябва да има порта, за да стигат хората дотам, нали?

— Да, за да минават жените с ведрата.

— А реката може ли да се прекоси на това място?

— Трудна работа. — Ситрик се мъчеше да помогне, но описанието на бързото течение на Уийре покрай скалата не бе никак обнадеждаващо. Тя явно бе по-плитка от човешки бой, но имаше ями, водовъртежи и плетени кошове за риба, скрити под повърхността. — Ако човек внимава, може да я прекоси денем, но не и нощем — заключи младежът.

По спомените ми от онова далечно утро, когато се бях спотайвал пред крепостта, предрешен като мъртвия мечоносец, теренът източно от нея действително бе коварен, осеян със скали и дънери от дървета, но все пак по него можеше да се мине опипом, дори и нощем. Помнех също, че течението надолу се скриваше от каменист провлак, който сякаш не беше чак толкова стръмен.

— Трябва да стигнем стените на Дънхолм утре вечер — казах. — Точно преди мръкване. А призори ще го нападнем.

— Ако бъдем там преди мръкване, ще ни забележат и ще се подготвят — възрази Рагнар.

— По тъмно не можем да го направим, защото ще объркаме пътя. А освен това аз искам да ни забележат.

— Така ли? — учуди се Гутред.

— Щом видят враг откъм север, те ще се стекат натам. Целият гарнизон ще дойде да охранява портата. Но ние ще нападнем от друго място. — Хвърлих поглед през огъня към Стеапа.

— Ти се боиш от тъмното, нали?

Едрото му, скулесто лице се напрегна. Не му се щеше да признава, че го е страх от каквото и да било, но накрая преодоля неохотата си.

— Да, малко.

— Но ще ми се довериш ли да те преведа утре вечер през мрака?

— Да, милорд.

— Тогава ще тръгнем с теб и още десетима души — казах, внезапно изпълнен с увереност, че знам как можем да превземем непристъпния Дънхолм. Разбира се, късметът трябваше да е на наша страна, но докато седяхме там, сред влагата и студа, аз повярвах, че трите предачки отново са добавили златна нишка в моята съдба. А колкото до тази на Гутред, тя открай време си беше златна.

— Само дузина мъже? — попита Рагнар.

— Дузина скедугенгани — отговорих, защото, ако някой можеше да проникне в Дънхолм, това бяха именно ходещите в сенките. Беше време да повикаме на помощ странните същества, които населяваха нощта, меняха формите си и изпълваха с ужас сърцата. Но дори Дънхолм да паднеше в ръцете ни, пак оставаше задачата да заловим и убием Ивар.

Знаехме, че Кяртан ще разположи хора да бранят бродовете на Уийре нагоре по течението. На запад прекосяването й ставаше все по-лесно, затова се надявах да ги изпрати колкото се може по-надалеч. За да подсилим заблудата му, именно натам се отправихме на следващата сутрин. Щом изкачихме билото на един по-висок хълм, Рагнар и аз видяхме как шестима души се отделят от преследващата ни група и препускат към крепостта, за да му кажат накъде отиваме. Решихме да продължим по същия маршрут още малко. Конят на Ситрик бе изгубил подкова и спряхме, докато той оседлае едно от резервните животни, после яздихме още около час.

Движехме се бавно, следвайки пастирските пътеки надолу към гористата долина. Щом се озовахме сред дърветата, оставихме Гутред да продължи с повечето войска, а ние се скрихме сред стволовете с двайсетина подбрани мъже. Съгледвачите на Кяртан, вече само деветима да брой, видяха колоната да се изкачва по отсрещния склон и безгрижно я последваха. Бяха на дребни и леки коне, с които лесно щяха да ни се изплъзнат, но дори не подозираха за засадата. Вече бяха навлезли дълбоко втората, когато зърнаха пред себе си Рагнар. Понечиха да обърнат назад, но още три групи, предвождани от мен, Стеапа и Роло, блокираха бягството им от всички страни. Те избраха да препуснат към моята група в надежда да разкъсат обръча, но нашите коне бяха по-тежки и преградиха пътя им с телата си. Двама умряха бързо, единият пронизан от Змийския дъх. Другите седем опитаха да се пръснат, но гъстата растителност им пречеше. Стеапа, слязъл от седлото, настигна последния от тях в гъсталака. Видях брадвата му да се издига, а после се разнесе писък, който ми се стори безкраен. Чаках да свърши, но той продължаваше, докато Стеапа не кихна. После брадвата се стовари отново и настъпи внезапна тишина.

— Да не хващаш хрема? — го попитах.

— Не, милорд — отвърна гигантът, докато се измъкваше на пътеката, влачейки трупа подир себе си. — От вонята на този тук ми залютя на носа.

Кяртан вече бе сляп, макар и да не го знаеше. Щом се разправихме с деветимата, надухме рог, за да дадем сигнал на Гутред да се върне. Докато го чакахме, хванахме конете на убитите и свалихме всичко по-ценно от труповете им. Сдобихме се с оръжия, гривни, няколко монети, комати сух хляб и два малки мяха брезово вино. Един от тях носеше хубава ризница, навярно правена във Франкия, но бе толкова дребен на ръст, че тя не стана на никой от нас и Гизела я взе за себе си.

— На жените не им трябват доспехи — смъмри я брат й, но тя не му обърна внимание. Беше удивена, че нещо така фино изплетено може да тежи толкова много, но въпреки това я нахлузи през глава, изкара коси над яката и препаса на кръста си един от мечовете на мъртъвците. Накрая метна отгоре черната си мантия и изгледа предизвикателно Гутред.

— Е, как ти се струвам?

— Доста страховита — усмихна се той.

— Радвам се. — Тя улови юздите на кобилата си, за да я накара да застане неподвижно, и вкара крак в стремето да я яхне, но не предвиди теглото на ризницата и едва успя да се изкатери в седлото.

— Отива ти — казах, докато яздехме редом, и наистина беше така. Тя приличаше на валкирия — една от онези жени, воини на Один, препускащи с блестящи доспехи в небесата.

Обърнахме на изток и вече се движехме по-бързо. Яздехме между дърветата, като постоянно трябваше да свеждаме глави, за да се предпазим от клоните, шибащи лицата ни. Следвахме набъбнал от дъждовете поток, който трябваше да ни отведе до река Уийре. В ранния следобед наближихме на по-малко от десет километра от Дънхолм и оставихме на Ситрик да ни отведе до място, където да прекосим реката. По неговите думи след Дънхолм Уийре се разширяваше и ставаше по-плитка, преминавайки през равнинни пасища. Родителите на майка му бяха живели по тези места и той сам като дете бе прекарвал добитък през бродовете. За късмет, те се намираха от източната страна на крепостта, която Кяртан нямаше да охранява.

Слязохме към реката в подножието на хълм, край който имаше няколко скупчени къщи.

— Това е Хокхале, родното село на майка ми — каза Ситрик.

— Баба ти и дядо ти още ли живеят тук? — попитах.

— Не, милорд. Кяртан ги уби, когато хвърли майка ми на кучетата си.

— Колко кучета има той?

— Петдесетина. Огромни, зли същества. Слушат само него и ловците му. А също и лейди Тира.

— Нея пък защо?

— Не знам. Но баща ми веднъж ги насъска по нея. Не вярвам, че щеше да ги остави да я разкъсат, по-скоро искаше да я уплаши. Но тя започна да им пее.

— Да им пее? — обади се Рагнар. Той почти не бе споменавал Тира през последните седмици. Явно изпитваше вина, задето е оставил сестра си толкова дълго във властта на Кяртан. След изчезването й той се опита да я открие и дори директно попита Кяртан за нея, след като друг датчанин уреди примирие помежду им, но онзи категорично отрече тя да е при него. После Рагнар се присъедини към Великата армия, тръгнала да завладява Уесекс, и сам стана заложник на Алфред. А през цялото това време Тира бе стояла в Дънхолм. Сега Рагнар гледаше изпитателно Ситрик, очаквайки отговор на въпроса си.

— Да, милорд. Просто им запя и те налягаха по земята. Баща ми страшно им се ядоса. Според някои тя е магьосница — добави плахо младежът.

— Никаква магьосница не е — тросна се Рагнар. — Никога не е искала друго, освен да се задоми и да си има деца.

— Само казвам, че щом запя, кучетата легнаха — оправда се Ситрик.

— Е, пред нас няма да легнат — вметнах аз. — Щом ни види, Кяртан ще ги пусне насреща ни.

— Така и ще направи — потвърди тревожно Ситрик.

— Е, значи просто ще трябва да им попеем — заключих безгрижно аз.

Следвайки разкаляната пътека край потока, най-сетне стигнахме Уийре, за да установим, че е придошла от дъжда и се носи на бързи, мътни талази, заливайки стръмните си брегове. На отсрещната страна имаше хълм, а навъсените облаци бяха толкова ниски, че сякаш закачаха голите клони на дърветата по върха му.

— Никога няма да прекосим тук — каза Рагнар. Отец Беока, все така привързан към седлото, трепереше в прогизналото си расо. Мъжете стояха в нерешителност, а конете им тъпчеха с копита размекнатата земя. Тогава Стеапа, който яздеше огромен черен жребец, изведнъж изръмжа и без да продума, нагази в реката. Животното се сепна от бързото течение, но той го пришпори и продължи, докато водата не започна да се пени над стремената му. Тогава спря и ми даде знак да последвам неговия пример.

Идеята му беше най-едрите коне да направят бариера, която да укроти силата на стихията. Отидох до него и се улових за юздите му, а после дойдоха и още мъже. Държахме се един за друг във верига, която постепенно достигна отсрещния бряг, намиращ се на трийсетина метра разстояние. Импровизираният бент беше необходим само в средата, където бе най-дълбоко. След като се насъбраха няколко десетки ездачи, крепящи се взаимно, Рагнар нареди на останалите да тръгнат през поуспокоените води. Бедният Беока примираше от ужас, но Гизела улови кобилата му и я поведе заедно със своята. Един войник и една жена бяха понесени от талазите, но и двамата успяха да намерят опора по-надолу по течението и да се спасят благополучно. След като по-дребните коне се озоваха на другия бряг, ние останалите един по един разтурихме веригата и се изтеглихме подире им.

Беше едва средата на следобеда, но заради свъсеното небе изглеждаше, че се свечерява. Мокри и премръзнали, се заизкачвахме под капещите дървеса по склона към Дънхолм, който бе толкова стръмен, че на места се налагаше да слизаме от седлата и да водим конете след себе си. Щом стигнахме билото, пред погледите ни се показа и самата крепост, кацнала върху своята скала като тъмна сянка в дъжда. Виждаше се дори димът от огньовете вътре, смесващ се с гъстите, черни облаци. Вече имаше вероятност и стражите по стените да ни забележат, макар че се движехме сред гориста местност, а оръжията и ризниците ни бяха омазани с кал. Но дори да ни видеха, те надали биха заподозрели, че сме врагове. Последното, което знаеха за Гутред, бе, че е тръгнал с хората си на запад в отчаян опит да достигне Бебанбург, а ние вече се намирахме на отсамния бряг на реката, източно от Дънхолм.

Ситрик продължаваше да ни води. Спуснахме се от другата страна на хълма, където нямаше видимост от крепостта, и навлязохме в тясна долина. Прекосихме без труд потока, течащ по дъното й, и поехме отново нагоре покрай мизерни колиби, чиито обитатели уплашено надничаха изпод ниските прагове. Ситрик ни обясни, че това са личните роби на Кяртан, чиято работа е да угояват животни, да секат дърва и отглеждат жито за Дънхолм.

Конете ни започваха да се уморяват от бързата езда през неравния и разкалян терен и от носенето на ездачи с тежки оръжия, щитове и доспехи, но пътуването ни беше към своя край. Вече нямаше значение дали защитниците на крепостта ще ни забележат, защото бяхме пред самите й стени и никой не можеше да я напусне, без да мине през нас. Единственият път, водещ към нея, се намираше под наш контрол и Кяртан не можеше да изпрати вестоносец, за да върне бойците, тръгнали да ни дирят на запад.

Стигнахме каменистия провлак над реката, където склонът бе малко по-полегат, а пътеката правеше завой, преди да се заизкачва към масивната порта. Тук спряхме и се разпръснахме. За хората в Дънхолм трябва да сме изглеждали странна армия — мръсна и кална, но въоръжена с мечове, брадви, копия и щитове. Вече бяха разбрали, че са обсадени от врагове, и вероятно ни се надсмиваха. Тяхната твърдина бе толкова непристъпна, а ние — едва шепа хора, над които се лееше проливен дъжд и се спускаше непрогледен мрак, пронизван от гръмотевици и светкавици.

Спънахме конете, разтоварихме ги и доколкото ни бе по силите, се погрижихме да изчистим копитата им от калта. После потърсихме завет откъм подветрената страна на храсталаците, за да стъкнем огньове. Мнозина от нас носеха суха прахан и подпалки в кожени торбички, но те прогизваха веднага щом биваха извадени на дъжда и запалването на първия огън ни отне цяла вечност. Накрая двама мъже направиха с плащовете си подобие на палатка, а трети зачатка с кремъка и огнивото, докато отдолу не се изви тънка струйка дим. Крехкото пламъче трябваше да се пази, сякаш бе от злато, докато не укрепна дотолкова, че да подхване влажните съчки. Накрая запламтяха няколко огнища. Мокрите дърва пукаха, съскаха и почти не топлеха, но показваха на Кяртан, че враговете му още са тук, на хълма. Той надали допускаше, че Гутред ще има куража да го нападне, но вероятно бе чул, че Рагнар се е завърнал от Уесекс, а аз — от робство, и може би в онази дълга, бурна и мрачна нощ в сърцето му се е прокраднала тръпка на страх.

А докато някои трепереха, други се промъкваха като сенки в мрака.

Чак до мръкване аз оглеждах напрегнато маршрута, който трябваше да извървя по тъмно, и перспективата не ме изпълваше с възторг. Трябваше да сляза до реката, после да свърна на юг покрай брега, но точно под крепостта, където водата миеше стените на Дънхолм, пътят се преграждаше от скала. Тя бе огромна — по-голяма от новата църква на Алфред в Уинтансестър, и ако не намерех начин да я заобиколя, трябваше да се изкатеря по широкото й, плоско било, на по-малко от хвърлей разстояние от стражите на Кяртан. Заслоних с длан очите си от дъжда, за да видя по-добре, и реших, че вероятно все пак има начин да се да мине между скалата и ръба на брега.

— Ще успееш ли? — попита ме Рагнар.

— Трябва да успея.

Подбрах десетимата мъже, които трябваше да ме придружат заедно със Стеапа. Гутред и Рагнар също пожелаха да дойдат, но им отказах. Рагнар трябваше да води атаката срещу главната порта, а Гутред просто не умееше да се бие достатъчно добре. Освен това беше една от основните причини за цялото начинание и щеше да го обезсмисли, ако паднеше мъртъв пред стените на Дънхолм. Привиках отец Беока настрана и му казах:

— Помниш ли, когато баща ми ти заръча да ме пазиш по време на обсадата на Йоферуик? — Тогава бях десетгодишен и горях от нетърпение да видя битка отблизо.

