Катрин Стедман

Нещо във водата

На Рос

Ако една победа бъде разгледана в подробности, тя е неразличима от поражението.

Жан-Пол Сартр, „Дяволът и Господ Бог“

Ще се усмихна, усмивката ми ще потъне в твоите зеници и един бог знае в какво ще се превърне.

Жан-Пол Сартр, „Без изход“

1

Гробът

Събота, 1 октомври

Питали ли сте се колко време отнема изкопаването на един гроб? Ще ви кажа — цяла вечност. Каквото и да предполагате, удвоете го.

Сигурно сте го виждали по филмите — героят, вероятно с опрян в главата пистолет, разкопава земята все по-дълбоко, плувнал в пот, докато накрая се озовава на два метра под повърхността в собствения си гроб. Или пък двама жалки измамници, които копаят неистово, разправят се и се карат насред безумната бъркотия, а пръстта хвърчи към небето с лекота.

Изобщо не е така. Трудно е. Нищо в цялата тази работа не е лесно. Пръстта е твърда, тежка и се копае бавно. Адски мъчително е.

И досадно. И продължително. А трябва да се свърши.

Стресът, адреналинът, отчаяната животинска нужда да го направите ви поддържат двайсетина минути. После рухвате.

Мускулите ви се изопват върху костите на ръцете и краката. Кожа до кост, кост до кожа. Сърцето ви боли след шокиращия прилив на адреналин, кръвната ви захар пада, грохвате. Напълно. Съзнавате обаче, и то кристално ясно, че в подем или в криза, изтощени или не, копаете все по-надълбоко.

И тогава минавате на друг режим. Като по средата на маратон, когато вълнението от новото се е стопило и единственото ви желание е да завършите това неприятно начинание. Постарали сте се, вложили сте всичко от себе си. Разтръбили сте на всичките си приятели, че ще го направите, накарали сте ги да дарят на някоя благотворителна организация, с която имате съвсем бегла връзка. Те виновно са обещали повече пари, отколкото им се иска да дадат, чувстват се задължени заради онова пътуване с мотоциклет в университета, за което ви пълнят главата с отегчителни подробности всеки път, щом се напият. Не се разсейвайте, още говоря за маратона. Излизате всяка вечер сами, слагате слушалките, краката пулсират, навъртате километри, готвите се. За да се преборите със себе си, да надвиете тялото си тогава, в онзи неистов миг, и да видите кой ще победи. Никой друг не гледа, само вие. И никой друг не го е грижа, само вас. Само вие се опитвате да оцелеете. Ето това е усещането да копаете гроб, все едно музиката е спряла, но не можете да спрете да танцувате. Спрете ли, умирате.

Затова продължавате да копаете. Защото алтернативата е много по-лоша, отколкото да копаете до безкрай в твърдата набита почва с лопата, която сте намерили в бараката на някой старец.

Докато копаете, пред очите ви прелитат цветове: фосфени, предизвикани от стимулиране на невроните в зрителния кортекс поради ниско оросяване и ниско ниво на глюкозата. Кръвта бучи в ушите ви — ниско кръвно налягане заради обезводняване и натоварване. А мислите ви? Те се плъзгат над спокойното езеро на съзнанието ви и само от време на време поглеждат към повърхността. Отлитат, преди да смогнете да ги уловите. Съзнанието ви е съвсем празно. Централната нервна система възприема това свръхнапрежение като ситуация, изискваща реакция „сражавай се или бягай“. Неврогенезата, предизвикана от физическото натоварване, заедно с любимата на неизменно популярните спортни списания „увеличена концентрация на ендорфини след спорт“ действат едновременно като мозъчен инхибитор и като предпазна мярка срещу продължителната болка и стреса.

Изтощението регулира емоциите по превъзходен начин. Тичането или копаенето.

Някъде към четирийсет и петата минута решавам, че два метра не са реалистична дълбочина за този гроб. Няма да успея да изкопая толкова. Ръстът ми е един и шейсет и осем. Как изобщо ще изпълзя от тук? Ще се окаже, че буквално съм се погребала.

Според проучване от 2014 г. метър и шейсет и осем е идеалният ръст за британките. Оказва се, че средностатистическият британец предпочита партньорката му да е висока точно толкова. Извадила съм късмет. И Марк е извадил. Боже, как ми се иска Марк да беше тук.

И така, щом няма да стигна до два метра, на каква дълбочина ще копая все пак? Колко е достатъчно?

Ако телата са заровени зле, обикновено ги намират. Не искам това да се случи. Наистина не искам. Няма да е резултатът, който целя. А едно немарливо погребение като всяка друга немарлива постъпка се дължи на три неща:

1. Липса на време.

2. Липса на предприемчивост.

3. Липса на отговорност.

По отношение на времето: разполагам с три до шест часа да се справя с проблема. Като минимум три часа.

Докато мръкне, остават шест часа. Имам достатъчно време.

Мисля, че съм предприемчива — два мозъка работят по-добре от един. Дано. Трябва просто да действам стъпка по стъпка.

А третото, отговорността? Боже, отговорна съм и още как. Пука ми повече, отколкото когато и да било през целия ми живот.

Метър и осемдесет е минималната дълбочина, препоръчана от ИУГК (Института за управление на гробищата и крематориумите). Знам го, защото проверих в Гугъл. А проверих в Гугъл, преди да започна да копая. Ето, предприемчива съм. Отговорна. Приклекнах до тялото, стъпила върху мокри листа и разкашкана кал, и проверих в Гугъл как да погреба един труп. Проверих на предплатения телефон на самия труп. Ако намерят тялото… няма да намерят тялото… и успеят да извлекат данните… няма да извлекат данните…, тогава това търсене в интернет ще бъде фантастична находка.

Цели два часа по-късно спирам да копая. Дупката е дълбока около метър. Нямам ролетка, но си спомням, че метър е някъде до чатала ми. Толкова беше най-високият скок, който успях да изпълня с коня през онази ваканция, преди да замина за университета дванайсет години по-рано. Подарък за осемнайсетия ми рожден ден. Странно какво запечатва паметта ни, нали? Ето ме обаче тук сега, до кръста в някакъв гроб и отнесена в спомени за спортни постижения. Спечелих второ място, между другото. И много се радвах.

Както и да е, изкопах трап, дълбок метър, широк шейсетина сантиметра и дълъг около метър и осемдесет. Да, това ми отне два часа.

Ще повторя — много е трудно да се копае гроб.

Ще ви улесня да си представите тази дупка, която ми отне два часа: 100х60х180 см прави един кубичен метър пръст, който пък тежи тон и половина. Това — обърнете внимание — е теглото на среден хечбек, напълно развит белуга кит или средно голям хипопотам. Преместила съм равностойността на тези неща нагоре и леко вляво от първоначалното им местоположение. При това гробът е дълбок само метър.

Поглеждам над калта към купчината и бавно се измъквам, мишниците ми треперят от собствената ми тежест. Тялото лежи срещу мен, покрито с разкъсан брезент, а яркото му кобалтовосиньо се откроява като рана върху кафявата горска почва. Намерих го захвърлен, провиснал като було от един клон по-назад, към отбивката, в безмълвно общение с някакъв изоставен хладилник. Вратичката на малката камера на хладилника тихо проскърцваше на вятъра. Зарязан.

В изоставените предмети има нещо много тъжно, нали? Безутешно. Но и посвоему красиво. Сигурно може да се каже, че аз пък съм дошла да изоставя едно тяло.

Хладилникът е тук от доста време — знам го, защото го забелязах от прозореца на колата, докато минавахме оттук три месеца по-рано, и още никой не е дошъл за него. С Марк се връщахме в Лондон от Норфък, след като отпразнувахме годишнината си, и ето че сега хладилникът още беше тук. Странно колко много неща се случиха — на мен, на нас — оттогава, но тук нищо не се е променило. Сякаш това място е извън времето. Предизвиква такова усещане. Може би никой не е идвал тук след собственика на хладилника, а един бог знае кога е било това. Уредът определено е от седемдесетте — нали се сещате, от онези ъгловатите. Като от филм на Кубрик. Монолит във влажна английска гора. Отживелица. Тук е поне от три месеца и не се е появил никой от сметището. Ясно е, че никой не идва насам. Освен нас. Няма работници от общината, няма недоволни местни жители, които да пишат оплаквания, никой не разхожда тук кучето си рано сутрин, за да попадне на моя изкоп. Това е най-безопасното място, за което се сетих. И ето ни тук. Ще мине време, докато се слегне почвата, но хладилникът и аз разполагаме с предостатъчно.

Оглеждам купчината, покрита със смачкан брезент. Отдолу има плът, кожа, кости, зъби. Мъртъв от три часа и половина.

Дали още е топъл? Съпругът ми. На допир. И това проверих в Гугъл. Така или иначе, не искам изненади.

Добре, ръцете и краката трябва да са студени на допир, но останалата част от тялото трябва все още да е топла. Хубаво.

Издишам продължително. Спирам. Чакам.

Не знам защо, но изтривам историята на интернет търсенето от телефона. Съзнавам, че е безпредметно, той е непроследим, пък и бездруго няма да работи след няколкочасов престой във влажната октомврийска пръст. Но може и да проработи. Пъхам телефона обратно в джоба на сакото му и вадя личния му айфон от предния джоб. Включен е на самолетен режим.

Преглеждам снимките. Бликват сълзи и после потичат на две топли вадички по лицето ми.

Дръпвам брезента и отдолу се показва всичко. Изтривам отпечатъците от телефона, връщам го в топлия джоб на гърдите и мобилизирам колене за влаченето.

Не съм лош човек. Или пък съм. Може би вие трябва да прецените.

Аз обаче непременно трябва да обясня. А за да го сторя, ще се върна назад. Към годишнината ни три месеца по-рано.

2

Сутринта на годишнината

Петък, 8 юли

Онази сутрин се събудихме преди изгрев. Марк и аз. Беше годишнината от деня на запознанството ни.

Отседнахме в бутиков хотел на брега в Норфък. Марк го намери в притурката „Как да ги похарчите…“ на „Файненшъл Таймс“. Абонат е на вестника, но има време да чете само притурките. Вестникът се оказа прав, че това е „уютното провинциално убежище на мечтите ви“. И аз се радвам, че го послушахме. Разбира се, парите, които харчим, не са мои, но вероятно скоро ще станат.

Хотелът е идеалното местенце с пресни морски дарове, студена бира и кашмирени одеяла. „Челси на морето“, така го наричат пътеводителите.

Прекарахме последните три дни в разходки, докато не започнахме да усещаме мускулите си натежали и отпуснати, бузите си — поруменели от английското слънце и вятър, косата си — ухаеща на гора и солено море. Разходка и после секс, къпане и храна. Рай.

Хотелът е построен през 1651 г. като междинна странноприемница за митнически служители, отправили се към Лондон, и се гордееше с факта, че лорд Нелсън, прочут жител на Норфък и победител в битката при Трафалгар, бил редовен клиент тук. Отсядал в стая номер 5, съседна на нашата, и идвал тук да взема пощата си всяка събота по време на петте си безработни години. Любопитно е, че и лорд Нелсън е останал без работа. Мислех, че ако служиш във флота, просто си във флота и толкова. Но ето на. Случва се и на най-изтъкнатите от нас. Както и да е, през годините в хотела се провеждали пазари за добитък, заседания на местния съд и панаири.

Брошурата на масичката в стаята ведро ни осведомяваше, че предварителните съдебни изслушвания по небезизвестния процес за убийствата в Бърнам били проведени в помещението, което сега служеше за частна трапезария на горния етаж. „Небезизвестен“ беше спорно определение. Аз определено не бях чувала за него. Затова прочетох.

Историята започва през 1835 г. със съпругата на обущар, която повърнала неудържимо по време на семейна вечеря пред погледа на съпруга си. Въпросната госпожа Тейлър била отровена с арсеник. Отровата била сипана в брашното в килера, а по време на аутопсията следи от арсеник били открити в лигавицата на стомаха й. Разследването на отравянето установило, че господин Тейлър имал любовна връзка със съседката им, някоя си Фани Билинг. А Фани Билинг пък неотдавна била купила арсеник за три пенса от местния аптекар. Арсеникът се озовал в чувала с брашното и след това — в кнедлите, сложили край на живота на госпожа Тейлър. Допускам, че съпругът се е въздържал от консумацията им онази вечер. Вероятно господин Тейлър е бил на безвъглехидратна диета.

Според допълнителна информация от друг съсед по време на съдебното дело Катрин Фрари имала достъп до дома на семейство Тейлър през онзи ден и я чули да казва на Фани преди разпита: „Дръж си езика зад зъбите и нищо няма да ни направят“.

Разследването установило, че съпругът на Катрин и детето й също са умрели внезапно през предходните две седмици.

Полицаите заподозрели умисъл. Изпратили в Норич стомасите на съпруга на Катрин и на детето й, където анализът потвърдил наличие на арсеник. Свидетел в къщата на Тейлър твърдял, че е видял как Катрин се грижи за болната госпожа Тейлър след повръщането и как слага някакъв бял прах „на върха на ножа от хартиен плик“ в овесената каша на госпожа Тейлър и я трови повторно. Този път фатално. Двете жени отровили и снахата на Катрин седмица преди това.

Катрин и Фани били обесени в Норич за убийствата на съпрузите си, както и за убийството на госпожа Тейлър, детето на Катрин и снахата на Катрин. Според „Найлсис Уикли Реджистър“ от 17 октомври 1835-а двете били „изпратени във вечността пред огромно множество зрители (20 000 или 30 000), повече от половината бяха жени“. Изпратени във вечността. Все едно са стока.

Странно как на някого му беше хрумнало да включи „убийствата в Бърнам“ в хотелска брошура, особено като се има предвид какви клиенти идваха тук през почивните дни.

Алармата ни събужда в четири и половина сутринта в топлото ни гнездо от гъши пух и египетски памук. Обличаме се мълчаливо, приготвили сме дрехите си още предишната нощ: тънки памучни тениски, туристически обувки, джинси и вълнени пуловери за времето преди изгрева. Правя кафе с малката кафеварка в стаята, докато Марк се сресва в банята. Изобщо не е суетен, но като повечето мъже на трийсет и няколко подготовката му за излизане се свежда предимно до ресането. На мен обаче това ми допада — тънка пукнатина в съвършенството му. Харесва ми, че се приготвям по-бързо от него. Пием кафето напълно облечени върху завивката на отворени прозорци, аз в прегръдката му, мълчим. Разполагаме с достатъчно време да се качим на колата и да стигнем до брега преди зазоряване. Според информационната брошура до леглото слънцето трябва да изгрее в пет и пет.

Пътуваме почти мълчаливо до Холкам Бийч, дишаме и размишляваме. Заедно сме, но всеки е сам с мислите си и с другия. Опитваме се да не се разделяме с все още плътната сънливост. Има някаква ритуалност във всичко. Понякога става така, нещата се случват по този начин. В живота ни се прокрадва малко вълшебство и ние го подхранваме като растение. Не ни е за пръв път, това е едно от любимите ни неща. Сутринта на годишнината. Докато паркираме, се питам дали ще продължим да празнуваме този ден и когато се оженим след два месеца. Или денят на сватбата ще стане новият ни празничен ден?

Излизаме от колата в плътната тишина на Холкам Хол. Звучна птича песен пронизва безмълвието. Стадо сърни на съседната поляна вдигат очи, когато затръшваме вратите на колата, и застиват. И ние ги поглеждаме, за миг всички сме неподвижни, после сърните отново се навеждат към тревата.

Колата ни е сред първите на паркинга, покрит с глина и чакъл. По-късно тук ще стане доста оживено — винаги е така, — ще се появят кучета и семейства, фургони за коне и ездачи, цели роднински кланове, които се възползват от последните хубави дни. Явно топлото време няма да се задържи. Но нали всяка година казват същото?

Още няма жива душа, когато поемаме по чакълестите пътеки към пустата необятност на Холкам Бийч — шест километра и половина златистобели пясъци, граничещи с борова гора. Вятърът откъм Северно море превива дивите треви и вдига пясък във въздуха от хребетите на високите дюни. На километри има само току-що навят пясък и море. Неземна гледка на светлината преди зазоряване. Гола и свежа. Винаги усещам това като ново начало. Като Нова година.

Марк ме хваща за ръка и двамата поемаме към брега. Преди водата събуваме обувките си и нагазваме в леденото море, навили джинси до коленете си.

Неговата усмивка. Очите му. Топлата му длан, стиснала моята. Рязкото и напрегнато усещане от ледената вода върху стъпалата ми, което нагоре по краката лумва в бяла топлина. Улучили сме точния момент. Небето започва да се прояснява. Смеем се. Марк отброява последните секунди до 5:05 според часовника си и двамата търпеливо отправяме поглед на изток над водата.

Цялото небе изсветлява, преди слънцето да се покаже над сребристата вода. Жълто набраздява хоризонта и се смекчава до прасковено и розово, когато докосва най-ниските облаци, а отвъд тях цялото небе става искрящо синьо. Лазурносиньо. Толкова е красиво. Толкова е красиво, че ми се гади.

Когато студът става непоносим, аз газя обратно до брега и на плиткото се навеждам да почистя стъпалата си от пясъка, преди отново да се обуя. Годежният ми пръстен улавя отражението на слънцето върху кристалната вода. Мъглата рано сутрин се е разсеяла, въздухът е наситен със солена и свежа влага. Така сияен. Така прозрачен. Небето е синьо като на екран с висока резолюция. Най-хубавият ден от годината. Винаги. Толкова много надежда, всяка година.

Марк ми предложи миналия октомври, след трийсет и петия си рожден ден. Бяхме заедно от години, но въпреки това, кой знае защо, се изненадах. Понякога се питам дали събитията не минават незабелязано край мен по-често, отколкото при други хора. Може би не внимавам достатъчно или просто не съм достатъчно възприемчива. Нещата често ме изненадват. Винаги се учудвам да науча от Марк, че на еди-кого си не му е допаднало нещо, как някой ме харесва или има друга силна реакция. И сигурно така е по-добре. Ако не знаеш нещо, то не може да те нарани.

Марк забелязва всичко. Много го бива с хората. Грейват, когато го видят. Обичат го. В редките случаи, когато с него вършим нещо поотделно, хората ме питат озадачени и разочаровани: „Марк няма ли да дойде?“. Не го приемам лично, защото и аз така се чувствам. С Марк всичко е по-хубаво. Той слуша, слуша истински. Гледа те в очите. Не нападателно, а да вдъхне увереност — погледът му казва: „Аз съм тук и това ми стига“. Интересува се от хората. Погледът на Марк няма скрити мотиви — той просто е тук, с теб.

Сядаме на висока дюна и пред нас се ширват морето и небето. Тук горе духа повече. Вятърът вие в ушите ни. Добре, че съм с дебел пуловер. Грубата ирландска вълна ме топли и понамирисва на животно. Разговорът се насочва към бъдещето. Към нашите планове. На този ден винаги чертаем планове. Нещо като новогодишни решения, само че взети по средата на годината. Още от дете обичам да планирам. Приятно ми е. Приятно ми е да преценявам нещата. Преди да се запознаем, Марк не беше вземал такива решения, но бързо привикна — този стремеж към бъдещето му допада.

Решенията, които вземам по средата на годината, не са нищо необикновено. Да чета повече, да гледам по-малко телевизия, да работя по-рационално, да прекарвам повече време с близките си хора, да се храня по-правилно, да пия по-малко, да бъда щастлива. А Марк казва, че иска да се съсредоточи повече над работата си.

Той е банкер. Да, знам — ужас и безумие. Само едно мога да кажа — Марк не е задник. Повярвайте ми. Определено не е възпитаник на Итън, член на пиянски мъжки клуб и отбор по поло. Марк е обикновено момче от Йоркшър, което е успяло. Вярно, баща му не е бил миньор или нещо такова. Господин Робъртс е работил като пенсионен съветник за „Пруденшъл“ в Ист Райдинг.

Марк се издигна бързо в Лондонското Сити, издържа съответните изпити, стана брокер, специализира в търговията с държавни облигации, повишиха го и тогава се случи. Финансовата криза.

Всички, които разбираха какво става, бяха ужасени още от първия ден. Предвиждаха много ясно как ще се развият нещата. Формално погледнато, Марк беше добре. Работата му не беше застрашена — дори беше по-сигурна от преди, защото той специализираше в нещо, за което всички се нуждаеха от помощ след кризата — държавния дълг. Само че бонусите намаляха. Ние не пострадахме, не разчитахме на помощи, но много от приятелите на Марк бяха уволнени, което беше ужасно. Плашех се, като гледах как възрастни хора пропадат на дъното — те имаха деца ученици и ипотеки, които вече не можеха да си позволят да плащат. Съпругите им не бяха работили, откакто бяха забременели. Никой нямаше резервен план. През онази година хората идваха на вечеря у дома и плачеха. Тръгваха си от къщи, ръсейки извинения, усмихваха се храбро и обещаваха пак да се видим, след като се върнат по родните си места и отново вземат живота си в ръце. С повечето не се срещнахме повече. Научавахме, че са се върнали при родителите си в Бъркшър или обратно в Австралия или са се развели.

Марк отиде на работа в друга банка — всичките му колеги на предишното място бяха освободени и той вършеше работа за петима, затова рискува и се премести.

Новата банка не ми харесва. Нещо не е наред. Мъжете там някак съумяват да са едновременно дебели и жилести. Не са във форма, пушат, срещу което преди не възразявах, но сега ми създава усещане за нервна потиснатост. Тревожи ме. Мирише на злоба и на съкрушени мечти. Понякога колегите на Марк излизат с нас да пийнем по нещо, подиграват се и говорят гадости за съпругите и децата си, все едно мен ме няма. Все едно, ако не бяха съпругите им, те щяха да се излежават на някой плаж.

Марк не е като тях, грижи се за себе си. Тича, плува, играе тенис, поддържа здравето си, а сега прекарва единайсет часа дневно с тези мъже. Знам, че има силна воля, но усещам как те малко по малко го пречупват. И сега, точно на този ден, на нашата годишнина, ми съобщава, че би желал да се съсредоточи повече над работата си.

Да се „съсредоточи“ означава да се виждаме по-рядко. А той и бездруго вече се товари прекомерно. Всеки работен ден става в шест и половина, обядва на бюрото си и се прибира у дома в седем и половина напълно изтощен. Вечеряме и си говорим, понякога гледаме филм и после Марк си ляга в десет и веднага заспива. А на сутринта всичко се повтаря.

— Точно това ми се иска да променя — казва ми той. — Работя там вече година. Когато се преместих, ме уверяваха, че ще съм на този пост само първоначално, докато преструктурират отдела. Така че не върша точно онова, за което ме наеха.

Той въздъхва. Разтрива с длан лицето си.

— Не възразявам, но трябва да си поговоря с Лорънс. Налага се да обсъдим годишния ми бонус или смяна на екипа, защото някои от тези палячовци нямат никаква представа какви ги вършат. — Млъква и ме поглежда. — Говоря сериозно, Ерин. Не исках да ти го казвам, но след сделката в понеделник Хектор ми се обади разплакан.

— Защо ще плаче? — учудвам се аз.

Хектор работи с Марк от години. Когато Марк напусна първата банка след кризата, обеща на Хектор да му намери работа. И удържа обещанието си. Договори работа и за Хектор на новото място — или наемат и двамата, или никой.

— Нали знаеш, че онзи ден чакахме изчисленията, преди да подпишем сделката? — поглежда ме той изпитателно.

— Да, обадиха ти се на паркинга — отговарям и му кимвам да продължи.

Вчера на обед той излезе от кръчмата и цял час крачи по чакъла отпред, докато храната му изстиваше. Аз си четях книга. Работя на свободна практика, така че добре познавам това „сноване с телефона“.

— Да, Хектор ме увери, че е получил цифрите. През почивните дни е много трудно да се свържеш с момчетата от търговския отдел и това сериозно го спъваше. Бяха свикали заседание след почивните дни, за да обсъдим извънредните часове работа и добрите практики. Нелепо е. Както и да е. Хектор говорил с Ню Йорк, опитал се да обясни, че никой не е на работа, поради което цифрите се бавят, и онези направо откачили. Андрю… нали помниш Андрю от Ню Йорк? Казах ти за…

— Онзи тип, който те наруга по телефона на сватбата на Брайъни? — прекъсвам го.

Марк изсумтява и се усмихва.

— Да, това е Андрю. Той е… много нервен. Но както и да е. Андрю се разкрещял на Хектор по телефона, Хектор откачил, сложил просто някаква цена и изпратил документите. Легнал си. А когато се събудил, го очаквали стотици пропуснати обаждания и имейли. Оказва се, че сложили допълнителна нула. Грег и другите от търговския го направили нарочно, за да забавят сделката. Мислели, че Хектор ще провери, преди да изпрати нещата, и ще ги накара да поправят цифрите следващата седмица, когато всички сме в офиса, само че Хектор изобщо не проверил. Подписал и изпратил. А това е законен договор.

— Боже, Марк! Не може ли просто да каже, че е станала грешка?

— Не може, скъпа. Затова Хектор ми звънна и се опита да ми обясни как допуснал, че всичко е наред, че винаги проверява… но Андрю му поръчал да изпрати нещата и… после се разплака. Ерин, имам чувството, че съм заобиколен от пълни… — Марк се овладява и клати печално глава. — Затова ще започна да се оглеждам за нещо ново. Нямам нищо против да вземам по-нисък бонус, ще се примиря дори с по-ниска заплата — пазарът и бездруго няма да стане като преди. Кого заблуждаваме? Просто не желая повече стрес. Искам си живота. Искам теб, бебета и нашите вечери заедно.

Харесва ми как звучи. Много. Прегръщам го, притискам глава към рамото му.

— И аз го искам.

— Добре. — Марк ме целува леко по косата. — Ще си намеря хубаво ново място, ще подам предизвестие, след като се успокоят нещата около Хектор, ще си взема натрупаната отпуска за сватбата и медения месец и се надявам да започна отново през ноември. Навреме за Коледа.

Марк не за пръв път ще го прави — всички във финансовия сектор задължително вземат два месеца отпуска между назначенията, защото така се предотвратява търговията въз основа на вътрешна информация. На практика това е платена ваканция. Плана си го бива. Добър е за него. Аз обаче също имам нужда да се освободя за няколко седмици от работа. Можем да се възползваме заедно, да си организираме хубаво сватбено пътешествие. В момента работя над първия си пълнометражен документален филм, но до сватбата ще съм приключила с началния етап от снимките и ще има прекъсване от три-четири седмици, преди да започна втората част. Планът определено може да проработи в наша полза.

В гърдите ми плисва топлина. Това е хубаво. Така ще е по-добре за нас.

— Къде да отидем? — пита Марк.

— На сватбено пътешествие ли?

За пръв път го обсъждаме сериозно. До сватбата остават само два месеца. Уговорили сме всичко останало, освен медения месец. Темата е като неразопакован подарък. Защо да не я обсъдим сега? Очертава се нещо вълнуващо — да имам Марк само за себе си за няколко седмици.

— Хайде да се развихрим. Може би за последен път ще разполагаме с време или пари за такова нещо.

— Да! — провиква се той, въодушевен като мен.

— Две седмици, не, три седмици — предлагам аз.

Присвивам очи, докато премислям графика на снимките и интервютата, които трябва да взема. Ще мога да отделя три седмици.

— Това вече е сериозна работа. Карибите? Малдивите? Бора Бора? — пита той.

— Бора Бора. Звучи идеално. Нямам представа къде се намира, но звучи фантастично. Майната му. Първа класа? Може ли да пътуваме в първа класа?

Той ми се усмихва до ушите.

— Може да пътуваме в първа класа. Ще резервирам.

— Страхотно!

За пръв път ще летя в първа класа. И тогава изтърсвам нещо, за което сигурно после ще съжалявам:

— Ще се гмуркам с теб. Ще опитам отново. Ще се потопим заедно в дълбокото.

Казвам го, защото ми се струва, че това е всичко, което мога да дам на Марк, за да му покажа колко го обичам. Като котка, стиснала мишка в уста. Иска или не, ще я пусна в краката му.

— Ти сериозно ли?

Поглежда ме загрижен, слънцето присвива очите му, бризът роши тъмната му коса. Не е очаквал това.

Марк е квалифициран водолаз. Опитва се да ме накара да се гмуркам с него на всяко пътуване, но аз винаги се плаша. Имах неприятно преживяване веднъж, преди да се запознаем. Изпаднах в паника. Нищо сериозно, но цялата тази работа ме ужасява до смърт. Не ми харесва да се чувствам като в капан. Само като си представя налягането и бавното издигане под вода, тръпки ме побиват. Но искам да го направя за него. Нов живот, нови предизвикателства.

Усмихвам се.

— Да, категорично!

Мога да го направя. Едва ли е чак толкова трудно. Дори децата го могат. Ще се справя.

Той ме поглежда и казва:

— По дяволите, обичам те, Ерин Лок!

— По дяволите, и аз те обичам, Марк Робъртс.

Той се приближава, накланя главата ми, целува ме.

— Истинска ли си? — пита и ме приковава с поглед.

И преди сме играли тази игра, която изобщо не е игра. Или пък е? Може би е надлъгване.

Всъщност той ме пита: „Това истинско ли е?“. Твърде хубаво е, може би е заблуда, грешка. Може би го лъжа. Лъжа ли го?

Замислям се за секунда. Отпускам мускулите на лицето си, докато той се взира в мен. Оставям зениците си да се свият като имплозия на Вселената и отговарям спокойно: „Не“. Не, не съм истинска. Страшно е. Правила съм го няколко пъти. Изчезвала съм от самата себе си. Заличавала съм се. Като телефон, който възстановява фабричните си настройки.

— Не, не съм истинска — отговарям с открито и безизразно лице.

Трябва да изглеждам убедително. Получава се най-добре, когато изглежда реално.

Очите му трепват и пробягват по лицето ми, търсят кукичка, пукнатина, за която да се хванат и да проумеят. Но там няма нищо. Аз съм изчезнала.

Знам, че той се тревожи. — Дълбоко в себе си се притеснява, че някой ден наистина ще изчезна. Ще си тръгна. Това помежду ни не е реално. Той ще се събуди и в къщата всичко ще е същото, само че мен няма да ме има. Познавам този страх, виждала съм как пробягва по лицето му понякога, когато сме навън с приятели или стоим далече един от друг в пълна с хора стая. Виждам това изражение и разбирам, че Марк е истински. И в момента е изписано на лицето му. И това ми стига.

Пускам усмивката си да пропълзи и лицето му грейва от радост. Смее се. Поруменява от прилив на чувства. И аз се засмивам, той отново обхваща лицето ми с длани и притиска устни към моите. Все едно съм спечелила състезание. Все едно се връщам от война. Браво на мен. Боже, обичам те, Марк. Той ме придърпва сред тръстиките на соленото тресавище и започваме да се любим отчаяно, с длани, пълни с вълнен пуловер и мокра кожа. В мига на кулминацията прошепвам в ухото му:

— Истинска съм.

3

Телефонното обаждане

Понеделник, 11 юли

Миналата година от свързана със затворите благотворителна организация най-после получих съфинансиране за първия си самостоятелен проект. Вече се реализира след дългогодишно проучване и планиране: мой пълнометражен документален филм. Успях да се справя с цялото проучване и подготовка, докато същевременно работех по проекти и на свободна практика, а заснемането на интервютата трябва да започне след девет дни. Вложила съм много от себе си в тази продукция. Планирането приключи, сега можем само да чакаме резултата. Очертава се важна година. За мен. За нас. Филмът, сватбата — като че ли всичко се случва едновременно. На мен наистина ми се струва, че се намирам на онзи вълшебен етап от живота си, когато всички планове, за които мечтаех на двайсет и няколко години, най-сетне се реализират, всички едновременно, като че ли умишлено съм ги направлявала, макар да не помня да съм го правила съзнателно. Сигурно така се получава в живота: отначало нищо, а после всичко наведнъж.

Идеята за филма наистина е проста — хрумна ми една вечер, докато разказвах на Марк какво е да учиш в пансион. Вечер, след като угасяха лампите, ние, момичетата, часове наред си говорехме в тъмното какво ще правим, когато най-сетне се приберем у дома. Какво ще ядем, когато можем да избираме храната си. Фантазирахме си до безкрай за тези въображаеми трапези. Натрапчиво ни преследваше йоркширски пудинг със сос грейви или коктейлни наденички на клечка. Представяхме си как ще се обличаме, когато можем сами да избираме облеклото си, къде ще ходим, какво ще правим, когато се сдобием със свободата си. А после Марк казваше колко пансионът му прилича на затвор. И че ние сме си мечтаели за дома съвсем като затворнички.

Така се роди идеята за документалния филм. Сюжетът е прост. Чрез интервюта и нережисирани кадри ще проследи трима осъдени по време на престоя им в затвора и след него: две жени и един мъж, които разказват за своите мечти и копнежи за свободата преди и след освобождаването си. Днес ще проведа последния си предварителен телефонен разговор с третия затворник, после ще интервюирам на живо всеки от участниците в затвора, преди освобождаването им. Засега съм говорила няколко пъти с двете жени, но ми беше много по-трудно да си осигуря достъп до мъжа. Днес най-сетне ще проведем своя мъчно извоюван телефонен разговор. Днес очаквам обаждане от Еди Бишъп. Прословутият Еди Бишъп, един от последните живи гангстери от лондонския Ист Енд. Напълно автентичен, способен да те накълца, собственик на казина и нощни клубове, говорещ кокни гангстер. Член на бандата на Ричардсън, а след това — душата на най-голямата престъпна група, действаща на юг от реката в Лондон.

Вторачила съм се в телефона у дома. Не звъни. А би трябвало. Часът е 13:12, а аз чакам обаждането от затвора „Пентънвил“ дванайсет… не, вече тринайсет минути. Обажданията от другите участници във филма ми, Алекса и Холи, си бяха точно навреме. Чудя се какъв ли е проблемът и се моля Еди да не се е отказал, да не е променил решението си. Моля се и управата на затвора да не е променила своето. Трудно получих одобрението им за всяко нещо, затова ще провеждам интервютата сама. Само аз и фиксирана камера на статив. На този етап материалът ще бъде суров, което напълно отговаря на намеренията ми, затова се радвам. На втория етап, след като героите ми излязат от затвора, към мен ще се присъединят Фил и Дънкан.

Фил е оператор, когото познавам и на когото имам безрезервно доверие — има страхотно око и сходен с моя вкус, което звучи малко претенциозно, съзнавам го, но ви уверявам, че е важно. С Дънкан сме работили заедно няколко пъти. Забавен е, но най-важното е, че е много по-добър, отколкото мога да си позволя. Дънкан и Фил ще се примирят с по-ниско заплащане по моя проект — финансирането е добро, но не е страхотно. За късмет, идеята им харесва колкото и на мен и силно вярват в проекта.

Преглеждам трудно придобитите ми разрешения от Министерството на правосъдието и Службата по затворите на Нейно величество. Повече от всичко ми се иска филмът да не бъде конвенционален портрет на затворници, а да се опита да покаже тези трима души като изявени личности, независимо от техните присъди. И Холи, и Еди излежават между четири и седем години за престъпления без причинена смърт. Присъдата на Алекса е доживотна с право на предсрочно освобождаване, следователно четиринайсет години. Дали обаче присъдите разкриват що за хора са тези тримата? Подсказват ли кой е по-опасен? Кой е по-добър? На кого можеш да имаш доверие? Ще видим.

Дръпвам телефона заедно с кабела към канапето и се настанявам с него под прозореца. Проникващото през листата слънце на Северен Лондон сгрява раменете и тила ми. Британското лято се е позастояло тази година. Обикновено имаме няколко истински летни дни, но този път слънцето все още припича. Вече три седмици. Казват, че няма да продължи дълго, но всъщност продължава. Марк е на работа и в къщата е тихо. Чуват се само приглушеното боботене на камиони и бръмченето на скутери откъм главната улица. Надниквам към задната градина — по зида минава котка, черна, с бели лапи.

Наложи се да искам услуги от всичките си познати, за да стигна дотук. Фред Дейви, режисьорът, който ми даде първата ми работа, гарантира за мен с писмо до министъра на правосъдието. Сигурна съм, че двете номинации на Фред за БАФТА и за „Оскар“ са подпомогнали каузата ми много повече от синопсиса, с който представям филма. Ай Ти Ви вече прояви интерес към излъчването му, а Канал 4 препоръча работата ми с друго писмо — вече бяха излъчвали два от късометражните ми проекти. Филмовото ми училище също ме подкрепи, разбира се. Галерия „Белият куб“ ми даде препоръка, доколкото изобщо можеше да ми бъде от полза пред Министерството на правосъдието. Така направиха и всички продуцентски компании, за които бях работила като независим сътрудник, а също и организацията „Криейтив Ингланд“, която помогна много за финансирането.

Освен това имам Еди Бишъп. Той е големият удар, върховната мечта за всеки автор на документални филми. Благодарение на това интервю получих финансиране. Така че телефонното обаждане, което очаквам, е много важно. Еди е голяма работа.

Може и да не знаете, но историята на Еди е част от историята на британската престъпност. Той се присъединил към бандата на Ричардсън осемнайсетгодишен, точно когато били на върха на славата си през 1966-а — годината, когато Англия спечели Световната купа.

Еди бил подходящ за престъпния свят. Благонадежден, директен, изпълнителен. Каквато и задача да му поставиш. Бързо станал незаменим за братята Ричардсън, до такава степен, че когато накрая ги арестували през лятото на 1966-а, Еди Бишъп се погрижил всичко да върви гладко, докато те и останалите от бандата са зад решетките.

Говори се, че Еди възстановил цялата престъпна мрежа в Южен Лондон и я управлявал четирийсет и две години, докато не го арестували за пране на пари. Четири десетилетия Еди управлявал Южен Лондон, проправял си път в града чрез убийства, побой и изнудване, а успели да го осъдят само на седем години за пране на пари.

Зън-зън.

Телефонът пронизва тишината. Писклив, настойчив и аз веднага се изправям на нокти.

Зън-зън. Зън-зън.

Внушавам си, че всичко е наред. И преди ми се е случвало с другите участници във филма. Всичко е наред. Колебливо поемам дъх и вдигам слушалката.

— Ало?

— Ало, с Ерин Лок ли говоря?

Гласът е рязък, на жена, към четирийсет и пет годишна. Не каквото очаквах. Очевидно не е Еди Бишъп.

— Да, Ерин Лок е.

— Обажда се Даян Форд от затвора „Пентънвил“. Имам обаждане от господин Еди Бишъп за вас. Да ви свържа ли, госпожице Лок?

Даян Форд звучи отегчено. Не се интересува коя съм, нито кой е той. За нея е поредният телефонен разговор.

— Ами, да, благодаря, Даян.

И тя изчезва. Чува се тихо прещракване и после сигнал за изчакване.

Еди никога не е давал интервю. Не е казвал нито дума за нищо. Никога. И за секунда не вярвам, че аз ще разплета неговия случай. Дори не съм сигурна, че го искам. Еди е бил професионален престъпник по-дълго, отколкото съм живяла. Нямам представа защо се съгласи да участва в документалния ми филм. Прави ми впечатление на човек, който не върши нищо без причина, и допускам, че скоро ще установя каква е тя.

Отново поемам колебливо дъх. И ме свързват.

— Еди е на телефона.

Гласът му е плътен, сърдечен. Силен кокни акцент. Чувствам се странно.

— Здравейте, господин Бишъп. Радвам се да ви чуя. Аз съм Ерин Лок. Как сте днес?

Добро начало. Много професионално. Чувам го как се размърдва, намества се.

— Здрасти, сладурче. Приятно ми е да те чуя. Лок, така ли? Значи още не си Робъртс? Кога е големият ден? — пита ме той закачливо, непринудено.

Долавям усмивката в тона му. Хубав въпрос при други обстоятелства и аз, аха, да се усмихна, но нещо ме спира. Защото просто няма откъде Еди да знае за предстоящата ми сватба, за смяната на името и за Марк, освен ако не ме е проучил. Той е в затвора, следователно е поръчал на някого. А проучването ми е по-сложно от обикновено търсене в интернет. Не присъствам в социалните медии. Нямам профил във Фейсбук. Всеки добър автор на документални филми знае какво можеш да постигнеш със солидна доза информация от социалните медии, затова страним от тях. С две думи, Еди Бишъп току-що ми съобщи, че е наел професионалист. Държи юздите и знае всичко за мен. За Марк. И за нашия живот.

Не отговарям веднага. Той ме изпитва. Не ми се иска да сгафя още в началото на играта.

— Явно и двамата сме се проучили, господин Бишъп. Открихте ли нещо интересно?

В миналото ми няма нищо противоречиво, никакви скелети в гардероба. Знам го, но въпреки това се чувствам уязвима, заплашена. Това е демонстрация на сила, словесна линия в пясъка. Еди може и да е зад решетките от седем години, но иска да ми покаже, че все още държи нещата в свои ръце. Ако не ми го беше показал толкова директно, щях да се ужася.

— Много насърчително, бих казал. Успокоих се, сладурче. Предпазливостта не е излишна — казва той.

Еди е решил, че съм безопасна, но иска да ми даде да разбера, че ме държи под око.

Продължавам нататък, изправям се и се опитвам да разплета телефонния кабел и да вляза в работен режим.

— Благодаря ви, че се съгласихте да участвате. Много съм признателна и ви уверявам, че ще провеждам интервютата възможно най-непредубедено и открито. Аз не създавам изкупителни жертви, просто ще разкажа историята ви. Или по-скоро, ще ви дам възможност сам да я разкажете. Както пожелаете.

Надявам се да знае, че съм искрена. Сигурна съм, че мнозина вече са се опитвали да му пробутат някоя измишльотина.

— Знам, сладурче. Защо си мислиш, че се съгласих? Ти си рядка птица. Само да не ме подведеш, ясно?

Той оставя думите да попият в съзнанието ми за няколко секунди, преди да свали напрежението, да заговори по-лековато.

— Както и да е, кога започва всичко? — Тонът му е бодър, делови.

— Ами интервюто на живо е насрочено за двайсет и четвърти септември, тоест след два месеца и половина. Освобождаването ви е в началото на декември. Може да уговорим и снимките след излизането ви малко след това. Ще ни позволите ли да ви следваме в самия ден на освобождаването? — питам аз.

Вече съм в стихията си, плановете ми дават плод. Голяма работа ще е, ако успеем да снимаме излизането на Еди от затвора съвсем нережисирано.

Гласът му прозвучава отново сърдечен, но ясен:

— Честно казано, скъпа, за мен не е идеално. Тогава ще ми е малко в повече, нали ме разбираш. Дай ми ден-два, а? Така устройва ли те?

Преговаряме. Той е склонен да ми даде нещо, което определено е добър знак.

— Разбира се. Ще изгладим нещата в крачка. Имате номера ми, просто ще поддържаме връзка, когато му дойде времето. Не е проблем.

Наблюдавам как котката се прокрадва по оградата, извила гръб и навела глава.

Еди кашля в слушалката.

— На този етап искате ли да ме попитате нещо за интервютата или за графика, господин Бишъп?

— Не, мисля, че приключихме за днес, сладурче. Наричай ме Еди. Приятно ми беше да си поговорим, Ерин, след всичко, което съм слушал за теб.

— На мен също, Еди.

— Добре. И предай поздрави на Марк, нали, скъпа? Готин тип изглежда.

Той подхвърля забележката нехайно, но дъхът ми секва. Значи е проучвал и Марк. Моя Марк. Не знам какво да кажа. Паузата, която правя, прераства в затишие по линията. Той го запълва.

— Как се запознахте?

Той оставя въпроса да увисне във въздуха. Мамка му. Разговорът ни не е за мен, не биваше да е за мен.

— Това не е твоя работа, Еди, ясно? — казвам и се насилвам той да усети усмивка в тона ми.

Думите излизат гладко и уверено, и, странно защо, с нотка сексапил. Напълно неуместно, но и някак напълно уместно.

— Ха! Не. Имаш право, сладурче. Не е моя работа.

Еди се разсмива. Чувам как смехът му отеква по коридора в затвора.

— Много добре, скъпа, много добре.

И ето ни, влязохме в релси. Явно се разбираме. Аз и Еди Бишъп.

Усмихвам се — този път искрено. Усмихвам се в празната си дневна сама, окъпана от слънцето.

4

Как се запознахме

Запознах се с Марк в „Анабелс“ — частен клуб в „Мейфеър“. Нека бъде ясно, „Анабелс“ не е място, което някой от двама ни посещава редовно. Аз бях там за пръв и единствен път. Не по някаква ужасна причина; забавлявах се там — боже, срещнах любовта на живота си, — но и двамата се бяхме оказали в клуба по чиста случайност. Ако чувате за „Анабелс“ за пръв път, трябва да знаете, че е странно място. Сбутано под неугледно стълбище на Бъркли Скуеър и отворено вече пет десетилетия, заведението е имало посетители от Никсън до Лейди Гага. Открито е от Марк Бърли по предложение на близкия му приятел лорд Аспинъл през 60-те години като казино, по-скоро в стила на шпионските филми. Бърли бил обвързан с политици, кралски особи и престъпници, затова, както може да се допусне, привличал много интересни клиенти. Създал малък и спокоен клуб за вечери и запознанства, управляван от върхушката и за върхушката. Аз не бях член, но онази вечер придружавах човек, който беше.

Запознах се с Каро на първата си работа, след като завърших. Работех по документален филм за галерия „Белият куб“. Много се вълнувах. Мой преподавател ме препоръча на продуцентката и й беше изпратил първия ми късометражен проект, който много й харесал. Бях асистентка на оператора Фред Дейви, един от моите безусловни кумири. Човекът, който впоследствие щеше да ми помогне да организирам продукцията на първия си пълнометражен филм. За щастие, се разбирахме чудесно — много ме бива с особняците. Отивах на снимки рано и подготвях всичко — кафе и усмивка. Стараех се да бъда невидима и незаменима, движех се по онази тънка линия между флирта и благонадеждността.

Каро беше диктор в документалния филм. Беше най-умният човек, когото познавах, или поне най-всестранно образованият. Неотдавна беше завършила история в Кеймбридж с отличие на всички изпити. Не й липсвали предложения за работа, след като се дипломирала, но тя изненадващо избрала да ръководи нова галерия, финансирана от най-добрата й приятелка от училище. Пет години по-късно галерията се славеше, че е открила следващото поколение велики британски художници. Каро ме покани на питие след първия снимачен ден и оттогава сме близки приятелки.

Тя беше забавна. Имаше навика лаконично да намеква за произхода си. През пластовете на намеците й мярках интелектуалки и бунтарки. Тя беше вълнуваща и бляскава, а няколко седмици след като се запознахме, ме заведе в „Анабелс“.

Забелязах Марк, докато се връщах от тоалетната. Криех се там, за да се откопча от досаден управител на хедж фонд, който си беше втълпил, че спорадичното кимане от моя страна в съчетание с решително оглеждане на тълпата е проява на интерес към него. Една испанка ме осведоми, че той все още се навърта край входа на дамската тоалетна с ново питие в очакване на появата ми. Възползвах се от възможността, за да се информирам за новините на телефона си. Дадох си десет минути, после реших да изляза. Него го нямаше. Със сигурност беше отишъл да омайва друга късметлийка. Запътих се към бара по права линия, където през навалицата бях забелязала златистата рокля на Каро. Тя разговаряше оживено с някого. Обърна се надясно и аз видях събеседника й.

Буквално се заковах на място. Тялото ми реши преди мозъка, че присъствието ми при тях е ненужно. Каро беше великолепна, висока и самоуверена амазонка. Роклята й от златисто ламе подчертаваше извивките на тялото й — очевидно не носеше бельо. Изглеждаше като от реклама за парфюм в лъскаво списание, а мъжът идеално й подхождаше. Беше съвършен. Висок, солиден, изглеждаше мускулест, без да създава впечатление, че спортува маниакално. Може би беше гребец или тенисист. А може би дървосекач. Да, със сигурност щеше много да го бива като дървосекач. Помня, че изпитах неестествено силно желание да го гледам как прави точно това. Имаше къса кестенява коса. Небрежен, но и уместно делови. Усмихна се широко на нещо, което не чух добре, а Каро избухна в смях. Не знам защо, ускорих крачка. Иска ми се да вярвам, че тялото ми се задейства само по силата на нужда на клетъчно ниво. Както и да е, изпънах се в пълен ръст без ни най-малка представа какво ще кажа, когато стигна при тях, и без изобщо да контролирам действията си. Погледът му улови моя от десетина крачки и ме привлече, затанцува по тялото ми — щях да привикна с този танц и да копнея за него до края на живота си. Взря се в лицето ми, стрелкаше се от очите към устата, търсеше истинската мен.

Бях имала време да се преоблека след снимките и бях избрала пепеляворозов ретро костюм и златисторозови обувки с многобройни каишки. Беше облекло за спешни случаи вечер. Изглеждах добре с него. Знам го, защото мъже като този от хедж фонда не гледат що за личност си.

Каро се обърна към мен, следвайки погледа на мъжа.

— Здрасти, милинка. Къде се изгуби?

Тя грейна срещу мен, видимо доволна от въздействието, което предизвиквахме двете.

Усетих как по шията ми плъзна руменина, но я спрях.

— Марк, това великолепно същество е приятелката ми Ерин. Творческа личност. Снима документални филми. Гениална е — изгука Каро и ме хвана под ръка озадачаващо собственически. — Ерин, това е Марк. Работи в Сити и колекционира съвременно изкуство. Но вече сме установили, че не е почитател на произведения с калашници или човешки нокти. С тези две изключения е отворен за всичко. Нали?

Той се усмихна и протегна ръка.

— Приятно ми е да се запознаем, Ерин.

Очите му ме приковаха, обгърнаха ме. Поех ръката му и се постарах ръкостискането ми да е уверено. Усетих топлата му длан около пръстите си, още студени след миенето. Позволих си усмивка, оставих я да плъзне по ъгълчетата на устата ми и нагоре към очите. Дадох му малко от себе си.

— И на мен — отговорих аз.

Исках да разбера на кого принадлежи той, можех ли да го имам. Възможно ли беше?

— Иска ли някой питие? — попитах.

— Всъщност, милинка, ще отскоча до тоалетната. Връщам се след минута — изчурулика Каро и изчезна, оставяйки след себе си наситено благоухание.

Остави ми и мъжа. Но сигурно на Каро постоянно й се лепяха готини типове.

Марк леко разхлаби вратовръзката си с показалец и палец. Тъмносин костюм. Мамка му.

— Питие, Марк? — повторих аз.

— О, боже, не, извинявай, остави на мен.

Шампанското бе поръчано с едно кимване и махване с ръка. Той ме покани с жест в едно сепаре и двамата седнахме на ниска маса. Оказа се, че току-що се е запознал с Каро и е дошъл сам. Е, по-точно с приятел на име Ричард.

— Който разговаря с онази прелестна дама ето там — посочи Марк жена, която очевидно беше компаньонка.

Ботуши от изкуствена кожа до коленете и отегчен блуждаещ поглед. Ричард явно не се смущаваше от липсата на принос в разговора от нейна страна и говореше за двама.

— О! Интересно.

Марк се усмихна широко, кимна, а аз не съумях да възпра смеха си. Той също се засмя.

— С Ричард сме много близки — каза Марк с шеговита тържественост. — Днес е командирован тук от една швейцарска банка. На практика съм му пазач. Или гледач? Не знам. Трябва само да го водя там, където поиска. А това очевидно е… тук. Какви документални филми правиш?

— В момента не много. Но всъщност едва започвам. Заснех един късометражен за норвежките рибари. В знак на почит към Мелвил, нещо като „Старецът и морето“.

Проверих дали не го отегчавам. Той се усмихна и ми кимна да продължа. Разговаряхме цели два часа, изпихме две бутилки „Круг“, които допусках, че ще плати той, защото щяха да струват колкото едномесечния ми наем. Всичко се лееше с лекота — и разговорът, и шампанското. Когато Марк се усмихваше, бедрото ми неволно се стягаше.

Магията секна, когато приятелят на Марк улови погледа му от другия край на заведението и му даде знак, че с дамата си тръгват. Вероятно беше извоювал някакво споразумение.

— Опасявам се, че се налага да тръгвам — надигна се Марк неохотно.

— Трябва да го изпратиш ли? — опитах се да печеля време.

Не ми се искаше да му поискам телефона, искаше ми се той да поиска моя.

— Боже, не, това би било… не, слава богу. Ще им спра такси и ангажиментът ми приключва. А ти?

— Каро живее съвсем наблизо. Сигурно ще пренощувам на канапето й.

Нямаше да ми е за пръв път, пък и честно казано, канапето й беше по-удобно от собственото ми легло.

— Но си в северната част, нали? Там живееш? — И той печелеше време.

Зад рамото му виждах как Ричард се мотае край стълбите, излъчващ пасивна агресия. Сигурно жената вече беше излязла на улицата, където минувачите я отегчаваха.

— Ами, да, във Финсбъри Парк.

Вече не бях сигурна накъде се е насочил разговорът. Пооплетохме се.

Той кимна решително. Беше си наумил нещо.

— Страхотно. Ами, казано с две думи, сестра ми ми подари за Коледа един прожекционен апарат, към който се пристрастих. Свети на празна стена в апартамента ми. Страхотно е. Искаш ли да гледаме нещо? Имам и документални филми. Едва ли ще ти хареса, но смятах да гледам един четиричасов за Чаушеску.

Погледнах го. Шегуваше ли се? Чаушеску? Това като нищо щеше да се окаже най-прекрасното откачено предложение, което бях получавала. Осъзнах, че не му бях отговорила. Той обаче продължаваше да говори, не се отказваше.

— Бившият румънски диктатор. Пял „Интернационалът“ по време на екзекуцията си. Прекалено зловещо? Вероятно. Ще ти допадне ли? Много е гот, нали? Имал собствен туристически автобус „Чаушеску бус“.

Замълча. Самото съвършенство.

— Забележително. Наистина забележително. Ще ми бъде страшно приятно. Съгласна съм.

Извадих новата си визитна картичка от чантата и му я подадох. Беше ми за трети път, откакто ги поръчах след дипломирането си миналия месец. Но жестът изглеждаше отработен. Фред Дейви имаше визитката ми, Каро също, а вече и Марк Робъртс се сдоби с нея.

— Свободна съм следващата седмица. Хайде да гледаме този мастодонт за Чаушеску.

С тези думи се обърнах и се отдалечих. Впрегнах цялата си воля, за да не погледна през рамо, преди да се скрия от поглед.

5

Първото интервю

Сряда, 20 юли

Марк ми се обажда от службата в 7:23. Нещо не е наред. Долавям паника в гласа му. Опитва се да я овладее, но аз я усещам. Изпъвам гръб. За пръв път чувам тази нотка в гласа му. Потръпвам, въпреки че в стаята е топло.

— Ерин, чуй ме, обаждам се от тоалетната. Взеха ми блекберито и трябва веднага да напусна сградата. Пред тоалетната ме чакат двама от охраната, за да ме изведат. — Говори задъхано, но се владее.

— Какво става? — питам и в съзнанието ми прелитат представи за терористични атаки и кадри, заснети с трепереща ръка от мобилен.

Само че не е това. Знам, че не е това. Вече познавам сюжета на тази история. Чувала съм я от достатъчно много хора. Зловещо безплодна е. Марк е „освободен“.

— Лорънс ме повика в кабинета си в седем. До него стигнал слухът, че си търся работа другаде. Преценил, че е най-добре за всички засегнати страни да напусна още днес. С радост щял да ми даде препоръки, бюрото ми вече било опразнено и трябвало да предам телефона си на излизане от сградата. — Линията утихва за секунда. — Не спомена кой му е казал.

Отново мълчание.

— Но всичко е наред, Ерин. Добре съм. Нали знаеш, че като уволняват някого, веднага го изпращат в „Човешки ресурси“. Извеждат те от стаята и те водят в друга заедно с представител на отдела. Гледат да си вържат гащите, по дяволите! Пълни щуротии. От „Човешки ресурси“ те питат чувствал ли си се добре във фирмата. А от теб се очаква да отговориш: „Ами, да, беше фантастично и накрая всичко се подреди идеално. Лорънс ми направи услуга. Освободи ме, за да мога да посрещна следващото предизвикателство. Дрън, дрън“.

Марк дърдори глупости. Дори по телефона е усетил тревогата ми.

— Добре съм, Ерин. Всичко ще бъде наред. Обещавам ти. Виж, сега трябва да тръгна с онези от охраната, но след около час ще си бъда у дома.

Аз обаче не съм вкъщи. В момента съм в затвора „Холоуей“ и ми предстои първото интервю на живо. Не може да е забравил, нали? По дяволите! Моля те, Марк, дано да нямаш нужда от мен точно сега! Дано да си добре!

Ако се нуждае от мен обаче, ще отида. Мамка му. Тези две постоянно противоречащи си нужди — да се погрижиш за собствения си живот и да бъдеш нечия опора. Собственият ти живот или партньорът ти. Колкото и да се стараеш, не може да имаш и двете.

— Да се прибера ли? — питам.

Мълчание.

— Не, не, всичко е наред — казва той накрая. — Трябва да се обадя на една камара хора и да уредя нещо. Трябва да се наместя някъде, преди тази история да се раздуха. Рафи и Андрю трябваше да ми се обадят още вчера…

Чувам как някой тропа по вратата му.

— По дяволите! Ей сега, приятел! Боже. Остави ме да пусна една вода! — провиква се Марк. — Трябва да затварям, скъпа. Нямам време. Звънни ми след интервюто. Обичам те.

— И аз те обичам. — Изпращам звучна целувка, но той вече е затворил.

Тишина. Отново съм в притихналата чакалня. Надзирателят ме поглежда и се понамръщва с тъмните си строги, но добри очи.

— Не искам да досаждам, но не е разрешено да го използвате тук — промърморва той смутено.

Това му е работата обаче и той се старае. Слагам телефона на самолетен режим и го оставям върху масата пред себе си. Отново тишина. Вторачвам се в празния стол от отсрещната страна на масата. Столът, където ще седне събеседничката ми.

Усещам кратка тръпка, че съм на свобода. Не съм в онази тоалетна с Марк. За мен целият свят все още е отворен и ведър. Проблемът не ме засяга. Вината следва незабавно. Каква ужасна мисъл. Разбира се, че проблемът ме засяга. Засяга и двама ни. След няколко месеца ще се женим. Не успявам обаче да задържа усещането. Затруднението на Марк не е мое. Какво означава това? Нямам чувството, че се е случило нещо съкрушително. Чувствам се свободна и лека.

Той ще се оправи, успокоявам се. Може би затова не усещам нищо. Защото утре всичко ще бъде наред. Ще се прибера рано довечера. Ще му приготвя вечеря. Ще си отворим вино. Вино и вана.

Внезапно електрическата врата избръмчава и ме връща рязко в настоящето. Следва тихото тракане на плъзгащите се резета. Оправям бележника си. Подреждам химикалките. Надзирателят улавя погледа ми.

— Ако нещо ви смути, само ми кимнете, и веднага ще прекратим — уверява ме той. — Аз ще бъда в стаята, както сигурно са ви предупредили.

— Да, благодаря, Амал.

Усмихвам му се професионално и включвам камерата с насочен към вратата обектив. Амал натиска копчето за отваряне на вратата. Оглушително бръмчене. Ето, започва се. Първото интервю.

Механизмът на вратата отново изтрещява и на решетестото прозорче се появява ниско русо момиче. Две очи се спират върху мен, пронизват ме, после се отместват.

Изправям се още преди импулсът да е стигнал до зоната в мозъка ми, която взема решенията. Алармата отеква гръмовно в стаята. После тракането на резетата, освобождаването на магнитите.

Тя пристъпва в стаята, първата ми събеседничка, в целия си сто и шейсет сантиметров ръст. Холи Байфорд е на двайсет и три и болезнено слаба. Дългата й коса е вдигната, синият й затворнически гащеризон е провиснал. Остри скули. Прилича на дете. Казват, че разбираш кога започваш да остаряваш, ако всички край теб ти изглеждат невъзможно млади. Аз съм само на трийсет. Холи Байфорд ми се струва на шестнайсет.

Вратата избръмчава зад нея. Амал кашля. Радвам се, че е в стаята. Вчера ми се обадиха от затвора — Холи отбелязвала напредък, но все още не били склонни да я оставят без надзор. Холи продължава да стърчи без капка стеснение насред стаята. Очите й лениво обхождат мебелировката, камерата. Мен ме прескачат. Още не е регистрирала присъствието ми. И после кацат върху лицето ми. Тялото ми се напряга. Мобилизирам се. Погледът е суров. Удря ме. Твърд е. Прави я много по-солидна, отколкото внушава тялото й.

— Значи ти си Ерин — казва тя.

— Радвам се да се срещнем на живо, Холи — отговарям аз.

Телефонните ни разговори през последните три месеца бяха кратки. Говорех предимно аз, обяснявах проекта, а мълчанието отсреща понякога беше накъсвано от нейните разсеяни „да“ и „не“. Сега обаче, като я гледам пред себе си, разбирам, че мълчанието, което по телефона ми се струваше празно, всъщност е било доста пълно. Но не знам с какво по-точно.

— Искаш ли да седнеш?

— Всъщност не.

Тя остава до вратата. Безизходица.

— Холи, седни, ако обичаш, иначе ще те върна в килията — изстрелва Амал в напрегнатото мълчание.

Тя бавно дръпва стола срещу мен изпод масата и сяда с ръце в скута. Вдига поглед към матовия прозорец високо на стената на чакалнята. Стрелвам Амал с поглед. Той кимва успокоително. Давай.

— И така, Холи, започвам направо с въпросите, както говорихме по телефона. Не се притеснявай от камерата, разговаряй с мен, както говориш обикновено.

Тя изобщо не поглежда към мен, продължава да се взира в светлия квадрат горе. Дали мисли за навън? За небето? Вятъра? Неочаквано си представям Марк в такси на път за вкъщи, с кашон с вещите си в скута, затънал в блатото на собствената си бъркотия. Какво ли си мисли в момента, докато прекосява Лондонското Сити без посока? И аз поглеждам към прозореца. Над нас две чайки кръжат в безбрежната синева. Вдъхвам дълбоко вонящия на белина затворнически въздух и свеждам очи към бележките си. Не бива да се разсейвам. Изтласквам Марк назад в съзнанието си и се взирам в острото лице на Холи.

— Е, ясно ли е, Холи?

Тя свежда очи към мен.

— Моля? — пита, все едно дрънкам нещо неразбираемо.

Добре. Трябва да овладея положението. План Б. Хайде просто да приключим.

— Холи, кажи пред камерата името си, възрастта, продължителността на присъдата и обвинението, ако обичаш.

Проста и ясна инструкция. Тонът ми е заприличал на този на Амал. Нямаме време за игра, каквато и да е.

Тя се изправя на мястото си. За добро или за лошо, тази динамика й е позната.

— Холи Байфорд, на двайсет и три, пет години за палеж по време на бунтовете в Лондон — отговаря отсечено, наизуст.

Тя е една от хилядите арестувани през петте дни на бунтове в цял Лондон през август 2011-а. Бунтовете започват, когато мирен протест срещу незаконната стрелба по Марк Дъган бързо ескалира в нещо съвсем различно. Анархисти, уверени в правотата си, незабавно се възползват от безредието и в Тотнъм настава хаос. Нападат полицаи, опожаряват магазини, унищожават къщи, ограбват търговски център. През следващите няколко дни и нощи безредиците плъзват в цял Лондон. Метежници и крадци си дават сметка, че са на крачка пред полицията, и започват да координират нападението си през социалните медии. Бандитите се събират, обединяват сили и нападат магазини, след което публикуват онлайн снимки с плячката си. Хората се отдръпват, уплашени да не бъдат нападнати, а и по-лошо.

Помня как по онова време гледах неясното видео, заснето с телефон, на хора, които нахлуват в магазин на „Джей Ди Спортс“, защото им трябват маратонки и спортни чорапи.

Не ме разбирайте погрешно, не омаловажавам положението. Не можеш до безкрай да дразниш хората с неща, които нямат. Притискаш ги само донякъде. Докато те не реагират със същото.

През онези пет дни през август 2011 г. Лондон беше в състояние на свободно падане.

От всички 4600 ареста, направени през онзи ден, рекордните 2250 стигнаха до съд. Присъдите бяха бързи и строги. Властите се опасяваха, че ако замесените млади хора не станат за назидание, ще възникне тревожен прецедент. Половината от обвинените млади хора бяха под двайсет и една години. Една от тях е Холи.

Седи срещу мен на масата и отново насочва поглед нагоре към прозореца.

— Какво направи по време на бунтовете, Холи? Разкажи ни за онази нощ, както си я спомняш.

Тя сподавя смеха си, очите й се насочват към Амал в търсене на съюзник, после бавно се плъзгат към мен и лицето й отново става сурово.

— Както я помня… — подсмихва се тя. — Беше уикендът, когато застреляха Марк Дъган. Погледнах във Фейсбук и видях, че всички правят нещо щуро — нахлуват в магазини и грабят всякакви неща, дрехи и какво ли не, а полицията не прави нищо, дори не са отишли да се опитат да ги спрат. Братът на една приятелка каза, че ще ни закара да си вземем и ние нещо, но после се притесни да не му снимат номерата на колата и не го направи.

Тя млъква и отново поглежда към Амал. Той се е вторачил безизразно право напред. Холи може да говори каквото си иска.

— Както и да е, в неделя наистина навсякъде настана бъркотия. Едно приятелче, Аш, ми прати есемес, че се канят да нахлуят в „Уитгифт“. Това е най-големият търговски център в Кройдън. Аш каза да бъдем с качулки, да си скрием лицата заради охранителните камери. Отидохме адски много хора. Навсякъде по улицата имаше натрошени стъкла и всички просто си стояха. Аш тръгна да разбива електронната врата на „Уитгифт“. Алармата се включи и всички се скупчихме, защото си помислихме, че полицията скоро ще пристигне. Никой обаче не влезе, само си стояхме. После някакъв тип, който просто притичваше покрай нас, изведнъж се вряза в тълпата и се развика: „Какво чакате, по дяволите, мъпети такива!“, и се втурна вътре.

После и ние се юрнахме. Взех си малко дрехи, няколко хубави неща. Това ли те интересува?

Тя млъква. Мъртвият й поглед отново се приковава категорично върху мен.

— Да, Холи, точно това ме интересува. Продължавай, моля.

Кимвам й и се опитвам да остана равнодушна, безстрастна. Не искам нещата да се объркат. Тя отново се подсмихва и се размърдва на мястото си. Продължава.

— После огладняхме и се върнахме на главната улица. Хората хвърляха разни неща — автомати за вестници, тухли, запалени бутилки. Преграждаха улицата с контейнерите за смет. Аш се присъедини и когато видяхме полицията, си плюхме на петите обратно към спирката. Там беше спокойно и един голям автобус беше спрял на средата на пътя със светнати фарове и още пълен с хора. Искахме да се сврем за малко на сигурно място, обаче шофьорът отказваше да отвори вратите. Ядоса се, разкрещя се, започна да ръкомаха. После някой отвори задната врата и хората от автобуса започнаха да се изсипват от онзи край, защото ги беше страх да не ги нападнем или нещо такова. Шофьорът напълни гащите от страх, защото сега, на отворена врата вече не можеше да се прави на храбрец. После и той тръгна да бяга, а ние се настанихме в автобуса.

Тя се обляга на стола си доволно и отново вдига очи към прозореца.

— Беше гот. Качихме се на горния етаж, излегнахме се на задните седалки и хапнахме малко пилешко. Пийнахме. Тогава са снимали лицата на всички. — Отбелязва го замислено. — Както и да е, излях малко „Джак Даниълс“ на задните седалки и го запалих с един от онези безплатни вестници ей така, на шега. Аш се разкикоти, защото не очакваше, че мога, а после цялата задна част на автобуса пламна. Всички се разкикотихме и започнахме да хвърляме още вестници, защото горе и бездруго цареше хаос. Разпали се много силно и вонеше, затова излязохме да гледаме отвън. Аш казваше на всички, че аз съм го направила. Вече целият автобус гореше. Минувачите ни поздравяваха с пляскане на ръце или с потупване на юмруци, беше пълна лудница. Направихме страхотни снимки с телефона ми. Не ме гледай така. Не съм малоумна. Нямаше да кача снимките онлайн или нещо подобно.

— Холи, как те заловиха? — питам с неутрален тон.

Очите й се откъсват от мен. Зарязва предизвикателността.

— Оказа се, че някой ме е снимал с мобилния си — как паля автобуса и как гледаме. И Аш, който казва, че аз съм го подпалила. На следващия ден излезе и снимка на първа страница на местния вестник. Как гледам горящия автобус. Използваха я в съда. Имаха и видеото, докато сме били вътре.

Гледала съм го. Холи с блеснал поглед като дете, което гледа фойерверки, весела, жива. Приятелят й Аш — заплашителна планина от мускули и спортни дрехи до нея, нейният закрилник. Смущаваш се от смеха, от вълнението, от гордостта. Смразяваш се, като гледаш поведението й сега, защото знаеш какво я кара да се усмихва.

— Вълнуваш ли се, че скоро си отиваш у дома?

Почти не очаквам откровен отговор, но трябва да попитам.

Тя отново поглежда към Амал. Смълчава се.

— Да, хубаво ще е. Липсват ми моите хора. Искам пак да облека нормални дрехи. — Холи свива рамене под широкия си гащеризон. — Да хапна нормална храна. Тук направо ще ме уморят от глад, адски е безвкусно.

— Смяташ ли, че някога пак ще направиш нещо такова, след като излезеш? — питам аз.

Струва си да пробвам. Тя се усмихва, най-сетне. Изпъва гръб на стола.

— Категорично не. Никога няма да направя такова нещо.

Холи пак се подсмихва. Дори не се старае да излъже убедително. Възнамерява да го направи отново, и още как. Започвам да се чувствам неловко от разговора. За пръв път се питам дали Холи не е психично болна. Искам интервюто да свърши.

— Какви планове имаш за бъдещето?

Поведението й тутакси се променя — лицето и позата стават други. Отново изглежда по-дребна, някак уязвима. Тонът на гласа й неочаквано става нормален, глас на двайсет и три годишна жена. Учтив, открит, дружелюбен. Промяната е дълбоко смущаваща. Не се съмнявам, че това е лицето, което ще види комисията по освобождаването.

— Ами говорих със затворническата благотворителна организация да се включа като помощничка, за да съкратя изпитателния срок. Искам да се върна в обществото и да докажа, че отново може да ми се има доверие. Ще ми помогнат да си намеря работа и ще се постарая заедно с надзорника си да се върна в правия път — казва тя мило и бодро.

Притискам я.

— Но какво искаш, Холи? Какво бъдеще? Какво възнамеряваш да направиш с живота си, след като излезеш от тук? — Старая се тонът ми да е равен, но усещам вкуса на собствените си думи.

Тя отново се усмихва невинно. Лази ми по нервите и й е приятно.

— Тепърва ще видим. Засега искам само да изляза от тук. За после не знам. Ще почакаме и ще се изясни, нали? Но очаквай… велики дела, Ерин. Велики дела. — И смразяващата усмивка се връща.

Поглеждам към Амал. И той ме поглежда. Това е абсолютно ужасяващият вид на нещата.

— Благодаря, Холи. Фантастично начало. За днес стига — казвам аз и изключвам камерата.

6

Предаването на булката

Петък, 29 юли

Даваме вечеря. Знам, че вероятно не е най-подходящият момент, като се има предвид всичко, което се случва в момента, но сватбата наближава бързо. Остават пет седмици, а аз още не съм помолила някого за изключително важна услуга.

Ще пристигнат след час. Още не съм се преоблякла или изкъпала, нито пък съм започнала да готвя. Ще бъде печено пиле. Не знам защо. Сигурно защото е бързо, лесно и е нещо, което с Марк можем да сготвим заедно. Той подготвя месото, аз — гарнитурата. Когато го отбелязах преди време, на Марк му допадна като метафора за връзката ни. Рядък миг на лекота. Шегата бързо се изпари обаче и сега стоя сама в свръхмодерната ни кухня и се взирам в студеното месесто пиле и купчината зеленчуци.

Марк не се справя добре, затова закъснях днес. Изпратих го да се приготви. Минала е седмица от уволнението му и оттогава той само снове — в дневната, в спалнята, в банята, бос и крещи по телефона на хора в Ню Йорк, Германия, Копенхаген, Китай. Имаме нужда да си починем една вечер. Аз имам нужда от почивка една вечер.

Поканила съм Фред Дейви и съпругата му Нанси на вечеря днес. Планираме го вече от месец. Като роднини са ни. Фред ми помага и ме подкрепя още откакто се запознахме по време на първата ми работа. А прелестната Нанси е една от най-сърдечните и мили жени, които познавам, и не пропуска рожден ден, откриване или събиране. Моето сурогатно семейство, моята импровизирана опорна система.

Марк още не се е появил в кухнята, затова се залавям с храната сама. Той говори по телефона вече половин час, опитва се да тръгне по следата до поредната възможност за нова работа. Оказва се, че оглеждането, което спомена сутринта в деня на годишнината ни, не е довело до нищо и въпросният „приятел“ в Ню Йорк всъщност е натопил Марк, а в крайна сметка и двама ни в тази каша.

Когато се прибрах у дома в деня, когато той изгуби работата си, Марк вече се беше досетил, че Андрю от Ню Йорк е виновникът за всичко. Андрю звъннал в кабинета на Марк и объркал гласа на Грег с този на Марк — нямам представа как е станало, защото Грег е от Глазгоу. Както и да е, Андрю взел Грег за Марк и му казал, че някой от нюйоркския офис ще му звънне по-късно през деня с предложение за работа. И Грег, каквото е нищожество, със сигурност грейнал от радост, отишъл право при шефа им и го осведомил за телефонния разговор.

Андрю от Ню Йорк явно не приел добре обвинението за участието си в бъркотията и в резултат провалил предложението за работа. Всички тези ходове целели единствено да му спестят унижението да се извини за грешката, която е допуснал. В света на банковото дело обаче извинението е проява на слабост. Слабостта не вдъхва доверие, а както всички знаем, пазарът се гради на доверие. Бичи пазар — печелиш, мечи пазар — губиш.

В резултат Марк е без работа, стои полугол в дневната ни и крещи по домашния телефон.

Уверява ме, че не всичко е загубено. Говорил бил с Рафи и с още няколко приятели от службата и се оказва, че има поне три възможности, ако не и повече. Просто трябвало да стисне зъби за няколко седмици. Нищо повече не можел да направи на този етап. А дори да получел предложението, можел да започне едва след два месеца, тоест в средата на септември. Принудителна почивка.

Във всеки друг период от живота си щях да полудея от радост, но сега, когато снимките действително започнаха, ще бъда затрупана с работа до сватбата. Неподходящ момент.

И ето че той се появява в кухнята като по даден знак — изкъпан и преоблечен. Усмихва ми се, изглежда превъзходно. С бяла риза и току-що парфюмиран, хваща ме за ръка и ме завърта. Понасяме се в кратък беззвучен танц из кухнята, после той ме отдалечава с изпъната ръка от себе си и казва:

— Сега аз поемам. Качвай се горе и се направи още по-красива. Да видим дали ще можеш!

Грабва кърпата за съдове и през смях ме прогонва от кухнята като с камшик.

За някои хора тази промяна може и да е смущаваща, но аз харесвам това у Марк. Той умее да се променя светкавично, да разделя нещата. Владее емоциите си. Знае, че тази вечер имам нужда от него, затова е тук.

Горе не мога да реша какво да облека. Иска ми се да изглежда, че съм се постарала специално, но не прекомерно. Деликатно равновесие.

Тази вечер ще помоля Фред да ме заведе до олтара. Фред не ми е роднина, обаче ми е като баща. Уважавам го. Обичам го и ми се иска да вярвам, че и той ме обича. Както и да е, мразя да говоря за семейството си. Според мен хората придават прекалено голямо значение на това откъде идваме и недостатъчно — на това накъде отиваме, но все пак… май трябва да ви разкажа за семейството си, за да разберете.