— Разбира се, че помня — отвърна негодуващо той. — А ти ми се изплъзна и избяга, понеже искаше да участваш в сражението. Сам си беше виновен, че датчаните те плениха! Ако не беше станало така, сега да си християнин. Никога няма да си простя, задето те изпуснах. Трябваше да вържа юздите на коня ти за своите.

— Тогава само щяха да пленят и теб — успокоих го. — Но утре искам да направиш същото за Гутред. Стой до него и не му позволявай да се излага на опасност.

— Но той е крал! — възкликна тревожно Беока. — При това възрастен мъж. Как ще му нареждам какво да прави?

— Кажи му, че Алфред го иска жив.

— Алфред може и да го иска жив — поклати унило глава отецът, — но сложиш ли меч в ръката на човек, той пощръклява. Виждал съм го безброй пъти!

— Тогава му кажи, че си имал видение, в което свети Кътбърт е наредил Гутред да не влиза в бой.

— Той няма да ми повярва.

— Ще повярва, и още как!

— Добре, ще опитам — рече Беока и ме изгледа със здравото си око. — Наистина ли можеш да се справиш с това, Утред?

— Не знам — отговорих чистосърдечно.

— Ще се моля за теб.

— Благодаря, отче. — Аз самият щях да отправям молитви към всички богове, които знаех, така че един в повече нямаше да навреди. Но в крайна сметка всичко опираше до съдбата. Трите предачки вече знаеха какво кроим и дали плановете ни ще се увенчаят с успех. Оставаше само да се надявам, че не са приготвили ножиците, за да срежат нишката на живота ми. В крайна сметка, ако цялата авантюра имаше силна страна, тя бе именно в нейната лудост. Лудостта витаеше във въздуха на Нортумбрия още от самото ми завръщане — убийственото безумие в Йоферуик, свещеното умопомрачение в Кеър Лигалид, а сега и моята щурава идея.

Бях избрал Стеапа, защото той струваше колкото трима или четирима други бойци. Ситрик ми трябваше, защото единствен познаваше вътрешността на Дънхолм. Взех Финан, защото в душата на този ирландец тлееше необуздана ярост. Взех Клапа, защото бе як като бик и безстрашен, а също и Райпър, защото бе пъргав и хитър. Останалите шестима бяха от хората на Рагнар — всичките млади, силни и добри в боравенето с оръжие. Разясних им своя план и се уверих, че разполагат с черни наметала, които да ги покриват от глава до пети. Намазахме ръцете, лицата и шлемовете си със смес от пепел и кал. Не взехме щитове — това бе трудно решение, защото щитът е от голяма помощ в битката, но също така е тежък и труден за носене, а ако случайно се удари в дърво или камък, ехти като барабан.

— Аз ще тръгна първи — казах. — И ще се движим бавно. Много бавно. Имаме цяла нощ на разположение.

Завързахме се един за друг с кожени ремъци. Знаех колко е лесно да се изгубим един друг в мрака, а тъкмо тази нощ бе тъмно като в рог. Луната не се виждаше изобщо, скрита зад плътните облаци, от които не спираше да се лее дъжд, но разполагахме с три неща, които да ни водят. Първо, самият склон. Докато горната му част ни се падаше отдясно, значи се намирахме източно от Дънхолм. Второ, реката, която шумеше в краката ни, заобикаляйки скалата. И, трето, огньовете на самата крепост. Кяртан се боеше от нощно нападение и бе накарал хората си да хвърлят пламтящи факли от бастиона над портата. Те осветяваха пътеката отпред, но за запалването им бе необходимо вътре да се поддържа голяма клада, чието алено сияние открояваше очертанията на стената на фона на тъмните облаци.

Бях окачил на пояса си Змийския дъх и Жилещата оса и подобно на останалите носех копие, чието метално острие бе увито в парцал, за да не ме издаде със случаен проблясък. Тръгнахме чак след като се стъмни напълно — не исках някой зорък съгледвач от стената да забележи как пъплим по стръмния склон. Отначало вървенето бе лесно, защото нашите собствени огньове осветяваха пътя ни. Тръгнахме в посока, обратна на крепостта, за да не ни видят как напускаме лагера, а щом слязохме до реката, свърнахме обратно на юг. Тук имаше дънери на повалени дървета и трябваше да ги прескачаме, заплитайки нозе в изсечените клони, обрасли в бодлив къпинак. Тънките вейки пукаха под тежестта ни, но шумът се заглушаваше от дъжда и ревящата от лявата страна река. Наметалото ми постоянно се закачаше и скъсах края му в опити да го освободя. Час по час се разнасяха светкавици и ние замръзвахме по местата си. В тяхното синьо-бяло сияние ясно се открояваше силуетът на стената, цялата настръхнала от часови, които навярно бяха унили, прогизнали и нещастни. Следваше оглушителен гръм, сякаш самият Тор удряше с бойния си чук по гигантски железен щит. Боговете ни наблюдаваха. Сигурен бях. Какво друго да правят в своите небесни селения, освен да наблюдават смъртните и да ги възнаграждават за куража или да ги наказват за нахалството и дързостта. Сграбчих амулета на врата си, за да кажа на Тор, че се нуждая от помощта му, а в отговор той хвърли колосална гръмотевица, която приех за добра поличба.

Склонът постепенно ставаше по-стръмен. Дъждът се стичаше по него, размекваше почвата и я превръщаше в рядка кал. Движехме се бавно нагоре и постоянно падахме. Пъновете от дърветата се поразредиха, но за сметка на това се появиха камъни, толкова хлъзгави, че на места трябваше да пълзим на четири крака. Стана и по-тъмно, защото осеяната с огньове стена се скри от погледите ни. Промъквахме се, ругаейки в гъстия като катран мрак, а реката шумеше непосредствено под нас, изпълвайки сърцата ни с боязън, че ако паднем, ще ни отнесе с мътните си талази.

После краят на копието ми, с което проверявах пътя пред себе си, удари в нещо твърдо и разбрах, че сме стигнали огромната отвесна скала. Все още с надеждата, че ще успеем да я заобиколим, затърсих опипом пътеката, която ми се бе сторило, че виждам от лагера. Но дори да я имаше, сега не я откривах. Изглеждаше, че скалата е нависнала над самата вода и не ни оставяше друг избор, освен да се върнем обратно и да се изкатерим през гладката й, изпъкнала повърхност. Поехме нататък, като се ловяхме за тънки филизи и търсехме опора за краката си в жвакащата кал. Всяка крачка ни отвеждаше все по-близо до крепостта, а кожените ремъци, с които бяхме вързани помежду си, постоянно се закачаха и ни спъваха. След цяла вечност стигнахме до място, където огньовете по стената се появиха отново, вече значително по-близо. Нова светкавица, озарила небето от север, ми позволи да огледам за миг билото на скалата.

То бе напълно голо, наподобяващо полегат покрив с ширина около петнайсет метра. Горният му край стигаше до подножието на бастиона, а долният свършваше с отвесна урва над реката. Изпъкналият хребет по средата, който трябваше да прекосим, се намираше на двайсетина крачки разстояние от стената и часовите по нея можеха да го видят като на длан. Сгушихме се в сенките отстрани и аз накарах всички да откачат ремъците от поясите си и да ги съединят в една дълга връв.

— Аз ще тръгна първи — казах, като почти трябваше да викам, за да ме чуят през поривите на вятъра и дъжда. — Вие ще ме следвате един по един, само по даден сигнал, който ще е три дръпвания на връвта. Ще пълзите по корем, за да не ви видят. Райпър ще мине последен и ще прибере връвта със себе си.

Оставаше само да се надявам, че мракът и калните ни, черни наметала ще послужат като достатъчна маскировка. Стори ми се, че преодоляването само на този кратък отрязък от маршрута ни отне половината нощ. След като пропълзях откритото пространство, трябваше слепешком да търся с дръжката на копието си място, където да сляза от другата страна на скалата. После дръпнах връвта и след безкрайно чакане чух пъшкането на друг човек. Беше един от датчаните на Рагнар. Постепенно взеха да се появяват и останалите, а ние им помагахме да се спускат. Горещо се молех светкавиците да не ни издадат, но точно когато Стеапа се намираше по средата на билото, поредната от тях разцепи небето и освети всички ни като червеи, уловени в огъня на боговете. Видях как Стеапа целият се тресе, а после се разнесе продължителен гръм, като от търкаляне на огромна бъчва.

— Давай, Стеапа! — подвикнах му, но той беше като парализиран и се наложи сам да отида и да го извлека от мястото му. Докато го правех, по някакъв начин обърках бройката на хората и когато мислех, че пристига последният от тях, се оказа, че Райпър още е от другата страна. Накрая и той скочи пъргаво при нас, понесъл навитата връв. Разделихме ремъците и отново завързахме коланите си един за друг. Бяхме измръзнали и мокри до кости, но съдбата се показа благосклонна към нас — от бастиона така и не се разнесе викът на часовите.

С падания и пълзене се спуснахме отново надолу към брега. Тук склонът беше по-стръмен, но гъсто растящите дървета служеха като опора и облекчаваха придвижването ни. Заобикаляхме стената, която се намираше високо от дясната ни страна, а отляво глухо и заплашително ревеше реката. Отново се натъкнахме на скали — по-малки от онази, която бе блокирала пътя ни преди, но все пак мъчни за преодоляване и отнемащи ценно време. Докато се суетяхме около една от тях, Клапа изтърва копието си и то шумно изтрака по камъните, преди да спре в ствола на едно дърво.

Изглеждаше невероятно шумът да е стигнал горе до крепостта през проливния дъжд и воя на вятъра сред дърветата. И все пак някой там бе чул или заподозрял нещо, защото откъм стената ненадейно полетя запалена факла и сред рояк искри мина през мокрите клони. За щастие, падна на двайсетина крачки от нас, докато бяхме спрели до въпросната скала. Светлината й бе мъждива, а ние — просто черни сенки, сливащи се със стволовете. Факлата бързо угасна под дъжда, но аз не очаквах всичко да свърши дотук и дадох знак на хората да се притаят. И не се излъгах. От стената хвърлиха голям наръч слама, напоен с катран. Той отново не ни улучи, но гореше много по-ярко и светлината му стигна до нас. Горещо се молех на Суртур, бога на огъня, час по-скоро да потуши пламъка. Клечахме безмълвни, със затаен дъх, досами реката и тогава до ушите ми долетя онова, от което най-много се боях.

Кучешки лай.

Кяртан или някой от началниците на стражата бе пуснал огромните псета през портата, водеща към кладенеца. Чувах напевните гласове на ловците, подканящи ги да претърсват гъсталака, и знаех, че няма къде да се скрием върху този стръмен и хлъзгав склон. Нито имахме време да стигнем обратно до голямата скала и да се прехвърлим през нея. Свалих парцала от острието на копието, решен да убия поне един-два звяра, преди останалите да ни докопат и разкъсат на парчета. И тъкмо тогава нова мълния озари нощта, последвана от трясък, който сякаш вещаеше края на света. Той едва не спука тъпанчетата ни и продължи с екот да се търкаля из речната долина.

Кучетата мразят гръмотевиците и в случая те бяха подаръкът от бог Тор за нас. При следващия гръм шумът от проливния дъжд се примеси с уплашено скимтене и квичене.

— Няма начин да ги накарат да ловуват — рече Финан в ухото ми.

— Така ли?

— Не и в такова време.

Животните, подканяни от настойчивите викове, се спускаха към нас, но неохотно и с подвити опашки. Бяха ужасени от гръмотевиците, заслепени от светкавиците и объркани от шибащия дъжд. Целият им хъс за преследване се беше изпарил. Едно от тях дойде толкова близо, че ми се стори, че зървам блясъка на очите му, макар самото то да бе просто черна сянка в прогизналия мрак. После обаче се обърна и в тромав тръс пое обратно към хълма. Ловците също се умълчаха. Никое от кучетата не бе излаяло по непознат, затова явно решиха, че става дума за фалшива тревога. Ние обаче още дълго не смеехме да помръднем, докато не се уверихме, че всички са се прибрали в крепостта.

Накрая тръгнахме в търсене на самия кладенец, което се оказа най-трудната част от задачата ни. Направихме отново връв от ремъците и Финан улови единия й край, докато аз хванах другия и запълзях нагоре. Пързалях се в калта и постоянно опипвах стволовете на дърветата, вземайки ги за колове на ограда. Връвта се заплиташе във всевъзможни препятствия и на два пъти трябваше да се връщам, за да преместя целия отряд на няколко метра встрани и да започна търсенето отново. Почти бях изпаднал в отчаяние, когато се препънах и залитайки, се опрях в грубо издялани трупи. В дланта ми се заби треска. Опипах наоколо и разбрах, че съм се натъкнал на стената, водеща към кладенеца. Дръпнах силно връвта и изчаках останалите да се присъединят към мен.

Сега отново трябваше да чакаме, стаени и треперещи, пукването на първата зора. Гръмотевиците се отдалечиха на север, а дъждът отслабна, но продължи да се лее безспир. Аз се тревожех, че при такова време от крепостта може да не изпратят никого, защото ще им стигне и онази, събрана в бъчвите под стрехите. И все пак разчитах на отколешната традиция сутрин да се ходи до кладенеца. По цял свят денят се посрещаше по този начин, защото хората трябваше да се мият и бръснат, да готвят и перат. През дългите, тягостни часове зад греблото на Свери често се бях сещал за думите на Ситрик, че водоизточниците на Дънхолм са извън крепостта, което означаваше, че Кяртан трябва всяка сутрин да отваря портите. А една крепост с отворени порти вече не е толкова непристъпна. В това се състоеше и целият ми план. Ако той се провалеше, всички бяхме мъртви.

— Колко жени идват за вода? — попитах шепнешком Ситрик.

— Десетина, милорд.

Надникнах иззад ръба на оградата към крепостта, от която ни деляха двайсет метра — кратко разстояние, но състоящо се в стръмно изкачване.

— А колко стражи охраняват портата? — вече знаех отговора на този въпрос, но въпреки това го зададох, защото на фона на опасността и предстоящото клане разговорът ми действаше успокояващо.

— Само двама или трима.

И тези стражи щяха да са сънливи, прозяващи се след безсънната нощ. Щяха да отворят портата, да пуснат жените, а после да се облегнат на нея и да бленуват за други жени. И все пак достатъчно бе само един от тях или от онези по стената да е нащрек, за да осуети цялото начинание. Седях и прехвърлях в ума си всички неща, които можеха да се объркат, когато забелязах, че едрият Клапа до мен е заспал. Учудих се как е способен да спи при подобни обстоятелства, но после той звучно захърка и се наложи да прекъсна дрямката му.

Изглеждаше, че утрото никога няма да настъпи, а дори и да настъпи, ние ще сме толкова вкочанясали, че няма да можем да помръднем. Но накрая билата на хълмовете зад реката се озариха в бледа сивота, която постепенно започна да се разпростира. Притиснахме плътно гърбове към оградата от колове, за да се скрием от съгледвачите на стената. Сивотата стана по-ярка, а в крепостта закукуригаха петли. Дъждът продължаваше упорито да вали. Ниско долу реката се разбиваше на бяла пяна в скалите, а стволовете на дърветата започваха да се различават, макар и още тънещи в сенки. На десетина крачки от нас мина язовец и тромаво се упъти надолу към брега. После облаците на изток се прорязаха от червеникава ивица и дневната светлина неусетно се разля, унила и мокра. Сега Рагнар трябваше да строява бойците си пред главния вход, за да отвлече вниманието на защитниците. Ако някой изобщо щеше да идва за вода, сега бе моментът.