Майка ми беше млада, красива и умна. Работеше много, управляваше компания и я обичах толкова силно, че мисълта за нея ми причинява болка. Затова не мисля. Тя умря. Колата й излязла от пътя и се претърколила върху железопътни релси една нощ преди двайсет години. Татко ми се обади в пансиона на следващия ден да ми съобщи. Вечерта дойде да ме вземе. Една седмица не ходих на училище. Имаше погребение. След това татко прие работа в Саудитска Арабия. Виждах го през ваканциите, когато ходех при него. На шестнайсет престанах да ходя, предпочитах да отивам в къщите на свои приятелки. Татко се ожени повторно и има две деца: Клоуи на шестнайсет и Пол на десет. Няма да може да дойде на сватбата ми. И, честно казано, се радвам. Напоследък никакъв го няма. Преди две години му ходих на гости. Спах в спалня за гости. Знам, че в мое лице вижда майка ми, защото и аз виждам само нея, когато погледна него. Е, това е. Толкова по въпроса.

Когато най-сетне слизам долу, във въздуха се носят упойващите аромати на вечерята. Масата е сложена. Най-хубавите чинии, най-хубавите чаши, шампанско, Марк дори е измъкнал отнякъде платнените салфетки. Боже, дори не знаех, че имаме. Усмихва ми се до уши, когато влизам, дълбоките му кафяви очи се плъзват по очертанията на тялото ми под роклята. Спрях се на семпла черна кадифена рокля, тъмната ми коса е прибрана, за да се виждат дългите златни обеци, които Марк ми подари за рождения ден.

— Превъзходно — казва той, измервайки ме с очи от глава до пети, докато пали последната свещ.

Поглеждам го мълчаливо. Напрегната съм. Стои с масивните си гърди, красив. Забелязва тревогата ми. Зарязва каквото прави и се приближава.

— Всичко ще бъде наред. Молиш го за нещо прекрасно. Нещата ще се подредят — прошепва в ухото ми и ме притиска към себе си.

— Ами ако той попита за тях? — поглеждам го аз.

Не мога отново да говоря за това. Не искам да мисля за нея.

— Той те познава. Знае, че има причини да го помолиш. А ако те попита, ще се справим заедно, ясно?

Марк се отдръпва и ме поглежда в очите. Кимвам неохотно.

— Добре.

— Вярваш ли ми? — пита ме.

— Безусловно.

— Ами добре тогава! — усмихва се той. — Хайде да си устроим една страхотна вечеря.

В този момент на вратата се звъни.

7

Булчинската рокля

Сряда, 3 август

Дружелюбна ирландка подгъва булчинската ми рокля на нивото на коленете ми. Казва се Мери. Стоя, обвита в деликатния крепдешин, и наблюдавам цялата сцена сякаш отдалече, не знам какво чувствам. Каро, моят сватбен агент, също наблюдава. Тя ми помогна да намеря роклята. Познава дизайнери на костюми за киното. Те разполагат с много облекла от отминали епохи — купуват ги на търгове, правят им копия за филмовите продукции, после ги разпродават онлайн. В безукорно състояние. Тази рокля е от тях. Идеална е.

Дошли сме в шивашко ателие на Савил Роу за няколко дребни поправки. Не е нужно много, роклята ми е напълно по мярка.

Собственикът на ателието посещавал бащата на Каро, докато бил жив. Не съм сигурна как е починал, сигурно от сърдечен удар, но бил стар. Станал баща на доста напреднала възраст, мисля, че тя го помни шейсет-седемдесетгодишен. Не знам много за него — само незначителни подробности, които са се прокрадвали в разговорите, но съвсем малобройни. В тоалетната на долния етаж в къщата й виси поставен в рамка чек за един милион британски лири на негово име. Самата къща, чийто единствен наследник е Каро, е пететажна, намира се в „Хампстед“ и отзад има градина с големината на Ръсел Скуеър. Баща й е бил истински милионер от старата школа, поне това успявам да заключа. В дневната имат творба на Уорхол, облегната нехайно на стената.

Затова, когато Каро ме посъветва нещо, гледам да я слушам, ако мога да си го позволя. Ще направят поправките по роклята безплатно. Не съм сигурна защо, но мога да си го позволя.

— Добре, готови сме, миличка — изтрива мъха от коленете си Мери, докато става.

На улицата Каро се обръща към мен:

— Късен обяд?

Умирам от глад. Не съм хапвала нищо от снощи. Сутринта взех необичайното за мен нелогично решение да не закусвам заради пробата на роклята. Знам, знам, в деня на сватбата всъщност ще се храня. Дори го очаквам с нетърпение — кетърингът, който сме избрали, изглежда страхотно. Ангажирали сме го, платили сме депозит. Ще дегустираме менюто следващата седмица. Боже, умирам от глад.

— Идеално.

Поглеждам си часовника: три следобед. По-късно е, отколкото си мислех, но наистина трябва да поговоря с нея. Босоногото сноване на Марк се върти неспирно в съзнанието ми. Имам нужда да поговоря с нея за работата на Марк. Не искам, но се налага. Макар да ми се струва като предателство да обсъждам връзката ни с други хора. Обикновено е обратно — двамата с Марк обсъждаме другите. Не говорим един за друг пред външни хора. Ние сме си ние. Непроницаеми. Досега.

Не Марк е проблемът обаче. Просто не знам как да постъпя. Как да поправя случилото се. Каро явно е разгадала изражението ми.

— Хайде, отиваме в „Джордж“ — заявява тя.

Да, „Джордж“. Там ще е спокойно по това време. Ресторантът е превъзходен, само за членове, с веранда под сенници навътре от улицата в сърцевината на „Мейфеър“. Галерията осигурява на Каро достъп до всичко. Тя ме хваща за ръката и ме повежда.

— Какво има? — пита тя настойчиво, след като сервитьорът ни поднася две изпотени чаши с ледена вода и се отдалечава.

Поглеждам я, докато жадно пия, а резенчето лимон настойчиво ме потупва по горната устна.

Тя се подсмихва.

— Не си прави труда да ме уверяваш, че всичко е наред. Не те бива в лъжите, Ерин. И очевидно си умираш да ми кажеш. Така че говори.

Каро поднася чашата към устните си и отпива очаквателно.

Изпила съм си водата. Кубчетата лед издрънчават.

— Ако ще водим този разговор, трябва после да го забравиш. Обещай ми. — И аз колебливо оставям празната чаша.

— По дяволите, скъпа. Да, добре, обещавам.

Тя се обляга на стола си и извива вежди.

— Става дума за Марк. Уволниха го.

Говоря малко по-тихо. За всеки случай. Забелязала съм бизнесмените през три маси.

— Какво? Съкратен ли е?

Тя се навежда напред и снижава глас като мен. Страхотна двойка сме.

— Не. Плащат му междинния отпуск, но без финансовото обезщетение. Без солидната сума. Принудиха го да подаде оставка в замяна на препоръки. Ако беше отказал, щяха да го уволнят и без тях. Явно това са искали да направят, докато шефът му не убедил всички, че Марк е подал оставка доброволно.

— Какво!? Ама как? Това е… нелепо! Мамка му, той добре ли е?

Каро извисява глас с една октава. Един от бизнесмените се завърта на стола си и ни поглежда. Шъткам й.

— Всичко е наред. Искам да кажа… той не е добре, но нещата са наред. Малко е странно, защото наистина се опитвам да го подкрепям, обаче в същото време не ми се иска да… нали се сещаш, той да се почувства безсилен заради помощта ми, нали разбираш? Деликатно е. Така да се каже, трябва да го правя, без да забележи. Не ме разбирай погрешно — не че той има нужда някой да му повдига духа или нещо подобно. Просто защото го обичам, Каро. Искам да бъде щастлив. Но той не ми позволява да го направя щастлив. Изглежда, смята, че тревогата му помага да се съсредоточи или нещо подобно, че тя ще му помогне да оправи нещата. Никога не съм го виждала да се държи така, разбираш ли? Марк винаги има план, но този път се проваля. Положението в Европейския съюз, проклетият Брекзит, пропадането на лирата до дъното, до абсолютното дъно, правителството на новия министър-председател, новият външен министър, за бога. Доналд Тръмп! Всичко е прецакано. Най-неподходящото време за тази пълна гадория.

— Да — клати глава солидарно Каро, а аз продължавам:

— Знам не по-зле от него, че това съсипва шансовете му да си намери нещо друго. И не само това: дори някой да търси да наеме хора, Марк трудно ще обясни на новия си шеф защо е напуснал предишното си място, преди да си подсигури ново. Според него всички ще се чудят защо е постъпил така. Изглежда странно, няма спор. Той така казва. Според мен обаче трябва просто да отговаря, че не му е харесвало да работи там. Или че е искал да си почине от работата преди лудницата около сватбата. Така де, не е престъпление. Разбирам обаче какво има предвид той. Ще изглежда слабак. В техните очи. Все едно не е бил в състояние да понесе напрежението и е трябвало да си даде почивка. Все едно е получил нервен срив или нещо подобно. Боже, толкова е досадно. Сериозно, Каро, влудява ме. Не мога да оправя нещата. Каквото и да предложа, бива отхвърлено. Просто не знам как да постъпя. Затова седя, слушам и кимам.

Млъквам. Тя се размърдва на мястото си. Поглежда към улицата и също кима, преди да отговори.

— Не знам какво да ти кажа, скъпа. Чувствам се безсилна. И мен би ме влудявало на твое място. Марк е умен мъж обаче, нали? Така де, способен е на всичко, права ли съм? Защо да не си намери друга работа? Би могъл да работи където и да е с неговия опит. Защо просто не си потърси нещо съвсем различно?

Отговорът е прост. Същият, който бих дала на Каро, ако ме попита защо аз не сменя попрището си. Не искам да правя нищо друго. Марк също не иска да прави нищо друго.

— Със сигурност би могъл. Но знаеш ли, дано да не се стигне дотам. Все още чакаме да ни отговорят от няколко места. Просто сватбата наближава, а на мен ми се струва, че той се е отдръпнал малко.

— От кое? От подготовката на сватбата ли? Или от връзката ви?

— Не знам за подготовката… Не знам, Каро. Не, не от връзката ни. Не. — Вече съжалявам.

— Гадно ли се държи?

Тонът й е необичайно, крайно сериозен. Не сдържам смеха си. Каро тутакси се загрижва, явно поведението ми е много нетипично. Сигурно мисли, че превъртам.

— Извинявай! Не. Не, не се държи гадно.

Поглеждам разтревоженото й лице, набръчканото чело. Внезапно си давам сметка, че разговорът е безсмислен. Каро не знае какво трябва да направя. Няма представа. Всъщност тя изобщо не знае много за мен. Приятелки сме, но в действителност не се познаваме. Няма да намеря решение тук. Трябва да го обсъдя с Марк. Би трябвало с Каро да говорим за цветя, торти и женски партита. Вземам се в ръце.

— Знаеш ли какво, явно просто умирам от глад! Не съм закусвала — признавам. — Всъщност всичко си е наред, май малко се шашкам заради сватбата. И заради ниската си кръвна захар. Всъщност имам нужда от една тортила с пилешко и от онзи тънък чипс. И вино.

Усмивката на Каро тутакси се връща. Пак съм си старата аз. Всичко е наред, стресът е забравен. Изповедта е заличена. Плочата е изтрита. Преодоляла съм критичния момент и тя е до мен. Продължаваме напред. Благодаря ти, Каро. И точно по тази причина, дами и господа, тя ще ми бъде шаферка.

Късно следобед най-сетне оставям Каро и се вливам в потока на пътниците надолу към метрото в час пик, леко замаяна от виното и доста бавна. Докато пътувам към къщи, обмислям какво да му кажа. Трябва да поговорим както трябва. За всичко всъщност.

Или пък трябва да се чукаме. Това като че ли винаги ни зарежда. Вече четири дни не сме го правили, а това е много за нас. Всъщност ние се любим поне веднъж дневно, такава двойка сме. Знам, знам. Не ме разбирайте погрешно, знам, че не е обичайно. Знам, че след първата година това е щуро. Знам го, защото, преди да се запозная с Марк, сексът беше по-скоро нещо като събитие, за което имаш билет веднъж месечно. Свръх-обсъждан и крайно разочароващ. Повярвайте ми, преживяла съм предостатъчно скапани връзки. Само че ние двамата — Марк и аз — бяхме различни. Желая го. Желая го постоянно. Мириса му, лицето му, тила му, ръцете му върху тялото ми. Между краката ми.

Боже, колко ми липсва. Усещам как пулсът ми се учестява. Жената срещу мен вдига поглед от кръстословицата си. Смръщва се. Може би чува мислите ми.

Под роклята си усещам мекото потъркване на прасковената коприна по кожата си. Еднакъв сутиен и бикини. Винаги нося комплекти, откакто започнах да излизам с Марк. Той обича коприна. Бавно кръстосвам крака и усещам допира на кожа до кожа.

8

Дегустация

Събота, 13 август

Първото нещо, свързано със сватбата, което предприехме, след като се сгодихме, беше да разгледаме евентуални ресторанти. Ходихме на много места: шантави, сурови, пищни, футуристични, земни. Какви ли не, обиколихме ги всичките. Но още щом влязохме в рецепцията на „Кафе Роял“ с дървената ламперия и книжната атмосфера, стана ясно, че искаме това. Каквото и да беше.

Днес ще опитаме по три варианта на менюто, приготвени само за нас и поднесени в някоя от залите, съчетани със съответните вина и шампанско. Очакваме го отдавна, но сега, когато моментът настъпи, ни се струва донякъде като формалност. Освен това е странно да празнуваме, докато Марк преживява неприятности. Не може да спрем живота си обаче.

В метрото на път за насам Марк чете новините на телефона си. Аз се опитвам да направя същото. На „Ковънт Гардън“ той се обръща към мен:

— Ерин, знам, че се вълнуваш от това, което предстои, но може ли да решим още отсега да изберем най-евтиния вариант за храната и напитките? Ще дегустираме и ще бъде страхотен ден, но нека в крайна сметка да изберем най-евтиното, става ли? Това е петзвезден ресторант, всичко ще бъде вкусно. Съгласна ли си? Имаш ли нещо против?

Разбирам го. Има право, естествено. Даваме вечеря за осемдесет човека, трябва да проявим здравомислие. Пък и, честно казано, виното на заведението е забележително. Не ни трябва нищо повече.

— Да, добре. Съгласна съм. Но да го направим както трябва. Да издаваме уместните звуци до края? Искам да опитам всичко. Защо не, нали? Само веднъж ще го правим. Ще дегустираме и ще съобщим решението си накрая. Съгласен?

Той си отдъхва.

— Добре! Страхотно. Благодаря ти.

Стисвам ръката му. Той ми отговаря със същото. Нещо едва доловимо се размърдва дълбоко в погледа му.

— Ерин, благодаря ти, че си толкова… Много ми се е събрало в момента и съзнавам, че сигурно не се държа по най-добрия начин.

Очите му се плъзват по околните пътници. Всички са вглъбени в телефоните и книгите си. Марк се привежда към мен и довършва по-тихо:

— Когато съм в стрес, обикновено се затварям. И понеже не съм често в стрес, ми е трудно да се оправя с това сега. Затова ти благодаря.

Стисвам ръката му още по-силно и облягам глава на рамото му.

— Обичам те. Всичко е наред — прошепвам.

Той се размърдва леко, изпъва се на седалката си в метрото. Не е приключил, има още. Вдигам глава.

— Ерин, миналата седмица направих нещо…

И млъква. Взира се в лицето ми. Коремът ми се свива. Такива мълчания винаги ме смразяват до мозъка на костите. Подготвителни думи. Предстояща лоша новина.

— Какво си направил? — питам тихо, за да не го уплаша, не искам да се затвори.

— Извинявай, че ти казвам чак сега. Просто мислех, че моментът не е подходящ, после така и не настъпи по-удобен, накрая се превърна в проблем и ето на…

Марк млъква отново. В очите му се чете съжаление.

— Отмених сватбеното ни пътешествие.

— Какво?

— Не цялото. Отмених една седмица. Сега имаме само две седмици на Бора Бора.

Той се взира в лицето ми. Мъчи се да отгатне какво ще последва.

Отменил е сватбеното ни пътешествие. Не, не го е отменил, променил го е отчасти, това е. Но защо не ме е попитал? Не е казал нито дума? Не се е посъветвал с бъдещата си съпруга? Защо тайно? А сега, след като се уговорихме да платим по-малко за храната, преценява, че може да ми съобщи. Така. Добре.

Мислите ми препускат бясно, докато се опитвам да проумея нещата. Да разбера смисъла им. Но нищо не ми хрумва. Важно ли е? Може би не. Всъщност не мога да се заставя да ми пука. Не мога да се принудя почивката да бъде нещо важно. Не я усещам така. Смея ли да отговоря: не ми пука. Трябва ли да ми пука? Но пък може би важното е, че той ме е излъгал. Да. Излъгал ли ме е всъщност? Май не е така, нали? Просто е направил нещо, без да ме предупреди. Ама стига де, нали сега ми казва. Е, все пак рано или късно трябваше да ми каже, нали? Каква друга възможност има? Да ми съобщи в самолета? Не, разбира се, че щеше да ми каже. Всичко е наред. Просто напоследък съм заета. Твърде погълната съм от работата си. А и две седмици на тропически остров си е чудесно. Не само чудесно, фантастично е. Повече, отколкото някои хора преживяват за цял живот. Пък и на мен не ми трябва това. Искам него. Искам само да се оженя за него. Нали?

Ще оправим нещата после. Засега няма да го плаша.

Няма да влошавам положението. Допуснал е грешка и съжалява, това е. Вдигам ръката му, все още преплетена с моята, и целувам кокалчетата на пръстите му.

— Всичко е наред. Не се тревожи. По-късно ще поговорим за парите. Хайде сега да прекараме един прекрасен ден.

Той се усмихва, но очите му остават тъжни.

— Дадено. Хайде да прекараме един прекрасен ден.

И денят наистина е прекрасен.

В блещукащата зала с дървена ламперия и огледала по стените двамата се настаняваме на маса с бяла покривка насред море от лакиран светлобежов паркет. Усмихнат сервитьор подрежда сложни блюда, изкусно аранжирани със сезонни гарнитури. След като поднася трите варианта на предястието, метрдотелът обяснява какво представлява всяко от блюдата и дискретно ни подава меню с имената и цените. После ни оставя да преценяваме. Разглеждаме менюто.

ПРЕДЯСТИЯ:

Омар с кресон, ябълка, винегрет крем фреш

32 лири на човек

Стриди с винегрет с лук, лимон, кафяв хляб с масло

19 лири на човек

Аспержи с пъдпъче яйце, червено цвекло и сос ремулада с целина

22,50 лири на човек

Умножете по осемдесет. И това са само предястията. Поглеждам към Марк — пребледнял е. Не се сдържам, избухвам в смях. Той ме поглежда и по лицето му се изписва облекчение. Усмихва се и вдига чашата си за тост. И аз вдигам своята.

— Да пием за меню без предястия?

— Без предястия — засмивам се.

Залавяме се да ги опитваме. Струват си всяко пени. Добре че няма да ги плащаме.

Избираме основното ястие: домашен пилешки пай на „Кафе Роял“ с бекон, пъдпъдъче яйце, крехък зелен боб и картофено пюре — 19,50 лири.

За десерт се спираме на: крем от черен шоколад и компот от диви череши — 13 лири.

Плюс трийсет бутилки червено вино на заведението, трийсет бутилки бяло вино на заведението и двайсет бутилки шампанско.

Въобразяваме си, че сме се справили чудесно, докато метрдотелът Джерард не сяда да си поговорим след кафето. Оказва се, че минималната цена е шест хиляди лири. Сигурно са ни го казали миналата година, когато направихме резервацията, но ние не сме слушали внимателно, а дори да бяхме, тогава нямаше да има значение. Джерард ни успокоява — можело да качим сумата до необходимия минимум, като добавим кафе и сирена за осемдесет човека. Тоест да добавим още хиляда и триста лири към общата сметка. Съгласяваме се. Какво друго ни остава? Сватбата е след три седмици.

След това, натъпкани и преливащи от угризения, слизаме в метрото на спирка „Пикадили“. Още преди металните бариери, Марк стисва ръката ми и ме спира.

— Ерин, не можем да го направим. Сериозно ти казвам, това е лудост. Много е скъпо, нали? Не, наистина? Когато се приберем, трябва да отменим всичко. Да, ще изгубим депозита, но просто ще отменим тържеството. Ще направим церемонията в „Ол Соулс“, а после ще отидем в някое местно заведение, какво ще кажеш? Или при родителите ми? Ще могат да организират нещо набързо, нали?

Свеждам поглед към ръката, стиснала моята. Не познавам този човек.

— Марк, вече малко ме плашиш. Защо се държиш така? Това е сватбата ни. Имаме спестявания, не сме затънали в заеми, за да платим сватбата си. Случва се само веднъж в живота и аз лично искам да похарча парите си за това. За нас. Не всичките си пари, разбира се, но някаква част. Иначе какъв е смисълът?

Той издиша силно през носа. Разстроен, прекъсва разговора, пуска ме, слизаме в метрото. Мълчим до края на пътуването. Наблюдавам другите хора. Чудя се как ли живеят. Седя до Марк, но не му говоря, представям си, че не го познавам. Че съм просто момиче, което пътува само с метрото. Не трябва да се тревожа какво предстои, нито как ще протече животът ми оттук нататък. Мисълта ме успокоява. Аз искам Марк. Наистина. Само да можех да го изтръгна от това състояние. Само да можех да оправя всичко.

Той ми се нахвърля още щом прекрачваме прага. Вече не шепне като в метрото.

Заявява, че не разбирам. Не го слушам. За пръв път го виждам такъв, като че ли нещо напира да изригне от него.

— Според мен ти не проумяваш какво се случва, Ерин. Какво се случва всъщност. Вече нямам работа. Нямаме пари за тези неща. И не мога да си намеря нова работа, защото никой не наема хора. Моят свят е различен от хуманитарните глезотии или от твоето филмово училище. Не мога просто да се откажа и да се захвана с нещо друго. Аз съм инвестиционен банкер. Това е професията ми. Не съм подготвен да правя нищо друго. А дори да бях, няма значение. Не е възможно да основа собствена банка или, знам ли, да се включа в някакъв постмодерен проект или подобна щуротия. Не съм като теб. Произходът ми е различен. Цял живот съм се борил, за да стигна дотук. Цял живот. Знаеш ли колко ми беше трудно? Хората от моята гимназия работят на бензиностанции, Ерин! Проумяваш ли го? Живеят в общински апартаменти и зареждат рафтове в супермаркети. Няма да се върна там. Няма да го допусна. Нямам обаче резервен план. Нямам семейни приятели в издателския бизнес, в журналистиката или във винопроизводството. Родителите ми са пенсионери в Ист Райдинг — и двамата много скоро ще имат нужда от грижи. Спестяванията ми са общо осемдесет хиляди, останалото е затворено в тази къща. А сега искаме и бебе. Имах истинска работа, но я изгубих и сме прецакани. Защото, за съжаление, нямам лукса да ми се плаща като теб!

Усещам как раздразнителността се надига у мен. Достатъчно. Стига толкова за днес.

— Майната ти, Марк! Държиш се като негодник. Кога се е налагало да ми плащаш? Кога? Какво съм аз, да не съм ти компаньонка?

А трябваше да бъде чуден ден.

— Не, Ерин, за съжаление, не си. Защото, ако беше, сега щеше да си затвориш устата.

Сърцето ми прескача в гърдите. По дяволите. Марк е изчезнал и в стаята с мен изневиделица се е появил един непознат. По дяволите. Дишането ми става плитко. Боже, не плачи! Моля те, Ерин, не плачи. Дишай. Усещам как очите ми парят.

Марк ме гледа. Промърморва нещо неразбираемо, обръща се и вперва поглед през прозореца.

Сядам безмълвно.

— Не мога да повярвам, че го каза, Марк — прошепвам.

Знам, че трябва да си замълча, но не, не бива да си мълча. Няма начин! Ще се омъжа за него след три седмици. Ако оттук нататък животът ми ще бъде такъв, трябва да знам.

— Марк…

— Какво, Ерин? Какво ще стане според теб след сватбата? Ако имаме деца? Какво ще стане? Моята работа осигуряваше парите за всичко. За тази къща.

— Не, Марк! Не! И двамата платихме къщата! И аз вложих спестяванията си в депозита. Всичко, което имах — изстрелвам на висок тон като него.

— А, добре, направо страхотно, Ерин. И ти си вложила парите си. Но не можеш да плащаш ипотеката с твоята заплата, нали? Не живеем в едностаен апартамент в Пекам все пак! Няма начин да покриваш ипотеката с онова, което печелиш. Не искам да те разстройвам, Ерин, но ти просто не ме слушаш. Налага се да продадем къщата. Очевидно е!

Да я продадем ли? О, боже! Явно по лицето ми се е изписал ужас, защото той кимва доволно.

— Не си се замисляла за това, нали? Защото, ако беше, Ерин, щеше да си толкова разтревожена, колкото съм аз. Ние потъваме.

Боже! Мълча. Държала съм се като идиот. Вече го проумявам. И ме боли. Не ми е хрумнало нито едно от нещата, които каза Марк. Не съм се замисляла, че има вероятност плановете ни просто да се провалят. Той да не успее да си намери нова работа.

Марк има право. Нищо чудно, че е толкова ядосан. Справял се е сам с всичко това. Но тогава си спомням. Не е задължително да става така. Както каза Каро, той би могъл да прави нещо друго.

— Но ти можеш да си намериш работа! Каквато и да е работа! Имаш страхотен опит, не може ли просто…

— Не — прекъсва ме той изморено. — Не става така. Какво друго да правя, по дяволите? Умея само да оценявам и да продавам ценни книжа. Освен ако не предлагаш да се хвана в някой бар.

— Моля те, Марк, просто се опитвам да помогна! Не познавам твоя бранш, нали? Опитвам се да ти помогна да намерим изход, затова престани да повтаряш, че не разбирам нищо, и се постарай да ми обясниш. Моля те.

Съзнавам, че звуча като капризно дете, но не знам какво друго да кажа. Той се отпуска на канапето срещу мен изтощен. С приведени рамене. В безизходица. Мълчим, чуват се тихият тътен на уличното движение и шумоленето на вятъра в клоните на дърветата в градината.

Ставам и отивам при него. Нежно докосвам гърба му с длан. Той не се отдръпва, затова започвам леко да го разтривам. Успокоявам го, галя топлия му гръб през памука на ризата. И той ми позволява.

— Марк? — започвам колебливо. — Нямам нищо против да продадем къщата. Ще е тъжно, защото тук ми харесва, но не ме интересува къде ще живеем. Искам само теб. Където и да е. Под някой мост дори. В палатка. Само теб. Не нужно непременно да имаме деца веднага, ако моментът е неподходящ. И още нещо, знам, че не искаш да работиш друго, но за мен няма значение, ако си щастлив. Мнението ми за теб няма да се промени. Ти си си ти. Не те обичам заради парите. Да, хубаво е да ги имаме, но единственото ми желание е да бъда с теб. Можем дори да живеем при родителите ти в Ист Райдинг, ако искаш.

Той вдига поглед и се усмихва неволно.

— Страхотно, Ерин, защото исках да ти кажа още нещо — мама вече е приготвила леглото в стаята за гости.

Гледа ме лукаво. Шега. Слава богу! Засмиваме се и балонът на напрежението се пука. Всичко ще бъде наред.

— Обаче наистина мисля, че майка ти ще е на седмото небе! — засмивам се.

Той се усмихва — отново смутено, момчешки. Обичам го.

— Извинявай. — С непоколебим поглед. Наистина съжалява.

— Ще ме включиш ли отново в отбора? — питам.

— Да, извинявай. Отдавна трябваше да ти кажа какво изпитвам. Но отсега нататък ще го правя, съгласна ли си?

— Да, моля те.

— Добре. Ерин, знам, че е глупаво… но не мога да се върна на нулата. Не мога да започна отначало.

— Знам, скъпи. Всичко е наред. Няма да ти се наложи. Ще измислим решение заедно. Защото ние така правим.

Той хваща другата ми ръка, ръката с пръстена, и я поднася към устата си.

— Марк, да започна ли отново да пия хапчета? Не е ли по-добре да почакаме?

— Знаеш какво казват хората — Марк целува годежния пръстен, — моментът никога не е подходящ.

Още иска дете. Слава богу. Придърпва ме към себе си. Вдигаме крака на канапето и заспиваме прегърнати на есенното слънце.

9

Второто интервю

Понеделник, 15 август

Отново съм в „Холоуей“, за да се срещна с Алекса, втората затворничка, която щях да интервюирам. Надзирателя Амал го няма, днешният се казва Найджъл. По-възрастен е от Амал, към петдесет и пет, цял живот е бил в този затвор. Съдейки по вида му, бих казала, че още на двайсет и няколко е престанал да се вълнува от работата си, но ето на, още е тук. В същата стая като предишния път сме. Мисля си за Холи, която се взираше с непроницаем поглед към ивицата небе, и лицето й се превръща в това на Марк. Освобождаването на Холи и интервюто й след него са насрочени за след пет седмици, чак след сватбата, а вече — и след сватбеното ни пътешествие.

Странен влажен ден. Отпивам от нескафето за служители, което ми даде Найджъл, и чакам да дойде Алекса. Кафето е топло и силно, а в момента само това има значение. Обичам го топло и силно като мъжете. Шегувам се, естествено. Един момент, шегувам ли се всъщност? Не спах добре предишната нощ, минаха два дни от спора ни, но май вече се оправихме. Марк и аз. През уикенда отменихме резервацията за сватбения ресторант и променихме голяма част от останалите неща заедно. Всъщност беше доста забавно. С облекчение установих, че не съм свръхнапрегната булка, ни най-малко. Съкратихме някои разходи, поотпуснахме други. Вече сме готови. И Марк изглежда много по-щастлив. И по-спокоен. Пак си е същият. Мисля, че случилото се поразклати самочувствието му, но вече отново чертае планове. Не ме интересува сватбата, искам само той да е щастлив.

Найджъл се прокашля и ми кимва. Включвам камерата до мен и се изправям неловко, сякаш да поздравя непознат човек. Странното обаче при Алекса е, че след разговорите ни по телефона имам чувството, че я познавам, макар всъщност да не съм я виждала.

През прозорчето на вратата забелязвам очите й: сърдечни, спокойни, сериозни. Гледа ме под мекия си рус бретон, докато влиза. Открито лице. Светлосиньото затворническо облекло и гуменките без връзки на нея изглеждат като от скандинавска модна къща. Все едно пробва нещо ново за Лондонската седмица на модата. Много минималистично, много шик. Алекса е на четирийсет и две. Поглежда към Найджъл и го чака да кимне, преди да се настани на стола срещу мен. Протягам ръка над празната бяла маса. Тя я поема с кротка усмивка.

— Алекса Фулър — представя се тя.

— Ерин. Радвам се най-сетне да се запознаем, Алекса. Много ви благодаря, че дойдохте.

— Да, най-сетне свързах гласа с име — отговаря тя и се усмихва по-широко.

Сядаме. Иска ми се веднага да започваме, но Алекса гледа Найджъл. Присъствието му ще се окаже спънка.

— Найджъл, камерата вече е включена и записва. Имате ли нещо против да не присъствате на интервюто? Ще предоставя записите. Просто излезте пред вратата.

И през ум нямаше да ми мине да помоля Амал за същото по време на интервюто с Холи, но Алекса е най-безопасният ми събеседник. Найджъл свива рамене. Сигурна съм, че е запознат с историята на Алекса и с нейното престъпление. Знае, че ще бъда в пълна безопасност. Не съм сигурна колко безопасно е с Холи и Еди Бишъп обаче. Дали изобщо управата на затвора би оставила тези двамата без охрана?

Еди поиска още едно интервю по телефона. Получих имейл от „Пентънвил“ в неделя. Не съм сигурна какво точно желае да обсъждаме. Дано не се откаже от снимките следващия месец. Дано просто да си играе.

Изчаквам Найджъл да излезе и резето да издрънчи, чак след това започвам:

— Благодаря, Алекса. Много съм признателна за участието ви. Знам, че обсъдихме всичко по телефона, но да обобщим: ще запиша целия ни разговор днес. Ако нещо не се получи както трябва или прецените, че не сте се изразили, както ви се иска, ще ми кажете и аз ще задам въпроса отново или ще го перифразирам. Не се тревожете за поведението си пред камерата. Не й обръщайте внимание, просто разговаряйте с мен. Най-нормален разговор.

Тя се усмихва. Казала съм нещо забавно.

— От доста време не съм водила „нормален разговор“, Ерин, така че ще се наложи да проявите търпение. Ще се постарая.

Алекса се засмива. Гласът й е плътен и сърдечен. Интересно е да го чуя на живо след толкова разговори по телефона. От началото досега я интервюирах три пъти доста продължително. Успях да не засягам основните теми, защото искам да ми разкаже цялата си история за пръв път пред камера. Без подготовка. Странно е, че седи сега отсреща, съвсем истинска. Разбира се, виждала съм нейни снимки в досието, статии във вестника, историята, която Марк прочете през рамото ми само преди месец, но това тук е различно. Тя е толкова спокойна, толкова овладяна. Виждала съм снимки от ареста й преди четиринайсет години, когато е била на двайсет и осем. Сега е някак по-красива. И тогава е била привлекателна, но явно красотата й е съзряла с възрастта. Меката й тъмноруса коса е прибрана отзад на ниска опашка, леко мургавата й кожа е посипана с лунички по носа и челото.

Само донякъде се шегува, че не е водила нормален разговор. Чета го в очите й. Усмихвам се. Разбирам защо се е съгласила да участва в проекта. Носталгия по културата. Сигурно в „Холоуей“ няма много хора като Алекса. С нейния произход. Двете с нея сме от различни поколения, но определено сме сродни души.

— Ами да опитаме, а? Имате ли въпроси, преди да започнем? — питам.

— Не, може направо да започваме. — Тя оправя без нужда дрехите си и отмята бретона от очите си.

— Страхотно! Предупреждавам ви, че въпросите ми ще бъдат кратки, по-скоро като ориентири, за да се съсредоточите над темата или за да ви насоча другаде. При монтажа ще изрежа въпросите си, може да запишем допълнително и глас. Добре, да започваме. Бихте ли ми казали името си, възрастта и присъдата?

Усещам как телефонът вибрира беззвучно в джоба ми. Марк. Може би с добри новини. Предложение за работа? Боже, дано! Така всичко ще се реши с един замах. Вибрацията секва рязко. Или се е включила гласовата поща, или си е спомнил, че днес съм тук. И какво правя.

Съсредоточавам се над работата. Виждам как Алекса поема леко дъх, прогонвам мислите за Марк и затворническата стая сякаш изчезва около събеседничката ми.

— Казвам се Алекса Фулър. На четирийсет и две години и съм тук, в „Холоуей“, вече четиринайсет. Обвинението е, че съм помогнала на майка си, Доун Фулър, да се самоубие. Тя беше неизлечимо болна. Имаше рак на панкреаса. Дадоха ми най-дългата присъда. — Спира. — Максималното, отсъждано за асистирано самоубийство. В онази година пресата постоянно пишеше против либералните присъди, в медиите непрекъснато се говореше как обвиненията в асистирано самоубийство не се разглеждат в съда. Проведе се разследване и беше решено Кралската прокуратура да възприеме по-твърда линия в бъдеще. Аз просто се случих първата след промяната на правилата. Решиха тези случаи да се разглеждат като непредумишлено убийство, макар да е ясно, че не са нищо подобно.

Тя млъква за секунда. Плъзва очи покрай мен.

— Отначало мама искаше да отиде в „Дигнитас“ в Швейцария, но ние я убедихме, че ще се оправи, че ще победи болестта. Беше само на петдесет и пет и беше подложена на възможно най-интензивната химиотерапия. Лекарите вярваха, че ще унищожат тумора. Само че тя получи инфаркт. Когато прекратиха лечението, тя беше твърде отпаднала да лети, пък и аз не бих я пуснала в Швейцария. С татко посетихме онова място, докато мама още се възстановяваше в интензивното. Там беше бездушно, празно, като в онези мотели, каквито има по бензиностанциите. — Алекса дръпва ръкавите си и скрива дланите, преди да продължи. — Не можех да си представя мама да умре там.

За част от секундата се замислям за своята майка. Представям си я на легло, в някаква стая, сама. Нощта след катастрофата. И след като са я намерили потрошена и мокра от дъжда. Не знаех каква е била стаята, къде се намира и дали мама е била сама. Надявам се да не е било като стаята в Швейцария.

Алекса вдига очи към лицето ми.

— И двамата не можехме да си я представим там, затова я взехме у дома. Състоянието й се вложи още повече. Един ден ме помоли да й оставя морфина. Знаех какво означава това… — Гласът й трепва. — Сложих го върху нощното шкафче, но тя не можеше да вземе шишенцето. Постоянно го изпускаше върху чаршафите. Извиках баща си и тримата заедно обсъдихме всичко. Качих се да взема камерата, татко нагласи статива и мама каза пред обектива, а по-късно на запис в съдебната зала, че мисълта й е бистра и иска да сложи край на живота си. Показа как не може да вдигне шишенцето сама, още по-малко да се инжектира, после обясни, че ме е помолила да й помогна. След записа вечеряхме. Подредих масата в дневната със свещи. Пихме шампанско. Оставих ги двамата с татко да си поговорят. После той излезе в коридора. Не каза нито дума. Помня го. Просто мина покрай мен и отиде да си легне. Аз я завих на канапето и си поговорихме малко, но мама беше изтощена. Искаше й се да можехме да седим цяла нощ, но нямаше сили.

Дъхът на Алекса секва. Тя отмества поглед. Чакам мълчаливо.

— Беше напълно изтощена. Направих каквото ме беше помолила, после я целунах за „лека нощ“ и тя заспа. Малко след това престана да диша. — Умълчава се, после ме поглежда. — Не излъгахме. За нищо. От самото начало казвахме истината. Просто моментът беше неподходящ. С това затягане на мерките. Но такъв е животът, нали?

Тя се усмихва и аз правя същото. Не знам как е успяла да запази здравия си разум, след като е тук толкова отдавна. Само защото е помогнала на любим човек. Бих ли направила такова нещо за Марк? Би ли го направил той за мен? Взирам се в Алекса. Четиринайсет години са много време за размисъл.

— Какво работехте преди затвора? — питам, за да я върна към темата.

— Бях партньор в корпоративна адвокатска фирма. Справях се чудесно, така твърдяха всички. Мама и татко много се гордееха с мен. Още се гордеят. Но едва ли ще се върна в професията — дори да можех. Аз и не искам.

— Защо не? Защо не искате да се върнете?

— Ами, първо, защото нямам нужда от пари. Преди печелех много и инвестирах добре. Вече имаме къща. Е, на баща ми е, но ще живея при него. Ипотеката е изплатена. Благодарение на инвестициите и спестяванията си мога да се пенсионирам. Няма да го направя, но бих могла.

Тя се усмихва и се привежда напред, обляга лактите и ръцете си на масата.

— Планът ми е… ами ще се опитам да забременея. — Казва го съвсем тихо и мигом става отново млада и уязвима. — Да, знам, че годините ми са напреднали, но се консултирах с лекаря в затвора, пък и инвитро процедурите са на светлинни години от преди. На четирийсет и две съм и излизам след месец. Вече се свързахме с клиника. Записала съм си час в деня след освобождаването си.

— С донорска сперма ли? — осмелявам се да попитам.

В телефонните ни разговори не е споменавала мъж.

Сигурно малцина биха чакали четиринайсет години. Не съм сигурна, че аз бих.

— Да, с донорска сперма. Действам бързо, но не чак толкова!

Алекса изглежда искрено щастлива. Весела. Гради личността си. Гради си живот. Усещам как пулсът ми се учестява. Мисълта за бебе. За бебе от Марк. Топло усещане. Двете заедно преживяваме радостта. С Марк вече го обсъдихме. Ще започнем да се опитваме. Спрях хапчетата преди четири седмици. Ще се опитаме да направим бебе, а ако се случи на медения месец, толкова по-добре. Странно как с Алекса сме на един и същ етап, макар животът ни да е много различен.

Тя се привежда напред.

— Ще се опитам колкото се може по-скоро. Шансовете за успех намаляват всяка година, но горната граница за инвитро е четирийсет и пет, така че разполагам с три години. Три години, пълни с възможности. Здрава съм. Би трябвало всичко да е наред.

— Защо искате да имате бебе?

Въпросът прозвучава глупаво още докато го изричам. Тя обаче схваща какво имам предвид.

— Защо въобще искат хората? Сигурно защото животът ми напоследък беше изпълнен предимно с край — с край и чакане. Още преди затвора: чакаш почивните дни, по-подходящ момент, следващата година, все нещо чакаш. Вече дори не знам какво съм чакала. Сега обаче ми предстои ново начало и не се налага да чакам повече. Приключих с това, започвам да живея.

Тя се обляга назад с грейнало лице, потънала в свят, преизпълнен с възможности. Възползвам се от момента да погледна телефона си. Просрочили сме времето с десет минути. Пропуснатото ми обаждане стои на дисплея. Виждам част от рамото на Найджъл през прозорчето на вратата. Не ни припира, но не бива да насилвам късмета си.

— Благодаря, Алекса.

Достатъчно за днес. Изправям се и натискам копчето на стената, с което се отваря вратата. Отново поглеждам телефона си. Търсила ме е Каро, не Марк. Разочарованието ми е силно, болезнено. Явно още не си е намерил работа. А за секунда бях сигурна. Но нищо, още е рано. Още е рано.

Остър звуков сигнал, плъзгане на резетата и вътре леко озадачен влиза Найджъл.

Изключвам камерата.

10

Меденият месец

Неделя, 4 септември

Клетвите са изречени. Той плъзва тънка златна халка на пръста ми.

Очите му, лицето му. Музиката. Студеният камък под тънките подметки на обувките ми. Уханието на тамян и цветя. На най-хубавите парфюми на осемдесет човека. Щастие. Чисто и безоблачно.

Целуваме се, зад нас се извисяват познати гласове. И после до мозъка на костите ни разтърсва органовото изпълнение на „Сватбен марш“ на Менделсон.

И цветчета, отвсякъде се посипват цветчета, докато излизаме в есенния лондонски въздух. Като съпруг и съпруга.

Събужда ме тихо почукване. Марк още спи дълбоко до мен в широкото хотелско легло. Моят съпруг. Моят спящ нов съпруг. Тихото почукване продължава. Ставам, навличам халат и отивам на пръсти в дневната на апартамента.

Кафето. Две сребристи кани с кафе върху застлана с бяла покривка количка ме чакат в коридора. Сервитьорът прошепва „Добро утро“ и грейва в усмивка.

— Много благодаря — прошепвам в отговор и вкарвам количката в застлания с плътен килим вестибюл.

Подписвам сметката и му я връщам с голям бакшиш. Днес официално споделям радостта си. Шест часът е, неделя сутрин. Поръчах кафето предишната вечер, за да ми помогне с ранното ставане. Но, честно казано, съм добре. Вече съм напълно будна и преливаща от оживление. Много се радвам, че не прекалих с пиенето снощи. Не ми се пиеше. Исках мисълта ми да остане бистра, съсредоточена. Исках да запомня всеки миг и да му се насладя.

Бутам количката покрай елегантните хотелски мебели, вкарвам я в спалнята и я оставям, докато си вземам душ. Надявам се силното ухание на кафе да го разбуди. Искам всичко да бъде идеално за него днес. Марк обича кафе. Пъхвам се под обилната струя на душа и се сапунисвам, като внимавам да не си мокря косата. След половин час трябва да напуснем хотела и да тръгнем за летището.

Днес ще бъде най-дългият ден в живота ни. Ще летим назад през единайсет часови зони и линията на смяна на датата, а когато след двайсет и четири часово пътуване по въздуха и с кораб се озовем в другия край на света, там ще бъде едва десет часът. Оставям топлата сапунена струя да облива мускулите на раменете ми, ръцете, новата златна халка на пръста ми.

В съзнанието ми прелитат образи от предишния ден: тостът на Фред, тостът на Марк, Каро, която разговаря с родителите на Марк, първият танц. Последният танц. Предишната нощ, най-сетне сами. Отчаяно зажаднели един за друг.

Чувам потракването на порцелан. Станал е.

След секунда съм извън душа и мокра в обятията му.

— Много е рано, Ерин, много е рано — протестира той намръщено и налива горещо кафе за двама ни.

Засипвам го с целувки и с вода от душа. Той ми подава чаша и аз заставам пред него чисто гола, докато отпивам. В този момент изглеждам прекрасно, нищо че сама го казвам. Във форма съм. Постарах се. Не се жениш всеки ден. Той пие кафе, седнал в края на леглото, и лениво плъзга очи по тялото ми.

— Красива си — казва, все още сънен.

— Благодаря — усмихвам се аз.

За нула време се обличаме и напускаме хотела. Мерцедесът се плъзга с неделното утро пред хотела. Шофьорът се представя като Майкъл, но почти не продумва, докато пътуваме към „Хийтроу“. Носим се по пустите улици в своя ухаещ на кожа пашкул, навън се мяркат само окъснели купонджии, които се прибират. Някъде навън, в Северен Лондон, зад заключени коридори, лежат Алекса, Еди и Холи в своите голи залостени килии, които никога няма да видя. Предстои им да преживеят един ден, който никога няма да проумея напълно. Усещам свободата си с нова яснота.

На летището Марк ме повежда покрай извилата се вече опашка на гишетата на „Бритиш Еъруейс“ към празните гишета в края на пътеката. Първа класа. За пръв път. Изпитвам вълнение, примесено с типичната за средната класа вина. Искам го, но съзнавам, че не бива да го искам. Марк е пътувал в първа класа с клиенти и ме уверява, че много ще ми хареса. Не бива да обръщам прекалено голямо внимание.

На гишето жена с ослепителна усмивка ни поздравява като приятели, които се връщат у дома след дълго отсъствие. Фиона, единствената служителка на гише за чекиране, която ми се е представяла по име, е безкрайно дружелюбна и услужлива. С това като нищо мога да свикна. Явно с пари можеш да си купиш време, а с време — внимание. Усещането е страхотно. Не прекалявай с анализите, нареждам си мислено. Просто се наслаждавай. Скоро пак ще си бедна.

Минаваме през проверките за сигурност. Охраната проверява багажа ни почти неловко. След като се обувам, Марк ме превежда през залата към стената в дъното вдясно. Най-обикновена бяла врата. Без табела. Прилича на служебен вход. Той се усмихва.

— Вратата на милионерите — извива той усмихнато вежди. — Моля!

Мога само да го последвам. Той крачи самоуверено с вид на човек, който знае къде отива, а аз съм напълно сигурна, че всеки момент ще ни спрат. Докато приближаваме към вратата без табела, очаквам всеки момент нечия ръка да стисне моята, да ни заведат в някоя тясна стая и да ни подложат на многочасов разпит като терористи. Нищо подобно не се случва обаче, прекосяваме залата, незабелязани от никого, минаваме през странната врата и се озоваваме сред кроткото оживление на прохладната зала „Конкорд“.

Това е таен път само за първа класа. От проверката направо в салона на „Бритиш Еъруейс“. Значи така живее другата половина от човечеството. Е, по-скоро един процент. Нямах представа.

„Бритиш Еъруейс“ плащат един милион лири годишно на летище „Хийтроу“, за да са сигурни, че пътниците им в първа класа няма да бъдат подложени на унижението да минат покрай всички онези безмитни магазини, пълни с ненужни за тях боклуци. Днес и на нас ни е спестено.

В салона е истински рай. Много е приятно от тази страна на вратата, не че допреди пет минути изобщо подозирах за съществуването му. Странно, нали? Тъкмо си мислиш, че знаеш какво е хубаво, и изведнъж се оказва, че има напълно различно ниво над това, което знаеш, че съществува. Може би е по-добре изобщо да не разбира човек. Може би е по-добре да не знаеш, че всички останали на летището биват насочвани през магазини с единствената цел да им вземат и малкото пари, които имат, докато твоите са си непокътнати.

Престани да го мислиш, Ерин. Просто се наслаждавай. Напълно в реда на нещата е да се зарадваш на нещо хубаво.

Тук всичко е безплатно. Настаняваме се в едно от кожените сепарета и си поръчваме лека закуска: прясно изпечени шоколадови кифлички и английски чай. Поглеждам Марк. Великолепният ми Марк чете вестник. Изглежда щастлив. Оглеждам и останалите хора в салона. Кой знае защо, първокласното пътуване ги прави някак мистериозни — загадъчността се процежда от всяко движение и го дарява с изящество. Или просто аз се чувствам така, защото сякаш съм влязла в селенията на еднорозите.

Милионерите не изглеждат като милионери, нали? Илон Мъск дори не изглежда като милионер, а всъщност е милиардер.

Наблюдавам ги, вторачени в айфоните си, докато отпиват от своето еспресо, и се чудя. Дали пътуват само в първа класа? Общуват ли с други хора в ежедневието си? С хора от бизнес класата? От икономичната класа? Знам, че ги наемат на работа, но дали общуват с тях? И какво работят всъщност? Как печелят толкова много пари? Добри хора ли са? Представям си как Алекса е летяла в бизнес класа, преди да се случи всичко. Кой знае защо, си я представям тук. Изглеждаше богата дори със затворническото си облекло. И Еди. Не ми е трудно да си представя Еди тук — като призрак, който се спотайва в ъглите на кожените сепарета с чаша кафе в ръка, а очите му оглеждат неспирно, не пропускат нищо. Отговорих на имейла му в деня преди сватбата. Имах усещането, че се опитва да ми каже нещо, но най-вероятно е бил под наблюдение. Съвсем ясно си го представям тук. Не и Холи. Не мога да си представя Холи тук, както си представям Еди или Алекса. Дали изобщо е напускала страната? Усещала ли е средиземноморското слънце? Или тропическата жега? Едва ли. Възможно е обаче да ставам жертва на предразсъдъци, може би Холи непрекъснато е пътувала. Отново ме пробожда вина. Не прекалявай с анализите, Ерин.

За пръв път през живота си се качвам на самолет и завивам наляво. Всички останали завиват надясно. Честно казано, трудно може да не се почувстваш специален, макар да съзнавам, че съм платила много повече пари от всеки друг, пари, които имаме единствено благодарение на различни обрати на съдбата и по рождение. Но е така. Чувствам се специална.

— „Дриймлайнър“ — навежда се към мен Марк и ми прошепва.

Нямам представа за какво говори.

— Самолетът — пояснява той.

— А, самолетът е „Дриймлайнър“ — поглеждам го закачливо и се усмихвам. — Не знаех, че се интересуваш от самолети.

Той наистина разбира от тях. Странно как не бях забелязала. Разбирам защо предпочита да не разгласява това свое хоби. Не е най-секси интересът за един мъж. Марк обаче има още много други секси хобита, затова нямам нищо против да му простя това. Отбелязвам си наум за Коледа да му купя нещо, свързано със самолети. Може би някой хубав албум. Ще потърся и документални филми.

С Марк сме настанени на предните седалки по средата — този салон няма нищо общо с обикновения. Първо, седалките са само осем. И дори не са заети всичките. В тази част на самолета е тихо. Спокойно.

В сравнение с икономичната класа първа е като биофермите спрямо традиционните. Обикновените пътници отзад са натъпкани като пилета в клетки цели единайсет часа. А ние, пилетата на свободно отглеждане, хранени с царевица, доволно си кълвем сред високите треви. Може би метафората не е подходяща, може би всъщност ние сме фермерите?

Отпускам се на седалката — бежова кожа с онзи свеж мирис на нова кола. Преградите са достатъчно високи от всички страни, за да не виждаме другите пътници, но и достатъчно ниски, за да забелязваме стюардесата, когато минава покрай нас. Тя поднася шампанско във високи изстудени чаши, докато хората се настаняват по местата си и наместват ръчния багаж.

Разглеждаме гнездата си — нашия дом за следващите единайсет часа. На гърба на седалката пред мен има телевизор с плосък екран, забелязвам удобни шкафчета, слушалки. Тоалетен несесер с релефен надпис „Първа“, надлежно прибран и пълен с миниатюрни продукти, които странно защо ми приличат на детската кухня, която имах като малка. Когато още само си играех на къща. Намирам голяма сгъваема масичка в шкафчето над подлакътника. И, да, много се вълнувам. От всичко. Пъхам пътната си чанта в една преграда. Сватбен подарък от Фред. Толкова се радваше, че е поканен и ме води до олтара. Знам колко много означаваше това за него. Прекрасният Фред. Фред и Нанси. Двамата нямат деца. Може пък да станат кръстници. Когато се стигне дотам. Ще ми бъде приятно. Дали и на Марк ще му бъде?

Неусетно излитаме.

Устата ми е пълна с шампанско, когато стюардесата надниква над преградата и ме пита кой номер пижама искам. Усещам как шията ми пламва смутено, а и бездруго съм румена сутрин.

— Малка. Много благодаря — отговарям, след като успявам да преглътна.

Тя се усмихва и ми подава малък размер мека тъмносиня пижама, привързана с бяла панделка с белите букви БЕ, избродирани отляво на предницата.

— Повикайте ме, ако после решите да подремнете — изчуруликва стюардесата, — и ще ви оправя леглото.

Открай време имам проблем с безплатното шампанско. С прелестното безплатно шампанско. Много ми е трудно да отказвам. Напълнят ли ми чашата, изпивам я. Само тогава действително отнасям към себе си максимата „ще съжаляваш, че не си стигнала финала“. След три чаши шампанско и един филм със стюардесата провеждаме разговор относно евентуална дрямка.

Докато се върна от огромната баня, където мивката е на цели три крачки от тоалетната, след като съм си измила зъбите, леглото ми е оправено. И изглежда доста примамливо — дебела завивка, пухкава възглавница. Марк ми се смее през преградата, докато се настанявам.

— Не мога да повярвам, че вече си пияна. Няма и ден, откакто се оженихме!

— Развълнувах се. А сега тихо. Ще се наспя и ще изтрезнея — казвам и електрическата преграда бавно скрива лицето му.

— Лека нощ, пиянде — отново се засмива той.

Усмихвам се. Затварям очи, сгушена в своя ъгъл.

По време на първия полет успявам да проспя впечатляващите седем часа. Когато кацаме в Лос Анджелис, се чувствам добре отпочинала и, за щастие — трезва. Не нося на алкохол. Няколко чаши са достатъчни да ме съборят. Марк не мигнал през целия полет — гледал филми и чел.

На летището намираме салона за първа класа на „Американ Еърлайнс“. Не е толкова впечатляващ като този на „Хийтроу“, но разполагаме само с трийсет минути преди полета си до Таити. Това е трудният момент. Средата. Отметнали сме единайсетчасовия полет до Лос Анджелис. Предстои осемчасов до Таити, след това четирийсет и пет минути до Бора Бора и накрая пътуване с корабче покрай кораловия остров, на който е разположен хотел „Четири сезона“.

Получаваме имейл от родителите на Марк. Снимки, които са направили на сватбата вчера. Всички сме там — поне така ми се струва, защото сме малко размазани и очите на всички са червени, но определено сме ние. Изведнъж си давам сметка, че никога не съм била толкова щастлива, колкото в този момент.

Марк успява да поспи шест часа по време на следващия полет. Този път аз оставам будна и гледам през прозореца, омагьосана от розовите и пурпурни багри на залязващото слънце. И облаците — километрични бели планини, които стават прасковени. И после всичко преминава в синьо — тъмна кадифена синева. И звезди.

Когато слизаме от самолета, ни блъсва вълна от горещ и влажен тропически въздух. Първите мигове на медения ни месец. Не виждаме бог знае какво от Таити, само писта, светлините за кацане и почти празното фоайе на летището, поредния изход за заминаващи и отново сме във въздуха.

Полетът ни до Бора Бора е с малък самолет със стюардеси, облечени в ярки цветове. Марк някак успява да дремне. Аз дочитам списанието, което взех от салон „Конкорд“ на „Хийтроу“ — специализирано издание за коне, което се казва „Пиаф“. Нищо не разбирам от това — основното ми обучение по езда като момиче не се разви до напреднали умения, — но списанието изглеждаше толкова различно от всичко, което бях виждала дотогава, че просто не се сдържах и посегнах. Оказа се, че „Пиаф“ е движение, когато конят плавно повдига крака в тръс на място. Ето на, обзалагам се, че се радвате да го научите. Наистина ми харесват такива неща, защото открай време обичам да чета каквото ми падне — колкото по-малко знам по темата, толкова по-добре. Помня, че някой във филмовото училище ни посъветва да развием навика — да четем неща извън зоната си на комфорт. Така се раждали историите. И идеите. Както и да е, силно ви препоръчвам „Пиаф“. Малко ме отегчиха статиите за храненето на конете, но като цяло ми беше интересно. Ако не заради самото съдържание, то определено заради въпросите, които се зародиха у мен относно начина на живот и навиците на обичайните читатели на списанието.

Летището на Бора Бора е миниатюрно. Посрещат ни две широко усмихнати жени с цветни гирлянди. Белите цветя разпръсват сладникаво ухание от шиите ни, докато носач ни повежда към пристана пред терминала. Летището и пистата му заемат цял един остров от атола Бора Бора. От двете страни има на места оголена висока трева, а постройката на терминала сякаш плува в тихоокеанската синева. Реална демонстрация на човешкото господство над природата.

В края на пристана ни чака моторница — красива със своето ненатрапчиво полирано дърво, същинска венецианска гондола. Шофьорът поема ръката ми и ми помага да се кача и да седна на палубата. Подава ми топло одеяло за коленете.

— Като потеглим, ще духа — усмихва се той.

Има мило лице като жените на летището. Сигурно тук нямат много тревоги, далече са от суровия градски живот.

Марк подава багажа ни и сам скача в лодката. Потегляме. Носим се в тъмното покрай тихи заливи. Иска ми се така да бяхме организирали полетите си, че да видим това. Сигурно гледката е шеметна, но сега в тъмното виждам само блещукащите светлини по брега и огромната луна, надвиснала над водата. Ярката бяла луна. Сигурна съм, че не е толкова ярка в Англия. Но би трябвало. Може би просто не изглежда така заради замърсения въздух.

Англия ми се струва вече толкова далече. Оградените с жив плет улици, заскрежената трева. Домъчнява ми за вкъщи — на близо петнайсет хиляди километра, където е мъгливо и студено. Косата ми се развява на уханния бриз. Вече пристигаме. Обръщам се към сушата, към брега, към светлините на „Четири сезона“. И ето го там.

Водата край нас става изумрудена, блещука от дълбините на зелената лагуна. Постройките със сламени покриви — ресторантите, общите помещения и баровете — се къпят в мека светлина на свещи. По брега горят факли. Наколни вили изливат топлото си оранжево сияние в плътния мрак на Южния Пасифик. И тази луна, която като мощен фар на провинциален път грее иззад високия силует на планината Отеману, угаснал вулкан в центъра на Бора Бора. Пристигнахме.

Водата спокойно се плиска край нас, докато пърпорим към брега. Пристанът е осветен със свещи, посрещачите ни връзват лодката и ни измъкват на брега. Още гирлянди. Със сладникаво, пикантно ухание. Вода. Хладни кърпи. Резенче портокал. Количка за голф ни отвежда по вдигнатите на колове пътеки към новата ни обител.

Стаята ни е фантастична, Марк се е погрижил. Най-хубавата, която имат. Вила над водата на лагуната в края на пристана.

Частен басейн, частен достъп до лагуната, баня със стъклен под. Спираме пред вратата, където също ни посрещат с „добре дошли“, но вече сме изтощени. Виждам умората в очите на Марк въпреки усмивката му, служителите сигурно също я забелязват. За щастие, разговорът е съвсем кратък.

Количката избръмчава обратно по алеята и ние оставаме сами във вилата. Марк ме поглежда, когато шумът от количката стихва. Пуска саковете ни и се спуска към мен, сграбчва кръста ми с една ръка, бедрата ми с другата и ме вдига във въздуха. Целувам върха на носа му. Той се усмихва широко и тромаво ме пренася през прага.

11

Задава се буря

Петък, 9 септември

Минават четири дни от почивката ни. Блян. Тюркоазен блян сред топли пясъци.

Закуската ни пристига с кану по зелените вълни на лагуната. Сочни зрели плодове, чиито имена дори не знам. Шляпам боса по хладните плочки на пода и по нагорещената веранда. Потапям се в прозрачната хладна вода на басейна. Оставям слънцето да се просмуче дълбоко в изморената ми английска кожа, чак до влажните ми английски кости.

Марк на слънце. Лъскавото му тяло във водата. Пръстите ми в мократа му коса, по загарялата му вече кожа. Влажен секс, оплетени в чаршафите. Тихото бръмчене на климатика. Всеки ден демонстрирам фино красиво бельо. Тънка като паяжина черна дантела с блещукащи кристали, безсрамно червено, евтино бяло, коприна, сатен. Дълги и непринудени разговори по лодки и барове. Както решихме, спрях хапчетата още преди седем седмици. Чертаем планове.

Обиколка с хеликоптер на околните острови. Силното плющене на перките през меките слушалки. Безкрайна синева във всички посоки. Гори, изникнали сякаш направо от океана. Земен рай.

Пилотът ни казва, че край рифовете вълните са толкова високи, че хидропланите не могат да кацнат във водата. Това е вторият по отдалеченост архипелаг на света. Вълните тук са най-големите на планетата. Виждаме ги как се разбиват, как се търкалят през плексигласовия под на хеликоптера, през прозорците. На хиляди километри от материка сме, от най-близкия континент.

В океана стърчат пустинни острови. Като оживели рисунки. Малки пясъчни кръгове край назъбени върхове с поне едно палмово дърво. Защо на пустинните острови винаги има палми? Защото кокосовите орехи не потъват. Плават по океанските води, носят се хиляди километри, докато стигнат до някой бряг и се заровят в горещия пясък. Корените им проникват дълбоко навътре в земята, докато не стигнат до прецедената от скалите прясна вода далече под повърхността. Като плувци, най-сетне добрали се до брега.

Един ден се гмуркаме с шнорхели в топлата вода на лагуната. Мисля си за студеното време у дома, докато се нося безшумно, заобиколена от огромни скатове като добили плът сиви призраци, които извиват мускулестите си тела в девственото безмълвие.

Марк резервира басейна за гмуркане само за нас двамата. Един урок, за да си припомня. Уверява ме, че ще забравя неприятното си преживяване от преди да го познавам. Бях само на двайсет и една, но го помня съвсем ясно. Изпаднах в паника на осемнайсет метра под вода. Не знам защо, но изведнъж бях сигурна, че ще умра. Замислих се за мама. Колко ли се е страхувала, приклещена в онази кола. Допуснах мислите да ме завладеят и изпаднах в паника. Помня как тогава ме уверяваха, че съм извадила късмет, че нещата са се развили така, защото можело и да бъде иначе. Като нищо съм можела отчаяно да поема огромна глътка морска вода. Но вече не се паникьосвам. Не допускам мислите да ме владеят. След онзи случай вече не.

Почти не мигвам нощта преди басейна — не точно от страх, просто съм притеснена. Обещала съм обаче на Марк. И нещо повече — обещала съм на себе си. Всеки път, когато мислите ми се насочат към бутилката с кислород, усещам как напрежението събира веждите ми. Кого заблуждавам, умирам от ужас.

Не ме е страх, че ще се удавя, не ме е страх от водата, нищо такова. Страх ме е от онази сляпа паника. Сляпата паника, която вкарва зайците в капани, затяга примката и ги дави в собствената им кръв. Изпаднеш ли в сляпа паника, вършиш глупости.

Вижте, не съм луда. Знам, че всичко ще бъде наред. Това е просто гмуркане с акваланг. Би трябвало да е забавно! Всички го правят. Знам, че нищо няма да ми се случи. Ще бъде красиво. Много красиво. Величествено под водите на Тихия океан. Спомен, който ще ме съпътства вечно. Само че мислите ми непрекъснато зейват като капаци под мен. Паника, дезориентация, клаустрофобия. Случайно поемане на вода и уплашено мятане.

Но не. Вече съм зряла жена. Мога да контролирам страховете си. Всъщност затова го правя, нали? Затова си поставяме предизвикателства. За да накараме тези страхове да замлъкнат. Да ги изтръгнем от скривалището им. Представям си Алекса в килията й, цели четиринайсет години. Изтръгваме страховете си, нали? Ето това правим.

С Марк отиваме в басейна, потапяме се във водата и започваме да се подготвяме за гмуркането. Марк бавно ме направлява. Водата в басейна е приятно хладна, но тилът ми е пламнал от притеснение. Просто дишай, напомням си. Просто дишай.

— Справяш се чудесно — успокоява ме Марк. — Помниш тази част идеално, а тя е трудната. Аз съм до теб, ясно? Ще те пазя. Обаче слушай…

Той млъква и се вглежда сериозно в мен с ръце върху раменете ми.

— Щом усетиш паника под вода, просто продължавай да дишаш. Ако ти се прииска да се втурнеш към повърхността, просто продължи да дишаш. Мозъкът се опитва да те предпази от нещо, което всъщност не е проблем. Долу не е по-опасно, отколкото горе, повярвай ми. Нали ми вярваш, скъпа? Всичко ще бъде наред.

Усмихва се и ме тупа по раменете. Кимам. Винаги ще му имам доверие.

Кислородът задържа плувците на повърхността. Когато дробовете са пълни с въздух, те са като две топки за ръгби в гърдите ни и благодарение на тях оставаме на повърхността. Затова, ако лежиш по гръб във водата, можеш да отпуснеш цялото си тяло и да се носиш с лице отгоре. Гмуркачът трябва да се научи да използва тази способност за задържане на повърхността, за да регулира дълбочината. Затова са тежестите — за да ни завлекат към дъното.

Гмурваме се заедно, увисваме в бледото синьо. Нагоре се издигат мехурчета, а ние се спускаме надолу плавно като с асансьор. Тишината под повърхността на басейна е утробна. Разбирам защо Марк обича да се гмурка. Усещам спокойствието, как цялата паника се стопява. Марк ме поглежда блажено от половин метър. Все едно ни разделя дебело стъкло. Усмихва ми се. И аз му се усмихвам. Тук, долу, се чувстваме по-близки, отколкото можем да бъде горе. Казваме си „окей“ с водолазния знак. С Марк сядаме с кръстосани крака един срещу друг на грапавото дъно на басейна откъм дълбоката страна, предаваме си кислородния вентил, все едно е съвременна версия на лулата на мира. Все още съм спокойна. Вратите на мислите към бездната са затворени. Струват ми се невероятни сега, докато се взирам в спокойното лице на Марк. В безопасност сме. Само ние и тишината. Разбира се, възможно е кислородът да ми действа така успокоително. Би трябвало да оказва такова влияние, нали? Сигурна съм, че съм чела това някъде — нещо за кислородни маски в самолетите. Или пък цветът на басейна ми действа успокоително. Или плътната тишина на дъното. Или Марк. В момента има значение само, че съм в пълен покой. Оправила съм се. Оставаме така много дълго.

Блянът продължава. Топъл пясък по залез. Ледени кубчета, подрънкващи в чашата. Уханието на слънцезащитен лосион. Следи от пръсти по книгата ми. Има толкова много за гледане. За правене. До петия ден.

На петия ден се задава буря.

Бурите тук не са като у дома. Това поне е ясно. Не е достатъчно само да внесеш вътре мебелите си от верандата и да покриеш розите. Тук бурите са сериозно нещо, а най-близката болница е на един час полет със самолет до Таити, но никой не лети по време на буря. Те траят с дни, затова местните се отнасят към тях с логистична прецизност. Опразват плажовете, пускат кепенците на ресторантите, инструктират гостите.

След закуска дружелюбен служител чука на вратата на вилата ни. Осведомява ни, че се очаква бурята да връхлети към четири следобед и че сигурно ще продължи до ранните часове на следващата сутрин. Уверява ни, че бурята ще подмине острова, но ще я усетим, макар че няма да изпитаме пълната й мощ. Да не се тревожим, че ще ни изхвърли в открито море или други подобни щуротии, тук не ставали такива работи. Служителят се смее. Вилите се намират в лагуната, атолът ги предпазва, така че вълната трябва да е грамадна, за да се прехвърли през атола и архипелага и да ни помете. Лагуната съществувала от хиляди години, нямало да изчезне днес.

Служителят ни уверява, че всички ще са на поста си цяла нощ и ако по някаква невероятна случайност бурята промени посоката си, ще бъдем предупредени своевременно и ще бъдем преместени в централната сграда на хотела. Само че подобно нещо не се било налагало, откакто той работел на острова, а днешната буря, макар и много силна, не пораждала особени тревоги.

След като човекът си тръгва, излизаме на верандата си и оглеждаме лагуната. Небето е сапфиреносиньо и слънцето озарява водата. Нищо не подсказва, че приближава буря. Споглеждаме се, и двамата се питаме едно и също — къде е тя?

— Да идем ли да погледнем на другия плаж? — пита Марк, изведнъж възбуден.

Прочел е мислите ми: може да я видим как се задава оттам. Грабваме гуменките си и се отправяме през старателно поддържаната джунгла на комплекса към фронта на бурята.

От другата страна, която е отворена към Южния Пасифик, има още един плаж, по-дълъг и по-прав. Там е ветровито, твърде ветровито за гостите на хотела. Океанът е бурен, вълните са шумни и могъщи, съвсем различни от кротката и спокойна лагуна, над която са кацнали вилите ни. Това е дивата страна на острова. Искам да зърна бурята. Искам да я видя как приближава. Слънцето още е силно и топло, но вятърът изопва тениските и косите ни, докато газим в плитчините. И после я виждаме. На хоризонта.

Огромен стълб от облаци някъде в далечината. За пръв път виждам такова нещо. Стена от дъжд и вятър. Не виждаш никаква перспектива, когато зарееш поглед към необятния океан, няма как да добиеш представа за мащаба, няма с какво да сравниш, но пред очите ни бурята запълва половината небе. Приближава една-единствена сива колона, от която те побиват тръпки.

Прекарваме по-голямата част от деня в спокойните води на лагуната, гмуркаме се с шнорхели, гребем с канута. Съветват ни да не излизаме от вилите след три следобед, обслужването по стаите щяло да бъде на разположение, както обикновено.

Към четири без петнайсет сме се окопали с храна, бира и кино маратон. Принудителна релаксация.

Бурята връхлита по средата на „Близки срещи от третия вид“. Бученето на вълните под вилата и дъждът по покрива ни карат да намалим звука на плазмения екран. Марк изважда мобилния си и започва да ме снима.

Увила съм се като изхвърлен на брега кит с чаршафите. Заравям шамфъстъците под възглавницата и се намествам по-удобно като за пред камерата.

— Какво гледаш, Ерин? — пита той зад обектива.

— Хубав въпрос, Марк! Гледам филм за извънземни, докато чакаме да настъпи краят на света отвън — отговарям.

От екрана се чуват сирени и приглушени викове.

— Пети ден от медения месец — напевно оповестява Марк, — крием се от невъобразима тропическа буря. Само погледнете.

Марк завърта камерата към облените от дъжда прозорци. Навън е сиво. Гъста непрозирна мъгла. Вятърът е наклонил всички видими растения, дърветата дори са се извили. Сипе се плътен дъжд като завеса. Марк отново насочва телефона си към пода — дъждовната вода от верандата образува студени локвички покрай вратите.

— Призрачен кораб — осведомява ме Марк, когато поглежда към водата.

Скачам от леглото и притичвам до прозореца. Наистина. Призрачен кораб. Яхта, закотвена насред водата, с прибрани платна и обезопасена мачта, се поклаща едва видима в мъглата.

— Зловещо — прошепвам.

— Зловещо — усмихва се Марк.

Върхът на планината Отеману се е скрил, погълнат е от сивото, вижда се само подножието, обрасло с дървета. Марк се чуди дали на борда още има хора. Взираме се в увеличения образ на дисплея на телефона му.

Точно в този момент той звънва и на дисплея се появява съобщение. Коремът ми се преобръща, макар и само за секунда. От Рафи е. Важно. За евентуална възможност за работа. Рафи се опитва да му помогне. Марк очаква този есемес.

Той се отправя към дневната на вилата.

— Марк? — викам го и тръгвам след него.

Нетърпеливо вдига ръка: чакай! Чете, кима, после внимателно оставя телефона на масата, разсеян, мисли. Преглъща.

— Марк? — питам отново.

Ръката му отново се вдига — този път по-рязко: чакай!

Крачи ли, крачи. Спира. Отива на бара и започва да пълни с лед една чаша с уиски. Мамка му. Това не е на добре.

Бавно се приближавам до масата и се навеждам да взема телефона. Колебливо, неуверено, в случай че той не иска да прочета съобщението.

Само че мислите му са другаде. Набирам кода — рождената му дата. Отварям съобщенията.

Тъжна новина, братле. Току-що научих, че са назначили вътрешен човек. Кофти. Мислех работата за опечена. Ще ти кажа, ако чуя нещо ново. Р.

Боже!

Тихо оставям телефона върху стъклената масичка. Марк отпива от уискито си в другия край на стаята. Изключвам телевизора. Сирените и шумотевицата секват. Чуват се само потракването на леда в чашата и приглушеният грохот на бурята отвън.

Марк най-сетне ме поглежда.

— Случват се гадории, Ерин, какво да се прави? — вдига чашата си за тост.

Неочаквано се сещам за Алекса. Такъв е животът, нали?

Марк обаче се усмихва.

— Няма нищо. Добре съм. Наистина.

Тонът му е равен, успокоителен. И този път му вярвам, наистина е добре. Обаче… Това не е както трябва. Не бива да му се случва. Не е честно.

— Хрумна ми нещо.

Отивам при него, вземам чашата от ръката му и я оставям на масата. Изглежда изненадан, озадачен от внезапната ми решителност. Хващам го за ръката.

— Вярваш ли ми? — питам и се взирам в очите му.

Той се усмихва до ушите. Знае, че съм намислила нещо.

— Вярвам ти — отговаря и стисва ръката ми.

Повеждам го към входа на вилата и отключвам вратата. Той обаче дръпва ръката ми назад, когато посягам да натисна бравата.

— Ерин? — спира ме.

— Имай ми доверие.

Натискам бравата и вратата отхвърча назад в ръката ми — вятърът е по-силен, отколкото очаквах, по-мощен, отколкото изглеждаше през прозореца. Излизаме на алеята и някак успяваме отново да затворим вратата. Марк стои и гледа бурята, дъждът бързо намокря тениската ми, платът потъмнява още докато затварям вратата зад нас и го хващам за ръката. Хукваме. Повеждам го по пътеките, по мостовете на пристаните, към курорта на острова, по осеяните с локви алеи чак до ревящия тихоокеански бряг. Препъваме се по пясъка, вятърът вече ни блъска от всички страни. Дрехите ни са потъмнели и натежали от дъжда, прилепват към тялото, докато с мъка се приближаваме към водата. Спираме пред вълните на Пасифика.

— Крещи! — провиквам се.

— Какво? — вторачва се той в мен.

Не ме чува заради ревящото море и вятъра.

— Крещи!

Този път ме чува и се засмива.

— Моля? — провиква се невярващо.

— Крещи, Марк! Разкрещи се, по дяволите!

Обръщам се към океана, към вятъра и врящата бездна отвъд и извиквам с пълно гърло. С всяка фибра на тялото си. Крещя заради онова, което се случва с Марк в момента, заради случилото се с Алекса, за нейната мъртва майка, за моята, за бъдещето на Марк, за нашето бъдеще, за самата себе си. Крещя, докато не ми остава дъх. Марк ме наблюдава притихнал насред бурята. Не мога да отгатна какво си мисли. Обръща се и като че ли се кани да се отдалечи, но после се връща и изкрещява силно и продължително насред бушуващия дъжд и вятър. С изпънати сухожилия, с напрегнати мускули, надава боен вик срещу неизвестността. И вятърът изревава в отговор.

12

Неща във водата

Събота, 10 септември

На зазоряване бурята вече е отминала.

Във вилата ни събужда обичайното потропване на служителя от обслужване по стаите. Единствените следи от бурята са палмовите клонки, които се носят тук-там в лагуната, и дрезгавите ни гласове.