— Щом дам команда — обърнах се тихомълком към хората си, — действате бързо! Втурвате се към портата, убивате стражите и после не се отдалечавате от мен! А влезем ли веднъж вътре, никакво бързане. Просто ще се разхождате така, сякаш сте тукашни.

Само дванайсетимата нямахме никакъв шанс срещу войниците на Кяртан. Целта ни бе да проникнем в крепостта, без да привлечем внимание. От Ситрик знаех, че зад портата към кладенеца има плетеница от тесни улички. Надявах се, ако се справим бързо и неусетно със стражите, да тръгнем по тези улички към северната стена. Всички носехме метални или кожени ризници, а лицата ни щяха да са скрити от шлемовете. Ако бранителите бяха заети да наблюдават настъпването на Рагнар, можеше да не ни обърнат особено внимание или да решат, че сме от тях. Идеята ми бе, щом наближим бастиона край главната порта, да завладеем част от стената достатъчно дълго, за да могат хората на Рагнар да се присъединят към нас. По-пъргавите щяха да се прехвърлят през нея, като забиват брадви в дървото и ги използват за стъпала, а също с помощта на кожените ремъци, които носехме. Щом съберяхме достатъчно мъже, щяхме с бой да си проправим път към портата и да я отворим, за да пуснем останалите.

Идеята изглеждаше добра, докато я описвах на Рагнар и Гутред, но сега, в хладната светлина на утрото, изведнъж ми се стори нелепа и отчаяна. Обзе ме чувство на безнадеждност и докоснах амулета на шията си.

— Молете се на своите богове всичко да мине добре и да не ни хванат — казах, което бе напълно погрешно. Вместо да изглеждам уверен, издавах страховете си, а и сега не беше време да се молим на боговете, защото бездруго се намирахме в техни ръце. Те можеха да ни помогнат или погубят, в зависимост дали им допадаше нашето начинание или не. Навремето слепият Равн, дядото на Рагнар, ми разправяше как боговете обичали смелостта и решителността, а мразели малодушието и колебанието. „Ние сме тук, за да ги забавляваме, нищо повече — казваше той. — И ако се справим добре, можем да пируваме с тях до края на вечността.“ След като загубата на зрението го бе направила неспособен да се сражава, Равн бе станал скалд — иначе казано, поет, възпяващ битките и куража. Мина ми през ум, че ако се справим успешно с тази задача, ще осигурим материал на поне дузина скалдове.

Откъм крепостта се разнесоха женски гласове и аз вдигнах ръка, давайки знак за тишина. После гласовете се усилиха и се чу тропот на дървени ведра. Една от говорещите се жалваше за нещо, но думите й не се чуваха ясно. После друга жена й отговори:

— Не могат да влязат тук. Не могат и толкова.

Говореха на английски, от което заключих, че са робини или жени на някои от датчаните на Кяртан. Първото ведро цопна в кладенеца. Продължих да държа ръката си вдигната. Пълненето на всички ведра щеше да отнеме време, а аз исках стражите да се отегчат и да притъпят вниманието си. Огледах изпоцапаните лица на своите спътници, търсейки най-малкия признак на колебание, който не би се понравил на боговете. И тогава внезапно осъзнах, че сме не дванайсет, а тринайсет на брой. Тринадесетият мъж държеше главата си наведена, така че не можех да видя чертите му. Сръчках ботуша му с копието и той ме погледна.

Тя ме погледна. Беше Гизела.

Взорът й бе едновременно умолителен и предизвикателен, а аз изпаднах в ужас. Тринайсет е най-злощастното число на света. Някога във Валхала бил устроен пир за дванайсет божества, но Локи, богът хитрец, влязъл неканен и с коварство накарал слепия Ходер да хвърли клонка от имел по брат си Балдур. Балдур бил добър бог, любимец на всички, но имелът можел да го убие и така слепият му брат, хвърляйки клонката, неволно го погубил, а Локи се смял и тържествувал. Оттогава се знае, че тринайсет е лошо число. Тринайсет птици в небето са знак за беда, тринайсет камъчета в гърне отравят храната, варяща се вътре, а тринайсет души на трапеза вещаят смърт. Тринайсет копия срещу една крепост можеха да значат единствено поражение. Дори християните са наясно, че тринайсет не носи късмет. Отец Беока ми е разправял, че на последната вечеря на Христос имало тринайсет мъже, като тринайсетият бил Юда, който го предал. Затова само гледах Гизела като втрещен. Нямаше как да я укоря с думи, затова оставих копието и вдигнах десет пръста, после още два. Накрая я посочих и вдигнах още един пръст. Тя заклати отрицателно глава, но аз посочих отново към нея, а сетне към земята в знак, че не бива да мърда от мястото си. В Дънхолм щяха да влязат дванайсет души, не тринайсет.

— Ако бебето не ще да суче — казваше една от жените зад оградата, — натъркай му устните със сок от иглика. Винаги помага.

— Натъркай си също и зърната с него — додаде друга.

— И го намажи със смес от сажди и мед по гръбчето — посъветва трета.

— Още две ведра и можем да се махаме от тоя проклет дъжд — рече първата.

Беше време. Направих още веднъж гневно знак на Гизела да стои, където е, после улових копието в лявата си ръка, а с дясната извадих Змийския дъх. Целунах острието му и се изправих. Докато заобикалях оградата към кладенеца, ми се стори неестествено, че стоя отново прав и се движа, а от дневната светлина се почувствах гол пред стената на крепостта. Очаквах оттам да се разнесе викът на часовия, но нищо не се случи. Пред мен, на по-малко от хвърлей разстояние, зееше отворената порта. Ситрик подтичваше отстрани. Пътеката бе от неравни камъни, мокра и хлъзгава. Чух как една жена ахна учудено зад гърба ми, но никой не вдигна тревога. Секунди по-късно минах през входа. Видях вдясно от себе си мъж и замахнах с меча. Той се впи в гърлото му и аз дръпнах рязко назад, така че кръвта бликна алена в сивото утро. Мъжът се срина заднешком, а аз забих копието в срязания му гръклян. Втори пазач наблюдаваше потресено ставащото от десетина крачки разстояние. Вместо ризница носеше дълга ковашка кожена престилка, а за оръжие имаше брадва за сечене на дърва, но явно бе неспособен да я вдигне. Щом Финан го наближи, най-сетне схвана опасността и се обърна да бяга. Ирландецът го препъна с копието си, после улови меча с две ръце и го прониза в гръбнака. Зачакахме, но отникъде не идваше нито звук, като се изключи капането на дъжда от сламените покриви. Преброих хората си и установих, че са десет. После през портата влезе Стеапа и я затвори след себе си. Вече бяхме дванайсет. Не тринайсет.

— Жените ще останат при кладенеца — рече Стеапа.

— Сигурен ли си?

— Ще останат при кладенеца — изръмжа повторно той. Бях му заръчал да поговори с тях и очевидно огромният му ръст ги бе стреснал достатъчно, за да мируват и да не вдигат тревога.

— А Гизела?

— И тя ще стои с тях.

Така се озовахме във вътрешността на Дънхолм. Пред нас се простираше дълга, ниска сграда с две големи купчини тор отпред.

— Конюшни — рече ми Ситрик шепнешком, макар че наоколо не се мяркаше жива душа, за да ни чуе. Дъждът продължаваше да се лее безспир. Надникнах иззад ъгъла на сградата, но видях единствено още постройки. Тръстиковите им покриви бяха дебело обрасли с мъх, а покрай стените им бяха наредени дърва за горене. По кривата уличка забързано мина жена, гонейки с пръчка коза пред себе си.

Избърсах Змийския дъх от кръвта в протритото наметало на мъжа, когото бях убил. После дадох копието си на Клапа и взех щита на мъртвеца.

— Приберете мечовете в ножниците — наредих на своите спътници. Ако се разхождахме с извадени оръжия, щяхме да привлечем ненужно внимание. Трябваше да изглеждаме като бойци, току-що станали от сън и неохотно отиващи на пост в лошото време.

Ситрик ни поведе покрай оградата от колове към северния край на крепостта. Щом отминахме конюшните, пред нас се показаха три големи здания.

— Кяртан — прошепна Ситрик, кимвайки към най-дясното — единственото, от чийто комин се виеше дим.

— Говори нормално — казах му.

Зданието препречваше пътя ни, опирайки с едната си страна в бастиона, така че за да го заобиколим, трябваше да свърнем към центъра на крепостта. Започнахме да срещаме хора, които ни заглеждаха, но не ни намираха за странни. Бяхме просто дузина войници, газещи из калта, а те прекалено много бързаха да се приберат на топло и сухо, за да ги е грижа за нас. Пред палата на Кяртан растеше ясеново дърво, а един самотен часови се гушеше под голите му клони в напразно усилие да се скрие от вятъра и дъжда. До слуха ни долетяха викове. Бяха слаби, но с приближаването ни до главната порта видяхме мъже, стичащи се натам. Всички се взираха на север, а някои размахваха предизвикателно оръжия. Значи Рагнар настъпваше. Армията му трябваше да е видима ясно дори и в сумрака, защото носеше запалени факли. Такава бе уговорката ни, за да могат бранителите да съсредоточат цялото си внимание върху него, вместо да пазят гърба си. Впрочем те не бяха особено притеснени от това, че врагът ги атакува с огън и меч. Стените бяха високи, а нападателите — малобройни и пързалящи се по хлъзгавата пътека, затова биваха посрещнати с обиди и подигравки. Никой дори не подозираше, че скедугенганите вече са тук и аз усетих как страхът, стегнал сърцето ми на зазоряване, започва да се изпарява. Докоснах амулета на врата си и отправих безмълвна благодарност към бог Тор.

Намирахме се само на крачки от ясена, растящ пред покоите на Кяртан. Той бе посаден като символ на Игдрасил, дървото на живота, но изглеждаше доста посърнал — почти фиданка, бореща се да оцелее в тънката и постна почва на Дънхолм. Часовият ни хвърли едно око, но не намери нищо странно в появата ни и отново се обърна към портата, за да наблюдава случващото се. Там част от мъжете се тълпяха по бастиона и отбранителните платформи от двете му страни, а други чакаха зад входа, яхнали коне — безспорно за да преследват атакуващите, след като те бъдат разбити и отблъснати. Опитах да преброя защитниците, но те бяха твърде многобройни. После вниманието ми бе привлечено от здрава стълба, облегната на платформата вляво от бастиона. Натам трябваше да се насочим. Да се изкатерим по стълбата, да завладеем част от стената и да пуснем вътре Рагнар и хората му. Така щяхме да отмъстим за баща му и Тира и да удивим цяла Нортумбрия.

Неволно се усмихнах при възторжената мисъл, че сме в леговището на звяра. Цяла Британия тепърва се пробуждаше. Хилд навярно се молеше в скромния си параклис, докато просяците вече се събираха отвън. Алфред се бе прегърбил над някой ръкопис и съсипваше зрението си на слабата утринна светлина. По всички градове и села хората се прозяваха, протягаха и почесваха. Волове се впрягаха. Кучета скимтяха и подскачаха, възбудени от предстоящия лов. А ние се намирахме тук, в твърдината на Кяртан, без той дори да подозира за присъствието ни. Бяхме мокри, премръзнали, с вкочанени крайници, а врагът ни превъзхождаше числено поне двайсет към едно. Но аз знаех, че боговете са на наша страна, и това ме изпълваше с ликуване. Радостта от предстоящата битка пулсираше в жилите ми и бях сигурен, че подвигът ни ще вдъхнови скалдовете за безброй героични песни.

Или пък за скръбни. Защото тъкмо в този момент всичко изведнъж ужасно се обърка.

Глава десета

Часовият край ясена се обърна да ни заговори.

— Само си губят времето — рече, явно визирайки хората на Рагнар. В държанието му нямаше нищо подозрително, дори се прозина, докато го приближавахме. Но после нещо го разтревожи. Може би видът на Стеапа, защото в Дънхолм положително нямаше друг подобен гигант. Във всеки случай внезапно осъзна, че сме чужди, и реагира светкавично, като отскочи назад и изтегли меча. Вече се канеше да извика и да вдигне тревога, когато Стеапа метна копието си и го улучи в дясното рамо, отхвърляйки го назад. Райпър също се включи и заби своето копие в корема му с такава сила, че го прикова към хилавото дърво. После бързо го довърши с меча, но тъкмо когато кръвта рукна, други двама мъже се подадоха иззад ъгъла. Те видяха ставащото и се разкрещяха, че в крепостта е проникнал враг.

Единият се обърна и побягна, но другият вдигна оръжие и налетя на Финан. Това беше грешка, защото ирландецът направи лъжливо движение с копието. Онзи свали острието, за да парира удара, и тогава Финан, приклекнал ниско, го прониза под брадичката. От устата на мъжа бликна алена пяна и труповете станаха два.

Дъждът се усили и докато капките му шибаха в калта, размивайки прясната кръв, аз се чудех дали ако се втурнем веднага, няма да успеем да прекосим широкото открито пространство, делящо ни от стената и опряната в нея стълба. Така и не успях да реша, защото вратата към двореца на Кяртан се отвори и отвътре забързано излязоха трима души. Викнах на Стеапа да ги върне обратно. Той размаха брадвата и уби първия със зверски удар през кръста. Сетне блъсна изкорменото тяло върху втория и го халоса с тъпата страна през лицето. Третият заотстъпва и гигантът се втурна след него, влизайки в сградата. Пратих Клапа да му помогне, като му заръчах да се връщат веднага, защото отрядът пред портата бе усетил, че нещо става, и започваше да обръща конете си към нас.

И тогава разбрах, че всичко е загубено. Целият ни успех зависеше от изненадата, а вече бяхме разкрити и нямахме шанс да достигнем северната стена. Хората от бойните платформи също ни наблюдаваха и на част от тях бе наредено да слязат и да образуват стена от щитове. Междувременно конниците, около трийсет на брой, вече препускаха към нас. Не само се бяхме провалили, но и щяхме да имаме късмет, ако отървем кожите си.

— Назад! — извиках. — Назад! — Единственото спасение бе да отстъпим към тесните улички и по някакъв начин да удържим нападателите, докато не стигнем портата, водеща към кладенеца. Там трябваше да спасим Гизела и да бягаме по стръмния баир надолу към реката. Успеехме ли да прекосим придошлата Уийре, можеше и да се отскубнем от преследването, но шансовете ни бяха нищожни. Стеапа се появи отново с окървавена секира в ръце, придружен от Клапа. Те се присъединиха към нас и всички вкупом затичахме към конюшните. Ездачите приближаваха бързо, но, изглежда, се притесниха от тъмните, сенчести пространства между сградите, защото забавиха ход край ясена, където се въргаляха двата трупа. В сърцето ми трепна лека надежда — вече не за победа, а за оцеляване, в случай че се забавеха достатъчно, докато напуснем крепостта. И тогава чух кучешкия лай.

Конниците бяха спрели не заради друго, а защото Кяртан бе пуснал своите псета. Потресено ги наблюдавах как тичат с изплезени езици покрай стената на по-малката постройка и се насочват към нас, подгонвани от виковете на един ловец. Колко ли бяха? Поне петдесет. Приличаха повече на вълци — огромни, с груба козина и кървясали очи. Неволно отстъпих назад. Това бе глутница от ада, чудовища от онези, които излизат с падането на мрака и преследват жертвите си през света на сенките. Вече нямаше възможност да стигнем до изхода. Те щяха да ни настигнат, обкръжат и разкъсат. Мина ми през ума, че това трябва да е Божие наказание, задето съм убил беззащитния брат Джанбърт в Кетрехт и усетих как цялото мъжество ме напуска, заменено от жалко малодушие. Умри достойно, рекох си, но как може човек да умре достойно в зъбите на кучета? Ризниците щяха донякъде да ни защитят, но не задълго. А животните безпогрешно надушваха страха. Носеха се настървено, сред джафкане и вой, хвърляйки буци кал изпод лапите си. Стиснах здраво Змийския дъх, решен да съсека първата озъбена муцуна, която ми попадне, когато се разнесе нов глас.

Беше глас на ловджийка — ясен и висок, произнасящ не думи, а само някакъв висок и пронизителен напев, който се носеше в утрото като звук на ловджийски рог. Кучетата внезапно спряха и започнаха объркано да се суетят. Едно едро псе се закова с настръхнала козина само на три-четири крачки от мен и започна да вие в отговор. Имаше нещо неизказано скръбно в този нечленоразделен зов. Мъжът, който бе насъскал животните срещу нас, опита да ги размърда с помощта на камшик, но напевът на ловджийката долетя отново през дъжда, този път по-остър и настойчив, сякаш тя внезапно бе обхваната от гняв. Тогава зверовете се обърнаха срещу мъжа и го връхлетяха с чаткане на зъби. Той запищя в агония и конниците препуснаха да му помогнат, но ловджийката нададе яростен крясък и цялата глутница се хвърли да им пресече пътя. Утрото се изпълни с викове, тропот на копита и уплашено цвилене на коне. Ездачите дръпнаха юздите и заотстъпваха към портата. Ловджийката викна отново, този път с по-кротка и спокойна нотка, и кучетата покорно се събраха около хилавия ясен, оставяйки ги на мира.

Аз само гледах, без да вярвам на очите си. Животните насядаха по земята, дишайки тежко, с муцуни, насочени към вратата на двореца на Кяртан. Именно оттам се появи ловджийката. Тя прекрачи обезобразения труп, оставен от Стеапа край прага, и им каза нещо ласкаво, сетне се обърна към нас.

Беше Тира.

Отначало изобщо не познах сестрата на Рагнар. Бяха минали години, откакто я бях виждал за последно и я помнех като русокоса девойка, весела и здрава, вълнуваща се от предстоящата си женитба за датски воин. Но после домът на баща й бе опожарен, датският воин убит, а тя самата — пленена от Кяртан и дадена на Свен. Сега приличаше по-скоро на изчадие от ада.

Носеше дълга туника от еленова кожа, пристегната с кокалена закопчалка на шията, но отдолу бе гола. Докато крачеше сред кучетата, дрехата се отмяташе и разкриваше ту една, ту друга част от болезнено слабото й и невъобразимо мръсно тяло. Ръцете и краката й бяха покрити със струпеи и белези от стари рани, оставени сякаш от многократни разрези с нож. Златистата й коса бе мазна и сплъстена, а между кичурите бяха вплетени клонки от повехнал бръшлян, спускащи се над раменете. Щом я видя, Финан се прекръсти. Стеапа стори същото, а аз стиснах амулета си. Дългите нокти на Тира приличаха на инструменти за скопяване. Тя размаха ръце като вещица и изведнъж изкрещя на кучетата, които подвиха опашки и заскимтяха. После обърна налудничавия си взор към нас и аз усетих пристъп на страх, защото показалецът й се насочи право към мен, а горящите й очите бяха изпълнени с омраза.

— Рагнар! — изкрещя. — Рагнар! — Името прозвуча като проклятие, а кучетата наостриха уши, готови да ми се нахвърлят при първа нейна команда.

— Аз съм Утред! — извиках, като свалих шлема, за да може да види лицето ми. — Утред!

— Утред? — попита тя и за миг доби съвсем нормален, дори смутен вид. — Утред — повтори отново, сякаш се мъчеше да запамети името. После изведнъж закрещя — пронизителен, ридаещ вопъл, насочен към облаците, преди да стовари цялата си ярост върху кучетата. Все така не използваше думи, а само някакви звуци на език, който те разбираха, придружавайки ги с мятане на камъни и буци кал, които вземаше от земята. И зверовете й се подчиниха. Впуснаха се като поток през плоското, скалисто било на Дънхолм към бранителите, събрани пред портата. Тира вървеше след тях, като не спираше да фучи и да пръска слюнки, предавайки своя бяс на глутницата. Страхът, който ме бе приковал към мястото ми, отмина и аз викнах на хората си да я последват.

Тези зверове бяха кошмарни създания, излезли сякаш от първичния хаос. Бяха обучени само да убиват, а Тира допълнително ги настървяваше със своите крясъци, така че стената от щитове се пръсна още преди те да стигнат до нея. Мъжете се впускаха в бягство, а те ги гонеха по петите. Само шепа смелчаци останаха на своя пост, а именно там трябваше да стигнем ние.

— Към портата! — викнах на Тира. — Насочи ги към портата!

Тя започна да издава лаещи звуци, бързи и насечени, и животните покорно обърнаха посоката. Виждал съм ловци да командват глутница кучета така умело, както ездач насочва коня с помощта на юздите и коленете си. Това е умение, което никога не съм притежавал. Тира го бе усвоила като същински магьосник.

Хората на Кяртан, отбраняващи входа, се държаха здраво. Зверовете ги нападаха безжалостно, зъби се впиваха в жива плът и се разнасяха вопли. Още не бях видял Кяртан и Свен, но не ги и търсех. Целта ми бе само да стигна до голямата порта и да я отворя, за да пусна Рагнар вътре. Напредвахме бавно, когато един от конниците, съхранил повече самообладание, викна на другите да ни заобиколят отзад. Беше едър мъж, облечен в ризница, с мръсна бяла мантия отгоре. Брадатото му лице бе скрито зад шлем от позлатен бронз, но аз не хранех и капка съмнение, че това е Кяртан. Дузина конници откликнаха на призива му, но Тира нададе нов, гърлен вой и половината кучета се втурнаха да им попречат. Един от мъжете, мъчейки се да ги избегне, свърна прекалено рязко и конят му падна настрани, ритайки във въздуха. Пет или шест псета се нахвърлиха върху незащитения му корем, докато други загризаха ездача. Писъци разцепиха въздуха, а едно от кучетата заквича и отпълзя встрани с крак, счупен от размаханите копита. Продължих да настъпвам през цялата суматоха под неспирно леещия се дъжд, когато до мен издрънча копие. Защитниците от стената се целеха в нас и в кучетата, но без особен успех. Вече бяхме съвсем близо до портата, от която ни деляха едва двайсет-трийсет крачки. Тира и нейната глутница ни бяха превели успешно през билото на Дънхолм, а в редиците на врага цареше пълно безредие. Но тогава конникът в бялата мантия скочи от седлото и заповяда на хората си да избият кучетата. Те също слязоха от конете, строиха се в редица и нападнаха. Държаха щитовете ниско, за да се предпазят, и нанасяха удари с мечовете и копията си.

— Стеапа! — извиках. Той разбра какво искам от него и ревна на останалите да го последват. Двамата с Клапа поведоха атаката и аз видях как брадвата му сплесква нечий шлем като яйце, докато Тира продължаваше да насъсква глутницата. Някакъв едър пес скочи високо и впи зъби в лицето на един от бойците, а онзи, крещейки, го прониза в корема. Стеапа напираше срещу средата на вражеския строй, но редицата постепенно се удължаваше и бе само въпрос на време двата й края да се съберат като клещи. Бойците от стената също слизаха, за да се присъединят към безумната схватка, и аз знаех, че трябва да действам бързо, преди кучетата да измрат до крак и да дойде и нашият ред. За целта трябваше да мина под арката на портата. Тук нямаше защитници по земята, затова пък онези в бастиона отгоре разполагаха с копия. Единствената преграда между мен и тях бе щитът, който бях взел от мъртвеца. Молейки се той да издържи, го вдигнах над главата си, прибрах Змийския дъх в ножницата и побягнах.

Тежките копия задумкаха по щита. Повечето отскачаха от него и падаха в калта, но поне две пробиха липовите дъски. Усетих нарасналата му тежест, както и удара в лявата ръка, с която го държах. После вече се озовах под арката и бях в безопасност. Кучетата продължаваха да налитат с бесен вой. Стеапа крещеше на противниците да дойдат и да се бият с него, но те го избягваха. Виждах как двете крила на вражеския строй се сближават и знаех, че всички сме загубени, ако не успея да отворя портата. Нуждаех се и от двете си ръце, за да вдигна тежкото резе, но едно от вражеските копия бе проникнало през ризницата ми. За да освободя лявата си ръка, трябваше с помощта на Жилещата оса да прережа кожените ремъци на щита. После изтръгнах острието от металните брънки и от плътта си. От раната течеше кръв, но можех да използвам ръката си достатъчно, за да вдигна резето и да изтегля крилото на портата към себе си.

Рагнар и хората му бяха на петдесетина крачки разстояние. Щом ме видяха, нададоха викове и затичаха с вдигнати щитове, за да се предпазят от копията и брадвите, летящи от бастиона. После присъединиха мечовете и яростта си към нашата дузина, увеличавайки многократно мощта й срещу смаяните защитници на крепостта.

Така падна Дънхолм, непревземаемата твърдина над реката. Много години по-късно скалдът на един лорд в Мерсия, за да ме поласкае, изпя песен за това как Утред от Бебанбург сам-самичък изкачил скалата и си пробил път през двеста врагове, за да отвори пазената от дракон порта. Песента беше хубава, пълна с описания на битки и юначество, но в нея нямаше нищо вярно. Не бях сам, а с още единайсет души, основната работа свършиха кучетата, а Стеапа — почти всичко останало, а ако Тира не ни се бе притекла на помощ, Дънхолм навярно и до днес щеше да бъде управляван от наследниците на Кяртан. А и не всичко приключи с отварянето на портата. Рагнар строи своите хора и двете редици се срещнаха в ужасяващ сблъсък. Щитовете бумтяха един в друг, а мъжете се ръгаха с копия и мечове в коремите. Кръв и черва се валяха по земята. Това бе мястото, където мъжете умираха геройски и заслужаваха да бъдат възпети от скалдовете. Аз също се присъединих, заставайки до Стеапа, който бе грабнал щита на един разкъсан от кучетата враг и размахваше свирепо огромната си брадва. В такова сражение щитът се превръща в оръжие — с изпъкналата му метална сърцевина блъскаш противника и щом той се олюлее, правиш рязко движение и го пронизваш. После продължаваш напред, като газиш през ранените и оставяш онези зад теб да ги доубиват. Обикновено единият от двата строя бързо се прекършва и в случая този на Кяртан се прекърши първи. Той опита да ни заобиколи отстрани, но фланговете ни се пазеха от оцелелите кучета. Стеапа въртеше брадвата като обезумял — беше толкова огромен и як, че правеше посичането на вражите редици да изглежда лесно и просто. Час по час надаваше гърлен рев: „Уесекс, Уесекс“, сякаш се биеше за Алфред. Аз бях от дясната му страна, а Рагнар от лявата, дъждът се лееше над нас като из ведро и изведнъж отпред нямаше повече врагове. Съпротивата им бе сломена и те бягаха в безредие по посока на сградите.

Мъжът в мръсната бяла мантия наистина се оказа Кяртан. Висок и едър почти колкото Стеапа, той призоваваше хората си да се строят отново, но крепостта падаше пред очите му, а някои от тях вече се предаваха. Датчаните поначало не се предават лесно, но те бяха открили, че се бият срещу други датчани, което правеше постъпката им не чак толкова срамна. Други се насочиха към портата за кладенеца и аз се ужасих, че ще сторят нещо на Гизела, но в паническото си бягство надолу към реката те не я бяха различили сред останалите жени, събрани в тясното ограждение.

И все пак не всички избягаха или се предадоха. Неколцина се скупчиха около Кяртан с вдигнати щитове, готови да посрещнат смъртта. Кяртан може да беше жесток, но не му липсваше смелост. Виж, синът му Свен бе замесен от по-друго тесто. На него бе поверено командването на бастиона, но хората хукнаха да се спасяват оттам, оставяйки Свен само с двама бойци. Гутред, Финан и Роло се качиха да се разправят с тях, но всъщност само Финан бе достатъчен. Ирландецът мразеше да се бие в стената от щитове, смятайки, че е твърде лек за подобен сблъсък, но в открит бой бе същински дявол. Ненапразно го наричаха Финан Пъргавия. Пред изумения ми поглед той изпревари Гутред и Роло и нападна противниците сам. Не носеше щит, но двата му меча бяха бързи като език на усойница. С няколко бързи финта и париращи движения обърка двамата войници и ги уби с усмивка на лице. Остана единствено Свен, но той беше страхливец. Опря гръб в ъгъла на бастиона и разпери широко ръце с щита и меча, за да покаже, че няма да се съпротивлява. Това обаче не смути Финан, който, все така ухилен, се приготви да го прониже в корема.

— Не! — разнесе се крясъкът на Тира. — Той е мой!

Финан се обърна да я погледне и Свен понечи да го нападне, но острието на ирландеца се стрелна заплашително и той отново замръзна на място, хленчейки за пощада.

— Мой е! — повтори Тира, като се давеше от омраза и протягаше към Свен сгърчените си пръсти с ужасяващи дълги нокти. — Мой!

— Е, не бива да отказваме на дамата — каза Финан и направи лъжливо движение към корема на Свен, а щом онзи снижи щита, за да се предпази, просто го блъсна с тяло и го прекатури заднешком от стената. Падането бе кратко — едва три или четири метра, но Свен изпищя във въздуха и тупна като чувал с картофи. Щом успя да си поеме дъх, трескаво опита да стане, но Тира се изправи над него и нададе тънък, протяжен вой. Всички оцелели кучета се втурнаха към нея, като дори ранените се влачеха, оставяйки кървави дири след себе си.

— Не! — изпъшка Свен, озъртайки се обезумяло с единственото си око.

— Да — просъска тя и като се наведе, измъкна меча от омекналата му ръка. После даде сигнал на животните и те вкупом се нахвърлиха върху него. Някои, обучени да убиват бързо, се насочиха към гърлото му, но тя ги отблъскваше с помощта на меча. Така Свен бе разкъсан от зъбите им постепенно, от чатала нагоре. Той се гърчеше неистово, а писъците му пронизваха звука на дъжда. Баща му чуваше всичко, а Тира само наблюдаваше отстрани и се смееше.