Не съм спала толкова хубаво от години. След закуска Марк отива да говори с момчето, което организира гмурканията. Иска да го направим днес следобед. Ще провери дали можем да отидем сами. Предишния ден двамата с инструктора се разбираха чудесно, затова казвам Марк да отиде, аз оставам във вилата.

Обещавам му, че няма да работя, но щом той излиза, отварям лаптопа си. Получила съм имейли от кого ли не. Предимно за сватбата. Търся обаче служебни имейли, новини за проекта. И намирам. От затвора „Холоуей“ са ми писали за Холи. Има новини около датата на освобождаването й. Преместена е по-напред — за 12 септември. След два дни. По дяволите. Трябваше да е чак след като се върнем.

Изпращам няколко имейла до Фил, моя оператор, и до тонтехника Дънкан. Трябва да отидем в къщата на Ходи за интервю веднага щом се върна. Не е идеално, но трябва да се сдобием с материала възможно най-скоро след освобождаването. Напомням им и за датите на снимки с Алекса. Тя ще излезе няколко дни след като се прибера, така че не разполагаме с време за подготовка и за нея.

Още един имейл привлича вниманието ми. Този път от затвора „Пентънвил“. Насрочена е датата за освобождаването на Еди. Интервюто ми с него е седмицата след завръщането ни.

И тогава на вратата се чука. Странно. Марк има ключ, защо ще чука? Намислил е нещо. Тръгвам с усмивка към вратата и я отварям широко. На прага стои дребна полинезийка и се усмихва.

— Специален подарък. Вземете! — грейва тя срещу мен и ми подава кофа с бутилка много скъпо изстудено шампанско.

— О, не, не сме поръчвали… — започвам, но тя клати лукаво къдравата си глава.

— Не. Специален подарък. Подарък от приятел. Сватбен подарък. Да! — И се усмихва до ушите.

Е, звучи логично. Подарък от Фред и Нанси? Или от Каро?

Жената кимва да взема кофата и, кой знае защо, аз се покланям, докато я поемам. Неволно, в знак на уважение може би. Понякога наистина не бива да ме пускат навън. Жената се разсмива, махва ми с малката си длан и поема обратно към хотела.

В стаята внимателно оставям кофата върху стъклената маса. Стичат се капки. Има и бележка. Отварям дебелата картичка и чета:

За г-жа Ерин Робъртс

Поздравления за сватбата, сладурче. Позволих си да ти изпратя малък подарък. Хубава бутилка „Дом Периньон“ от 2006 г. Беше любимото на жена ми. Бог ми е свидетел, че имахме недоразумения през годините, но жената имаше вкус. Ожени се за мен в крайна сметка.

Както и да е, пожелавам всичко най-хубаво и на двама ви сега и в бъдеще. Погрижи се той да се отнася добре с теб. Приятно прекарване, сладурче.

И извинявай за миналата седмица, не можех да говоря свободно през цялото време. Но скоро пак ще се чуем.

Чух, че са те осведомили за датата на освобождаването ми, значи всичко е уредено. С нетърпение очаквам да се видим след две седмици. Няма да ти губя повече време. Връщай се на великолепното слънце.

С най-добри пожелания:

Еди Бишъп

„Дом Периньон“ от 2006-а. Как го е направил, за бога? Знае точно къде съм, в коя стая, всичко. Но аз вече бях наясно, че той ме държи под око, нали? Но и тук ли? Побиват ме тръпки.

Какво означава това? Еди е научил в кой хотел сме отседнали, обадил се е и е поръчал бутилка шампанско. Не съм пазила в тайна къде ще замина на меден месец. Всеки, който прояви интерес, би могъл да научи без особени затруднения. В известен смисъл е мило, нали? Или пък е заплаха? Каквото и да е намерението на Еди — хубаво или лошо, — решавам да не казвам на Марк. Ще се разтревожи.

Чувам стъпки по пътеката отвън и пъхвам картичката в джоба си. По-късно ще я изхвърля. Грабвам лаптопа си от канапето, където го оставих, когато Марк влиза. Спипал ме е. Усмихва се.

— Работеше, нали?

Свивам рамене нехайно и пъхвам лаптопа в едно чекмедже.

— Не.

Марк е уговорил лодка и оборудване за днес следобед. Ще ни очаква на пристана, след като се наобядваме. Оказва се, че заради бурята видимостта на водата край острова се е влошила, затова водолазният инструктор от хотела, новият най-добър приятел на Марк, му е дал джипиес координати на страхотен потънал кораб малко по-надалече. Там видимостта би трябвало да е отлична. Било близо до острова, на около час с моторницата. Марк беше работил на яхти в Средиземноморието, така че не беше проблем да стигнем до мястото. От хотела дори предложили да си направим пикник и да пуснем котва край острова, след като се гмурнем. Не бил населен, никого нямало да обезпокоим.

Много се вълнувам. Пустинен остров само за нас двамата.

Пътуването малко ме напряга, защото, щом Бора Бора се изгубва от поглед, не се вижда нищо друго. Само синева във всички посоки. Сега разбирам защо моряците са полудявали в открито море. Като снежната слепота е. Ако не се движехме неотклонно по посока на джипиес координатите си, бих се заклела, че се въртим в гигантски кръг.

След около час виждаме острова, към който сме се запътили, далече на хоризонта пред нас. Следователно е на около пет километра. Хоризонтът винаги е приблизително на толкова, ако гледаш от морското равнище. Добре е да го знае човек, нали?

Останките от кораб, които търсим днес, са на северозапад от острова. Намират се на дълбочина едва двайсет метра и Марк ме уверява, че ще се справя.

— На теория не би трябвало да се потапяш под осемнайсет метра, затова на тази почивка ще кръжим около двайсетте, ясно? Имай ми доверие, скъпа, няма тутакси да се пръснеш, ако се гмурнеш два метра по-дълбоко от максимума си. Ограничението и бездруго е просто ориентировъчно. Двайсет метра не са проблем. Пък и аз ще бъда до теб, нали? — успокоява ме той.

Знам, че е обучен да се потапя на двойно по-голяма дълбочина.

Розова и избеляла от слънцето шамандура отбелязва къде се намират останките. Пускаме котва на безопасно разстояние.

Докато се приготвяме, Марк ме поглежда и по лицето му преминава сянка.

— Ерин, скъпа? Само да те предупредя, че долу сигурно ще има много акули.

Буквално спирам да дишам. Той се засмива на изражението ми.

— Всичко е наред. Ще бъда напълно честен. Ще ти обясня точно какво има долу, за да си подготвена. Съгласна ли си?

Кимвам. И да искам, не мога да продумам. Марк ме пита:

— Помниш ли черноперите акули, които видяхме в лагуната онзи ден?

Пак кимвам. Марк продължава с плавен и успокоителен тон:

— Те са безопасни, дружелюбни. Не нападат хора. И не са чак толкова големи, относително погледнато — само колкото човешки бой, така че… не са най-големите представители на вида, но пък определено са по-едри от другите риби. Не са страшни обаче. Слушаш ли ме, Ерин?

Отново кимам. Когато за пръв път видях чернопера акула в лагуната в понеделник, докато плувахме с шнорхели, за малко да получа инфаркт. Ужасяващи са. Но Марк е прав, след първоначалния шок не се чувствах застрашена от тях. Изобщо не ни обръщаха внимание.

— Е, ще има много — продължава той.

Страхотно…

— Сигурно ще има и много лимонови акули — те са дълги около три метра и половина, горе-долу колкото един хечбек. Просто да знаеш.

О! Добре. Едрички са.

— И те са безобидни, Ерин, имай ми доверие. Но за всеки случай… Те не обичат лъскави неща като часовници, бижута, такива работи…

Бързо свалям двата си пръстена и му ги пъхам в ръцете.

— Какво още ще има там, Марк?

Той взема пръстените.

— Има вероятност да видим сиви рифови акули… два метра.

Хубаво.

— Белопери акули, дългокрили… три метра.

Хубаво.

— И… скатове. Може би… И морски костенурки — продължава Марк.

Супер, много ги обичам.

— И може би, но вероятно няма… а дори да ги видим, не се плаши, те не се приближават, всичко ще бъде наред… Но е възможно да има и тигрови акули.

О, боже! Дори аз знам за тях. Ето това са истинските акули. Грамадни. Между четири и пет метра. Вече наистина не съм сигурна за това гмуркане. Поглеждам Марк. Той поглежда мен, чува се само плискането на водата в корпуса на лодката. Смее се.

— Ерин? Имаш ли ми доверие?

— Да — отговарям неохотно.

— Може да се приближат към теб, но няма да те наранят, разбираш ли?

— Добре — кимвам.

Добре съм. Просто дишай. Само това се иска от теб, повтарям си. Дишай. Като в басейна. Ще бъде точно като басейна.

Приключваме с подготовката и се потапяме във водата. Приятно ми е отново да проверявам екипировката заедно с Марк. Чувствам се в безопасност. Освен това ми е приятно да го гледам. Той улавя погледа ми. Добре ли си?

Кимвам. Добре съм.

И се потапяме във водата. Спускаме се бавно. Не откъсвам очи от Марк, следвам всеки негов сигнал, всяко движение. После той ми посочва и аз го виждам. Мярнах останките на кораба във водата още от лодката, но сега, вече под водата, го виждам кристално ясно пред нас. Спускаме се. Когато очите ми привикват, започвам да забелязвам риби, които се стрелкат покрай мехурчетата ни, издигащи се към повърхността. Проследявам с очи една и виждам как се присъединява към пасажа под силуета на моторницата ни — стълб от усукващо се, въртящо се сребро.

Отново поглеждам към Марк. Той контролира спускането ни, правим го бавно и спокойно. Никакви резки движения. Грижи се за мен, навел е лице към компютъра на китката си със съсредоточено изражение. Стигаме на дълбочина пет метра и спираме за проверка. Марк ме пита със знаци: Добре ли си?

Добре съм, отговарям. Справяме се.

Дава ми знак да продължим спускането. Прави всичко по правилата и не мога да сдържа усмивката си зад мундщука на кислородния си апарат. В добри ръце съм. Свеждам очи и виждам корали по някакви подводни скали на около пет метра отдолу. Отново вдигам очи. Повърхността на водата вече е на десет метра от нас, трепти и блещука.

Поглеждам към Марк. Виси насред синевата. Извън времето. И той ме поглежда и се усмихва.

Потъваме още по-надълбоко. Забелязвам движение с периферното си зрение. Не е предмет, просто промяна на наситеността на цвета отвъд зрителното ми поле.

Извивам глава и се взирам в неясното синьо. Напрягам очи да видя през нюансите на водата. И в този момент ги съзирам. Навсякъде край нас са. Очертават се ясно една по една. И след всяка сърцето ми спира.

Адреналинът се разпенва във вените ми. Водата е пълна с тях. Описват широки дъги около останките на кораба и около кораловия риф. Огромните им туловища се носят безтегловно в синкавозеления ефир край нас. Перки, хриле, муцуни, зъби. Плават като океански кораби. Акули. Толкова много акули. За централната ми нервна система, която е поела контрола над мен, няма значение от кой вид са.

Не дишам. Мускулите ми са се вкочанили като кошмар, в който не можеш да изкрещиш. Поглеждам към Марк. Очите му пробягват бързо по акулите, преценява опасността.

Успявам да вдигна ръка, ужасена да не би движението да привлече вниманието им. Питам със знак дали всичко е наред, но ръката ми трепери неконтролируемо. Марк вдига ръка. Чакай. Очите му оглеждат водата край нас.

Вдигам поглед. На петнайсет метра дълбочина съм. Дишай, Ерин! Дишай, да му се не види. Поемам си дълбоко въздух. Хладен и свеж кислород от бутилката. Издишам бавно и се успокоявам. Проследявам с очи как мехурчетата се издигат към повърхността.

Добре. Браво, Ерин.

Марк се обръща към мен във водата. Окей.

Всичко е наред.

Усмихва се. Цялото ми тяло се отпуска. Акулите са безобидни. Ние сме в безопасност. Поглеждам ги. Бегло ми напомнят на поле с крави. Заради големината. Смътната тревога, че може светкавично да ни нападнат. Да се нахвърлят.

И тогава забелязвам перките им. Не са нито черни, нито бели. Сиви са. Трудно ми е да преценя разстоянието, не мога да определя колко са далече. Но са огромни. Наистина огромни. Сиви рифови акули.

Знаят, че сме тук. Виждат ни. Но всичко ще бъде наред. Няма да ни погнат. Няма да ни нападнат. Всичко е наред.

Продължаваме да се спускаме. Минаваме покрай голям пасаж от жълти и сребристи риби, висок към два метра.

Когато стигаме дъното, Марк ми дава знак да го последвам към останките. Не са далече пред нас на океанското дъно. Изплуват от мъглата и се очертават ясно, докато плуваме към тях.

Поглеждам към рибния пасаж и акулите над нас. Стена от риби, катедрална фасада в прозрачната вода над главите ни. Еха! Поглеждам към Марк. И той вижда същото. Безмълвно се стрелва във водата и хваща ръката ми в ръкавица със своята.

След гмуркането обядваме на пустия остров, като приближаваме лодката почти до брега. Събличаме водолазните костюми и плуваме голи в плитчините, печем се на пясъка. Когато се качваме отново на лодката и потегляме към Бора Бора, вече е късно.

Марк стои прав на кормилото, загледан съсредоточено напред. Може би по това време на деня ще ни отнеме повече от един час да се върнем в хотела. Вятърът замята косата върху очите ми и крайниците ми са толкова изтощени, че ми е почти невъзможно да остана будна, докато подскачаме по вълните. Мигащото зелено кръгче на джипиеса се приближава към червеното. Клепачите ми натежават.

Не съм сигурна дали съм задрямала, но когато отварям очи, моторът на лодката звучи различно и ние забавяме ход. Вдигам очи към Марк. Още не сме на Бора Бора. Наоколо няма нищо, единствено океанът се простира на километри във всички посоки. И тогава виждам какво е привлякло вниманието му.

Във водата край нас. Хартия. Листове бяла хартия.

Наближаваме източника им — хартиен кръг с диаметър десетина метра. Не мога да позная какви са тези листове — списания, формуляри или документи — защото мастилото се е разтекло и вече е нечетливо. Листовете са полепнали по повърхността.

Марк ме поглежда. Какво е това? Във всички посоки виждаме до хоризонта — само синева. Отпадъци може би? Спираме в средата на кръга. Лодката ни е в центъра на огромна мишена от плаващи листове. Марк спира двигателя. Красиво е посвоему. Като инсталация на съвременно изкуство насред Южния Пасифик. Пресягам се отстрани на лодката и изваждам един мокър лист. Текстът се разпада пред очите ми, когато приближавам листа към себе си, мастилото се стича и се вие по мократа бяла хартия. Кой знае какво пише? Но явно не е нещо важно, щом се е озовало тук. Нали?

Може би бурята е довлякла хартията? Разглеждам завъртулките нечетлива чернилка по белите страници. Дори да е било важно, вече не е.

С Марк се споглеждаме сред плътната тишина. Зловещо е.

Изведнъж ми хрумва щурата идея, че сме умрели. Може би сме умрели и се намираме в чистилището. Или сънувам. Тишината нарушава някакво тупване отстрани по лодката. После още едно. Туп-туп. Вълните блъскат нещо в корпуса на моторницата ни. Поглеждаме по посока на звука — каквото и да е, не го виждаме през борда. Туп-туп. Марк се смръщва.

Аз свивам рамене. И аз не знам какво е.

Нещо в поведението му обаче, нещо в извивката на раменете му смразява кръвта ми. Случва се нещо лошо. Марк смята, че се случва нещо много лошо.

Туп-туп. Вече настойчиво. Туп-туп. Марк пристъпва по посока на шума. Туп-туп. Закрепва се до ръба на лодката с разперени ръце, поема дълбоко въздух и се навежда отстрани. Не помръдва. Туп-туп. Гледа към нещото, застинал неподвижно. Туп-туп. После се размърдва и внимателно протяга ръка извън борда. Ръката му се скрива от поглед. Туп-туп…

Марк изсумтява и вдига подгизналия предмет на борда помежду ни. Той се стоварва с влажен звук. По него са полепнали няколко мокри хартии. Стоим и се взираме в черен платнен сак, дълъг по-малко от метър. Твърде голям е за спортен сак, но е твърде малък, за да побере ваканционен багаж.

Вижда се, че е качествен, но няма етикети. Марк се навежда да го разгледа. Няма адрес. Търси ципа, скрит под черна ивица плат, и го намира. Ципът е закачен за закопчалката на сака с матов черен катинар с код.

Добре. Съдържа нещо ценно. Явно не са отпадъци, нали? Марк ме поглежда.

Да се опита ли да го отвори?

Кимвам. Той се мъчи да насили ципа, да строши катинара. Не му се удава. Опитва се отново.

Вдига очи. Свивам рамене. И на мен ми се иска да го отвори, но…

Опитва плата около ципа. Дръпва го. И той не поддава. Марк повдига малко сака, мокрият плат жвака по фибростъклото.

В сака има нещо. Виждам остри и ъгловати очертания, които мърдат вътре, докато Марк се опитва да проникне. По едно време рязко спира.

— Може би трябва да почакаме — казва напрегнато. — Собственикът със сигурност не иска някой да му отваря чантата, нали?

Може би не. Само че адски ми се иска да разбера какво има в сака. Марк е прав. Със сигурност е прав. Сакът не е наш, не бива да го отваряме, нали?

— Може ли? — посочвам сака.

Иска ми се само да го подържа, да го усетя. Може би ще позная по тежестта, по формата. Като с коледните подаръци.

— Разбира се, давай.

Той се отдръпва, прави ми място.

— По-тежък е, отколкото изглежда — уточнява точно когато вдигам дръжките.

И наистина е така. Измамно тежък. Вдигам сака бавно и той увисва до прасците ми. Мокър и тежък. Като че ли… като че ли…

Веднага го пускам и той пада върху фибростъклото с познатото туп. Марк се вторачва в мен. Клати глава.

— Не е. — Досетил се е какво си мисля. — Не е, Ерин. Щяха да го изядат. Щяха да го подушат и да го изядат. Особено сивите. Не е — твърди той, но от тона му се досещам, че и той си го е помислил.

Разбира се, има право, ако беше тяло, акулите вече щяха да са го наръфали. Не е нищо органично, просто някакви вещи в сак. Сигурно нечии делови документи, ако се съди по разпилените наоколо листове. Може би съмнително счетоводство. Или просто най-обикновени документи. Сигурна съм, че не е чак толкова интересно. Нали! Просто някакви неща в сак.

В заключен сак, Ерин. Който се носи насред Тихия океан. Заобиколен от десет метра нечетливи документи.

— Какво ще правим? — питам. — Изобщо трябва ли да правим нещо? Дали да не го върнем във водата и просто да го зарежем?

Марк поглежда часовника си. Вече става късно, слънцето ще залезе в близкия половин час, а ние имаме още четирийсет и пет минути път до хотела. Не искам да сме насред океана, когато се стъмни. И Марк не иска.

— Трябва да тръгваме. Ще отбележа координатите, а сака ще вземем с нас. Ще го предадем на някого. Съгласна ли си, Ерин? Ще съобщим за тази бъркотия. Каквото и да се е случило тук.

Той намира бележник и молив в шкафче под седалката. Записва джипиес координатите. Поглеждам над водата към листовете, търся нещо, което да ми подскаже какво се е случило тук. Навсякъде виждам само познатата синева. Нищо друго не се поклаща на повърхността. Нищо не се носи по водата. Само хартия и синева. Обръщам се към Марк.

— Да, добре. Ще предадем сака в хотела, те ще се оправят нататък. — И сядам на мястото си.

Наистина не е наша работа. Сигурно някой просто е изхвърлил сака.

Марк се завърта към кормилото и отново потегляме. Устремяваме се към хотела и вечерята. Виждам как сакът се плъзва по палубата и се заклещва под една седалка.

Сгушвам се върху възглавниците зад Марк, обличам пуловера му и дръпвам ръкавите над студените си длани. Вятърът роши косата ми, затварям очи.

13

На следващия ден

Неделя, 11 септември

Ставаме рано сутринта. Заради движението и чистия въздух повечето нощи заспиваме в десет и аз се чувствам страхотно.

Снощи, когато акостирахме пред хотела, предадохме сака. Марк го връчи на един портиер и обяснихме, че сме го намерили във водата. Според Марк не си струваше да казваме на служителя на пристана за джипиес координатите или за листовете хартия. По-добре било днес да поговорим с водолазния инструктор — той като че ли бил по-наясно и действително би могъл да разучи как стоят нещата.

Днес закусваме в големия ресторант заради неделния бюфет на „Четири сезона“. Цари нелепо изобилие — цели омари, палачинки със сироп, екзотични плодове, пълна английска закуска, суши, торта. Чиста лудост. Поредната прелест на голямото физическо натоварване — в момента мога да ям каквото си поискам и няма да има никакво значение.

Имаме вълнуващи планове за днес: разходка с джип в гората на главния остров, след това поход до Свещената пещера в планината Отеману, после обратно в хотела за неделната вечеря на факли на брега. Лодката ще ни вземе веднага след закуска от пристана. Водолазния инструктор още го няма. Аз пък трябва да отскоча до стаята да си взема чантата и слънцезащитното масло, затова оставям Марк в ресторанта и хуквам обратно към вилата.

Отначало не го забелязвам.

Когато излизам от банята с четката си за зъби в уста, ръката ми застива. Ето го на пода, до леглото ни. Сака. Някой го е донесъл в стаята ни. Вече е сух. По черния плат има следи от солената вода. С непокътнато катинарче. Явно не са разбрали обясненията на Марк предишната вечер. И сакът отново е при нас.

Замислям се за тракането по корпуса на лодката. За настойчивостта на звука. Никога не бих допуснала, че един сак може да е нещо зловещо, но ето на. Докато си жива, се учиш.

Ще трябва да се оправя с това по-късно. Сега нямам време. Приключвам със зъбите, грабвам си чантата и се втурвам към пристана. По-късно ще кажа на Марк.

След краткото пътуване с лодка през лагуната се качваме в джипа. Четирима сме, плюс водача. Ние и още една млада двойка — Сали и Даниъл. Потегляме. Снимки от джунглата, размазани усмихнати лица, топли седалки от черна кожа, долепени до бедрата, мирис на топла гора, вятър в косъмчетата на ръцете ми, стръмни възвишения, хладен въздух и топлина.

След това тръгваме на поход. Бризът ни достига над върховете на дърветата, разхлабени камъни и прахоляк под краката, приглушени разговори, пот, стичаща се между гърдите ми, запъхтяно дишане, потъмнялата тениска на Марк пред мен.

В края на похода съм изтощена, но доволна. Краката ми са натежали и отпуснати. Бузите на Марк са позагорели на слънцето и му придават неустоимо здравия вид на човек, който прекарва много време на открито. Отдавна не съм го виждала толкова щастлив. Предишният Марк. Не мога да престана да го докосвам, да усещам помургавялата му кожа. В лодката на връщане към хотела поставям едното си топло бедро върху неговото. Собственически.

Казах му за сака. Всъщност му се стори доста смешно. Смешно като във „Фолти Тауърс“. Смешно като хотелски недоразумения. Честно казано, така и не проумях хумора във „Фолти Тауърс“ — винаги са ми изглеждали много гневни. Непропорционално гневни. Може би точно това е смешното. Не знам. Харесвам „Монти Пайтън“, но Джон Клийз соло има нужда от обуздаване.

Прибираме се, пъхаме се право в леглото, любим се лениво и спим до залез.

След като си вземаме душ и се обличаме, Марк ме извежда на верандата и отваря бутилка шампанско. Шампанското на Еди. Или както съм казала на Марк, шампанското на Фред.

Подава ми пълна чаша. Знаете ли, че можете да определите качеството на шампанското по големината на мехурчетата? Колкото по-малки са, толкова по-силно ухание и вкус освобождават. Мехурчетата въглероден диоксид улавят и пренасят молекулите на вкуса — колкото повече са, толкова по-свежи и фини оттенъци ще усеща небцето ви. В чашата ми бълбукат дълги вериги издигащи се мехурчета. Чукваме се.

— Решението да се оженя за теб е най-доброто, което съм вземал в живота си — усмихва се Марк. — Знай, че те обичам, Ерин, а когато се приберем у дома, ще си намеря нова работа и ще изградим истински живот заедно. Как ти се струва?

— Звучи идеално — отговарям.

Отпивам, мехурчетата изригват в устата и носа ми. Рай. Усмихвам се. Благодаря ти, Еди.

— Какво ще правим с…? — кимвам назад към вилата ни.

Марк се усмихва широко.

— Утре ще го занеса в центъра по гмуркане и ще дам на инструктора координатите. Той ще се оправи. Или пък отново ще го върне в стаята ни, разбира се! Едно от двете.

В лагуната се разнася музика. В неделя на брега се организира традиционно полинезийско представление. Казах на Марк, че ми звучи малко като „театър на вечеря“ от осемдесетте. Той обаче ми напомня, че сме в „Четири сезона“ и всъщност става дума за петзвездна вечеря с три блюда на осветен от факли плаж, следвана от традиционни полинезийски танци с огън и барабанене по вода.

— Да де, точно като театър на вечеря — настоявам.

Настаняват ни на маса точно до водата. Има още само десет двойки, разположени върху пясъка, осветен от свещи и горящи факли по протежение на водата. Махваме за поздрав на двойката от днешния преход. Даниъл и Сали. Те се усмихват и махват в отговор. Всички са с натежали крайници и щастливи. Ухание на гардении и огън изпълва въздуха.

Пием шампанско и разговаряме за бъдещето. За това какво ще правим, когато се приберем у дома. Разказвам на Марк за Алекса, за намерението й да забременее, разказвам му за Холи, всичко. Разбира се, гледам да не споменавам Еди, нито подаръка от него. Марк слуша прехласнато. Като че ли е забравил, че аз продължавам да живея живота си, докато той е толкова погълнат от своя, но сега изведнъж отново проявява интерес. Пита защо изобщо освобождават Холи. Дали според мен Алекса съжалява за онова, което е сторила. Разговаряме, докато ядем десерта и пием кафе. А после започва шоуто.

Полинезийски танцьори, мъже и жени, облечени с традиционни костюми, се премятат по пясъка с горящи факли в бронзовите си ръце или между стиснатите си зъби. Скачат във въздуха, гмуркат се във водата. Музиканти са нагазили до колене във водата и с разтворени длани бият носещи се по повърхността барабани и самата вода.

Мелодията се извисява към кулминация, вълните пред нас пламват, озарени от пламъците за миг — нажежени до бяло в кръг, те близват водната повърхност. После мрак, ръкопляскане и доволни викове.

Местим се в бара за коктейли. Танцуваме, разговаряме, целуваме се, пием още и едва когато оставаме последни, се прибираме, залитайки по пристана към стаята си.

И ето го там, очаква ни. Донасям ножица от банята и отваряме сака.

14

Плавей или излишен товар

Понеделник, 12 септември

Събуждам се късно.

Марк спи дълбоко до мен, плътно ни обгръща мирисът на алкохол. Забравили сме да си поръчаме закуска и дори да пуснем климатика, преди да си легнем предишната нощ.

Главата ми е замаяна, гладна съм. Явно снощи сме си поръчали още неща от румсървис. Внимателно ставам от леглото и се затътрям до зарязаната количка.

Разтопен сладолед и обърната бутилка шампанско в кофичка за лед.

Колко сме изпили? Боже. Усещам езика си плосък и сух. Някак успявам да взема решение и се отправям към телефона. По средата на пода остра болка пронизва стъпалото ми, изгубвам равновесие и се строполявам върху каменните плочки.

Мамка му! Ох, ох, ох!

Ярка кръв бликва от свода на стъпалото ми. По дяволите! Виждам виновника — ножица, захвърлена наблизо. Кръвта се стича на струйка и капе на пода. Главата ми ще се пръсне.

О, по дяволите! Изправям се бавно и предпазливо и докуцуквам до телефона. Вдигат след две позвънявания.

— Здравейте. Може ли да поръчам румсървис?… Да, точно така. Да. Две пълни закуски… поширани яйца, кафе за двама, кошничка с кифли… Да, да, точно тази. Портокалов сок за двама. Имате ли лепенки?… Не, лепенки, лейкопласт?… Не. Лейко… Аптечка или… О, да, да! Това е чудесно. Да, страхотно. Благодаря ви.

Затварям и се отпускам в леглото, а стъпалото ми кърви върху чаршафите.

Марк се размърдва до мен. Изсумтява.

— Двайсет минути — промърморвам и той отново заспива.

Събуждам се, когато Марк издърпва количката със закуската в стаята и после навън на верандата. Облякъл е халат за баня, който е искрящо бял на фона на загарялата му кожа. Грабвам аптечката, която са донесли, и, накуцвайки, излизам при него. Широка тениска скрива бельото ми, стъпалото ми е покрито със съсирена кръв.

Храним се мълчаливо, зареяли поглед в далечината. Връщам се с накуцване в стаята, за да донеса болкоуспокояващи. Слагам лепенка върху раната си, успявам да преодолея краткото разстояние до шезлонга на верандата и незабавно заспивам пак.

Когато се събуждам, установявам, че Марк е дръпнал чадъра над мен. Боже, обичам го. С леко кимване пробвам как е главата ми. Да, по-добре е. Много по-добре. Дали да не се опитам да взема душ? Затътрям се в стаята и заварвам Марк да гледа Атънбъро по кабелната. Отивам в банята, а той ми изпраща въздушна целувка.

Оставям хладната струя да се стича по косата и лицето ми. Втривам шампоана дълбоко в скалпа си, масажът е божествен. Замислям се за предишната вечер. Какво направихме, след като се прибрахме? Не помня да съм яла сладолед. Помня ножицата, взех я за сака. И това е всичко.

Увивам се с хавлия и се връщам при Марк.

— Отворихме ли го? — питам.

Всъщност се надявам да не сме. Няма начин да предадем сака, ако сме го съсипали. Той се смръщва и вдига сака върху леглото. Съвсем ясно се вижда дупка. Снощи не сме напреднали много. Боже, пияните хора са кръгли идиоти. Забелязвам две лепенки на ръката на Марк. Сигурно той е отговарял за ножицата снощи. Сядам на леглото, за да разгледам сака. Дупката е безполезна. Не мога дори пръста си да пъхна в нея, за да я разширя, и не виждам нищо. Максимално въздействие, минимален резултат.

— Все още ли бихме могли да го предадем — вдигам очи към Марк.

— Да, разбира се. Просто ще кажем, че така сме го намерили. Беше в открито море, нали?

Не ми изглежда разтревожен.

— Ако тази дупка не е проблем, значи и малко по-голяма няма да бъде, нали? — поглеждам го аз.

Той свива рамене и ми подава ножицата от нощното шкафче.

— Ами давай — казва и отново се заглежда във филма на Атънбъро.

Само че аз не го правя. Страх ме е. Не знам защо. Струва ми се нередно да отварям сака. Но защо? Все едно да намериш портфейл, нали? Не е нередно да го отвориш и да погледнеш какво има вътре, да видиш чий е. Нередно е само да си присвоиш съдържанието. Аз не искам да си го присвоявам. Искам само да разбера какво е. Съвсем нормално е. Може да ни помогне да върнем сака. Ако разберем чий е.

Вземам ножицата и отново се залавям да режа сака. След малко го изнасям на верандата. Малко по-рано мярнах остър нож в количката със закуската. Намирам го, пъхам го в малкия отвор, който вече съм пробила, и започвам да го движа като трион. Чувам как вътре Марк пуска душа.

Продължавам да режа, докато накрая пъхвам ръката си в отвора и дръпвам с всичка сила, за да разкъсам плата. Дълъг и удовлетворяващ плътен звук от раздиране. Обръщам се да извикам Марк, но той е под душа. Да го изчакам ли, преди да надникна?

Не.

Накланям сака върху дървената веранда и надниквам във вътрешността. Примигвам. Минава доста време. Чудя се дали да не извикам Марк, но не го правя. Само гледам.

Четири предмета. Посягам към най-големия. Обемист е, но се оказва много по-лек, отколкото би допуснал човек по големината. Това е задържало сака на повърхността. Хартия. По-конкретно — пари. Прозрачен вакуумиран плик с пари. Американски долари. На пачки, всяка с надпис 10 000 долара на лентата. Истински пари. Съвсем истински. Много.

Въздействието върху мен е неустоимо. Коремът ми се обръща, хуквам към банята, но раната на стъпалото ме възпира и повръщам насред стаята. Падам на колене и опирам ръце на пода, а спазмите в корема ми стават неудържими. Жлъчка, гъста и парлива течност. Страхът, добил видима форма. Простенвам, докато се мъча да нормализирам дишането си.

Не биваше да отваряме сака.

Изтривам уста с чаршафа и с мъка се изправям. Излизам на верандата, накуцвайки, и приклякам пред сака. Вторачвам се в парите, вакуумираният плик ги е опазил от водата и макар че това очевидно не е било първоначалното му предназначение, едва ли иначе щяхме да намерим сака.

Вторият предмет е матов плик с цип и с размерите на айпад мини. Пълен е с някакви дребни неща. Нещо натрошено, може би стъкло. Солената вода е проникнала в този плик и е замъглила пластмасата, затова не мога да разбера какво има вътре. Хуквам обратно към стаята и грабвам хавлиена кърпа. Отново приклякам и започвам да търкам плика, но той е замъглен и отвътре. Пак хващам ножицата и внимателно срязвам ъгълчето на плика. Изпразвам съдържанието му върху хавлиената кърпа.

Пред очите ми се изсипват диаманти. Красиво шлифовани, блещукат срещу мен на слънцето. Толкова много! Не мога да преценя колко са. Сто? Двеста? Искрят невинно на слънцето. По форма са предимно принцеса и маркиза, но забелязвам и няколко сърцевидни и крушовидни. Познавам цветовете, размерите и формите на диамантите. С Марк разгледахме всевъзможни варианти, преди да изберем пръстена ми. Поглеждам към ръката си, където на слънцето проблясва собственият ми диамант. Всички камъни са с приблизително еднаква големина. Колкото този на пръстена ми. Следователно всички са около два карата. Боже! Поглеждам надолу към красивата искряща купчина и дъхът ми секва. Цветни отблясъци от слънцето. Диаманти на стойност повече от един милион лири. Мили боже!

— Марк! — провиквам се силно с лек фалцет. — Марк! Марк, Марк, Марк.

Гласът ми звучи странно, чувам го как излиза от гърлото ми, но не го разпознавам. Вече съм права.

Той влетява гол от банята. Вдигам ръка и посочвам купчината пред себе си. Очите му проследяват пръста ми, но не помръдват отвъд смачканата и празна чанта на верандата.

— Внимавай къде стъпваш, повърнах — провиквам се.

Той прескача петното и се вторачва в мен, все едно съм луда. И накрая в пълно недоумение излиза на слънцето.

— Какво, по дяволите… — И тогава ги вижда. — Исусе! Да му се не види! Да му се не… Добре. Господи!

Вторачва се в мен. Съвсем ясно разчитам изражението му.

— Исусе Христе!

Марк прикляка пред съдържанието на сака и започва да върти плика с пари в ръцете си. Поглежда ме.

— Сигурно има един милион. Пачките са по десет хиляди — отбелязва със светнал поглед.

Страшно развълнуван е. Защото, нека си го кажем, всичко това е адски вълнуващо.

— Да, и аз така си помислих. Ами другите неща? — казвам бързо и се привеждам до него.

Той побутва с пръст диамантите върху кърпата. Облизва устни и примижава на слънцето срещу мен.

— Два карата, нали? Това ли си помисли? — пита ме.

— Да. Колко са камъните?

— Трябва да ги преброя, за да кажа с точност, но предполагам около сто и петдесет, двеста.

— И аз така си казах. Сигурно струват около един милион, а?

— Да, може и повече. Но там някъде. Мамка му. — Потърква наболата си брада. — Какво друго има вътре?

Не знам, още не съм разгледала останалото.

Марк взема друг прозрачен запечатан плик — през петната от солта различаваме очертанията на флашка. Плътно запечатана, все още неувредена от солената вода. Марк внимателно оставя плика до камъните и парите. Поглежда ме и посяга към последния предмет.

Твърда пластмасова кутия с дръжка. Оставя я пред нас. Разбирам какво е още преди да е отворил ключалките.

Седи си вътре — тъмен и плътен метал в дунапренено легло. Пистолет. Не знам какъв. Не разбирам от пистолети. Сигурно е оръжие, каквото ще видиш на филм. Съвременен филм. Такова оръжие. Само че истинско и е на верандата пред очите ни. С нова картонена кутийка с патрони. Запечатана. В кутията има и един айфон. Явно е херметическа, защото съдържанието й е сухо и най-вероятно напълно изправно.

— Добре. — Марк затваря кутията. — Хайде да влезем вътре за малко, а?

Пъхва парите, флашката и кутията с пистолета в разрязания сак и ме побутва навътре. Внимателно внасям и кърпата с диамантите.

Той затваря стъклената врата и оставя сака върху леглото.

— Добре, Ерин, да караме поред. Ще избършем повърнатото. После ще почистим себе си и стаята. И след това ще си поговорим, съгласна ли си?

Марк ме гледа насърчаващо. Говори ми със същия премерен и равен тон, с който предишния ден ми обясняваше за акулите. Умее да бъде много убедителен, когато се налага. Да, добре, ще почистя.

Бързо се справям. Избърсвам пода с малко дезинфектант от аптечката. Наплисквам лицето си, измивам си зъбите и се мобилизирам. А междувременно Марк почиства останалата част от стаята. Количката за храна изчезва.

Леглото също е оправено — само сакът е върху него. Диамантите са в чаша за уиски. Марк се появява откъм дневната с лаптопа ми.

— Първо, не смятам, че трябва да се обаждаме в полицията, докато не разберем какво се случва, по дяволите. Не ми се иска да прекарам остатъка от живота си в полинезийски затвор за контрабанда на диаманти или нещо подобно. Може би трябва да проверим дали някой не си търси стоката, нали? Дали някой не знае, че нещата са при нас — казва Марк.

Вземам компютъра, когато ми го подава. Разбирам — ще направим проучване. Бива ме в това. Марк сяда на леглото, аз се настанявам до него.