И все пак Кяртан бе още жив, обкръжен от трийсет от своите последователи. Те знаеха, че са обречени, и бяха готови да умрат достойно. Но тогава Рагнар ги доближи и посочи Кяртан с меча си. Онзи кимна и излезе напред. Кучетата ядяха вътрешностите на сина му, а Тира танцуваше в кръвта на Свен и тананикаше тържествуваща песен.

— Аз убих баща ти — рече презрително Кяртан, — а сега ще убия и теб.

Рагнар не отвърна нищо. Те стояха на пет-шест крачки разстояние, оглеждайки се един друг.

— Сестра ти беше добра курва, преди да се побърка — продължи Кяртан, а после направи внезапно атакуващо движение. Рагнар се дръпна, оставяйки го да мине покрай него. Кяртан предвиди хода и замахна ниско с меча да посече глезените му, но Рагнар вече бе отскочил встрани. Двамата отново се оказаха в изходна позиция.

— И след като се побърка, пак беше добра — каза Кяртан, — но трябваше да я връзваме, за да не се съпротивлява. Така става по-лесно, нали се сещаш.

Рагнар се впусна напред. Двата щита се сблъскаха с трясък, а Кяртан парира насоченото към корема му острие. Противниците пъшкаха, наблягайки с всички сили, а после Рагнар се дръпна, усвоил урока, че пред него стои умел и силен враг.

— Но вече не е добра курва — не млъкваше Кяртан. — Твърде мръсна и похабена е. Дори просяците не искат да спят с нея. Сериозно говоря. Миналата седмица я давах на един, а онзи отказа да я опъне, защото го било гнус. — Без намек за предупреждение, той атакува отново. В удара му нямаше особена ловкост, а само груба сила и бързина. Рагнар го избегна с труд, като остави щита си да поеме пораженията. Аз се уплаших за него и направих крачка напред, но Стеапа ме удържа.

— Това е негов бой.

— Убих баща ти — замахна Кяртан, отцепвайки трески от щита на Рагнар, — изгорих майка ти и обезчестих сестра ти. А сега ще пикая и върху твоето изкормено тяло. — Ударите валяха един подир друг, а Рагнар отстъпваше. Поредното ниско замахване, насочено към глезените му, улучи целта и той се олюля. Ръката му, осакатена след битката при Етандун, неволно отпусна щита и Кяртан се възползва, за да го притисне надолу със своя. Рагнар, който от самото начало не бе отворил уста, внезапно изкрещя. За миг реших, че това е вопъл на обречена жертва, но всъщност бе вик на ярост. Той се хвърли под щита на Кяртан, изблъсквайки по-едрия мъж с тежестта си, а после пъргаво отскочи встрани. Мислех, че ударът е поразил глезена му, но Рагнар носеше железни пластини в ботушите си. Една от тях, макар и почти прерязана надве, го бе предпазила и кракът му бе само натъртен. Сега той сякаш се пробуди от сън, изпълнен с ярост и енергия. Започна да танцува около противника, а в това е цялата същина на дуела — да не спираш да се движиш. Скоростта му можеше да се мери с тази на Финан и Кяртан, който вече смяташе битката за спечелена, изведнъж се озова в окаяно положение. Изчерпаните му сили не позволяваха повече атаки, а едва стигаха колкото да се отбранява. Рагнар прилагаше целия си арсенал — сечащи и пронизващи удари, блъскания с щита, лъжливи маневри. В един момент мечът му, наречен Сърцеразбивача, се стовари върху шлема на противника. Не мина през него, но го вдлъбна, а Кяртан тръсна глава, за да се окопити. Следващите удари разсякоха желязото, обрамчващо щита му, и пробиха отвор в липовите му дъски. Той отстъпи замаяно, а Рагнар нададе ужасяващ, пронизителен вик, от който кучетата, наобиколили Тира, заквичаха.

Над двеста души наблюдаваха двубоя и всички знаеха какво ще последва. Рагнар бе обзет от безумната ярост на битката, а когато тя обземе един датчанин, трудно нещо може да му устои. Кяртан се съпротивляваше достойно, но накрая бе изтласкан назад, препъна се в трупа на едно псе и падна по гръб. Рагнар с лекота избягна трескавия му опит да се предпази с меча и с всички сили стовари Сърцеразбивача отгоре му. Ударът го улучи в рамото, мина през ризницата и пресече сухожилията на ръката. Кяртан се помъчи да стане, но Рагнар го ритна в лицето, а после стъпи с пета върху гърлото му. Остави своя щит да се свлече на земята и се наведе над давещия се противник. Взе оръжието от обездвижената му ръка и го захвърли настрани в калта.

Смъртта на Кяртан бе бавна, но той не изпищя нито веднъж. Отначало опита да се съпротивлява, да се предпази с щита, докато кръвта му изтичаше от все нови и нови рани. Едва преди да умре, отвори уста с молба да му дадат меча, за да отиде във Валхала с чест.

— Не — поклати глава Рагнар и повече не промълви до последния удар. Този удар бе нанесен с две ръце и прониза корема на Кяртан, ризницата и земята отдолу. След него Рагнар остави Сърцеразбивача да стърчи и отстъпи назад, докато врагът му се гърчеше в смъртна агония. Вирна глава в дъжда и извика нагоре към облаците: — Татко! Татко! — Така съобщаваше на Рагнар-старши, че злодейството срещу него най-сетне е отмъстено.

Тира също искаше мъст. Тя бе наблюдавала мъките на Кяртан приклекнала сред кучетата си, но сега се изправи, даде им команда и те затичаха нататък. Бяха останали двайсетина от вълкоподобните зверове и първата ми мисъл бе, че иска от тях да изядат трупа на Кяртан, но вместо това те наобиколиха с ръмжене Рагнар.

— Къде се губиш досега? — викна му гневно Тира. — Защо не дойде по-рано?

Той я изгледа потресено.

— Дойдох веднага щом…

— Заряза ме тук, докато си живееше живота! — Кучетата, долавящи скръбта й, напираха към Рагнар с настръхнали козини, провесили езици от окървавените си муцуни, чакащи само един знак, за да го разкъсат на парчета. — Заряза ме! — нареждаше Тира, минавайки през тях, за да застане лице в лице с брат си. После рухна на колене и започна да плаче. Понечих да я успокоя, но животните се озъбиха насреща ми и трябваше да отстъпя. Тя продължи да се тресе в ридания, а мъката й бе толкова безгранична, колкото бурята, вилнееща над Дънхолм. — Ще те убия! — изкрещя на Рагнар.

— Тира, чуй ме — започна той.

— Остави ме да гния тук! — отсече тя, сетне се изправи и лицето й внезапно доби напълно нормален вид, така че някогашната хубост пролича под белезите и мръсотията. — Цената за моите мъки ще е твоят живот — рече с равен глас.

— Не — обади се някой. — Не бива да става така.

Обърнах се и видях отец Беока. Той бе чакал, прислонен под арката на портата, а сега прекосяваше със строг вид сцената на кръвопролитието.

— Проклет свещеник! Мъртъв си! — процеди Тира, като се загърчи пак подобно на вещица и нададе едно от своите нечленоразделни възклицания. Кучетата се насочиха към Беока, а тя ги подканяше с викове: — Дръжте! Убийте го!

Затичах се да му помогна, но се оказа, че няма нужда от помощта ми.

Християните често говорят за чудеса и аз винаги съм искал да стана свидетел на поне едно от тях. Разправят истории за слепци, които проглеждат, сакати, които прохождат, и прокажени, които се изцеляват. За хора, ходещи по вода, и дори за такива, възкръсващи от мъртвите. Все съм казвал, че ако видя нещо подобно, веднага ще се покръстя, макар и духовниците да настояват, че истинската вяра не се нуждаела от доказателства. Но случилото се в онзи ден, под проливния дъжд, действително се доближаваше до чудо.

Отец Беока, плетейки нозе в изкаляните си поли, навлезе право сред масата от свирепи зверове, а те, вместо да го нахапят, се дърпаха встрани и тихо скимтяха, сякаш се бояха от кривогледото, куцо човече. През цялото време той не откъсваше взор от Тира, чиито крясъци постепенно стихнаха, а после преминаха в хленч. Туниката й бе разкопчана, разкривайки прорязаната от белези голота, затова Беока сне прогизналото расо от раменете си и я загърна в него. Тя продължи да ридае, закрила лице с длани. Кучетата виеха съчувствено, а Рагнар просто гледаше. Мислех, че отецът ще я отведе, но вместо това той улови главата й с две ръце и я разтърси. Разтърси я рязко и силно, като извика към небето:

— Боже милостиви, избави тая клетница от Лукавия! Прогони Абадон от нея!

Тира изпищя, а псетата вирнаха муцуни и започнаха да вият в дъжда. Рагнар стоеше неподвижно. Беока разтърси главата й отново, толкова енергично, че се уплаших да не й счупи врата.

— Прогони демоните, Господи! Покажи всеопрощаващата си любов и милосърдие! — Все така отправил взор към облаците, той впи пръстите на сакатата си ръка в косата на Тира и в повехналите вейки бръшлян, заклати главата й напред-назад и занарежда с глас, силен и звучен като на предводител на бойното поле: — В името на Отца и Сина и Светия дух заповядвам ви, демони нечестиви, да излезете от тая жена! Хвърлям ви в геената огнена! Прокуждам ви! Пращам ви в пъкъла, отдето сте излезли, до края на вечността и го правя името на Отца, на Сина и на Светия дух! Вън от нея! Вън!

И изведнъж Тира започна да плаче. Не да ридае, да пищи и да се тръшка, а да плаче кротко, положила глава върху рамото на Беока. Той я прегърна, приласка я до себе си я и ни изгледа с негодувание, сякаш всички ние, със своите жестоки лица, страховити оръжия и опръскани в кръв доспехи, бяхме съюзници на демоните, което бе прогонил.

— Тя вече е добре — каза неловко. — О, я се омитайте оттук! — последното сприхаво възклицание бе насочено към кучетата, които за всеобщо удивление подвиха опашки и се оттеглиха, оставяйки Рагнар на мира. — Трябва да я стоплим и облечем в прилични дрехи — додаде той.

— Да, трябва — казах замаяно аз.

— Е, щом няма кой друг, аз ще се погрижа — рече отчето, виждайки, че стоя като истукан, и я поведе към двореца, над чийто покрив още се виеше дим. Брат й понечи да тръгне след тях, но аз го спрях с жест. Опрях крак в гърдите на Кяртан и изтеглих Сърцеразбивача. Подадох го на Рагнар, а той ме прегърна, но никой от двама ни не преливаше от възторг. Бяхме сторили невъзможното, бяхме превзели Дънхолм, но по-страшният враг, Ивар, още бе жив и на свобода.

— Какво да кажа на Тира? — попита ме Рагнар.

— Кажи й истината — отвърнах, защото нищо друго не ми дойде наум. После отидох да намеря Гизела.

Гизела и Брида се погрижиха за Тира. Изкъпаха я, разплетоха бръшляна от златистите й коси, вчесаха ги и ги изсушиха пред големия огън в залата за пиршества на Кяртан. После я облякоха в проста вълнена роба и наметка от кожа на видра. Рагнар седна до нея край огнището и двамата дълго разговаряха насаме. Вече бе спряло да вали и аз се разхождах с отец Беока отвън.

— Кой е Абадон? — го попитах.

— Нима не знаеш? — възмути се отецът. — Караш ме да се червя, че навремето съм се занимавал с възпитанието ти.

— Е, явно съм забравил. Кой е все пак?

— Тъмният ангел на бездънната бездна, разбира се. Положително съм ти го казвал. Онзи, дето първи ще те изтезава, ако не се покаеш и покръстиш.

— Днес постъпи много смело — смених темата.

— Глупости.

— Аз също исках да стигна до нея, но се уплаших от кучетата. Те разкъсаха днес поне трийсет души, а ти просто мина пред тях.

— Обикновени безсловесни твари — махна с ръка Беока. — Ако Бог и свети Кътбърт не могат да ме опазят от едни псета, какво могат тогава?

Аз спрях, застанах пред него и положих ръце върху раменете му.

— Наистина прояви голяма смелост и аз ти се възхищавам.

Беока бе изключително поласкан от комплимента, но се постара да покаже скромност.

— Просто се молих, а Бог свърши останалото. — Тръгнахме пак и той подритна едно въргалящо копие с кривото си стъпало. — А и не смятах, че кучетата ще ме наранят, защото винаги съм ги харесвал. Дори имах едно като малък.

— Защо не си вземеш пак? — попитах. — Ще ти прави компания.

— Като дете не ме биваше за работа — продължи отчето, сякаш не бях проговарял. — Е, можех да гоня птиците с пръчка, за да не кълват семената, но почти нищо друго. Кучето ми беше приятел, но умря. Някакви други момчета го убиха. — Той примигна няколко пъти и добави замечтано: — Тира е хубава жена, нали?

— Вече да — съгласих се.

— Колкото до белезите по краката и ръцете й, мислех, че са дело на Кяртан или Свен, но се оказа, че сама си ги е причинила.

— Наистина? — учудих се.

— Да, нарязала се е с ножове. Защо би сторила подобно нещо?

— За да се обезобрази? — предположих.

— Но ето че не е обезобразена — поклати озадачено глава той. — Дори е прекрасна.

— Вярно — съгласих се, изпитвайки жал към клетия Беока. Вече остаряваше, а открай време бе грозен и сакат. Винаги бе искал да се ожени, а никоя жена не го харесваше. Ако бе станал монах, поне щеше да е дал обет за целомъдрие. Но вместо това беше свещеник и работата му бе да проповядва, което и стори.

— Алфред ни изпрати като посланици на мира, а аз те видях да убиваш Божи човек. А сега и това тук. — Той кимна с отвращение към касапницата наоколо.

— Алфред ни изпрати да опазим Гутред — напомних му.

— Но сме длъжни да се погрижим и за безопасността на свети Кътбърт — настоя отецът.

— Ще го направим.

— Не можем да останем тук, Утред, трябва да се върнем в Кетрехт. — Той ме погледна с тревога в кривогледото лице. — Трябва да сразим Ивар!

— И това ще стане.

— Но той има най-голямата армия в Нортумбрия!

— И все пак ще умре сам — казах, без да съм сигурен защо. Думите просто се откъснаха от езика ми, сякаш някое божество бе решило да говори чрез мен. — Сам и изоставен. Обещавам ти.

Но първо имахме други неща за вършене, като например да изровим имането на Кяртан от залата, където бяха държани кучетата. Накарахме неговите роби да разкопаят вмирисания на фъшкии под и отдолу излязоха бурета със злато и сребро, църковни разпятия, гривни за ръце, кожени торби с кехлибар и гранатови камъни и дори топове скъпа вносна коприна, полуизгнила във влажната земя. Онези от защитниците на крепостта, които се бяха предали, направиха клада за своите мъртъвци. Останките на Кяртан и Свен обаче не бяха удостоени с подобно погребение. Рагнар настоя вместо това дрехите и доспехите им да бъдат свалени, а голите им трупове — хвърлени за храна на свинете, оцелели след есенното колене, които обитаваха кочините в северозападния край на крепостта.

Дънхолм бе поверен на грижите на Роло. Гутред, в първия възторг от победата, бе обявил, че сега той е негова собственост и ще се превърне в кралска твърдина на Нортумбрия, но аз го дръпнах встрани и му препоръчах да го даде на Рагнар.

— Така ще го направиш свой приятел — казах, — а на него може да се има доверие, че ще го удържи.

Аз също можех да имам доверие на Рагнар, че ще напада земите на Бебанбург и ще държи вероломния ми чичо в постоянен страх. Гутред послуша съвета ми, а Рагнар остави Роло с трийсет души да пази замъка, докато всички останали се отправихме на поход. Петдесетина от сразените войници на Кяртан се врекоха във вярност на Рагнар, но едва след като той се увери, че не са взели участие в опожаряването над бащиния му дом. Всеки, съпричастен към палежа и смъртта на родителите му, бе убит. С гибелта на Кяртан Жестокия и Свен Едноокия половината от работата ни бе свършена. Но Ивар бе още жив, а Алфред от Уесекс, макар да не го признаваше открито, искаше и той да бъде изпратен при праотците. И така, ние поехме на юг — първо към Кетрехт, а после да търсим Ивар.

Глава единадесета

Потеглихме още на другата сутрин. Дъждът бе отминал и ние излязохме от главната порта на Дънхолм под изплакнато, бистро небе, по което се гонеха малки, забързани облачета. Роло щеше да пази съкровището на Кяртан в наше отсъствие. То бе достатъчно, за да направи всички ни богати, в случай че оцелеехме след сблъсъка с Ивар. Мисълта, че съм спечелил повече от имането, оставено във Фифхаден, и че ще се завърна при Алфред като един от най-заможните хора в кралството му, бе ободряваща и аз препусках с леко сърце под знамето с орлово крило към най-близкия брод на река Уийре.

Брида яздеше редом с Рагнар. Гизела бе до мен, а Тира не се отделяше от отец Беока. Така и не разбрах за какво е разговаряла с брат си предния ден край огнището, но вече се държеше спокойно. Лудостта й си бе отишла. Ноктите й бяха изрязани, косата — вчесана и скрита под бяло боне. Все още имаше нещастен вид, но Беока явно намираше слова, с които да разсее мъката й, и тя ги попиваше така, както пресъхнала земя попива водата. Отецът дори бе забравил неволите, които му причиняваше седлото, и за първи път пътуваше, без да се оплаква, като постоянно обясняваше нещо на Тира и жестикулираше усилено със здравата си ръка. Зад него един слуга водеше товарен кон с четири големи олтарни кръста, плячкосани от Кяртан. Беока бе настоял да бъдат върнати на църквата и никой не се противопостави, защото той бе показал не по-малко геройство от който и да било от нас.

— Както е тръгнало, до седмица ще направи от Тира християнка — подхвърли Гизела, наблюдавайки ги.

— Ако не и по-скоро — отвърнах.

— И какво ще стане после с нея?

— Ще отиде в манастир вероятно.

— Бедничката.

— Поне ще се научи на послушание — свих рамене. — За разлика от някои, които се промъкват неканени и превръщат дузината в дяволското число.

Гизела ме удари с юмрук по рамото, причинявайки повече болка на себе си, отколкото на мен.

— Заклевам се — рече, докато търкаше кокалчетата си, ожулени в моята ризница, — че сега, след като те намерих, вече няма да се разделя с теб. Никога.

— Но как изобщо ти дойде наум да дойдеш с нас?

— Знаех, че всичко ще свърши благополучно. Бях хвърлила руническите пръчки.

— А какво казват руническите пръчки за Ивар?

— Че ще умре като змия, посечена с мотика — рече мрачно тя, сетне примигна, защото бучка кал, хвърлена от коня на Стеапа, я улучи в лицето. — Трябва ли да ходим в Уесекс? — попита, докато се бършеше.

— Да, защото се заклех на Алфред.

— Е, тогава явно ще се наложи — въздъхна унило Гизела. — Ти харесваш ли Уесекс?

— Не.

— А Алфред?

— Още по-малко.

— Защо?

— Твърде набожен и сериозен е. Освен това смърди.

— Всички саксонци смърдят.

— Но при него е по-зле от останалите заради болестта. Тя го кара постоянно да ходи по нужда.

— Ама че гадно — направи гримаса тя. — Не се ли къпе?

— О, къпе се поне веднъж в месеца, че и по-често. Много е придирчив по отношение на чистотата, но въпреки това смърди. Аз смърдя ли?

— Като прасе — ухили се тя. — Смяташ ли, че Алфред ще ми допадне?

— Не, защото ще се муси, задето не си християнка.

Гизела се засмя.

— А как ще постъпи с теб?

— Ще ми даде земя — отвърнах. — И ще очаква да се сражавам за него.

— Дори срещу датчаните?

— Датчаните са врагове на Алфред, така че, да, ще се сражавам срещу тях.

— Но те са моят народ.

— А аз пък съм дал клетва на краля и трябва да изпълнявам волята му. — Отпуснах юздите на жребеца, оставяйки го сам да подбира пътя надолу по стръмния хълм. — Обичам датчаните много повече от саксонците, но ми е било писано да се бия за Уесекс. Wyrd bið ful aræd.

— Което ще рече?

— Съдбата е неумолима. Тя е онази, която ни управлява.

Гизела размисли върху думите ми. Отново бе облечена в своята ризница, но на шията си носеше огърлица, взета от съкровището на Кяртан, изработена от седем усукани златни нишки. Бях виждал подобни накити, изровени от гробниците на древни британски владетели. Черната й коса бе прибрана под вълнена шапка, а издълженото й лице имаше леко отнесено изражение. Струваше ми се, че мога да го съзерцавам до безкрайност.

— И колко време трябва да служиш на Алфред? — попита.

— Докато не ме освободи. Или докато един от двама ни не умре.

— Но нали казваш, че бил болнав. Колко още може да живее?

— Вероятно не много дълго.

— А кой ще го наследи след смъртта му?

— Не знам — признах неохотно. Едуард, синът на Алфред, бе още сополанко, твърде малък да управлява, а племенникът му Етелуолд, от когото бе узурпирал трона — безволев пияница. Все пак вторият имаше по-основателни претенции и аз изведнъж си дадох сметка, че се надявам Алфред да доживее до дълбоки старини. Това ме учуди. Действително не го харесвах, но трябваше да призная, че той е обединяващата сила за Британия. Никой друг не притежаваше неговата визия и решимост. Дори смъртта на Кяртан бе не толкова наше дело, колкото негово. Той ни беше изпратил на север с ясното съзнание, че ще изпълним волята му, макар да не ни я беше изложил открито. В края на краищата съществуването като негов васал можеше и да не е чак толкова скучно, колкото се опасявах. Но ако той умреше скоро, това щеше да е краят на Уесекс. Тановете щяха да се счепкат за короната му, а датчаните — да надушат тяхната слабост и да се впуснат като лешояди на мърша.

— Щом служиш на Алфред — започна Гизела предпазливо, показвайки, че разсъжденията й следват сходна насока, — защо те е пуснал да дойдеш тук?

— Явно иска брат ти да управлява в Нортумбрия.

— Защото е приел християнството ли?

— Това е важно за Алфред — отвърнах уклончиво.

— Или защото Гутред е слаб?

— За слаб ли го смяташ?

— Хайде стига, знаеш, че е така. Той е сърдечен и се харесва на хората, но не умее да бъде безмилостен. Трябваше да убие Ивар още щом му го доведоха, а също да прогони Хротуерд, но нямаше нужния кураж. И все се оставя да го баламосват със свети Кътбърт.

— А защо Алфред ще иска слаб владетел на трона на Нортумбрия? — престорих се на наивен.

— За да може Нортумбрия да е слаба, щом саксонците решат да си я върнат обратно.

— Така ли ще се случи според твоите рунически пръчки?

— Според моите рунически пръчки — погледна ме тя — с теб ще имаме двама синове и дъщеря. Единият син ще разбие сърцето ти, а другият ще те накара да се гордееш. А дъщерята ще стане майка на крале.

Засмях се на пророчеството — не толкова на съдържанието, колкото на увереността в гласа на Гизела.

— Означава ли това, че все пак ще дойдеш в Уесекс, дори ако се бия срещу датчаните?

— Означава, че вече няма да се отделям от теб. Това е пък моята клетва.

Рагнар бе изпратил съгледвачи напред и към края на деня първите от тях започнаха да се завръщат на уморените си коне. От тях узнахме, че Ивар е превзел Йоферуик. Без особен труд, защото отслабеният гарнизон на Гутред бе предпочел да му отстъпи града, вместо да бъде изклан по улиците. Ивар бе задигнал каквато плячка бе успял да открие, после бе разположил нови войници по стените и вече се връщаше обратно на север. Още не бе научил за падането на Дънхолм и явно разчиташе да хване Гутред, който според него или дремеше в Кетрехт, или се скиташе безутешно из пущинаците на Кумбраланд. Според чутото от съгледвачите армията на Ивар бе огромна. Две хиляди души според някои слухове — цифра, която Рагнар и аз начаса отхвърлихме като абсурдна. И все пак числеността й далеч надхвърляше нашата и тя в момента се движеше право срещу нас, вероятно дори по същия римски път.

— Можем ли да се бием с него? — попита ме Гутред.

— Да се бием можем — отговори Рагнар вместо мен, — но не и да победим армията му.

— Тогава защо маршируваме на юг?

— За да спасим свети Кътбърт — рекох аз — и да убием Ивар.

— Но как, след като армията му е по-силна?

— Ще му се опълчим — подсилих допълнително объркването му аз, — а ако видим, че няма начин да спечелим, ще се оттеглим към Дънхолм. Затова и го превзехме, като наше убежище.

— Оставяме на боговете да решат какво ще се случи — вметна Рагнар и понеже и двамата имахме уверен вид, Гутред не настоя за повече обяснения.

До вечерта стигнахме Кетрехт. Пътувахме бързо, понеже нямаше нужда да се отделяме от римския път, и докато слънцето обагряше хълмовете на запад, прекосихме брода на река Суейл. Свещениците и монасите, вместо да се укрият в тези хълмове, бяха предпочели оскъдните удобства на крепостта и, за щастие, никой не ги бе обезпокоил по време на нашето отсъствие. Само отдалеч се бяха мярнали конници, преди да изчезнат отново. Предположих, че са били съгледвачи на Ивар, изпратени да преброят защитниците на Кетрехт.

Отец Хротуерд и абат Едред посрещнаха без въодушевление новината, че сме превзели Дънхолм. Беше ги грижа единствено за мощите на техния светия и за останалите реликви, които още същата вечер бяха изкопани от гробището и отнесени с тържествена процесия в църквата. Щом видях отново Ейдън, иконома на Бебанбург, който бе останал тук заедно с двайсетината си войници, му казах, че вече може спокойно да се прибира у дома, защото Кяртан е мъртъв. Той отначало не ми повярва, но после със страх осъзна, че хората, сторили това, спокойно биха могли да превземат и Бебанбург. Аз лично го желаех с цялата си душа, но се бях заклел на Алфред да се върна преди Коледа, затова нямах време да се занимавам с любимия си чичо.

— Ще потеглим на зазоряване — рече Ейдън.

— Чудесно — отвърнах. — Щом стигнете Бебанбург, предайте на чичо ми, че не минава и ден, без да мисля за него. Че съм взел невестата му и обещавам един ден да му разпоря корема. Ако, не дай Боже, умре, преди да изпълня своето обещание, ще изкормя синовете му, а ако те имат свои синове — и тях също. И последно — че Дънхолм също се смяташе за непристъпен, подобно на Бебанбург, но Дънхолм падна под моя меч.

— Ивар ще те убие — процеди предизвикателно Ейдън.

— Моли се да стане така.

Всички християни се молиха онази нощ. Събраха се в църквата и аз предположих, че ще искат от своя Бог да ни дари победа над приближаващата вражеска армия, но се оказа, че молитвата им била благодарствена — заради спасението на техните безценни реликви. Положиха ковчега с тялото на свети Кътбърт пред олтара, а върху него — главата на свети Осуалд, евангелието и мощехранителницата с космите от брадата на свети Августин. После пяха и се кланяха толкова дълго, че вече реших, че никога няма да спрат. Но с напредването на нощта всичко утихна.

Разходих се покрай ниската, порутена стена на крепостта, оглеждайки под лунната светлина пътя, простиращ се през полетата на юг. Оттам щеше да дойде Ивар и нищо не гарантираше, че няма да изпрати отряд подбрани конници да нападнат през нощта, затова аз оглавявах стража от сто души в пълно бойно снаряжение. В полунощ Рагнар дойде да ме смени.

— Утре ще има слана — рече, хвърляйки поглед към влажната мъгла, стелеща се над земята.

— Да, времето захладнява — съгласих се.

— Сестра ми е решила да ходи в Уесекс. Щяла да се покръства.

— Това учудва ли те?

— Не — поклати унило глава той. — Вероятно така е най-добре за нея, а и този твой отец Беока й допада. Какво според теб я чака занапред?

— Вероятно ще стане монахиня — предположих, понеже не можех да си представя друга съдба в Алфредовия Уесекс.

— Аз я разочаровах — каза Рагнар и аз нямаше как да му възразя. — Непременно ли трябва да се връщаш в Уесекс?

— Да, нали се заклех.

— Клетвите могат да се нарушават.

Това беше вярно, но в един свят, управляван от различни богове, в който съдбата е известна само на трите предачки, клетвите са единствената ни сигурност. Нарушах ли веднъж своята, нямаше как да очаквам другите да спазват клетвите, дадени на мен. Поне това бях научил.

— Няма да наруша обета си към Алфред, но ще положа друг обет пред теб. И той е, че никога няма да вдигна оръжие насреща ти. Че онова, което притежавам, е твое и че ако някога се нуждаеш от помощ, ще сторя всичко по силите си, за да ти я предоставя.

Рагнар дълго мълча с поглед, зареян в нощта, подритвайки буци пръст от стената, защото също като мен бе смутен.

— Аз ти се вричам в същото — рече накрая и двамата се прегърнахме. — Колко души според теб ще доведе Ивар? — попита той след известно време.

— Навярно към осемстотин.

Рагнар кимна.

— А ние разполагаме с по-малко от триста.

— Битка изобщо няма да има.

— Така ли?

— Ивар просто ще умре и всичко ще приключи. — Докоснах за късмет дръжката на Змийския дъх и усетих леко изпъкналите ръбове на кръстчето, подарено от Хилд. — Той ще умре, а Гутред ще седне на трона и ще прави каквото ти му кажеш.

— Искаш ли да му кажа да нападне Елфрик?

— Мислил съм за това, но не.

— Защо?

— Бебанбург е твърде добре укрепен и няма задна порта като Дънхолм. Освен това искам да убия Елфрик със собствените си ръце.

— Алфред ще ти позволи ли да го сториш?