— И така, какво да търся, какви са предположенията ни? Корабокрушение? Изчезнали хора? Или пък неуспешен обир? Какво търсим? — питам.

Не съм сигурна. Пръстите ми се задържат над клавишите. Трябва ни нещо, за което да се хванем. Марк отново поглежда сака.

— Ами разполагаме с телефон — подхвърля той.

Да, следователно имаме номер, а вероятно имейл адрес и имейли, може би дори името на реален човек.

— Да проверим ли телефона? Да видим кои са хората?

— Още не. Чакай. Дай да поразсъждаваме логично, предпазливо. В момента нарушаваме ли закона? Кажи ми, Ерин? Направили ли сме нещо нередно? Нещо да не е както трябва?

Откъде да знам! Вероятно нравственият ми компас винаги е бил малко по-точен от неговия, но съвсем малко.

— Не. Мисля, че не сме нарушили закона — отговарям. — Разкъсах сака, но за да разбера какво има вътре, да разбера на кого е. Това е истината, би трябвало да повярват.

— Защо веднага не сме потърсили полицията или охраната на хотела?

— Направихме го. Веднага предадохме сака в хотела, но те ни го върнаха. А после се напихме и решихме сами да оправим тази каша. Беше глупаво, но не незаконно.

Кимам. Преценявам, че обяснението звучи добре.

— Но това сега не е редно — продължавам, наистина го мисля. — Трябва да се обадим в полицията и да им разкажем. Пистолетът и парите определено намирисват.

Разглеждам разкъсания сак, ъгъла на плика с парите през плата. Един милион долара. Поглеждам към Марк.

— Само секунда — казвам. — Помня нещо от онзи филм за норвежките рибари. — Влизам в Гугъл. — Всъщност изхвърлените товари, намерените в морето отломки, спасеното имущество, или както там се наричат тези работи, са обект на международното морско право. Ето… погледни. — Преглеждам и чета от уебсайта на британското правителство. — „Излишен товар“ е термин, с който се назовава изхвърленото през борда, с цел да се олекоти плавателният съд при спешни случаи. „Плавен“ са предметите, които по случайност попадат зад борда при злополука. И така нататък, и така нататък. „Човек, спасил имущество при корабокрушение, е длъжен да съобщи за него до двайсет и осем дни след откриването.“ И така нататък. „Съгласно закона спасеното имущество принадлежи на онзи, който го е намерил, в случай че собственикът му не стане известен.“ Аха. Я, чакай. Мамка му! „Съгласно Закона за търговския риболов от хиляда деветстотин деветдесет и пета това се прилага в териториалните води на Великобритания — в обхват до дванайсет морски мили.“ Британските закони не действат тук. Не съм сигурна дали в Полинезия попадаме под френска или под американска юрисдикция.

Продължавам да търся. Тракам по клавишите. Марк се е вторачил безмълвно в сака.

— Ето, намерих! Американското министерство на търговията. „Плавен“ и „излишен товар“ са названия за два вида корабни останки в морето. „Плавен“ са останките в морето, което не са умишлено изхвърлени зад борда, а са попаднали там най-често в резултат от злополука или крушение. „Излишният товар“ е изхвърлен преднамерено зад борда от екипажа на кораба в критична ситуация, най-често за да се облекчи товарът на плавателния съд. Разграничението е важно за морското право. — Вдигам поглед към Марк. — „Плавеите подлежат на връщане на първоначалния им собственик, докато права към излишните товари може да предяви онзи, който ги намери. Ако товарът е ценен, откривателят му има право на приходите от евентуалната му продажба.“

Спирам да чета. Марк намръщено зарейва поглед над лагуната. Накрая казва:

— Е, явно въпросът е какво сме намерили: плавен или излишен товар.

— Аха — съгласявам се и облизвам устни.

Трябва да се върнем на мястото и да установим. Да се върнем в хартиения кръг и да проверим има ли следи от плавателен съд, претърпял крушение. Едно е, ако собственикът на вещите е потънал по време на бурята и е изгубил този сак. Но е друго, ако е изхвърлил товара и е избягал. Ако под водата, под онази хартия не намерим нищо, тогава ще бъдем с два милиона по-богати.

— Ако намерим следи от потънал плавателен съд, просто ще върнем сака. И ще съобщим. Но ако долу няма нищо… Ако сакът е изоставен, мисля, че нямаме проблем. Всичко ще бъде наред, Марк.

Отивам да си взема студена вода от хладилника. Отпивам и му подавам бутилката.

— Нали?

Той също отпива. Прокарва ръка през косата си.

— Да, ще се върнем на мястото утре — съгласява се.

15

Точка в морето

Вторник, 13 септември

Марк вкарва координатите в джипиеса и потегляме. Поредният великолепен ден, наситен лазур над и под нас, докъдето поглед стига.

Предишната вечер прегледах новините за бурята. Не се споменава за изчезнала яхта или хора. Само публикувани в Инстаграм и заснети от туристи снимки на буреносни облаци и на прекършени дървета.

Докато прелитаме по вълните, си мисля за призрачния кораб по време на бурята. Беше закотвен през цялото време, нали? Възможно ли е да са били те? И да са го напуснали по време на бурята? Защо ще отплават точно тогава? Хората не постъпват така. Яхтите имат имена, движението им се отбелязва, сигурна съм, че вече щяхме да сме чули дали има изчезнал кораб. Щяхме ли наистина? Няма сведения онлайн.

Кого заблуждаваме? Сакът не е паднал от малката туристическа яхта. Хартиеният кръг във водата, диамантите, парите във вакуумирания плик, телефонът, пистолетът. Сигурна съм, че собственикът на този сак няма навика да регистрира надлежно придвижването си. Който и да е той, едва ли е оставил следа, по която лесно да тръгнем.

Имам чувството, че сме близо до нещо, до което не ми се иска да бъдем. До нещо опасно. Още не ми е съвсем ясно какво е, но ми се струва близо. Но пък може да се дължи на парите, попаднали в ръцете ни изневиделица, а кой не обича такива неща? Явно някой е допуснал грешка и ако не вредим на никого… може да задържим парите. Готови пари. Не е като да нямаме нужда.

Днес стигаме до мястото само за петнайсет минути — според Марк е благодарение на прилива и дрейфа, но не го слушам внимателно. Няма и следа от хартиения кръг. Все едно никога не го е имало. На километри край нас има само вода. Ако Марк не беше записал координатите в събота, нямаше да можем да намерим мястото.

Откакто той предложи да се гмурнем да търсим останки, в съзнанието ми се таи ужасно предчувствие. Всъщност не ми се иска да намерим кораб. Никак, ама никак не ми се иска. И нещо повече. Мисълта, която най-силно се мъча да потисна, е, че ще намерим нещо друго. Този път във водата няма да кръжат акули, а ще има нещо друго. Още по-лошо.

Марк усеща напрежението ми. Приготвяме се мълчаливо, а той ми хвърля окуражителни погледи. Според него останките ще са на около четирийсет метра. За сравнение — това е с два метра повече от височината на статуята Христос Спасител в Рио. Аз не мога да се гмурна на повече от двайсет и той го знае. Само че видимостта на дъното е почти съвършена, така че ще можем да видим още по-надълбоко, без да помръднем дори или поне без да се налага да се спускаме чак до долу.

Преди да се потопим, Марк отново ме предупреждава за акулите. Днес не ми се струва толкова съществено. Зарейвам поглед към безоблачното небе и оставям думите му просто да се леят. Дишам. Опитвам се да позволя гласът му да ме успокои. И двамата сме напрегнати. Не заради акулите.

Забелязвам, че треперя, докато проверяваме взаимно снаряжението си във водата. Марк стисва ръката ми и я притиска към гърдите си за секунда. Пулсът ми се забавя. Днес има големи вълни, които ни издигат. Излязъл е и силен вятър, но Марк ме уверява, че гмурнем ли се, долу ще е съвсем спокойно. Накрая ме хваща за ръката.

— Ерин, знаеш, че не си длъжна да го правиш. Мога да се гмурна сам. Ти остани на лодката, ще се върна след петнайсетина минути. Няма да отнеме повече от това, скъпа. — И отмята зад ухото ми мокър кичур.

— Не, всичко е наред — усмихвам се. — Ще се справя. И бездруго не го ли видя с очите си, ще си представям най-лошото.

Той кимва. Познава ме добре, затова не възразява. Отивам с него.

Слага си маската, дава ми знак за гмуркане и се потапя. Аз намествам маската си бавно, подсигурявам се, усещам я как засмуква бузите ми. Днес не мога да си позволя грешки. Поемам последна глътка свеж въздух и се потапям след него.

Долу водата е по-бистра от предишния път. Кристалносиня. Наситеносиня. Марк ме очаква — ясен силует като в научнопопулярен филм, живо същество насред празен океан. Той дава знак за спускане. И ние се откъсваме от повърхността.

Спускаме се равномерно. Поглеждам нагоре към грамадните разбиващи се вълни. Тук, долу, е много зловещо. Гледани отдолу, гребените на вълните са като от ковано желязо, проблясват на слънцето. Огромни листове излъскан алуминий. Всичко е наред. Всичко е наред докъм десетия метър. Марк рязко спира и ми дава знак да не приближавам. Застивам.

Нещо става.

Кръвта руква във вените ми със скорост няколко възела в минута, циркулира по-бързо от когато и да било в тялото ми. Защо спираме? Има ли нещо във водата? Старая се да не мърдам, но очите ми се озъртат навсякъде, търсят какво може да е. Не го виждам. Да се върнем ли на лодката? Или сме в безопасност?

Марк ми дава знак, че всичко е наред.

Наред ли? Тогава какво става? Защо спряхме? Той пак ми дава знак да спра. И после: бъди спокойна. Това никога не е добър знак.

После ми посочва — погледни надолу.

О, боже.

О, божичко, боже, боже. Защо да поглеждам надолу? Защо? Не искам да поглеждам надолу. Не искам да поглеждам надолу, Марк. Клатя глава. Не. Не, няма да го направя.

Той се пресяга и хваща ръката ми. Пак ми прави знак „окей“. В очите му чета. Няма нищо, Ерин.

Кимам. Спокойна съм. Добре. Ще се справя. Мога да го направя.

Поемам голяма глътка хладен и свеж химически въздух и поглеждам надолу. Красиво е. Листове хартия в бавен танц навсякъде край нас. Някои са потънали, някои се носят във водата, прелест.

И после между листовете… го съзирам.

На трийсетина метра под нас на дъното. Самолет. Не е пътнически. Малък самолет. Вероятно частен. Различавам го съвсем ясно долу. Едното му крило се е откъснало, лежи прекършено на пясъка долу. В корпуса му има огромна пукнатина. Вътре е тъмно. Издишам, вися неподвижно във водата.

Поемам си дъх бавно, спокойно. Поглеждам към вратата на самолета. Затворена е. Вратата е затворена. О, да му се не види. Усещам как паниката се надига. Усещам я да се пени в мускулите ми, по ръцете ми, в сърцето, сграбчва ме, стиска. Боже Господи! Вътре има хора.

Капакът в съзнанието ми зейва и паниката ме залива неудържимо. В главата ми преминават различни образи. Представям си редици безмълвни хора, пристегнати за сигурност с коланите, в тъмните дълбини под нас. Лицата им. Зейналите усти, застинали в писък. Престани! — нареждам си.

Това не е истинско. Престани!

Само че е истинско, нали? Съвсем истинско е. Те ще бъдат там, знам го. Няма как да са излезли. Дори не са се опитали. Защо дори не са се опитали?

Осъзнавам, че съм престанала да дишам.

Поемам жадно въздух. Глътки въздух бързо една след друга, хапки живот, погълнати в паника. Задъхано. Мамка му, мамка му, мамка му! Слънцето, което танцува сребристо над мен. На десет метра над главата ми. Трябва да изляза от водата. Веднага.

Отскубвам се от Марк и стремително поемам към повърхността. Нагоре, далече от самолета. От смъртта.

Една ръка ме стисва за глезена и аз рязко спирам, когато ръката ме дръпва силно надолу. Не мога да се измъкна. Марк е. Дърпа ме да остана под вода. Предпазва ме от прекалено бързото изкачване към повърхността, от вероятността да се нараня. Съзнавам, че е за мое добро, но не го искам. Трябва веднага да изляза от проклетата вода.

Повърхността е на около осем метра над нас. Поемам глътки въздух, докато се мъча да се освободя. От него. Той се издига до мен, стисва ме за раменете силно и стабилно. Опитва се да овладее паниката ми, да я възпре. Приковава погледа ми. Престани, Ерин, престани, казват очите му.

Дишай.

Той ме държи. Добре съм. Държи ме. Добре съм. Дишам. Отпускам се в ръцете му. Спокойно. Спокойно.

Добре съм.

Паниката се прибира обратно в дупката си и капакът се затръшва отгоре.

Спокойствие. Вдишвам. Давам му знак, че съм добре. Той отпуска хватката си.

Добре съм, само че няма да се спусна долу. За нищо на света няма да се спусна долу.

Давам му знак „нагоре“. Ще изплувам.

Марк се взира в мен известно време, преди да отговори. После ми сигнализира: Добре. Ти се качвай.

Той все пак ще се гмурне. Сам.

Стисвам ръката му и Марк ме пуска. Наблюдавам го, докато бавно изплувам на повърхността. Контролирано изкачване след овладяната паника. Марк се изгубва в мътния сумрак, докато аз се издигам.

Когато изплувам, свалям кислородния апарат още във водата и го качвам на лодката. Събличам водолазния си костюм и го зарязвам като стара кожа на пода. Свличам се разтреперана и хриптяща, мъча се да си поема въздух, опряла лакти върху коленете и с бликнали сълзи в очите.

Зад затворените ми клепачи пробягват образи. Лицата им. На пътниците. Разкривени, разтеглени. Ужасът. Стоварвам юмруци върху краката си. Болката се разлива по тялото ми. Готова съм на всичко, само и само да спра образите.

Ставам и започвам да крача по палубата. Мисли за друго. Какво означава всичко, Ерин? Да, съсредоточи се над това.

Означава, че сакът е бил на самолет, а самолетът се е разбил. Буря в Южния Пасифик. Нещо се е случило, а не са имали къде да кацнат. На около един час път от Таити сме. Сигурно не са успели да се доберат до там. Или пък не са искали да кацнат на Таити. Самолетът очевидно е частен. Имали са пари. Освен парите в сака. Може би са се опитвали да странят от големите летища. Размишлявам за диамантите, за парите, за пистолета.

Вероятно са смятали, че ще изпреварят бурята. Не са успели обаче. Поглеждам си часовника. Марк би трябвало вече да е стигнал до тях. Престани, Ерин.

Насочвам мислите си към логистиката на полета. Накъде са пътували? Ще трябва да проуча някои неща, когато се върнем. Тършувам в шкафчето на яхтата и накрая намирам нужното. Бележник и молив. Така, знам какво трябва да направя, над какво трябва да се съсредоточа. Не над самолета долу, Марк ще се погрижи за него.

Записвам си: летателни маршрути над Френска Полинезия? Боже, иска ми се да бях записала номер на опашката на самолета или нещо друго от дъното. Сигурна съм, че Марк ще го направи.

Записвам: модел на самолета, номер на опашката, максимална скорост и разстояние, което може да измине, без да спира?

Самолетите могат да пътуват само определено разстояние, преди да презаредят. Трябва да разберем накъде е отивал този. Едва ли полетът е регистриран, но може да потърсим в интернет за изчезнали самолети.

Поне получихме отговор на въпроса си. Сакът ни със сигурност не е изхвърлен товар. Някак си платненият сак и листовете хартия се бяха измъкнали от пропукалия се корпус на самолета и бяха изплували под полинезийското слънце. Формално погледнато — и точно това беше големият проблем, — не бяхме намерили нито плавей, нито изхвърлен товар. Това не беше корабокрушение. А самолетна катастрофа. Имаме сак с доказателства за подводна самолетна катастрофа. Вдъхвам разтреперана хладен тропически въздух.

Меденият месец ми се струва на милиони километри и все пак в обхват, стига само да…

Марк излиза сред вълните откъм десния борд. Плува към лодката. С безизразно и овладяно лице. За пръв път оценявам ползата от сдържаността му. Казвам си, че ако някога го видя истински уплашен, ще бъда сигурна, че с нас е свършено.

Той изтощено се качва по стълбичката откъм кърмата.

— Моля те, вода — казва, докато стоварва кислородния си апарат на палубата.

Сваля костюма, захвърля го до моя и тежко се отпуска на тиковата пейка. Вадя бутилка вода от хладилната чанта и му я подавам. Присвил е очи на силното слънце, веждите му са сключени.

— Добре ли си? — пита Марк.

Наблюдава ме загрижено.

— Да, добре съм. Извинявай, аз просто…

Не съм сигурна как да довърша изречението, затова млъквам.

— Не, всичко е наред. Боже. Добре че излезе.

Той отпива продължително от бутилката и зарейва поглед над вълните, водата от мократа му коса бавно капе по голите му рамене.

— Да му се не види!

Чакам го да продължи, но не го прави.

— Там ли бяха? — питам.

Трябва. Трябва да разбера.

— Да. — И отново отпива продължително от водата. — Двама пилоти отпред и трима пътници. Това видях. Една жена, останалите са мъже.

Отново поглежда към вълните, стиснал зъби.

— Да му се не види!

Със закъснение си давам сметка, че съм повторила неговите думи. Не знам какво друго да кажа.

— Не са били добри хора, Ерин — казва Марк и ме поглежда.

Какво означава това, мамка му?

Иска ми се да узная повече, искам да науча за всичко, което е видял, но не ми се струва уместно да питам. Той обмисля. Чакам го да ми разкаже. Не следва нищо обаче. Марк само отпива още вода. Думите му още отекват във въздуха. Опитвам се да ги уловя, преди да изчезнат.

— Как така не са били добри хора, Марк?

— Ами заради нещата, които са носили със себе си. Там долу. Не са били добри хора. Искам да кажа, че няма смисъл да тъгуваш.

И се изправя. Взема си кърпа и бърше лицето и косата си. Вероятно засега няма да изкопча нищо повече, а и не ми се иска да мисля за хората на дъното. И бездруго трудно успявам да се съсредоточа. Сменям темата. Е, донякъде.

— Сакът е плавей, Марк — казвам.

Той ме поглежда с празен поглед. Явно съвсем е забравил за сака, затова продължавам:

— Поне нещо подобно на плавей, изгубен по случайност по време на злополука — собствениците му имат право да си го поискат. Само че ти току-що си ги видял — едва ли ще го сторят в скоро време, нали?

Опит за черен хумор. Не съм сигурна доколко уместно прозвуча.

— Не, със сигурност няма — отговаря с равен глас.

— Марк, видя ли номера на опашката на самолета? — бързам да продължа. — Нещо, с което да ги идентифицираме? Да разберем кои са били? Нещо полезно?

Той дръпва водолазния си бележник от ремъка на кислородния си апарат и ми го подава. Моделът на самолета и номерът на опашката. Разбира се, че ги е записал.

— Руснаци са — казва, докато си записвам данните и изтривам написаното във водолазния бележник.

Вдигам очи.

— Откъде знаеш?

— Имаха руски пакети с храна.

— Ясно — кимвам бавно.

— Виж, Ерин, ти каза, че никой няма да потърси сака. Да не би да намекваш да не съобщаваме за него? И за самолетната катастрофа? — вглежда се той намръщено в мен.

По дяволите. Да. Мислех, че точно това се върти в главата и на двамата. Не е ли така? Да задържим лъскавите диаманти и парите. Да изплатим ипотеката и да създадем семейство, нали? Или съм луда? Може и да съм се побъркала.

Мислите ми се насочват към хората на дъното. Към мъртъвците във водата. Лошите хора. Да задържим ли парите на лошите хора?

— Да. Точно това намеквам — казвам на Марк.

Той кимва бавно и обмисля думите ми. Продължавам предпазливо:

— Предлагам да се върнем в хотела, да проверим дали са обявени за издирване и ако някой ги търси, да забравим за случая. Да върнем сака тук. Ако ли не, ако просто са се изпарили, предлагам да задържим сака. Намерихме го насред морето, Марк. Ще го задържим и ще го използваме за по-благородна цел от онази, за която е бил предназначен.

Той ме поглежда. На яркото слънце не мога да разчета добре изражението му.

— Добре — съгласява се Марк. — Хайде да разберем кои са били тези хора.

16

Въздушни трасета

Вторник, 13 септември

Оказва се, че онлайн има информация за всеки регистриран въздушен полет на света. В момента наблюдавам как различни по размер пурпурни триъгълници просветват по жълта карта на света в лоша резолюция. Видеоиграта „Астероиди“, разиграна в действителност.

Кратко докосване с курсора на всеки от триъгълниците показва номера на полета, изходната му точка и дестинацията му. По-малките триъгълници — частни самолети, реактивни самолети — дават информация само за типа на машината: Гълфстрийм G550, Фалкън 5Х, Глобъл 6000.

Нашият самолет е бил, и все още си е Гълфстрийм G650. Преглеждам техническите данни за него онлайн. Може да прелети около тринайсет хиляди километра, без да зарежда. Това почти се равнява на разстоянието от Лондон до Австралия. Много за малък реактивен самолет. Максималната му скорост е 0,925 маха. Това означава, че самолетът лети почти със скоростта на звука. На звука! Ако беше успешен, полетът на нашите хора щеше да е много кратък, независимо накъде са се запътили. Сигурно са мислели, че ще изпреварят бурята.

Преглеждам кои са най-честите причини за злополуки с G650. Уикипедия ме осведомява:

При ултразвукови скорости понякога самолетът е крайно нестабилен. Шоковите вълни се придвижват във въздуха със скоростта на звука. Когато обект, например самолет, се движи със скорост, близка до тази на звука, шоковите вълни пред носа му се усилват и се образува огромна шокова вълна. По време на полет със свръхзвуков самолет той трябва да премине през тази голяма шокова вълна и едновременно да преодолее нестабилността, причинена от въздух, който се движи по-бързо от звука по части от крилата и по-бавно — по други части на машината.

Вероятно това е причината, нали? Просто са се натъкнали на бурята, а с тази скорост тя ги е запокитила във водата. Може би никога няма да узнаем.

След това трябва да проверя номера на опашката на самолета. R-RWOA. Надявам се системата да прилича на тази за регистрация на автомобили, да има някаква база данни онлайн.

След няколко търсения става ясно, че R-R от регистрационния номер е индексът на държавата. Русия. Марк беше прав. Вярно е, че хората подхождат националистично към избора на храната си.

Проверявам националната авиационна база данни на Русия и се получава. Един бог знае как. Просто се получава. Добирам се до подробностите. Разбира се, нищо не е сигурно. Самолетът е регистриран през 2015-а на фирмата „Консултанти Егис“. Вероятно най-лишеното от очарование название, което съм чувала. Звучи като фирма за набиране на кадри в Базилдън.

Само че малки фирми от Базилдън обикновено не могат да си позволят самолети за 60 милиона. Да, да, толкова струва самолетът. Повече от шейсет милиона долара. Къщата ни е нашето най-скъпо притежание, а струва само милион и половина. И още не сме я изплатили. Започвам да се чудя дали тези хора, които и да бяха, изобщо ще забележат липсата на сака. Очевидно това не е бил основният им бизнес, но бил ли е дори нещо странично? Наистина се питам дали ще забележат липсата. Все някой ги търси: самолети за шейсет милиона долара, екипажите и собствениците им не изчезват току-така, нали? Оставят празнина.

„Консултанти Егис“ е корпорация, регистрирана в Люксембург. Има логика може би. За Люксембург не знам много — само, че е данъчен рай. Сигурна съм, че „Егис“ е куха фирма. Марк ми го обясни навремето — тези фирми са основани да сключват сделки, но нямат авоари или услуги, които да предлагат или да ползват.

Отново отварям информацията за въздушните трасета и разглеждам нашия участък — празния черен сектор на екрана над Френска Полинезия: в момента не прелитат самолети. Пилотът на хеликоптера ни обясни, че разузнавателни самолети не летят толкова далече от сушата, а хеликоптерите само сноват между островите. Резервоарите им не са достатъчно големи, за да прелетят цялото разстояние обратно до континента, освен ако не презаредят на кораб с гориво. А територията между Америка и Азия е доста обширна, ако някой изобщо издирва този самолет. Информация за мястото на излитане или за дестинацията на самолета би ни помогнала да разберем кои са били тези хора.

Триъгълничето най-близо до нашия остров на картата в момента трепти на еднакво разстояние от нас и от Хаваите. Чуквам върху него и научавам, че е пътнически самолет, който лети от Лос Анджелис към Австралия. От информацията в реално време в интернет става ясно, че самолети все пак прелитат над обширната площ на Северния и Южния Пасифик. Винаги съм мислила, че самолетите се стремят да го избягват, защото няма къде да кацнат при спешност — не е ли по-добре да летиш над суша, в случай че нещо се обърка? Там поне има шанс да се приземиш — за предпочитане е, отколкото над безкрайни водни площи. Оказва се обаче, че в небето над нас има няколко въздушни трасета, които пресичат Тихия океан. Хора пътуват оттам, макар че въздушното движение е значително по-ненатоварено в сравнение с оживените трансатлантически трасета, които и сега са целите цветни: самолетите пъплят като пурпурни мравки по екрана. Точно над нас обаче не прелита почти нищо. Предимно пътнически полети от Ел Ей или Сан Франциско към Япония, Сидни и Нова Зеландия. В този момент забелязвам още един триъгълник, по-високо на картата от другите. Като че ли идва от Русия. Придвижвам курсора върху него. Да. Гълфстрийм G550, частен самолет. Още един. Лети в обратна посока на повечето други полети над Тихия океан — надясно, над Централна или Северна Америка, още не мога да определя точно.

Не знам къде да търся тези хора. Гугъл не дава никаква друга информация за изчезнали самолети през последните няколко дни, освен за един малък, изчезнал в Уайоминг. Повече от основателно е да заключим, че това не са нашите хора. Вероятно е любител пилот, който се е поувлякъл, или фермер, допуснал фатална грешка. Сигурна съм, че тази загадка ще намери решение. Така или иначе, онлайн не намирам нищо за нашия изчезнал самолет.

Търся частни летища в Русия. Многобройни са, разбира се — сигурно имаш ли пари, служителите от въздушния контрол ще те скрият, щом се налага. Вероятно навсякъде по света е така.

Неочаквано си спомням за хората, които видяхме в първокласния салон на летище „Хийтроу“. Милионерите, които не изглеждаха като милионери. Защо не летяха със собствени самолети? Или с чартърни полети? След бързо проучване научавам, че наемането на чартър от Лондон до Лос Анджелис струва около четири хиляди лири на човек, ако самолетът се връща празен, и трийсет хиляди за целия самолет. Билетът за първа класа без натрупани точки е около девет хиляди лири в двете посоки. Ако си достатъчно богат да пътуваш в първа класа, защо да не си наемеш чартърен самолет? Защо да не си купиш дори?

Може би нашите хора не са толкова съобразителни. Може би не са достатъчно богати. Може би хората в онзи салон дори не плащат сами за билетите си.

Вече всичко ми се струва различно. Първа класа не ме впечатлява толкова. Изглежда ми малко… ами малко глупаво в сравнение.

Тази призрачни хора обитават свят, който досега не подозирах, че съществува. Свят, в който не знам как да проникна. Не съм сигурна, че ще намерим нещо, което те не биха желали да намерим. Да си го кажем честно: не съм шпионин, нямам достъп до бази данни, до ресурси…

Но пък… хрумва ми нещо.

Може би Марк ще може да ги разпознае. Нали е видял лицата им. Макар и при необичайни обстоятелства. Опитвам се да си представя какво е видял, труповете, поклащащи се като тръстики, подпухнали във водата. Не го прави, Ерин.

— Марк, ако ти покажа снимки, ще можеш ли да познаеш някого? Пилотите? Пътниците? Двамата мъже и жената?

Той се позамисля.

— Защо? Намери ли нещо?

— Още не съм сигурна. Но би ли могъл?

Тракам по клавиатурата, опитвам се да намеря каквото търся.

— Да, ще мога. Сигурен съм, че никога няма да забравя как изглеждаха.

За пръв път говори за тях така, като че ли образите го преследват. Понякога забравям, че и той има чувства. Странно ли звучи? Искам да кажа, че понякога забравям за неговите страхове, за неговите слабости. Толкова се старая да овладея своите, че забравям за неговите. Марк сяда до мен на леглото, за да вижда екрана. Влязла съм на уебстраницата на Интерпол. Кликвам върху бутона „Изчезнали хора“ горе вдясно. В момента се издирват 182 човека, има 182 снимки, които Марк да разгледа. Според мен вече е очевидно с какво си имаме работа. Знам, че два милиона долара са нищо за хора, които могат да си позволят самолет за шейсет милиона, но имам усещането, че бизнесът им не се изчерпва с този сак.

Марк вдига очи към мен.

— Сериозно ли?

— Няма да навреди, нали? Прегледай снимките. Провери. — Подавам му лаптопа и го оставям.

Вземам мобилния си и излизам на верандата. Искам след това Марк да провери списъка на лицата, издирвани от ФБР, а след него — от Британската агенция за борба с престъпността. Лесно ги намирам след бърза проверка в Гугъл през телефона си. Зареждат се поредица от снимки точно както на сайта на Интерпол.

Подозрителни типове. Но пък сигурно дори да качиш снимка на майката на Марк в списъка на издирваните от ФБР лица, и тя ще изглежда подозрителна. Поглеждам към него през стъклената врата, към озареното му от екрана лице. Не пречи да проверим, нали? Дори ако не се натъкнем на нищо, поне ще сме се опитали. Накрая все ще открием нещо, иначе ще се наложи той отново да се гмурне. Нещо трябва да ни подскаже самоличността на тези хора, в противен случай ще трябва да се върнем, да оставим парите долу и да забравим цялата история.

Внезапно си спомням за айфона. Още е в кутията в сака, който скрих на горния рафт в гардероба, зад допълнителните възглавници. В дъното. Марк забрани да го използваме, дори да го включим. Настоява да го изхвърлим. Но бихме спестили време, ако го използваме. Поне веднъж.

Батерията е изтощена. Знам го, защото вече се опитах да натисна копчето. Опитах се, докато той беше под душа по-рано. Само че нищо.

Ако заредя телефона, веднага ще разберем кои са тези хора. И може да прекратим издирването.

Отново поглеждам към Марк през стъклото — лицето му е съсредоточено, замислено. Притеснява се да не станем съучастници в престъпление, знам го. Предвижда в аванс, разсъждава прагматично — ако стане нещо, ако ни дадат под съд… Включим ли айфона, това ще е неоспоримо доказателство, че сакът е у нас. Телефонът ще улови сигнал и веднага ще може да се установи кога и къде. Дори да го върнем под вода, в самолета, на дъното, на някой сървър някъде ще се види, че телефонът е бил включен след катастрофата. Ще бъде доказателство, че някой е намерил останките от самолета, загиналите хора, всичко, а не е съобщил. Някой е скрил доказателствата.

Но пък може и всичко просто да се нареди. Може да включа телефона, да открия чий е и толкова. Така де, ако телефонът е на самолетен режим, изобщо няма да улови мрежа и всичко ще бъде наред. Няма да има данни за него. Никакви доказателства. Мога да го направя. Мога да оправя нещата. Сигурна съм.

Довечера ще заредя телефона.

17

Телефонът

Сряда, 14 септември

Случи се нещо много, много лошо.

Снощи Марк отиде на урок по скуош в хотелския комплекс. Има нужда да се позабавлява — напрежението започна да му се отразява и аз предложих да изпусне малко пара. Пък и той обича този спорт — там мъжете могат да се накрещят на воля.

Възползвах се от възможността в негово отсъствие да изключа пресата за панталони, скрита в дрешника, и да включа айфона от сака с помощта на резервното ни зарядно. Уверих се, че е звукът е изключен, и го пъхнах отстрани до пресата, ако Марк случайно надникне в дрешника.

Сутринта се събудих по-рано от обикновено, напрегната от онова, което предстои. Наложи се да почакам Марк да закуси и да се пъхне под душа, за да вляза в дрешника и да дръпна телефона от захранването. Не се беше включил сам. Не бях сигурна дали става автоматично — дали пък телефонът не беше развален? И какво щях да правя тогава? Пъхнах го в джоба си, прибрах резервното зарядно в куфара и отново включих пресата.

Имах нужда да остана сама за около половин час, за да разгледам телефона. Само че не е лесно да си намериш извинение да се усамотиш по време на медения си месец, нали? Като че ли нищо не е достатъчно важно, за да отвлече вниманието ти. Замислям се за освобождаването на Холи отпреди два дни. Иска ми се да се свържа по Скайп с Фил, за да обсъдим как ще организираме снимките с нея, щом се върнем. Това определено е основателна причина да изляза от стаята сама за известно време.

Казвам на Марк, че ще си говоря по Скайп с екипа си. Обяснявам му, че ми трябва интернет връзка — така сигналът ще бъде достатъчно силен, а картината много по-качествена. Удобството е, че за целта трябва да отида в бизнес центъра на хотела.

Той предлага да ме придружи, но аз го уверявам, че ще му е скучно, пък и сигурно присъствието му ще озадачи Фил и Дънкан. Освен това ще приключа бързо. Обещавам да се върна след нула време. Марк не възразява. Предлагам му и днес да прегледа списъка с изчезнали хора на Интерпол. За всеки случай. Не се знае. Обаче съм сигурна — няма да фигурират в този списък. Никой не съобщава за изчезването на такива хора. Просто не го правят.

Бизнес центърът е малка стая с голям кремав настолен компютър и обемист принтер. В средата има заседателна маса, която запълва почти цялото пространство. Трудно ми е да си представя стаята да е била използвана някога за делови срещи. Може би само за съвещания на служители от хотела.

Оглеждам бегло горните ъгли на помещението — няма камери. Хубаво. Поведението ми ще изглежда странно, затова не искам видео доказателства. За всеки случай, ако нещата се объркат.

Включвам компютъра и отварям търсачката. Готова съм. Цяла сутрин се подготвям за това, което предстои.

Вадя айфона от джоба си и натикам копчето. Дисплеят оживява, светва малкото лого на „Епъл“. Трябва да превключа на самолетен режим веднага щом се появи заключеният екран. Чакам, притаила дъх, докато информацията бавно се зарежда. Откога е изключен телефонът? По-бавно ли зарежда, ако е бил изключен по-дълго? Вероятно не.

После дисплеят светва. Не е заключен. Няма парола. Веднага се появяват приложенията. Боже! Няма парола? Това е нелепо, кой прави така в наше време? Бързо издърпвам менюто за бърз достъп и натискам иконката със самолета. Вече съм в безопасност.

Дори екранът да беше заключен, пак щях да успея да включа самолетния режим — всъщност точно това очаквах да направя. Възнамерявах да прескоча заключения екран. Според справката в интернет се оказа много лесно. Само че изобщо не ми се налага. Собственикът явно не се е притеснявал кой ще надникне в телефона му. Вероятно е смятал, че е на достатъчно сигурно място, когато го е пъхнал в кутията на пистолета.

Сърцето ми блъска в гърдите.

Имам достъп до всичко. Няма икони на много приложения — някои са ми познати, други са чужди, но виждам предимно основните, почти нищо добавено, никакви игри или подобни щуротии. Натискам иконката на имейла. Излиза входящата поща — всичко е на руски. По дяволите. Очаквах да стане нещо такова. Е, добре, явно са били руснаци. Както и да е, не чета тази азбука. Най-лесно е да копирам текста и да го сложа в преводача на Гугъл, което не е елегантен подход, но нека припомня, че не съм шпионин.

Не мога да копирам и да прехвърля имейлите от телефона направо в преводача, не мога и да ги препратя към своя имейл, за да действам оттам.

Обръщам се към хотелския компютър, зареждам руския Гугъл и написвам името на имейл доставчика, през който са изпратени съобщенията. Руска фирма, която се казва „Яндекс“. Началната страница не ми говори нищо — ъгловати надписи, които не разбирам, но горе вдясно забелязвам познати кутийки за потребителско име и парола. В първата написвам имейл адреса от телефона и кликвам върху неразбираемите драсканици под паролата. Молба за нова парола. Попълвам и чакам. Взирам се в телефона.

Да му се не види!

Разбира се, че няма да мога да получа имейла! Ама че глупачка. Не съм онлайн. Имейлът за смяна на парола няма как да пристигне. Защо не се сетих?

Добре. Добре. Един момент… Мога да включа на безжичен интернет, макар да съм в самолетен режим.

Разбира се! Марк ми показа как да го направя по време на полета до тук, за да използвам мрежата в самолета. Телефонът няма да бъде проследим. Мога да вляза в хотелската безжична мрежа през телефона, да получа имейла и да променя паролата. Да!

Бързо изпълнявам стъпките и чакам пристигането на имейла. Идват трийсетина съобщения, а очакваният от мен имейл за паролата е най-накрая. Все още никой не е усетил отсъствието на тези хора. Никой не е влизал в тази поща от дни.

Обновявам паролата през изпратения ми линк и избирам G650. Струва ми се подходяща. Стаявам дъх в очакване на потвърждението. Сега само аз имам достъп до имейлите.

Преглеждам ги. В лентичката на Гугъл най-горе на страницата се показва следният надпис: „Тази страница е на руски. Искате ли превод?“. Натискам „превод“.

Повечето са отчети или някакви разписки. Някои са планове за срещи. Места, времена и хора. Някои от имейлите са спам. Интересно, явно и престъпниците ги получават. Нито едно от съобщенията обаче не изглежда лично. В имейлите няма имена. Виждам няколко пъти да се споменава за „Консултанти Егис“. И за още една фирма — „Карнвенан Солушънс“. За трансакции между двете. И за трета фирма — „Паладиум Холдингс“. Преставам да чета. Трябва ми нещо повече, нечие име. Запаметявам някои фирми — после ще ги проуча.

Изтривам имейлите, създадени при промяна на паролата, и излизам от пощата. Изтривам историята на интернет браузъра на компютъра и излизам от страницата за достъп на гостите.