— Да — отвърнах, макар че се съмнявах той да прояви чак такава щедрост. Но бях сигурен, че съдбата ми е предопределила да се върна в Бебанбург и се уповавах на нея. — Как вървят нещата там? — кимнах към селото.

— Всичко е спокойно. Молитвите свършиха и народът легна да спи. Ти също трябва да поспиш.

Поех по улицата към къщата, където ме чакаше Гизела, но пътьом открехнах вратата на църквата и надникнах вътре. Свещениците и монасите се бяха натъркаляли по пода и похъркваха, озарени от мъждивото сияние на догарящите свещи край олтара. Затворих безшумно и се отдалечих.

На разсъмване ме събуди Ситрик, който хлопаше по прага.

— Те дойдоха, господарю! Дойдоха!

— Кой е дошъл?

— Хората на Ивар.

— Къде са?

— Конници, отвъд реката!

Оказа се, че отрядът наброява едва стотина души, които дори не правеха опит да прекосят, от което заключих, че са пратени да ни отрежат пътя за отстъпление към северния бряг на река Суейл. Основните сили на Ивар щяха да се появят по-късно откъм юг, но не това бе основният повод за вълнение в пробуждащото се селище. По улиците се носеха викове и аз попитах Ситрик какво става.

— Християните негодуват, господарю.

Отидох до църквата и открих, че някой е откраднал златната мощехранителница с космите от брадата на свети Августин — безценният подарък от Алфред за Гутред. Тя бе изчезнала от олтара, където бе положена заедно с другите реликви. Отец Хротуерд сочеше с пяна на уста дупката, пробита в измазаната с кал стена зад олтара. Гутред също бе тук и слушаше абат Едред, който представяше случката като знак за Божието неодобрение.

— Неодобрение за какво? — попита Гутред.

— Задето сме се съюзили с езичници, разбира се — изплю се гневно Едред.

Отец Хротуерд се поклащаше напред-назад, кършеше ръце и призоваваше своя Бог да стовари възмездието си върху варварите, осмелили се да осквернят храма и да похитят светия предмет.

— Разкрий виновниците, Господи! — провикна се той, сетне обърна поглед към входа, видя ме и явно реши, че откровението е дошло, защото ме посочи с думите: — Той е бил!

— Вярно ли е? — попита ме Гутред.

— Не, разбира се.

— Няма кой друг да е! — настоя Хротуерд.

— Трябва да претърсиш всички езичници — заяви Едред на Гутред, — защото не открием ли реликвата, сме обречени на сигурна гибел. Бог ще ни накаже, като остави Ивар да ни срази заради този грях.

Изглеждаше странно наказание да оставиш езически предводител да срази християнски крал заради едни откраднати косми от брада, но пророчеството сякаш бе на път да се сбъдне, защото с напредването на сутринта, докато безплодните търсения из църквата още продължаваха, дойде вестта, че армията на Ивар се е появила от юг.

Настана мигът да вървим. Гутред и аз вече бяхме надянали доспехите, конете ни бяха оседлани и оставаше единствено да препуснем, за да се присъединим към силите на Рагнар, но Гутред бе изгубил кураж вследствие на случката. На излизане от църквата ме дръпна настрани.

— Би ли попитал Рагнар дали той не го е сторил? — попита умолително. — Или пък някой от хората му?

— За Рагнар ти гарантирам — свъсих вежди. — Ако наистина държиш да откриеш виновника, по-добре претърси тях — посочих към Ейдън и неговите придружители, които пред лицето на надвисналата заплаха нямаха търпение да поемат към Бебанбург, но не смееха да тръгнат, докато конниците на Ивар пазеха брода през река Суейл. Гутред ги бе поканил да се присъединят към битката, но те бяха отказали и сега само чакаха сгоден момент да се измъкнат.

— Покръстен човек никога не би сторил подобно светотатство! — ревна Хротуерд. — Това е дело на езичник!

Гутред беше раздвоен. Все още вярваше в християнската магия и приемаше кражбата като лоша поличба. Отказваше да заподозре Ейдън, но други заподозрени липсваха, затова реших да го улесня. Извиках Финан и му го посочих.

— Този мъж — рекох — е християнин. Християнин ли си, Финан?

— Да, господарю.

— Освен това е ирландец, а ирландците са известни със своята гадателска дарба. Той ще открие твоята светиня.

— Наистина? — погледна го обнадеждено Гутред.

Финан, който притежаваше гадателска дарба не повече от мен, се постара да си придаде тайнствен вид.

— Нищо по-лесно — рече с увереност.

— Направи го тогава, Финан — казах, — докато аз убия Ивар. И щом разбереш кой е виновникът, ни го доведи.

— Дадено, господарю.

— Сигурен ли си, че този ирландец ще се справи? — попита ме Гутред, преди да яхнем конете.

— Ще дам на църквата всичките си пари — произнесох достатъчно силно, та гласът ми да стигне поне до десетина души наоколо, — а също ризницата, шлема, гривните и мечовете си, ако Финан не открие както реликвата, така и крадеца. Той произхожда от племе на ясновидци. Чу ли това, отче? — обърнах се към Хротуерд. — Обещавам на църквата всичко, което имам, ако Финан не пипне крадеца!

Хротуерд не намери какво да възрази и ми хвърли изпепеляващ взор. Обещанието ми бе направено публично и свидетелстваше за моята невинност, затова се задоволи само да се изплюе в копитата на жребеца ми. Гизела, която го държеше за юздите, трябваше да отстъпи встрани, за да избегне храчката. Докато оправях стремето си, тя ме докосна по рамото.

— Финан наистина ли може да намери това нещо?

— О, да — уверих я.

— Защото има гадателска дарба?

— Не, любов моя — отвърнах тихо. — Защото той го е откраднал по мое нареждане. Вероятно сега е скрито под някоя купчина тор.

Усмихнах й се съзаклятнически, а Гизела се изкиска. Сетне пъхнах крак в стремето и вече се готвех да се метна на коня, когато тя отново ме спря.

— Внимавай! Ивар е страховит воин.

— Той е от рода Лотброк. Всички от неговия род са такива и обичат сраженията. Но се бият като кучета, с бяс и свирепост. Затова накрая и умират като кучета.

Качих се в седлото и поех от Гизела шлема и щита си. Докоснах я по ръката за сбогом, после пришпорих коня и препуснах след Гутред на юг, за да се присъединя към стената от щитове. Тя беше къса — стената на Ивар я превъзхождаше поне двойно на дължина, което означаваше, че лесно може да ни обхване и да започне да ни изтребва от краищата навътре. Стигнеше ли се до битка, щяхме да загубим и противникът ни го знаеше. Строят му бе целият настръхнал от бляскави остриета, шумно предвкусващ победата. Мечове и брадви блъскаха по щитовете, изпълвайки широката долина на река Суейл с глух тътен. Този тътен стана гръмовен, щом знамето на Ивар с двата гарвана се издигна над центъра на редицата. Под знамето имаше група от десетина конници, които се отделиха и препуснаха към нас. Сред тях различих самия Ивар, както и плъхоподобния му син. Гутред, Стеапа, Рагнар и аз излязохме на известно разстояние напред и ги зачакахме. Както и се надявах, Ивар яздеше моя черен жребец Уитнер, което щеше да ми даде повод да се заям с него. Но за момента изчаквах, оставяйки инициативата на Гутред. Ивар ни оглеждаше един подир друг. Учуди се от моето присъствие, но премълча. Подразни се, щом видя Рагнар, и се впечатли от гигантския ръст на Стеапа, но пренебрегна и трима ни, като вместо това се обърна към Гутред:

— Привет, миризлива фъшкия.

— Ърл Ивар — кимна му Гутред.

— Днес съм в странно миролюбиво настроение, така че, ако просто ми се махнете от очите, ще ви пощадя живота.

— Помежду ни няма спор, който да не може да се уреди с думи.

— Думи! — изплю се презрително Ивар. — Омитай се от Нортумбрия, червей такъв. Бягай при своя приятел в Уесекс, но остави тук сестра си като заложница. Ако сториш това, ще бъда милостив. — Всъщност той не беше милостив, а практичен. Датчаните са свирепи воини, но далеч по-благоразумни, отколкото предполага репутацията им. Ивар жадуваше за кръв, но предпочиташе да се предадем без бой, защото тогава нямаше да загуби мъже. Не се съмняваше, че ще спечели сражението, но победата щеше да му коства шейсет или седемдесет души, а това бе екипажът на цял кораб и съответно бе съпроводено с високи разходи. Много по-изгодно бе да остави Гутред жив и да не плаща нищо. Сега той се извърна в седлото и подвикна на стоящия по-назад Рагнар.

— В странна компания се движиш, ърл Рагнар.

— Онзи ден убих Кяртан Жестокия — отвърна другият. — Дънхолм е вече мой. Чудя се дали сега да не убия и теб, та да не се опиташ да ми го вземеш.

Ивар се сепна от неочакваната новина и изгледа Гутред и мен, сякаш търсеше потвърждение, но нашите лица не издаваха нищо. Тогава сви рамене.

— Ти имаше вражда с Кяртан — рече на Рагнар — и това беше твой проблем, не мой. Бих те приветствал като приятел. В крайна сметка бащите ни бяха приятели, нали?

— Вярно е, бяха.

— Тогава защо да не подновим дружбата?

— Кой би искал да дружи с крадци? — намесих се аз.

Ивар ме стрелна със змийския си взор.

— Вчера гледах една коза да повръща — процеди — и повръщнята й ми напомни за теб.

— А аз пък гледах една коза да сере — не му останах длъжен — и онова, което излизаше от задника й, ми напомни за теб.

Ивар се изсмя презрително, но реши да не продължава с размяната на обиди. Синът му посегна към меча, но той вдигна властно ръка, за да предупреди младока, че моментът за убиване още не е настъпил.

— Махни се оттук — каза на Гутред. — Иди надалеч и ще забравя за съществуването ти.

— Козите говна ми напомниха за теб — рекох натъртено, — но мирисът им бе вкиснат като този на майка ти. А и как иначе да мирише една курва, раждаща крадци?

Наложи се придружителите на Ивар да удържат сина му, но той самият само ме изгледа мълчаливо.

— Мога да направя смъртта ти да се проточи три дни и три нощи — произнесе накрая.

— По-добре върни краденото — отвърнах — и приеми смирено присъдата на крал Гутред за престъплението си. Тогава може и да проявим снизхождение.

— Какво всъщност съм откраднал? — попита Ивар повече развеселен, отколкото обиден.

— Яздиш жребеца ми. Искам си го обратно още сега.

Той потупа Уитнер по шията.

— Щом пукнеш — ми каза, — ще ти одера кожата, ще я издъбя и ще си направя от нея седло. Така ще мога цял живот да пърдя отгоре ти. — После се обърна към Гутред: — Върви си и ми дай сестра си за заложница. Ще ти оставя няколко минути да си събереш ума. Не го ли направиш, ще ви избием до крак.

— Страхливец! — викнах подир него, но той ме игнорира. Врътна коня си и го пришпори назад към строената си войска. — Всички от рода Лотброк са страхливци — продължих. — Видят ли опасност, бягат. Какво стана, Ивар? Да не се напика от страх пред меча ми? Скотите те накараха да подмокриш гащите, а сега и аз!

Мисля, че споменаването на скотите преля чашата. Болезненият спомен за това поражение още бе свеж в паметта му, а подигравките ми допълнително натриха сол в раната. Вълчият нрав, който до момента бе успявал да контролира, изведнъж надделя. Той яростно дръпна юздите на Уитнер, причинявайки му болка, но жребецът послушно се обърна и Ивар изтегли дългия си меч. Препусна към мен, но аз се измъкнах встрани, насочвайки се под ъгъл към широкото пространство пред неговите редици. Тук исках да умре — пред очите на всичките си бойци. Той ме последва, но не атакува, а спря разгорещения си кон, който взе да рови с копито пръстта.

Ивар несъмнено вече съжаляваше, че е изгубил самообладание, но бе твърде късно. Мъжете и от двете армии станаха свидетели как ме гони с извадено оръжие през полето и сега не можеше просто да се оттегли от предизвикателството. Трябваше да ме убие, а не бе сигурен, че ще съумее да го стори. Храброст не му липсваше, но все още се възстановяваше от раните си, ставите го боляха, а и знаеше моята репутация.

Предимството му бе в Уитнер. Аз познавах добре това животно, което се сражаваше като истински воин. То щеше да нападне свирепо моя кон, а и мен самия, затова първата ми цел бе да съборя противника от седлото. Ивар ме наблюдаваше. Явно искаше аз да поема инициативата, но вместо да връхлетя върху него, аз се обърнах към войниците му.

— Ивар е крадец! — извиках, оставяйки Змийския дъх да виси на колана ми. — Най-обикновен кокошкар, който избяга от скотите като бито куче. Когато го намерихме, хленчеше като дете! — Засмях се и обходих с поглед строя. — Хленчеше, защото беше отнесъл пердаха, а в Шотландия всички го наричат Ивар Женчото. — Виждах с периферното си зрение, че заяждането върши работа и той отпуска юздите. — Крадец и страхливец! — провикнах се отново, като в същия момент обърнах коня с коляно и вдигнах щита. Уитнер се носеше насреща ми с бялнати очи и оголени зъби, като хвърляше пръст изпод огромните си копита.

— Уитнер! Уитнер! — викнах аз, щом се озова на няколко метра от мен, знаейки, че Ивар вероятно го е нарекъл другояче. Но животното явно помнеше старото си име или пък помнеше мен, защото наостри уши, тръсна глава и се поколеба. Аз насочих своя кон право към него, повдигнах се на стремената и използвах щита като оръжие, за да блъсна Ивар. Имаше риск аз да падна, а той да остане в седлото, но не смеех да пусна щита или меча си, за да го хвана с ръка. Вместо това наблегнах с цялата си тежест, като същевременно извиках още веднъж: — Уитнер! — Жребецът леко се извърна и това незначително движение, съчетано с моя натиск, бе достатъчно, за да прекатури Ивар. Аз също полетях на земята и се озовавах между двата коня. Моят неволно ме закачи с копито и ме запрати срещу задницата на Уитнер. Шляпнах го с плоското на меча, за да го прогоня, и веднага се наведох под щита, за да избегна атаката на Ивар. Той се съвзе от падането по-бързо от мен и замахна с всичка сила, вероятно очаквайки поне да ме зашемети. Лявата ми ръка, ранена от копието при Дънхолм, потръпна от удара, но удържа щита. Аз бях по-едър и силен от Ивар и успях благополучно да се изправя и да го отблъсна назад.

Той знаеше, че ще загуби. Беше достатъчно възрастен да ми бъде баща, а старите рани спъваха движенията му, но все пак си оставаше Лотброк, а тях ги учат да се бият още от сукалчета. От устата му излизаше ръмжене, а ударите на меча му се сипеха — ниски, високи, финтиращи, и аз не спирах да се движа и да ги парирам. Поемах ги с щита, но дори не се опитвах да им отвръщам, а вместо това само го дразнех.

— Ти си жалък дъртак — казвах. — Аз убих чичо ти, който беше същият нещастник като теб. Щом ти пусна кръвчицата, ще изкормя оня плъх, когото наричаш син, и ще нахраня гаргите с трупа му. Хайде, напъни се малко, само толкова ли можеш?

И той се напъна, но прекали и се подхлъзна върху мократа трева. Падна на коляно и аз имах пълната възможност да го съсека, както бе изгубил равновесие, а дръжката на меча му опираше в земята. Но вместо това се отдалечих и го оставих да стане. Всички датчани видяха как го правя, а после ме видяха и да захвърлям щита си.

— Ще му дам шанс — извиках. — Не че го заслужава, защото е мизерен крадец, но все пак ще му го дам!

— Ах ти, саксонско копеле — ревна Ивар и ми се нахвърли. Това бе неговият начин да се бие — атака, атака и пак атака. Опита да ме блъсне с щита, но аз отстъпих встрани, пуснах го покрай мен и го халосах по тила на шлема с плоското на Змийския дъх. Това го накара повторно да се препъне, а аз отново се отдалечих. Исках да го унижа.

— Ти ме направи роб — казах, докато той ме обикаляше предпазливо — и дори това не успя да свършиш като хората. Защо не вземеш да се предадеш?

— Кози син — просъска той и нападна светкавично. Престори се, че замахва към гърлото ми, но в последния момент свали острието, за да прониже лявото ми бедро. Избегнах движението му и го шляпнах с меча по задника.

— Сложи оръжие — предложих — и ще те оставя да живееш. Ще те затворя в клетка и ще те разкарвам из цял Уесекс, да те показвам на хората. Това е Ивар Иварсон от фамилията Лотброк, ще им казвам. Кокошкарят, който яде пердах от скотите.

— Копеле! — втурна се пак противникът ми, изпълнен с ярост и отчаяние, този път в опит да ме посече през корема с широк замах, но аз се дръпнах назад и дългият му меч просвистя на сантиметри от кожата ми. Докато той с пъшкане възстановяваше равновесието си, аз ударих с меча. Върхът проби щита му и опря в ризницата на гърдите му. Следващият удар го улучи странично по шлема и го накара да се олюлее, а третият със звън отхвърли оръжието му назад, така че той едва не го изтърва.

— Страхливец — опрях Змийския дъх в гърлото му. — Крадец.

Той нададе неистов рев и се извъртя, за да ме нападне странично, но аз предвидих маневрата му. После с рязко движение стоварих своето острие върху дясната му китка. Това го закова на място, защото костите се счупиха.

— Хайде да видим как ще се сражаваш сега — казах и замахнах отново, избивайки меча му. В очите му се появи ужас. Не от наближаващата смърт, а от това, че ще умре без оръжие в ръка. Опита да отстъпи заднешком, за да го вземе, но аз го наръгах в крака, достатъчно силно, за да го раня и да го накарам да падне на колене. После съборих шлема от главата му и застанах зад него. — Той ме направи роб и открадна коня ми — викнах на наблюдаващите ни войници. — Но все пак е Лотброк. — Наведох се, хванах неговия меч за острието и му го подадох.

— Благодаря — улови го той.

После го убих. Главата му почти се отдели от раменете и той се строполи с хърхорене в тревата. Дори докато тялото му потреперваше в предсмъртни спазми, продължаваше да стиска оръжието си. Ако го бях оставил да умре без него, много от датчаните щяха да решат, че съм проявил ненужна жестокост. Те разбираха, че сме врагове и че имам основание да го погубя, но това още не ми даваше право да го лиша от Валхала. А един ден, мина ми през ума, Ивар и чичо му щяха да ме посрещнат там. Защото Валхала е мястото, където пируваме със своите врагове, припомняме си някогашните битки и ги водим отново.

Зад гърба ми се разнесе писък. Обърнах се и видях Ивар-младши, неговия син, да се носи в галоп насреща ми. Нападаше също като баща си, преливащ от сляпа и безразсъдна ярост. Наведе се от седлото, за да ме съсече, но аз пресрещнах меча му със своя, а Змийския дъх бе далеч по-добре изработен. Ръката ми се разтърси от удара, но острието на Ивар се счупи надве. Той профуча по ливадата, държейки остатъка, а двама от войниците на баща му го настигнаха и отведоха насила, преди да е пострадал.

Повиках Уитнер и той дойде при мен. Потупах го по муцуната, улових се за седлото и се метнах на гърба му. После се обърнах към останалите без предводител войници на Ивар и направих знак на Гутред и Рагнар да се присъединят към мен. Заедно приближихме на двайсетина крачки от ярко боядисаните датски щитове.

— Ивар Иварсон отиде във Валхала — извиках — и смъртта му бе достойна! Аз съм Утред Рагнарсон, мъжът, който погуби Уба Лотброксон. А това е моят приятел ърл Рагнар, убиецът на Кяртан Жестокия! Ние служим на крал Гутред.

— Християнин ли си? — попита някой.

Показах амулета си с чука на Тор. Вестта за гибелта на Кяртан се предаваше по дългата редица от щитове, брадви и мечове.

— Не съм от християните — отвърнах, щом отново се възцари тишина. — Но съм виждал тяхната магия. Те я използваха срещу крал Гутред! Нима никой от вас не е ставал жертва на магьосници? Не ви ли се е случвало жените ви да боледуват, а добитъкът да мре? Знаете за какво говоря, а магията на християните е много силна! За да я правят, те си служат със съсухрени трупове и отрязани глави и ето че омотаха в заклинанията си и нашия крал! Но техният вещер допусна грешка. Стана прекалено алчен и снощи отмъкна съкровище от крал Гутред. И Один разкъса дяволските му козни!

Обърнах се в седлото и видях, че Финан най-сетне се задава откъм крепостта, придружен от Ситрик. Оказа се, че част от духовниците се опитали да ги задържат и се завързала схватка. За щастие, десетина от датчаните на Рагнар се намесили и ето че сега Финан благополучно препускаше през пасището, като водеше и отец Хротуерд. Всъщност водеше бе силно казано. Той просто стискаше в юмрук кичур от косата на свещеника, а последният нямаше друг избор, освен да подтичва край коня му.

— Това е християнският вещер, наречен Хротуерд! — извиках. — Той доби власт над крал Гутред чрез своите заклинания, чрез магията на труповете. Но вече е разкрит и магията му е развалена. Питам ви сега какво да правим с него?

Отговорът можеше да бъде само един. Датчаните отлично знаеха, че Хротуерд е съветникът на Гутред, комуто дължат идеята за църковния десятък. Междувременно отецът бе коленичил на тревата, простирайки умолително ръце към краля.

— Ти ли си крадецът? — изгледа го невярващо Гутред.

— Намерих реликвата в неговите вещи, господарю — намеси се Финан, протягайки златния съд. — Беше увита в една от ризите му.

— Лъже! — изпротестира Хротуерд.

— Той е човекът, когото търсите — рече почтително Финан, като се прекръсти. — Кълна се в пречистото тяло Христово.

— Видяхте ли? — обърнах се към датчаните на Ивар. — Заради такива като него има шапави крави, пресъхнали посеви, ялови жени и болнави деца! Искате ли го?

Те като един нададоха кръвожаден рев, докарвайки до ужас неудържимо хленчещия Хротуерд.

— Е, ще го получите, но при едно условие. И то е да признаете Гутред за свой крал.

Отново се разнесоха викове, но този път приветствени. Войниците блъскаха с мечове и копия по щитовете си в знак на лоялност към Гутред, а аз улових юздите на коня му и се наведох към него:

— Хайде, отвърни на поздрава. Зарадвай хората.

— Но… — погледна той надолу към разчорления отец.

— Обикновен престъпник, господарю, а по закон наказанието за престъпниците е смърт. Алфред би сторил същото — уверих го.

— Сигурно си прав — съгласи се Гутред и ние оставихме Хротуерд на разлютените датчани. Не знам точно какво са му сторили, защото от тялото му не бе останало много, но дълго го слушахме как умира, а кръвта му бе обагрила тревата на метри околовръст.

Вечерта си устроихме скромен пир. Скромен, защото храната бе оскъдна, затова пък пиво имаше в изобилие. Датските танове се вричаха във вярност на Гутред, а свещениците и монасите се гушеха в църквата в очакване на сетния си час. Хротуерд и Джанбърт бяха убити, затова смятаха, че и на тях предстои да се превърнат в мъченици. Но дузина трезви мъже от гвардията на Гутред бяха достатъчни, за да гарантират безопасността им.

— Все пак ще ги оставя да си построят храма на свети Кътбърт — сподели ми Гутред.

— Алфред би одобрил това — отвърнах.

Той зарея взор през огъня, горящ насред улицата в Кетрехт. От другата му страна Рагнар въпреки осакатената си ръка се бореше с един огромен датчанин от армията на Ивар. И двамата бяха пияни, а други пияни мъже ги окуражаваха и правеха залози кой ще победи. Но Гутред всъщност не виждаше схватката, защото бе потънал в размисли.

— Никога не бих допуснал, че отец Хротуерд е крадец — промълви накрая.

Гизела, която се бе прислонила до рамото ми, загърната под моето наметало, се изкиска по посока на брат си.

— Някои хора не биха допуснали и че ние с теб сме били роби, но е така.

— Да — кимна в тиха почуда той. — Така е.

Трите предачки предопределят нашето съществуване. Седят в подножието на дървото Игдрасил и се забавляват със съдбите ни. На тях им бе угодно да превърнат роба Гутред в крал Гутред, точно както им бе угодно и да изпратят мен отново на юг, в Уесекс.

Докато в Бебанбург, там, където сивото море безспир стоварва вълните си върху бледите пясъчни плажове, а флагът с вълча глава, увенчал замъка, плющи под студения вятър, очакваха с ужас моето завръщане.

Защото съдбата не може да бъде измамена. Тя ни управлява, а всички ние сме нейни роби.

Историческа бележка

Действието в „Повелителите на Севера“ започва около месец след изумителната победа на Алфред над датчаните при Етандун, описана в „Бледият конник“. Гутрум, предводителят на сразената армия, се оттегля към Сипанхам, където Алфред му устройва засада, но враждебните действия бързо спират, щом двамата се споразумяват за мир. Датчаните се изтеглят от Уесекс, а самият Гутрум и най-видните му ърлове се покръстват. В замяна Алфред признава Гутрум за крал на Източна Англия.

Читателите на предните два романа от поредицата навярно знаят, че Гутрум няма навика стриктно да спазва примирията. Той вече е нарушил едно, сключено при Уеърхам, както и последващото, договорено при Ексетър, но последният договор се оказва траен. Алфред дори става кръстник на Гутрум, който приема християнското име Етелстан. Преданието гласи, че е кръстен в купела, който още може да се види в църквата в Алър, графство Съмърсет, и изглежда, че искрено е прегърнал новата вяра, защото, след като се завръща в Източна Англия, управлява като християнски монарх. Преговорите между Гутрум и Алфред продължават и през 886 г. те подписват договора от Уедмор, който разделя Англия на две сфери на влияние. Уесекс и Южна Мерсия остават саксонски, а Източна Англия, Северна Мерсия и Нортумбрия минават под датско владичество. Така се създава Дейнлоу — североизточната територия на Англия, която се управлява от датски крале и дори до днес носи отпечатъка от онези дни в названията на местностите и диалектите си.

Договорът на практика е признание от страна на Алфред, че не разполага с достатъчно сили да изтласка напълно датчаните от Англия, но му печели време да укрепи сърцевината на своето кралство, Уесекс. Проблемът е, че Гутрум не е господар на всички датчани, а още по-малко на норвежците и поради това не може напълно да предотврати по-нататъшните атаки над Уесекс. С времето те се случват, както ще бъде описано в последващите романи, но като цяло победата при Етандун и договорките с Гутрум осигуряват независимостта на Уесекс и позволяват на Алфред и неговите наследници да завземат обратно Дейнлоу. Една от първите стъпки на Алфред в този дълъг процес е да омъжи най-голямата си дъщеря, Етелфлед, за Етелред от Мерсия — брак, чиято цел е да сближи саксонците от Мерсия с тези от Уесекс. В бъдеще Етелфлед ще се окаже същинска героиня в борбата срещу датчаните.

Когато става дума за края на девети век, преминаването от историята на Уесекс към тази на Нортумбрия е като преход от ярка светлина към объркващ мрак. Дори в списъците на северните крале, изброяващи техните имена и годините, в които са царували, има противоречия. Но знаем, че скоро след битката при Етандун крал на име Гутред (а според някои източници Гутфрит) действително се е възкачил трона в Йорк (Йоферуик) и го е удържал докъм края на века. Предшественикът му е бил саксонец и без съмнение марионетен владетел. Гутред е забележителен с две неща. Първо, макар и датчанин, е бил покръстен и, второ, съществува популярната легенда, че преди това е бил роб. Въз основа на тези оскъдни данни съм изградил неговия образ. Положително е имал отношения с абат Едред, който е бил пазител на мощите на свети Кътбърт (а също на главата на свети Осуалд и евангелието от Линдисфарена). Същият Едред в крайна сметка построява големия храм на светеца в Кънкасестър, сега Честър-ле-Стрийт, графство Дърам. През 995 г. мощите са окончателно положени в Дънхолм (днешен Дърам), където лежат и до днес.

Кяртан, Рагнар и Гизела са измислени образи. Ърл Ивар е съществувал наистина, макар и да съм си позволил известна свобода при описанието му. Той е известен най-вече със своите наследници, които предизвикват сериозни проблеми на север. Няма исторически данни за крепост от девети век в Дърам, но ми се струва малко вероятно такова стратегическо място да е било пренебрегнато. Още повече че останките от подобно укрепление положително биха влезли в употреба при построяването на катедралата и замъка, заемащи възвишението вече близо хиляда години. Крепост в Бебанбург действително е имало, преобразила се през вековете в днешния славен замък Бамбъро. През единайсети век той е принадлежал на фамилия с името Утред. Те са мои предци, но за дейността им в края на девети век не е известно почти нищо.

Историята на страната от края на девети и началото на десети век е низ от събития, настъпващи от Уесекс на север. Съдбата на Утред, която той тепърва започва да осъзнава, е да бъде във вихъра на повторното завладяване на земите, които ще станат известни като Англия, така че битките му далеч не са приключили. Той още неведнъж ще трябва да размаха Змийския дъх.

1

Hide (англ.), съвпадащо с думата за животинска кожа — стара мярка за земя, традиционно равняваща се на 120 акра (49 хектара). — Б.пр.

2

В скандинавската митология — сляп бог, син на Один, убил неуязвимия бог Балдур. — Б.пр.

3

Свеи — древногерманско племе, населявало Централна Швеция. — Б.пр.

4

Дение — средновековна френска монета, сечена от VIII век нататък. — Б.пр.

5

Фирд — призивна войска в англосаксонска Британия, състояща се от свободни земевладелци. — Б.пр.

Content

Бърнард Корнуел
Повелителите на Севера
Последното кралство #3

Географски имена

Част първа Поробеният крал

Глава първа

Глава втора

Глава трета

Глава четвърта

Част втора Червеният кораб

Глава пета

Глава шеста

Глава седма

Част трета Ходещият в сенките

Глава осма

Глава девета

Глава десета

Глава единадесета

Историческа бележка

1