Заемам се с текстовите съобщения. Сигурна съм, че ще намеря нещо в тях. Зелената иконка на съобщенията ми показва, че са получени четирийсет и две. Аз самата едва ли съм оставяла повече от десет непрочетени, но пък собственикът на телефона не е жив, нали така? Уважителна причина за натрупаните съобщения.

Натискам иконката. В телефона няма запаметени номера, затова всички съобщения не са от нечие име, а от телефонен номер. Пускам ги през Гугъл. Съобщенията с код +1 — от Америка, +44 — Великобритания, +7 — Русия, +352 — Люксембург, и едно с код +507 — Панама. Съобщенията до и от Люксембург са предимно на френски и на немски, тези с Панама са на испански с по някоя английска дума. Съобщенията между американските и руските номера са само на английски. Собственикът на телефона, който и да е той, е говорил много езици и е жонглирал с много неща. Образно казано. Натискам първото съобщение, най-новото, от американския номер. Прочитам цялата поредица съобщения:

СЪГЛАСИХА СЕ. ЩЕ УСКОРЯТ СДЕЛКАТА. УСПЕШЕН ПОЛЕТ

ИНФОРМАЦИЯТА НЕ Е ПОЛУЧЕНА

ИМА ЛИ ПРОБЛЕМ? КЪДЕ СИ?

СВЪРЖИ СЕ С МЕН

МОЖЕ ДА СТАНЕ ЛОШО, КАКВО ДА ПРАВЯ

Връщам се на менюто на съобщенията. Избирам следващото. До руски номер:

СРЕЩАТА НАСРОЧЕНА ЗА ДНЕС

ДОСТАВКА 22:30 В ХЕЛИПОРТ

ПРЕНАСОЧЕН ПОЛЕТ? КАКВО Е НАСТОЯЩОТО ТИ МЕСТОПОЛОЖЕНИЕ? ИМА ЛИ ПРОБЛЕМ? ДА ПОМОГНЕМ?

НЕ СА ПОЛУЧИЛИ. КЪДЕ СИ?

КЪДЕ СИ?

ТРЯБВА ДА ПОГОВОРИМ. ОТГОВОРИ ВЕДНАГА ЩОМ ПОЛУЧИШ ТОВА

ОТГОВОРИ!

Внезапно отдолу се появяват трите примигващи точки, обозначаващи, че в момента някой пише съобщение. Мамка му! Боже!

Забравих за безжичната връзка. Трите сиви точки примигват срещу мен. Отсреща има някой. И тогава си спомням, че айфоните изпращат потвърждение, че съобщението е прочетено, освен ако не промениш настройките. А тези са маркирани като прочетени.

Бързо се опитвам да изключа телефона. Ами ако са проследили всичките ми стъпки? Ако открият коя съм?

Само че не могат. Тук няма камера. Прочела съм имейлите от компютър с отворен достъп. Всеки в комплекса би могъл да го направи. Няма начин онези хора — които и да са — да разберат, че съм била аз. Ами ако са тръгнали насам? Ако пристигнат тук, прегледат заснетото от охранителните камери и ме видят да влизам от фоайето точно по това време? Знам, че във фоайето има охранителни камери, в коридора също. По дяволите.

Добре, мисли реалистично, Ерин, мисли реалистично. Дори да разберат откъде е влизано в пощата, пътят до Бора Бора отнема един ден почти от всякъде. Цял ден. След това ще трябва да проникнат в системата за сигурност на хотела, да прегледат видеозаписите и да разберат от тях, че съм била аз. Ще го направят ли? Дори не знаят, че съм прочела имейлите, нали? Знаят само, че изпратените от тях есемеси са прегледани.

Трябва да прочета написаното. Трябва да проверя.

Поемам голяма глътка въздух и отново натискам копчето.

Бял екран, логото на „Епъл“, началният екран на телефона, едно непрочетено съобщение. Натискам го.

КЪДЕ БЕШЕ?

Не знаят, че не съм техният човек. Да напиша ли нещо? Трябва ли? Да им кажа, че сме намерили сака.

Не, идеята не е добра. Не. Да се престоря на онези хора? Да го направя ли? Така ще престанат да ме търсят, нали? Ще ги насоча другаде. О, боже! Иска ми се да бях обмислила всичко предварително. В момента не разсъждавам трезво. Добре де, помисли. Помисли.

Трите сиви точки се появяват отново. По дяволите! Трябва да напиша нещо. Натискам прозорчето за текста и курсорът ми затрептява.

Сега на неговия екран са се появили три сиви точки. Онзи отсреща ще разбере, че тук определено има някого. От другата страна. Пиша.

ПРЕНАСОЧЕН ПОЛЕТ. НЕВЪЗМОЖНА СДЕЛКА.

Звучи добре, нали? Доста непроницаемо. Би трябвало да ни спечели достатъчно време, за да се измъкнем от тук, преди някой да дойде да ни намери. Изпращам съобщението. Готово.

Така е добре. Да. Сигурно ще помислят, че хората от самолета временно кротуват или нещо подобно. И после ме връхлита действителността. Кротуват ли? Ама какви ги вършиш, Ерин? Какви щуротии вършиш, да му се не види? Само по филмите кротуват. Нямаш абсолютно никаква представа какви ги вършиш. Ти си най-обикновена млада кинорежисьорка на меден месец. Ще те намерят и ще те убият. Ще умреш, Ерин.

И тогава се случва нещо много, много лошо.

КОЙ Е ТАМ?

Сивите точки отново запримигват.

О, не!

Натискам копчето за изключване на телефона.

Боже!

На връщане към вилата се опитвам да измисля убедително обяснение за стореното. Да представя нещата пред Марк, без да изглеждам като глупачка или лъжкиня, но, честно казано, на този етап може да се каже, че съм и двете. Нищо не мога да направя. Уплашена съм. Нуждая се от неговата помощ, за да оправя тази каша.

18

Последиците

Сряда, 14 септември

— Какво си направила?

Гледам го — какво да кажа?

— Превъртя ли? Защо го направи, за бога? Защо излъга? Аз не… Това са истински хора, Ерин. Истински мъртви хора и истински живи хора. Нямаме представа кои са, нито с какви средства разполагат. Не мога да повярвам, че си направила такава глупост! Защо? Защо го направи?

Не отговарям, само стоя. Знам! Аз съм пълна глупачка, а той е прав, но сега трябва да оправим тази каша. Само това ме интересува. Просто искам да оправя нещата. Не ми се умира.

Той се отпуска тежко на канапето. Повиках го още щом отворих вратата, и му разказах всичко. За фирмите, имейлите, есемесите — всичко. Той седи и размишлява навъсен, мислите му препускат.

— Добре — казва накрая, — добре, Ерин. Какво знае той?

Свивам рамене, клатя глава. Не знам. Няма как да съм сигурна.

— Не, помисли, скъпа. Престани да се тревожиш и помисли. Какво знае той? — пита Марк бавно, настойчиво.

Преглъщам. Поемам дъх.

— Знае, че телефонът е у някой друг, не у хората в самолета.

В това съм сигурна.

— Чудно. И какъв извод може да си направи?

— Че сме откраднали телефона. Или сме ги убили, или сме ги обрали. Струва ми се, че това са двете най-вероятни обяснения — вдигам очи към него.

— Значи ще се опита да ни намери, нали? — пита той, преценявайки положението. — Как ще ни намери?

— През телефонната мрежа. Или през мястото, откъдето сме получили достъп до имейла. Това са единствените връзки.

— Добре. Значи през компютъра в хотела. А как ще разбере, че точно ти си ползвала компютъра?

Ясно ми е какво цели Марк.

— От видеозаписите на охранителните камери във фоайето и коридора. Ще види часа и как аз отивам към стаята с компютъра, после как излизам. Преди и след времето на достъп до имейла.

Потръпвам. Ужас. В самия бизнес център няма камери, обаче всеки може да види записа как отивам там. Трябва да се отървем от това видео.

Забелязвам внезапния скок в логиката си: от допускането на обикновена грешка към действителното извършване на престъпление. За нула време. Питам се дали така започват повечето престъпници, дали така е започнал Еди. Една грешка, едно прикриване, следвано от бавна и неизбежна верига от събития. За пръв път ми минава тази мисъл, защото все още съм обикновена жена на сватбено пътешествие и освен че понякога карам с превишена скорост на магистралата, и през ум не ми минава да нарушавам правилата.

— И това е единствената следа към теб, така ли? Записът на охранителната камера. Без него на телефона или на компютъра в онази стая може да е бил всеки — усмихва ми се Марк насърчаващо, не прекалено, достатъчно.

— Да, това е единствената връзка — уверявам го.

Излизаме на разходка. Нямаме представа къде държат мониторите на охранителните камери и оборудването за запис, но се отправяме към рецепцията. Логично е да предположим, че то е в помещение зад рецепцията. Ако не е, ще се огледаме за служител от охраната и ще го последваме до някъде.

Прост план. Разбира се, че е прост, не сме коварни престъпни умове. Ако на рецепцията няма никой, ще вляза в задната стая, ще намеря видеосистемата и ще изтрия записите, докъдето успея. Ако изтрия цял месец, толкова по-добре. Ще си покрия следите напълно, защо не? Ако има някой в задната стая, минаваме на план Б.

В главната сграда заварваме две служителки на рецепцията. Марк ме хваща за ръка, докато приближаваме към фоайето. Държи ме здраво и ме води към библиотеката. Значи в ход е план Б.

Аз съм получила хранително натравяне и Марк иска да направи оплакване. Надяваме се да го заведат в задната стая, за да се уверим, че охранителната система е там. Ако е там, ще трябва да се отървем от рецепционистката за минута и да се справим със записите. Не е сигурно, че ще успеем, но все пак съм завършила кино, а Марк е безработен банкер, така че не очаквайте много от нас.

— Направи се на болна — прошепва той.

Навеждам глава назад и вдишвам шумно през носа. Вдигам ръка към главата си и бавно издишам през устата. Като човек, който отчаяно се опитва да не припадне. Озъртам се къде да седна. Марк влиза в ролята на разтревожен съпруг. Къде искам да отидем? От какво имам нужда? Мълча пребледняла. Състоянието ми трябва да изглежда сериозно. Присядам несигурно на стол пред библиотеката на хотела. Една от служителките на рецепцията вдига очи към нас. Разбира какво става. Хвърля поглед към колежката си, която е малко по-възрастна и вероятно по-старша. По-възрастната жена кимва — ти се заеми — и продължава да се занимава с документите. По-младата тръгва към нас.

Започва се. Моята роля е лесна, трябва само да изглеждам отнесена и да дишам дълбоко. Трудното се пада на Марк.

Той започва още преди жената да е стигнала до нас:

— Извинете, ще се радваме да ни помогнете малко, ако не сте твърде заета. — Тонът му е рязък, напрегнат.

Ще създава проблеми. Труден клиент. Служителката започва елегантно да подтичва, за да дойде по-бързо. Зад нея другата жена, която явно надушва предстоящите неприятности, събира документите си и мълчаливо тръгва по коридора отсреща. Сигурно са се нагледали на всякакви кретени.

— Съжалявам, господине. Всичко наред ли е? — Сърдечен тон, американски акцент.

Марк изглежда ядосан.

— Всъщност не е, нищо не е наред, честно казано… — Присвива очи, за да прочете името й на табелката: — Лейла.

Виждам как жената въздиша наум и се мобилизира. Чест й прави, че усмивката остава на лицето й.

— Със съпругата ми би трябвало да сме на петзвезден меден месец, но от два дни сме затворени в стаята си заради хранителното натравяне, с което решихте да ни уредите. Не знам що за хотел си мислите, че е това, но нас ни дойде до гуша.

Този Марк е истински негодник.

— Много съжалявам, господине! Не подозирах за това положение. Въпросът не е повдиган пред мен, но ви гарантирам, че ще оправя нещата и ще се погрижа веднага да бъдат взети нужните мерки.

— Оценявам това, Лейла, и знам, че вината не е ваша, но би трябвало да сте осведомена, нали? Повдигнах въпроса още вчера и никой не се свърза с нас. Нищо не се случи. Това е петзвезден курорт, но, честно казано, не разбирам как сте получили толкова звезди, след като (а) не сте във връзка помежду си и (б) не обръщате внимание на оплакванията на клиентите си, когато не ви харесват. Възмутително! Погледнете съпругата ми, Лейла. Погледнете я.

Вече е повишил тон, говори много силно. Може да се каже, че Марк прави сцена. Лейла свежда очи към мен. Някак съумявам да се облея в пот — вероятно заради стреса, но се обзалагам, че изглеждам много убедително. Гледам я като зашеметена. Тя взема решение.

— Господине, бихте ли ме последвали? Да отидем на по-спокойно място и аз… бих могла да предложа чаша вода на госпожа…?

Лейла се справя прекрасно. Изключително професионално. Боже, хотела си го бива.

— Ама вие сериозно ли? За бога! Робъртс. Госпожа Робъртс. Господин и госпожа Робъртс. От шеста вила. Мили боже! — Марк изсумтява шумно.

Мъж, който се бори със себе си и съумява с огромно усилие да владее възмущението си. Бива си го. Ако не си намери работа в банка, може да опита като актьор.

— Госпожа Робъртс, разбира се! Елате с мен, моля, и ще се погрижа за вас. Позволете да ви предложа нещо за пиене, госпожо Робъртс.

Лейла ни прави знак да я последваме. Марк нежно ми помага да се надигна от стола, предлага ми опора, подпъхва ръка под мишницата ми. Тръгваме след служителката.

Задната стая е по-голяма, отколкото си я представях. Открити офиси. Отстрани има врата, през която Лейла ни превежда. Озоваваме се в елегантна и добре обзаведена заседателна зала. Специална зала за приемане на оплаквания? По-скоро е ВИП зала за регистриране в хотела. За изтъкнати гости, хора, които биха привлекли публично внимание. Започвам да свиквам с този свят, с правилата му.

Сядаме. Лейла бавно обръща щорите на прозорците към задното помещение. Докато се затварят, мярвам черно-бял монитор на охранителна камера, после той изчезва. Тя сяда пред нас.

— Добре, да караме поред. Госпожо Робъртс, мога ли да ви предложа нещо? Вода с лед? Каквото и да е?

Опитвам се да отговоря, но не съм в състояние. Прокашлям се — отдавна не съм говорила. Гърлото ми се е стегнало. Кимам.

— Благодаря, много съм признателна — изричам дрезгаво.

Доброто ченге съм, Марк е лошото. Горката госпожа Робъртс.

— Бих искала чаша горещ чай. Със захар и много мляко. Ако няма да ви затрудня, моля.

Поглеждам я извинително. Съжалявам, че създавам проблеми. По лицето на Лейла се изписва облекчение. Приятел, съюзник. Може би в крайна сметка ще се намери положително решение. Може дори да получи добри отзиви. Благодарствено писмо. Да стане служител на месеца. Усмихва се.

— Няма проблем, госпожо Робъртс. Лично ще ви донеса. Настанете се удобно, веднага се връщам.

Тя търси с очи одобрението на Марк, преди да излезе. Скачам на крака и изхвърчам от ВИП помещението. Марк застава на прага и ме гледа. Стигам до мониторите на охранителните камери навреме, за да видя как Лейла завива по един коридор на път за бара. На компютърния екран минимизирам прозорчетата и намирам архивираните дни. Пазят видео от шейсет дни. Да изтрия ли всичко? Не. Само нашия престой? Не. Един месец е добре. Маркирам от средата на август до средата на септември и натискам „изтрий“. Програмата ме пита дали съм сигурна, че искам да изтрия файловете. Да. Да, сигурна съм. Натискам. След това изтривам и съдържанието на кошчето. Готово. Как се справяме? Натискам минимизираните прозорчета. От Лейла все още няма следа. Сърцето ми блъска в гърдите. Връщам се в програмата. Намирам опциите — ето го. Настройки. Съхранение на файловете за шейсет дни. Променям на шест дни. Това би трябвало да помъти водата. Когато някой провери архивираните данни, ще реши, че е грешка в настройките. Проверявам екраните. В тази стая няма камери. Всичко е наред. Връщам екрана в първоначалното му състояние. Все още няма следа от Лейла. Искам да направя още нещо. Оглеждам стаята.

— Успя ли? — прошепва настойчиво Марк. — Ерин?

— Да, но има още нещо. Още едно…

И тогава го виждам. Картотека в отсрещния край на стаята. Поглеждам екрана. Лейла излиза от бара на ресторанта с чаша и чинийка в ръка. Разполагам с по-малко от минута. Хуквам през стаята, заобикаляйки столовете. Отварям бързо чекмеджето на буквата „Р“ и преглеждам папките. Робъртс. Ето. Вземам от папката фотокопията на паспортите ни. Регистрационните ни формуляри. Чувам силното тропане на токчета по мраморния под на фоайето. По дяволите. Затръшвам картотеката, втурвам се обратно във ВИП стаята и се стоварвам на един стол. Напъхвам документите в шортите си, а Марк успява да седне до мен точно когато Лейла отваря вратата. Влиза със сърдечна усмивка.

— Заповядайте. Хубав топъл чай — взира се тя загрижено в мен.

Дишането ми е доста накъсано заради притока на адреналин. Изглеждам ужасена и потна. Идеално — в известен смисъл.

Изправям се, олюлявайки се.

— Извинявайте, но трябва отново да отида до тоалетната. Къде е най-близката? — питам задъхано.

Тя оставя помирителния чай на масата и ме удостоява с разбираща усмивка. Вероятно всички са преживявали подобно неразположение.

— След библиотеката вдясно. Ще ви чакаме тук, след като приключите, госпожо Робъртс. Ако сте в състояние — допълва тя.

Приятна жена. Ще оставя положителен отзив за нея.

Докато излизам, притиснала леко длан към предницата на шортите, чувам как двамата възобновяват обсъждането на нашите въображаеми оплаквания. Браво на теб, Марк, давай в същия дух.

В тоалетната десетина минути мокря листовете, после ги мачкам и късам. Хвърлям ги в различни кошчета, преди да изляза и да се запътя обратно към стаята ни.

19

Връзки

Сряда, 14 септември

По някое време Марк връхлита във вилата ни, бликащ от енергия.

— Готово.

Отпуска се на канапето до мен. Слагам глава на рамото му, изтощена от чакането и от напрежението. Отново всичко е наред. Семейство Робъртс срещу света.

— Страхотно се справи — прошепвам аз и го целувам леко през тениската. — Как мина?

Всъщност няма значение, просто искам да чуя гласа му, да усетя как вибрира в гърдите. Вече знам, че го е изиграл безукорно.

— Много добре, благодаря. С Лейла сме първи приятели. Даде ни писмо за две безплатни нощувки в който „Четири сезона“ пожелаем. А аз я уверих, че е гордост за всеки хотел и че ще се погрижа да го съобщя на управителя. Накрая изглеждаше много доволна. А ти беше страхотна, Ерин — отбелязва той и навежда главата ми назад, за да го погледна. — Като те гледах какво правиш с охранителната камера… за пръв път те виждам такава. Не мога да повярвам, че успя. Взе и формулярите с личните ни данни, нали? Аз дори не се сетих за тях. Справи се невероятно. Невероятно.

Единствените две неща, които ни свързват с това място. Ако онези хора дойдат. Ако дойдат да ни търсят. Важното е, че хотелът вече не разполага с копия на паспортите ни, нито с лондонския ни адрес. Ако някой дойде да ни търси, няма да открият никакви наши документи. Няма го и записа от сутринта, когато е бил използван компютърът. До телефона се е добрал призрак, няма как да бъдат издирени и гостите, отседнали в нашата стая, освен… изведнъж ми хрумва.

Рязко вдигам поглед към Марк.

— Забравих за компютрите! За компютърната им система. Забравихме за нея! Със сигурност вече са въвели в компютъра данните от формулярите ни. Няма значение, че ги унищожихме, ще разполагат с информацията.

Той отклонява поглед, отдръпва се от мен. Трябва да се върнем. Мамка му! Марк го съзнава. Изправя се и започва да крачи. Трябва да се върнем и някак да изтрием файловете. По дяволите, по дяволите! А си мислех, че и двамата сме се справили превъзходно. Въобразявах си, че съм много умна. Всъщност бяхме направили следите си още по-очевидни. Бяхме изтъкнали кои сме, кой го е направил. Ако някой дойде да ни търси. А някой със сигурност щеше да дойде. Няма да прочетат данните от изчезналите ни формуляри, но ще намерят подробностите в базата данни на хотела и ще разберат, че сме прикрили следите си. Освен ако не… Освен ако веднага не се върнем в онзи офис и напълно не заличим имената си от системата. Освен ако някой от нас не направи това.

Марк отново свежда очи към мен. В съзнанието му се оформя мисъл. Той трябва да отиде, този път трябва да го направи той. Аз не мога да се върна на рецепцията — би трябвало да лежа болна, тази версия сме пробутали. Сама си бях постлала така.

Марк крачи бавно и размишлява. След няколко минути отива в банята и излиза с обица в ръка. Една от смарагдовите ми обици, подарък за рождения ми ден миналата година. Вдига я.

— Изгубила си си обицата. Ето това се е случило. Ще отида да я потърся, какво ще кажеш? — Кимва. Категорично. — Да, отивам.

Четирийсет и пет минути по-късно Марк се връща в стаята.

— Готово. Промених имената ни, телефонните номера, имейлите и адреса. Всичко. Готово е.

Изглежда изтощен и облекчен. Един бог знае как го е направил, но е успял. Усмихвам се.

— Трябва да обсъдим проблема с онзи тип по телефона, Марк.

Време е да спрем да се поздравяваме и да потърсим решение на създалото се положение. Обмислям нещата, откакто Марк излезе. Той кимва и сяда до мен на канапето. Облизва устни.

— Добре. Какво знаем? Да започнем от това. Какво знаем за него? Или за нея? — пита той.

— Телефонният номер е регистриран в Русия, но есемесите са написани на английски. Всички имейли на хората от самолета бяха руски. Съобщенията им до онзи мъж са на английски, той също им отговаря на английски. Затова допускам, че има поне един англичанин или американец. Не знаем дали е същият като човека с американския номер. Може да е същият човек с два телефона. Няма как да разберем. Като че ли уреждаше размяната за хората от самолета с американския номер. Искаше сделката да се осъществи. И той знае, че ние не сме хората от самолета, знае, че сме се престорили на тях… — Марк извива вежди, аз започвам да пелтеча и млъквам. — Добре де… Знае, че аз съм се престорила… — поправям се.

Марк кимва. Продължавам:

— … на някой от самолета. Ще допусне, че сме разгледали телефона. Или сме ги убили по някаква причина и сме задържали сака, или сме го намерили и сме видели неща, които не би трябвало да видим. Така или иначе, ние сме заплаха за него. Или за тях. И ще се опита да ни намери.

Марк се привежда напред, обляга лакти върху коленете си и се намръщва.

— Може ли да проследят телефонния сигнал? Така де, не сигнала… ти не използва телефонната мрежа, нали? А безжичния интернет. Може ли по някакъв начин да проследят него?

Марк просто размишлява на глас, но аз въпреки това отговарям:

— Не, не могат! Айфонът не беше свързан с айклауда. Може да бъде намерен в безжичната мрежа само през специално приложение или с айклауд. Искам да кажа, че той може да проследи последното място, откъдето е получен сигналът, но това е станало вероятно преди хората от самолета да се качат на борда. Със сигурност известно време преди катастрофата. Телефонът е бил прибран в кутията и изключен, когато самолетът е паднал. Затова онзи човек ще знае, че апаратът се е намирал някъде над Тихия океан, нищо повече.

Сигурна съм, че е вярно. Марк кима, съгласява се.

— Значи единствената връзка с това място, с този хотел е влизането в имейл акаунта от бизнес центъра на хотела, така ли?

— Да, айпи адресът ще бъде записан някъде. И ще показва откъде някой е влязъл в имейл акаунта. Вероятно онези хора ще намерят начин да разберат. Така или иначе, със сигурност могат да си позволят да наемат човек, който знае как да го направи — уточнявам.

Ще дойдат. Просто е въпрос на време. Може би вече дори разполагат с айпи адреса. Сигурно в момента пътуват насам.

— Значи ще дойдат, така ли? — пита Марк.

Разчел е изражението ми.

— Да — отговарям.

— В такъв случай си тръгваме.

Той се изправя и се запътва към лаптопа.

— Марк…

— Всичко е наред — уверява ме. — Имаме идеално извинение. Разболяла си се, получила си хранително натравяне, затова прекратяваме почивката си и се прибираме у дома, за да се прегледаш.

Усмихвам се. Това решава проблемите ни.

— Отивам да сменя полетите. Билетите не са с фиксирани дати, така че няма да има проблеми. Ще се опитам да намеря места за утре. Как ти се струва? — пита ме.

— Идеално.

Ставам и тръгвам към спалнята. Време е да стягам багажа. Мъчно ми е, че си тръгваме, но ако и когато тези хора пристигнат в хотела, предпочитам да съм в друга точка на земното кълбо, например у дома.

Вадя куфарите и изпразвам съдържанието на гардеробите върху леглото.

Поглеждам към най-горния рафт.

— Марк? — връщам се в дневната.

— Да? — вдига той очи от екрана.

— Ще го задържим ли?

Просто питам. Вече наистина не знам.

— Е, не може просто да го оставим в стаята, нали? — казва той. — Ако не искаме да ни арестуват, преди да отлетим за вкъщи. Ако оставим сака, май трябва да го скрием. Може би под бунгалото? Или пък да го вземем? Ерин, заминем ли от тук, няма начин да ни намерят.

Той се взира в лицето ми. Въпросът му остава без отговор.

Два милиона лири.

Не искам много от живота. Само къщата си, съпруга, някоя почивка — нямам против да е в икономична класа. Спокоен живот. Нашия живот. С два милиона ще изплатим ипотеката. И ще имаме начален капитал за нов бизнес на Марк или средства, с които да живеем спокойно, докато той намери нещо. Или пари за следването на детето, което може би вече расте в утробата ми. Спомням си как повърнах вчера на пода. Току-виж…

Вече осем седмици не пия хапчета. Не, не, твърде рано е да има симптоми. Почти съм сигурна, че повръщането предишния ден се дължеше на изпитите коктейли и на страха. Времето ще покаже.

А заминем ли си, няма да има как да ни проследят.

— Сигурен ли си, Марк? Не могат ли да ни открият по полетите?

Въпреки че сме изтрили данните си, може пък да има начин да прегледат списъците на пътниците от острова. Да проверят всички пристигащи и да намерят две имена, които не фигурират сред гостите в нито един хотел.

Марк поглежда навън през френските прозорци към гаснещата светлина в лагуната. Вълните ритмично и приглушено плискат под вилата.

— На този остров има към трийсет и шест хотела — бавно отговаря Марк. — Разгарът на сезона предстои, затова те са наполовина пълни. В този хотел има сто стаи, което ще рече двеста човека — половината са стотина човека. Умножи това по трийсет и шест хотела — приблизително три хиляди и шестстотин гости. Пет пристигащи и пет заминаващи полета дневно до Таити. Това са много хора. Много имена, които да проверят. Три хиляди и шестстотин имена, които непрекъснато се променят. Ще трябва да разчитат на нещо повече от това, повярвай ми.

Марк има право — променливите са прекалено много. Бихме могли да вземем сака, без никой да забележи.

— Да. Ще задържим сака. Отивам да приготвя багажа — казвам толкова ясно, че ако по някое време в бъдеще се зачудим чия е била идеята, ще помним, че е била моя.

Ще нося това бреме за двама ни. Марк кимва и се усмихва леко.

Ще задържим сака.

20

Митница

Четвъртък, 15 септември

Полетите ни са резервирани — първа класа до „Хийтроу“. Последната ни порция лукс. Последните дни от медения ни месец.

Приготвих багажа предишната вечер. Разкъсах вакуумните пликове и разпорих подплатата на куфара си много внимателно по тегела с ножичка за нокти. Разделихме парите между моя куфар и този на Марк, в моя пъхнахме айфона и флашката. Сгънах хавлиена кърпа върху пачките, за да прилича на подплата. Натъпках парите толкова плътно, че да не помръднат, колкото и да подмятат багажа ни. След това заших отново подплатата с игла и конец от хотелския комплект. За куфара на Марк се наложи да се обадим и да поискаме още един комплект.

Диамантите разпределих в пет отделни пликчета от шапките за душ. След това разрязах пет дамски превръзки, извадих пълнежа и пъхнах пликчетата вътре, по едно във всяка, отново ги прибрах в розовите опаковки и в картонената кутия. Митническите служители ще трябва здравата да поровят, за да намерят диамантите, особено като се има предвид, че обикновено не отварят багажа на пътниците в първа класа. Тъжно е, но е точно така — не го правят.

Дори да решат да отворят куфарите обаче, няма да има проблеми.

Основната спънка е пистолетът. Иска ми се да го задържим, в случай че нещо се обърка, но няма как да го прекараме през митницата, а със сигурност не искаме да привличаме внимание към себе си заради другите неща, които носим. Затова предишната вечер пъхнахме пистолета и няколко камъка от брега в калъфка на възглавница и я хвърлихме в бурните вълни на открития океан от другата страна на комплекса. В мътния мрак.

Лейла идва сутринта, за да вземе багажа ни и да ни изпрати до пристана. Усмихва се и ми пожелава бързо да се възстановя. Марк й подава два плика с логото на хотела. На единия пише нейното име и вътре има петстотин долара. Не е необичайно голям бакшиш за такъв хотел. Сигурна съм, че е получавала и повече. Достатъчно голям е обаче, за да остане доволна, без сумата да се набива на очи.

И заминаваме. Към Таити, после към летището на Лос Анджелис, после към Лондон. Накрая с кола към къщи.

По едно време, докато чекирахме багажа си в Таити, усещам върху себе си погледа на служителката. За части от секундата, но мисля, че тя забеляза. Забеляза как гледам куфара, нея, сигурна съм, че разбра. Но подмина. Само тръсна глава. Сигурно реши, че си въобразява. Или пък аз си въобразявах? В крайна сметка какво може да пренася незаконно от Бора Бора жена на сватбено пътешествие? Хотелски кърпи? Лепвам си уместно изражение и тя ми подава с усмивка паспортите през гишето.

На „Хийтроу“ получаваме куфарите си. Поредният прекрасен полет. И сме почти свободни. Почти у дома. Остава ни само да минем през митницата. Отбивам се в тоалетната преди това. Проверявам подплатата на куфара си — здраво зашита. На сигурно място. Дръпвам отново ципа и се запътвам към Марк до количките с багажа. И в този момент усещам как телефонът ми вибрира до крака. Спирам, преди да изляза от тоалетната. Нещо се е случило. Заковавам се на място, после се връщам при мивките, без да бия на очи. Заключвам се в кабинка и бързо вадя телефона.

Не е Марк, който да ми поръча да изхвърля диамантите и да бягам. Просто животът нахлува обратно. Истинският живот. Нашият живот. Имейли от приятели след сватбата, работни имейли, две пропуснати обаждания от Фил. Нищо спешно, обичайните неща.

Марк долавя настроението ми, когато го намирам. Постарава се да ме разсее. Разбирам какво цели и успява. Слава богу, защото, когато вдигам очи, вече сме на пътеката под надписа „Нищо за деклариране“ и излизаме в залата на терминала.

Успяхме и не беше чак толкова трудно.

Оглеждам облечените с ярки дрехи загорели хора, които се връщат в сивотата. Отвъд огромните стъклени стени на Терминал 5 ги очаква влажната Англия. Очаква нас. Боже, толкова се радвам, че се връщам. Отвън въздухът ухае на дъжд.

21

У дома

Петък, 16 септември

Върнахме се. Къщата е непокътната, както сме я оставили. Готова за новия ни живот като семейство. Прекрасната Нанси се е отбила и е заредила хладилника с пресни продукти, преди да се приберем. Оставила ни е резервните ключове и кратка бележка. Да не забравя да се обадя да й благодаря. Трябва да си запиша, защото иначе ще пропусна, сигурна съм, а е важно. Важно е да се върна към истинския си живот, да не се държа различно. Всички се нуждаем от някакъв ред.

Предишната нощ спах като къпана — никога не бих допуснала. Интересно как в някои етапи на живота ни тялото добива собствена воля. Би трябвало да се мятам и да се въртя цяла нощ след всичко, което ни се стовари на главите. Само че стана точно обратното. Пъхнах се между чистите чаршафи, потънах в леглото и спах като бебе. Марк също. Мисля, че не помръдна цяла нощ.

На сутринта приготви закуска. Яйца и домати върху препечена филийка с разтопено масло и висока димяща кана кафе. Каквото го обичаме. Всичко е каквото го обичаме — толкова успокоително, толкова прелестно познато. Слънцето огрява през високите прозорци. Марк снове напред-назад. Изглежда спокоен, доволен, докато се разхожда по боксерки и халат. Най-накрая сяда срещу мен и се храним мълчаливо с не толкова екзотична, но също толкова питателна британска храна.

Съпругът ми посяга към ръката ми през масата — несъзнателен жест. Вкопчваме се леко един в друг, телата ни търсят опора в този непознат и едновременно познат нов свят.

След закуска поглеждам през прозореца към дърветата отвън, към сплетените им клони на фона на синьото небе. Ясен и свеж ден. Марк стисва ръката ми. Усмихва ми се.

— Е, май вече можем да се залавяме, нали? — пита.

Усмихвам се. И на двамата не ни се иска. Да се залавяме. Още не искаме да се връщаме в действителността. Предпочитаме да седим тук заедно и да се държим за ръце. Ще го направим обаче. Ще го направим забавно. Марк и аз.

— Хайде да се залавяме — казвам и ставам от масата.

Първата ми работа е да разопаковам багажа — нямам предвид чистите и носените дрехи. Разрязваме с ножица подплатите на куфарите и изваждаме пачките. Марк вади стар спортен сак от гардероба си и аз се залавям да прибирам парите в него. Разбира се, сака, в който ги намерихме, вече го няма. Вероятно е в някой контейнер за смет в мазето на хотел „Четири сезона“ на Бора Бора, разкъсан и изпразнен от съдържанието си, което е на сигурно място.

След това вадя диамантите от дамските превръзки. Изсипваме ги в плътно пликче за фризер. Блестят дори през замъгления найлон. Марк прибира айфона и флашката в друго пликче за фризер, а аз отнасям и двете на тавана. Скривам ги под разхлабена изолация в ъгъла под стрехите. Там би трябвало да са на сигурно място. Помня колко много забравени неща открихме на тавана, когато купихме къщата. Неща, каквито остават незабелязани по мансардите с десетилетия, защото хората не слагат там вещи, на които държат, нали? Диамантите ще бъдат на сигурно място. Докато слизам по стълбата, ми призлява. Не знам защо, може би мисълта се е пенила някъде в съзнанието ми, но инстинктивно се досещам на какво се дължи.

Отивам в банята и намирам каквото търся в дъното на едно шкафче. Тест за бременност. Държа един пакет в банята за всеки случай. Никога не ми е допадала мисълта, че някой ден ще се наложи да търча спешно в аптеката, за да си купя. Обичам да съм подготвена, но сигурно вече сте го разбрали. Шейсет секунди. Размишлявам за нашия план. За следващата стъпка.

Най-трудно ще бъде с диамантите. Продажбата им. Превръщането им от красиви блещукащи възможности в студена твърда валута. Ще отнеме време и малко хитрост. И, разбира се, голямо търсене в интернет.

Нямам представа как се продават диаманти, нито на кого, но ще стигнем и дотам. Най-напред ще се оправим с парите. С другото ще се заемем после. Дори парите не са лесна задача обаче.

Не може просто да отидеш в банката и да подадеш на касиера един милион долара в брой. Възникват въпроси. Важно е откъде ги имаш. Данъците са проблем. По дяволите, дори обменният курс е проблем.

За късмет, Марк познава банките.

Шейсет секунди изтичат. Поглеждам надолу. Кръстчето е синьо. Хм. Ще опитам още веднъж. Оставям следващия на ръба на ваната и чакам.

Сигурно тестът не е верен. Възможно е. Най-добре още да не се впрягам много за този резултат, а да мисля за нашия план. Да. Планът.

Според Марк трябва да направим следното: да открием сметка на място, където не задават много въпроси. Има такива банки и Марк ще намери.

Предполагам, веднага се сещате на какъв човек обикновено не задават въпроси. Точно така. На богатите хора. На много богатите хора. Вероятно забелязвате повтарящия се мотив. Започвам да осъзнавам, че да си богат не означава непременно да имаш пари, за да си купуваш хубави вещи. Означава да имаш пари, за да заобикаляш правилата. Правилата са за другите хора, за хората без пари, за онези, които те возят в твоите автомобили, пилотират твоите самолети, готвят твоята храна. Правилата могат да се прескачат с помощта на пари или дори само благодарение на загадъчността около тях. Може да изчезват полети, хора да намират хора, хора да живеят или да умират, без да се занимават с полиция, лекари и ненужни документи.

Ако — само ако — имаш парите да осигуриш безпрепятствен ход на събитията около себе си. А благодарение на нашия сак ние можем да го направим.

Минават шейсет секунди. Проверявам. Кръстчето определено е синьо. Мамка му. Ама как така? Нали уж минава цяла вечност, докато забременееш? Не, не може да бъде. Сигурно нещо съм объркала. Чета указанията на опаковката. Не, нищо не съм объркала. Кръстчето означава, че си бременна, а остане ли кръгчето празно — не си.

Останал е само още един тест. И съвсем малко урина. Минават шейсет секунди.

Синьо кръстче. По дяволите. Ще имам дете.

Когато най-сетне излизам от банята, Марк е в кабинета и резервира два билета до Швейцария. Стоя до рамото му няколко минути, преди да се обърне.

— Добре ли си? — подсмихва се.

Стоя и мълча. Сигурно мисли, че кръшкам от задълженията си, докато той действа енергично. Опитвам се да отговоря, но не успявам. Не мога да му кажа. Това ще обърка плановете ни. Аз ще объркам плановете ни.

— Да, добре съм, извинявай. Съвсем се отнесох.

Той се засмива, а аз поемам по коридора да разопаковам докрай багажа.

22

Красива жена

Събота, 17 септември

Осем сутринта на Терминал 5 на летище „Хийтроу“. Подранили сме, полетът ни за Швейцария е чак след два часа.

Марк разговаря по телефона с човек на име Танги, свързал ги е отдавнашен колега на Марк от швейцарска банка. Сигурно помните Ричард. Той беше с Марк вечерта на запознанството ни. Е, дългите часове, през които Марк дундуркаше Ричард и мадамите му, се отплатиха. Този път Ричард урежда Марк.

Танги работи в швейцарската частна банка UCB. Днес ще открия сметка там. Наша собствена виртуална сметка в чужбина. Ще бъде под номер, без имена, без въпроси. Невинна. Така ще мога да превеждам средства на себе си или на нас двамата в британската си сметка през виртуалната в Швейцария. Всеки месец. Мога да плащам данък като самоосигуряващо се лице върху тези приходи. Мога да легализирам парите. Щом влязат в моята сметка, ще бъдат най-обикновен облагаем доход. Ще има проследими документи, до един законни, макар и не съвсем етични. Можем да изплатим къщата, да инвестираме, да планираме бъдещето за малкия живот, който бавно расте в утробата ми. Половин Марк, половин мен. С парите в банката Марк няма да се чувства притиснат незабавно да си намери работа, каквато и да е работа. Може да не бърза, да намери най-подходящата позиция. И пак ще станем каквито си бяхме. Ще разполагаме с пари за новия си съвместен живот. Който сега ми се струва по-важен от когато и да било.

Най-напред обаче трябва да се облека за предстоящата среща. Да изглеждам подобаващо за човек, който би си открил такава сметка и разполага с един милион долара в брой. Трябва да купим някакъв костюм, а Марк ме увери, че ще намерим нещо подходящо в дизайнерските магазини на Терминал 5, затова и пристигнахме рано.

Оглеждам ги, докато Марк приключва разговора си. Чистите, измити и лъскави витрини на „Шанел“, „Ермес“, „Прада“, „Диор“, „Гучи“, „Бърбъри“, „Луи Вюитон“, „Ботега Венета“ покрай просторния салон. Пълни с красиви и скъпи облекла. Неизчерпаем избор от обувки, сака, рокли и чанти. Рай за купувачите. Марк затваря телефона и се обръща към мен с извити вежди.

— Готово. Така, да вървим да пазаруваме. — Усмихва се до ушите и ме хваща за ръка. — Накъде, госпожо Робъртс?

Отново оглеждам салона. И изведнъж се чувствам малко нервна. Днес ще пазаруваме със собствени пари, но в крайна сметка харчим парите, които намерихме. Замислям се за самолета дълбоко под водата, за пътниците в него и си спомням думите на Марк: били са лоши хора. А ние не сме лоши хора, нали? Не. Не сме. Тръсвам глава и прогонвам мислите.

— „Шанел“? — предлагам.

Магазинът като че ли е най-големият и със сигурност е най-впечатляващ.

— Така да бъде. — Марк забелязва неохотата ми и ме насърчава с поглед. — Не забравяй, че не бива да се притесняваш от етикетите с цената. Това е инвестиция, трябва да изглеждаш както подобава, иначе няма да се получи. Можем да похарчим много пари тук, ясно?

Той изважда платинената карта „Американ Експрес“ от кожения си портфейл.

— Хайде да се развихрим.

Не успявам да сдържа усмивката си. Някъде дълбоко в мен една тийнейджърка се разпищява от радост.

Сигурна съм, че сте гледали филма, знаете как става. Марк ме преведе като истински Ричард Гиър покрай дизайнерските бутици към ярко осветения магазин на „Шанел“. Лаская се от мисълта, че винаги съм изглеждала доста стилно със средно скъпите си дрехи. С радост ще платя петстотин лири при специални поводи. Официална рокля, кожено яке, обувки на „Джими Чу“, но ще се стъписам, ако трябва да платя две хиляди лири за красиво бюстие. Знам, че харча повече, отколкото би трябвало, но дори аз не обичам да спирам в магазини, където поднасят шампанско в съблекалнята. Днес ще го направя обаче. И си е съвсем в реда на нещата.

Влизаме вътре, там са само двете продавачки, една от които лъска витрината на бижутата, а другата бърше прах от чантите на най-високата лавица. И двете ни поглеждат, когато влизаме. Преценяват ни с очи, пресмятат. Мислех, че днес сутринта излязох от къщи доста елегантна, но докато приближаваме тези момичетата, изведнъж се чувствам опърпана. Усещам как обичайната ми самоувереност се изпарява. Очите на продавачките се плъзгат от мен към Марк. Цялото внимание е насочено към него — към великолепния Марк с кашмирен пуловер, джинси и сако. Към ролекса му, който проблясва на светлината в магазина. Преценили са ни и са решили, че господинът до мен е главната персона, той е човекът с парите.

Марк се навежда и прошепва в ухото ми:

— Иди да поразгледаш. Аз ще се оправя.

Целува ме по бузата и приближава към вече усмихнатите продавачки.

Отдалечавам се към рафтовете и разглеждам розова копринена блуза, чийто етикет съвсем ясно се вижда — 2470 лири. Платинената кредитна карта на Марк здравата ще пострада днес.

На отсрещната стена забелязвам огромен плазмен екран, на който показват есенно-зимната колекция на „Шанел“. Цяла армия слаби момичета, облечени в туид, кожа и дантела, плеяда на безукорния вкус. Поглеждам към Марк — привел се е над щанда и разговаря с продавачките, които се кискат изчервени. О, Марк. Всички ме поглеждат и грейват в усмивка. Казал им е, че сме младоженци, по израженията им познавам. И аз грейвам в усмивка в отговор, махвам и безукорно облечена делегация се отправя към мен.

Русата асистентка, по-високопоставената от двете, заговаря първа:

— Добро утро, госпожо. Поздравления, между другото! — И усмихната поглежда към Марк.

Червенокосата помощничка следва примера й и поклаща глава в знак на съгласие, докато русата продължава:

— Съпругът ви ни осведоми, че ви трябват три тоалета за днес, нали така? — Звучи на седмото небе.

Учудено стрелвам Марк с поглед. Три тоалета? Той се усмихва широко и вдига рамене. Добре, разбирам какво правим — забавляваме се. Ето това правим. Поемам дълбоко въздух.

— Да. Три дневни тоалета — отговарям, като че ли е нещо съвсем обикновено.

— Чудесно, ще донеса есенно-зимния каталог да поразгледаме. Получихме новата колекция през уикенда, така че разполагаме с почти всичко. Кой размер сте? Бихме могли да вземем мерките ви, но просто за ориентир.

— Френски трийсет и четири — отговарям.

Може и да не притежавам дреха на „Шанел“, но си знам размера по френската номерация.

Намират каталога, разглеждаме го най-подробно. Поднасят ни газирана вода.

Трябва ми подходящо облекло — като за някой, който има един милион долара в брой. Трябва да изглеждам лъскава, изискана. Като човек, в когото не можеш да усъмниш, на когото не искаш да противоречиш.

Започваме пробите с характерната за марката вълнена пола от букле и розовата копринена блуза. Само че с Марк бързо стигаме до извода, че може би тоалетът е твърде официален за целта. В крайна сметка не бива да изглеждам като служителка в банката.

След това пробвам рокля в карамелен цвят от пролетно-лятната колекция. В Женева все още ще е достатъчно топло за нея, а в съчетание със сако ще свърши чудесна работа. Роклята ми стои, както не ми е стояла друга дреха досега — спуска се в свободен набор от тънките презрамки, показва точно колкото трябва от тихоокеанския ми тен на деколтето и се гмурва безгрижно между гърдите ми. Асистентката я съчетава с дебели златни обеци и кремави еспадрили. Когато се поглеждам в огледалото, съм преобразена в друга версия на себе си. В гръцка наследница с богат по-възрастен любовник, готова за Санторини.

Единият тоалет е избран. Остават още два. Червенокосата продавачка идва с шампанско във високи заскрежени чаши. Не съм забравила теста за бременност от предишния ден, затова отпивам малки глътки.

Вторият тоалет, който избираме, се състои от чифт прилепнали кожени панталони и тънък черен кашмирен пуловер, колие на „Шанел“, черни боти и черна пелерина. Минималистично, сексапилно.

Последният тоалет е вдъхновена от шейсетте блуза с яка „скафандър“ от вълна в черно и сиво със скрити в тъканта блестящи частици. Пола-панталон, боти и класическо зимно палто на „Шанел“ от същия плат като блузата. Стопроцентова принцеса от Емирствата. Съвършено излъскана.

Допивам газираната си вода, докато Марк плаща — дори не мога да си представя за какви разходи става дума, — сбогуваме се и се разделяме с двете предоволни продавачки.

След това се отправяме към „Ботега Венета“. Трябва ни нова чанта за парите — не мога да отида в банката със стария спортен сак на Марк. Трябва ми нещо, което не бие толкова на очи и което е подходящо да го нося аз. Намираме стриденосивкав кожен сак с идеалната форма и големина. Ще сложим парите вътре, а аз ще се преоблека в хотела в Женева. Приключваме точно преди да ни повикат за полета.

23

Парите

Събота, 17 септември

Седнала съм на ръба на леглото в хотел „Четири сезона“ в Женева. Ваучерът, който Лейла ни издаде на Бора Бора, веднага влезе в употреба. Сърцето ми блъска в гърдите.

Марк отново говори по телефона с Танги.

Вече съм облечена за срещата. Навън е малко хладно, затова избрах втория тоалет — кожения панталон и кашмирения пуловер. Елегантен, изискан и секси — жена, която знае какво иска. Изглеждам точно като човек, който би откривал такава сметка, а до мен е сакът от „Ботега Венета“, в който се крие цяло състояние. Оглеждам се във високото огледало, а от дневната долита гласът на Марк. Жената в огледалото е богата, самоуверена. Не се чувствам по този начин, но изглеждам точно така.

Марк приключва разговора и идва при мен. Днес аз ще свърша трудната работа. Ще вляза в банката сама и ще предам парите. Усещам как сърцето ми бие до пръсване в гърдите дори само като си представя какво предстои.

— Не го мисли така — казва ми Марк. — Не си представяй как предаваш подозрителен сак насред банката. Защото на тях няма да им изглежда така. Говоря сериозно, Ерин. Не си видяла и половината от онова, което аз съм виждал в банките… Веднъж излизах с някакви петролни типове в „Мейфеър“, които разнасяха сто хиляди лири в спортен сак. Сто хиляди британски лири за една нощ по клубовете. Знам, че на нас ни се струва нереално и пари в сак със сигурност изглеждат подозрителни, но никой закон не го забранява, нали така?

Само го гледам. Май пак ще повърна. Веднъж вече го направих.

Гади ми се от нерви. Нежно цвете съм аз. Причината са болките, прииждащи дълбоко откъм утробата ми — първите признаци на бременността. Днес сутринта проверих в Гугъл. Хормони. Пресметнах според първия ден на последния си цикъл, че съм бременна от шест седмици. Явно на този етап болките са нещо съвсем нормално. Вероятно така тялото ми се подготвя да създаде едно човешко същество. Старая се да не мисля много за това. Марк още не знае. Моментът не е съвсем подходящ да му кажа, нали?

Отново усещам да ми се гади. Вълни от гадене, последвани от блажено спокойствие.

— Ами ако ме попитат откъде имам парите?

— Няма, Ерин. Няма да го направят. Ако е незаконно, със сигурност няма да искат да го знаят, нали? Замисли се. Такъв е законът — знаеш ли, че парите са незаконни, длъжен си да осведомиш властите. Ако питат всеки подозрителен човек, който иска да си отвори сметка в швейцарска банка, как се е сдобил с парите, икономиката ще се срине. Никой не си открива сметка там с пари, които е събрал от рождения си ден. Стига, Ерин!

Марк има право, разбира се.

— Сигурно ще ме вземат за компаньонка или нещо такова. Ще решат, че парите ми са от там…

— По-вероятно е да помислят, че източваш парите на съпруга си, преди да се разведеш с него. Сигурен съм, че често им се случва. Аз поне така щях да си помисля, ако те видя — усмихва се той.

Боже! В такива моменти се питам за кого съм се омъжила. Съдейки по изражението му, Марк явно смята, че ми е направил комплимент.

Нова вълна от гадене. Смълчавам се, докато отмине.

— Значи той ме очаква?

Надигам се бавно от леглото, като внимавам да не правя резки движения.

— Да, и не знае, че сме женени. Казах му, че си нова клиентка. Знае, че става дума за голям депозит в брой. И че въпросът е деликатен. Това е.

Марк си взема ябълка от кошницата в стаята и отхапва. Знам, че той не може да отиде, защото е пряко свързан с банката, но няма как да не забележа, че всъщност той не оставя никакви лични следи. В банката ще видят моето лице, това ще запомнят. Но пък хубавото на швейцарските банкови сметки е, че след като бъдат открити, информацията е защитена. Пък и името ми по паспорт е Лок. Още не съм го променила на Робъртс. Що се отнася до предишните служебни контакти на Марк, той няма никаква връзка със споменатата клиентка. Днес Ерин Лок ще си открие банкова сметка, но името ми изобщо няма да е свързано с нея. Тя ще има единствено номер. Непроследим обратно до мен. Непроследим до никого от двама ни.

Изправям се и за последен път се оглеждам. Добре съм се справила с грима и косата. Изглеждам както трябва. Като се замисля, изглеждам като човек, когото бих очаквала да видя в онази първа класа преди две седмици. Като човек, какъвто трябваше да бъда в онзи салон. Ако светът беше различен. Ако нещата винаги изглеждат както си ги представяш. Само че, както и във филмите, някои неща изглеждат по-реални, когато не са.

За секунда виждам майка си в собственото си отражение — моята млада и красива майка, но само за секунда, като вълна, набраздила водна повърхност, и после тя изчезва, отново се скрива на сигурно място. Гаденето намалява. Ще се оправя.

— Е, тръгвам — казвам.

Марк кима въодушевено и ми подава чантата.

— Колата би трябвало да е долу.

И след това съм вече сама.

В асансьора съм отразена безброй пъти в огледалната кабина, задушена от тишина. Вратата се плъзва безшумно и коридорът се скрива от поглед.

Ами ако никога повече не видя крещящия спираловиден десен отново? Ако ме арестуват в банката още щом затракам с токчетата си в мраморното фоайе? Какво ще стане със синьото кръстче вътре в мен?

Или още по-лошо — ами ако вътре ме чака човекът, който изпрати онзи есемес? Помня трите трептящи сиви точки.

Ако някак е разбрал къде отиваме? Представям си го като мъж. Разбира се, може да е жена или няколко души. „Те“ може вече да са осведомени за ходовете ни, за плановете ни. Защо не? Може да не съм догледала нещо. По-точно, „ние“ не сме догледали. Вече сме допуснали грешка, която ще ни провали. В крайна сметка с Марк сме обикновени хора от Северен Лондон, нормални, лесно откриваеми.

Сега имам по-ясна представа как е устроен техният свят, как много неща остават скрити за окото. Скромният ми живот се очертава в релеф. Коя съм била преди в общата картина и коя съм сега.

Ние, човешките същества, притежаваме огромна способност за адаптация, нали? Като растения изпълваме саксиите си. Но има и нещо повече — понякога сами избираме саксиите, някои от нас получават тази възможност. Май наистина зависи докъде сме склонни да стигнем, нали? Досега не съм го разбирала. Замислям се за Алекса, за майка й, за тяхното решение, за тяхното сбогуване. Понякога изборът, пред който сме изправени, притежава сурова красота.

Приспособена съм към сегашното ни положение. Станала съм различен човек. Виждам новата личност в огледалата край себе си. Стабилна. Неумолима.

Или поне такава изглежда. Отвътре е различна. Отвътре е само дихание и тишина. Защото съм уплашена. Чисто и просто — като заобиколена от акули във водата. Само че ще дишам дълбоко и ще се овладея, няма да изпадам в паника и няма да мисля за неща, които са извън моята власт. Не е безопасно да разсъждавам много. В момента си нямам доверие — може би докато не се кача отново в този асансьор няколко часа по-късно. После ще мога да мисля.

Все пак една мисъл успява да се прокрадне.

Отглас от нещо познато.

Мисълта е: всъщност не съм длъжна да се върна в този асансьор, нали? Изобщо не съм длъжна да се върна. Мога просто да изчезна. Мога да открия банковата сметка и да замина. Да напусна живота си. Какво ще стане, ако изчезна? Ако зарежа Марк в хотелската стая в Женева? Бих могла да се измъкна още сега със сака в ръка и просто да изчезна. Изобщо да не стигна до банката. На никого няма да липсвам, нали? Животът продължава. Винаги продължава. Сигурна съм, че ще си изградя хубаво съществуване някъде другаде. Всички ще ме забравят — Марк, приятелите ни, хората от самолета, полицията. Никога няма да намерят мен или парите, нито нероденото ни дете.

И ето го проблема. Марк. И нашият живот. Тази единствена нишка. Цялото ми тяло отмалява, когато мисля за него, все едно излизам на слънце. Марк. Единствената ми връзка с предишния ми живот, с моя живот. С живот, от който си давам сметка, че мога да се отърся като от стара черупка.

Марк и нашият живот. И нашето бебе. Нероденото ни дете. Можем да се променим заедно, нали? Ще продължим напред заедно.

Майките не бягат. Съпругите не бягат. Освен ако не бягат от нещо.

Марк е всичко, което имам. Защо да бягам от него? Ами ако избягаме заедно? Тримата. Слагам свободната си ръка върху корема, ниско, върху утробата. Там, вътре, на сигурно място, е всичко, за което си струва да се боря. Здраво стисвам очи — правя го за нашето бъдеще, за нас, за семейството ни, което създавам от кръв и кости вътре в тялото си. Скоро ще кажа на Марк. Ще го направя. Но засега тази лично моя връзка ми допада. Само ние двамата — аз и моят пасажер — още малко. Когато всичко приключи, ще споделим тайната си. Щом стане безопасно. Стисвам по-здраво дръжките на сака, кокалчетата ми стават на розови и бели петна, когато се чува дрънчене и вратата се отваря, аз прекосявам просторното фоайе и излизам на щипещия септемврийски въздух.

Оказва се много по-просто, отколкото си представях!

Танги ме посреща на стълбите на банката. Представят ме на Матилда — дребна брюнетка с безупречен кок, която ще се заеме със сметката ми днес. Тя е учтива и ефективна, докато ми обяснява процедурите.

Малко се срамувам, докато й подавам сака с парите, въпреки че вече сме се уединили в отделна стая и единствено тя вижда какво правя. Матилда го поема невъзмутимо — излишно съм се срамувала. Все едно й подавам дрехи от химическото чистене.

Раменете й се огъват леко от тежестта на сака. Нищо необичайно, допускам.

— Един момент — кимва отривисто и излиза от стаята.

Отнася парите за преброяване. Любопитно е как в свят на електронно банкиране и непрекъснато развиващи се технологии все още се налага преброяване на хартиените пари. Е, електронно, но разбирате какво искам да кажа.

Поставят шумолящите банкноти в машина, пачка по пачка, докато накрая на екранчето се появява цифрата един милион долара. Може би някъде има служител, чието единствено задължение е да прокарва хартиените пари през тези машинки.

Седя сама. И чакам. Мислите ми блуждаят.

Банкнотите може да се окажат белязани, може да бъдат проследими до незаконния си източник. Полиция, правителствени служби — всъщност всеки може да бележи банкнотите физически с маркер или с печат, или като запише серийните им номера. Разбира се, проверила съм в Гугъл. Проверила съм серийните номера на банкнотите.

Нещо повече, сигурна съм, че тези банкноти не са белязани. Няма начин хората от самолета да имат пари, белязани от правителствена служба или от полицията. Те очевидно разбират какво правят. Е, не разбират от авиация, но, общо взето, са наясно с бизнеса.

Естествено, биха могли да маркират собствените си пари, нали? Ако възнамеряват самите те да ги следят. Защо обаче да го правят? Не са знаели, че ще намерим пачките. Не са знаели, че ще ги вземем.

Понякога се налага да си напомням, че хората от самолета не са всезнаещи. Няма как да са предвидили всичко това. Онова, което се е случило на тях, а впоследствие и на нас, е случайност. Не биха могли да знаят, че ще се разбият, а ние ще намерим сака. Всичко това е непредвидимо, неизвестно. Парите категорично не са белязани. Никой няма да ги потърси. Никой няма да потърси Марк и мен.

Матилда се връща с празния сак, вече сгънат, и го слага до още топлата разпечатка. Разписката за парите в депозита. Подава ми писалка. Цифрата, която търся, е в най-лявата колонка — 1 000 000 американски долара, внесени в брой.

Подписвам.

След това оформяме ежемесечно нареждане за паричен превод в собствената ми фирмена сметка във Великобритания. От швейцарската всеки месец ще ми бъде изплащана неголяма сума от фирма фантом. Пред данъчните ще обяснявам парите като хонорар за консултантски услуги от моя страна. После, когато ни потрябва по-значителна сума за къщата или за нещо друго, ще преведем по-големи порции и ще ги обясним като комисиони по проекти. Ще издадем няколко фактури за кухата фирма — нещо арабско. Трябва да изглежда така, все едно някой е отпуснал солидни суми на британски режисьор през швейцарска сметка за заснемането на късометражни документални филми. Не се тревожете, ще платя данъка върху всички суми. Ще си водя сметка. Ще внимавам страшно много, честна дума. Цялата кореспонденция ще се препраща към частна пощенска кутия тук, в банката. Матилда ми дава два ключа за нея.

След значително по-малко документи, отколкото може да си представи човек предвид количеството пари в брой, Матилда завърта капачката на писалката „Монблан“ и се усмихва. Готови сме.

Ръкуваме се делово — сделката е приключила.

Аз съм милионерка. Парите са на сигурно място, „в банката“, както се казва.

Излизам при колата, която ме очаква, и буквално летя на крилете на успеха, необременена от тежестта на чантата. Информацията за цифровата сметка, суифт кодът, айбанът, паролата и ключовете са на сигурно място в чантата ми.

Докато слизам по каменните стъпала към мерцедеса, онази мисъл отново изплува на повърхността като пеперуда, която ту се показва, ту се скрива от поглед: не се връщай. Не се качвай в колата. Не отивай в хотела. Никога.

Не знам откъде извират подобни мисли. Отнякъде дълбоко. От подсъзнанието. От себичната част, която не желае да споделя. Нашите инстинкти, нашите рефлекторни реакции, всички онези неволни процеси, които ни даряват с мъдростта си. С първичната си мъдрост. Аз усещам силен порив да се отскубна и да избягам. Да взема нещо, което не е мое.

Представям си как Марк ме чака в хотелската стая, как крачи напред-назад, поглежда часовника си, застава до прозореца, наднича надолу към улиците на Женева, денят постепенно гасне и става нощ, светват уличните лампи, а от мен няма и следа. Ами ако не се върна?

Бих могла да отида навсякъде с парите, бих могла да направя всичко. Спирам на стълбите пред банката. На чист въздух. Бих могла да съм всеки. Разполагам със средства. Вече стигнах дотук, защо да спирам? Хиляди възможни бъдещи развития нахлуват в мислите ми. За красив живот другаде.

Нови неща. Приключения. Зейнала бездна от възможности. Страховита свобода. Колата е тук, чака ме отсреща на улицата.

Аз съм изборът, който правя. Искам ли това семейство? Наистина? Или искам нещо друго?

Продължавам да вървя към колата, дръпвам дръжката, настанявам се на кожената седалка и затръшвам вратата. Двайсет минути по-късно съм обратно в хотелската стая, в прегръдките на Марк.

24

Мъртви ли сме вече?

Неделя, 18 септември

У дома сме от два дни. Няма да ви лъжа — чувството е странно. Времето. Светлината. Завръщането. Там, откъдето сме започнали. Според плана трябва да продължим по обичайния начин. Да изпълняваме задълженията си, да се срещаме с приятели, да говорим за сватбата и, разбира се, отново да се заловим за работа. Е, поне аз. Утре сутринта ще снимаме Холи в дома й — по-точно в дома на майка й, — затова тази вечер трябва да премисля много неща. Да се върна отново в играта. Важно е всичко да изглежда като преди.

Марк се заема с основаването на консултантска фирма. Идеята е страхотна — той притежава нужните умения и има професионалния опит да помага на хората с много пари да спечелят още повече благодарение на правилно преценени инвестиции. Идеята зрее още откакто пристигна есемесът на Рафи. След като не може да си намери работа, Марк възнамерява да си създаде! Вече разполагаме и с нужния първоначален капитал. Няма да се примири, че е безработен, ще запретне ръкави и ще предизвика събитията. Планира накрая, когато фирмата му потръгне, да стане партньор на Хектор, който работи за хедж фонд, откакто го освободиха. Срещнаха се през уикенда, за да обсъдят потенциален списък с клиенти. За да улесним нещата, Марк твърди, че за първоначален капитал всъщност използва обезщетението, което получил, когато са го освободили от банката. Никой, освен Каро не знае, че всъщност Марк не е получил никакви пари. И защо не, да му се не види? Светът се отдръпна от Марк, защо той да не се опита да го настигне?

Трябва да прегледам бележките си, преди да отида с Фил да интервюирам Холи утре. Странно ми е да си представя, че докато ние сме се носели по синьо-зелените вълни под слънцето, Холи е излязла на хладното сивкаво лондонско слънце за пръв път от пет години. Дънкан, моят тонтехник, не може да се присъедини към нас, затова Фил ще се заеме и със звука. Голямо бижу е.

Много работа има да се свърши преди утрешния ден, но ми е трудно да се съсредоточа. Мислите ми сноват между два свята. Между стария и новия ми живот.

Поглеждам към Марк, който сортира купчини визитни картички. Стотици, хиляди, събрани за дванайсет години, изпълнени със срещи, вечери, събития, питиета с хора от бранша — зад всяка визитка се крие човек. Човек, който би могъл да ни бъде от полза сега. Марк е запазил всяка картичка, която е получил. Помня, когато за пръв път ги видях в чекмеджето му, помня ужаса. Сега той ги разглежда и свързва всяка от тях с конкретно време и място, с ръкостискане, разговор, усмивка.

Марк се е запознавал с много хора през годините, може да успеем да намерим купувач за камъните чрез някой от деловите му контакти. Той проучи законовата страна на продажбата на диаманти — удивително е колко неща можеш да намериш в интернет. Не знам как са се оправяли хората без Мрежата. Ние със сигурност не бихме могли да направим това, което вършим сега.

Проучих в Гугъл „Хатън Гардън“ — диамантения квартал на Лондон, докато бяхме в салона на летището на връщане от Женева. Разсеяно, просто търсех къде се продават скъпоценни камъни. Прецених въпроса като относително безопасен за Гугъл. Неособено подозрителен. Винаги можех да кажа, че след сватбата с Марк сме се уговорили да продадем годежния ми пръстен, за да покрием ипотеката. И това е възможност — да продадем диамантите лично, само че сигурно ще предизвикаме подозрения. По-добре ще е да ги продадем през частен търговец, през посредник.

Марк се опитва да ни подсигури във всяко отношение — е, доколкото е възможно. Явно ще се окаже сложно, но не е незаконно човек да продава диаманти. Просто е много деликатно. Той разпитва предпазливо. След като всичко това приключи, ще трябва да изтрием харддисковете си.

Спомням си компютъра в Бора Бора. Дали са открили откъде е влизано в имейл акаунта им? Дали са разбрали къде сме били? Дали изобщо търсят, или просто са се изпарили? Търся в интернет имената на фирмите, които помня от преведените имейли, но не откривам нищо. Тези хора са призраци. Привидения.

Вече е късно, когато телефонът у дома звънва. Наближава шест, обгръща ни лондонският сумрак, озарен от синкавото сияние на мониторите на лаптопите ни. Аз скачам — звънът ме връща в действителността, но Марк ме изпреварва. Очаква обаждане за диамантите.

Поведението му тутакси се променя, когато чува гласа отсреща. Отпуска се.

— А, здравей.

Майка му. Сюзан. Познавам по тона му — провлачен и закачлив. Двамата много се обичат.

Опитвам се да се вглъбя в проучването си, докато той разказва на Сюзан за медения ни месец. Тя знае, че сме се върнали малко по-рано заради моето „хранително натравяне“, но това е първият им истински разговор за пътуването ни. Акули, силно слънце, пусти плажове, пътуването с хеликоптера, печене на слънце и почивка. Не знам колко време продължава разговорът, но се вслушвам внимателно, когато тонът на Марк се променя.

— Какво?

Той се напряга, застива мълчаливо с изопнато лице, докато приглушеният й глас повтаря. Поглежда ме. Нещо става. Нещо не е наред. Махва ми и аз заставам до него и телефона.

— Мамо, Ерин е до мен, ще й дам телефона. Кажи и на нея каквото каза на мен. Не, просто го повтори. Моля те, мамо, просто…

Подава ми телефона. Поемам го объркана и го вдигам към ухото си.

— Сюзан?

— Здравей, миличка. — Гласът й звучи меко и малко объркано. — Не знам защо Марк се ядоса толкова. Просто говорех за медения ви месец…

— О? — Поглеждам към Марк, който се е облегнал на канапето и ми кима да продължа разговора.

— Да, казвах му какъв късмет сте извадили, защото новината от вчера… — Тя млъква, като че ли имам представа за какво говори.

— Каква новина, Сюзан?

— Във вестника. За случилото се. — Опитва се да ми подскаже, но нямам представа за какво.

По дяволите! Каква новина? Поглеждам Марк. За самолетната катастрофа ли? Да не би да са намерили самолета? И вестниците да са отразили новината.

— Извинявай, Сюзан, но какво пише във вестника? — Старая се гласът ми да звучи спокойно.

— За злополуката с онази млада двойка. Тъкмо казвах, че за късмет, вече не сте там, защото знам, че преди време и ти си преживяла инцидент при гмуркане. Толкова е опасно. Добре че не сте били там.

О, боже! Млада двойка. Добре ли са?

— Какво точно се е случило, Сюзан? — Давам знак на Марк да потърси в интернет.

— Чакай да си спомня. Ами инцидентът станал в събота. Прочетох май в „Мейл он Съндей“ днес сутринта. Вестникът е някъде тук. Не знаех, че толкова ще се заинтригувате. Много е тъжно, разбира се. А, ето го, чакай да намеря новината.

Чувам я да шумоли, търсейки из отрупаната си с вестници кухненска маса, докато поглеждам към Марк, приковал очи към екрана на лаптопа. Поглежда ме — намерил е новината. Дава ми знак да приключвам разговора със Сюзан. Чувам я как шумоли и цъка с език отсреща по телефона. Провиква се приглушено:

— Греъм, виждал ли си някъде „Мейл“?

Не мога да я чакам.

— Сюзан, Сюзан? Всичко е наред, не се тревожи. Ще потърся новината по-късно.

— А, добре, скъпа. Извинявай. Ужасно е, нали? Може би ги познавате. Не помня имената им, но са били млада двойка. Изглеждаха много приятни хора. Имаше и снимка. Мъчно ми е за близките им. Тъкмо казвах на Марк, че е късметлия, задето не сте били в морето тогава. Много тъжно. Но не искам да развалям хубавите ви спомени, явно сте прекарали чудесно. Донесете снимки, като дойдете за Коледа. Ще ми е приятно да ги разгледам.

— Да, непременно. Ще донесем. — Възползвам се от естествената пауза в разговора: — Сюзан, трябва да тръгвам. Извинявай, но съм сложила да варя макарони, а Марк излезе от кухнята. Да ти звънне ли утре?

Марк извива вежди, когато споменавам макароните. Свивам рамене: какво друго да кажа?

— Разбира се, скъпа, няма да те задържам. Да, предай му, че утре вечер ще съм свободна. Сутринта ще играя бридж, затова да звънне по-късно следобед. Чудесно. Дочуване, миличка.

— Дочуване. — Затварям и избухвам: — Мамка му!

— Ела да видиш.

Стоварвам се на канапето до него и ужасено преглеждам статиите.

„Британско семейство загинало по време на гмуркане в Бора Бора“, пише в „Гардиън“. „Смърт в рая“, съобщава „Мейл он Съндей“. „Водолазна трагедия с британци“ — „Сън“.

Новината не е на първа страница, но повечето вестници я съобщават.

Трагична смърт на британци по време на гмуркане

Съпрузи от Великобритания са се удавили заедно на гмуркане в Бора Бора, след като изпаднали в паника и свалили кислородното си оборудване.

Британска двойка е загинала по време на трагичен водолазен инцидент на почивка на полинезийския остров Бора Бора тази седмица.

Даниъл (35 г.) и Сали Шарп (32 г.) са загинали при нещастен случай на остров Бора Бора. Инцидентът се случил, докато двамата се гмуркали заедно с водолазния инструктор на хотела в Южния Пасифик.

Според очевидци двамата изпаднали в паника и свалили кислородните си маски на осемнайсет метра дълбочина недалече от хотел „Четири сезона“.

Говорител на полицията от острова съобщава, че двамата са глътнали много морска вода, а аутопсията впоследствие разкрива, че дробовете им също са били пълни с вода.

Според местен новинарски уебсайт няма признаци за нищо съмнително.

Изследвано е оборудването на двойката и специалистите не са открили проблеми, но са установили, че главните кислородни бутилки на британците са били празни.

В резервните им бутилки имало въздух, но съпрузите Шарп изпаднали в паника и не успели да ги използват, обясняват властите.

Трагедията се разиграла в събота следобед, на 17 септември, на деветия ден от планираната почивка на младата двойка.

Проблемите започнали десет минути след началото на половинчасовото гмуркане, когато управителят на фонд „Инвестекс“ Сали забелязала, че индикаторът на кислородния й апарат е в червената зона, и дала знак на инструктора, че въздухът й свършва. Хотелският инструктор Конрадо Теналия (31 г.) се опитал да се намеси, но скоро станало ясно, че съпругът на Сали, Даниъл Шарп, също има проблеми. Инструкторът не бил в състояние да помогне и на двамата едновременно, съпрузите изпаднали в паника заради безнадеждната ситуация и започнали да боравят неумело с оборудването си. Свидетели от друга група гмуркачи твърдят, че „нещата бързо се влошили“. Според гмуркачката Касия Везели (29 г.) маските и на двамата паднали, защото те се „мъчели“, което вероятно още повече е задълбочило паниката им. Инструкторът се опитал да се намеси, но нещата излезли извън контрол.

„Ние, другите гмуркачи, също се ужасихме, защото не знаехме какво да направим. Не знаехме какво се случва. Допуснахме, че и другите кислородни бутилки не са наред, затова изплувахме да потърсим помощ от лодката. Инструкторът ни даде знак да изплуваме бавно, защото видя, че всички сме уплашени. Беше много страшно“, споделя Касия пред местните новинарски агенции.

Първите пристигнали на мястото на инцидента не успяват да реанимират двамата туристи. Смъртта им е обявена при пристигането им в болницата във Ваитапе.

Британското посолство в столицата на френска Полинезия Папеете съобщава, че оказва съдействие на близките.

Бора Бора е международна туристическа дестинация, известна с морските си курорти. Мястото е еднакво популярно сред младоженци и заможни туристи, а в луксозните хотели отсядат знаменитости като Дженифър Анистън и Джъстин Теру, Бенедикт Къмбърбач и Софи Хънтър, Никол Кидман и Кийт Ърбан, и клана Кардашиян.

Курортът привлича и любители на гмуркането, които искат да се запознаят с тропическия животински свят.

Според Международния водолазен справочник мястото, където двамата съпрузи са намерили трагичната си кончина, е описано като подходящо за гмуркачи с всякакви умения.

Според справочника на мястото няма „почти никакво течение“, а максималната дълбочина е осемнайсет метра — най-голямата, до която е позволено гмуркане без свидетелство за напреднали на Професионалната асоциация на водолазните инструктори или сходно на него.

С Марк притихваме изумени.

Мили боже! Двойката, с която ходихме на излет в планината. Приятните ни спътници са мъртви. И как само са намерили смъртта си! Пълен ужас! Долавям отглас от паниката, която сигурно ги е обзела. По дяволите. Овладявам я. Прогонвам я.

Въпросът увисва във въздуха. Всъщност въпросите са два. И двамата мислим за същото. Убити ли са били? Дали някой нарочно не е повредил оборудването им?

— Какво смяташ? — нарушавам накрая напрегнатото мълчание.

Седим в мрака, а слабото сияние на компютърния екран осветява пребледнелите ни лица.

— Може да е нещастен случай — казва той.

Не съм сигурна дали е въпрос или твърдение. Съпрузи на трийсет и няколко години са загинали в нашия курорт три дни след като влязох в имейл акаунта на хората от самолета. Два дни след като напуснахме острова.

— Дали, Марк? Иска ми се да бъде нещастен случай. Моля те, кажи ми, че е така.

— Виж, водолазните инциденти не са рядкост. Да, наистина е странно съвпадение — и времето, и мястото, — но това не означава непременно, че са били убити. От полицията не подозират нищо нередно, нали?

— Икономиката на острова се крепи на туризма, Марк! Няма да кажат на пресата, че там убиват туристи!

— Да, имаш право, но това не е най-лесният начин да убиеш някого, нали? Като изпразниш кислородната бутилка? Така де, бутилката може да попадне у когото и да било от групата. Или пък хората просто да не изпаднат в паника, да използват резервните бутилки и да се справят, нали така? Ами ако са направили точно това? Нямаше да умрат, нали? Не ми прилича на предварително подготвено нападение.

Вече започва да си вярва. Влиза в ролята. И звучи логично. Празната кислородна бутилка е доста посредствено оръжие за убийство.

— Само че онези хора — ако са били там — сигурно са ги следили, Марк. Сигурно са знаели, че семейство Шарп не могат да се гмуркат, наблюдавали са ги по време на тренировката в басейна. Не знаем, може би не за пръв път правят така, че убийство да изглежда като инцидент.

Чувствам се странно, когато произнасям фамилията на семейство Шарп на глас. Иска ми се да не го бях направила. Името увисва във въздуха чудато и тромаво. Всъщност не ги познавах, не знаех кои са. Странно как имахме общи спомени с тези двама мъртъвци. Непознати млади британци на меден месец. Същите като нас, но мъртви.

Помня ги от курорта. Само си кимахме. Разговаряхме за дреболии. Но пък те бяха пристигнали само преди три дни, а ние вече бяхме намерили сака. Не обръщахме внимание на нищо.

Марк нарушава мълчанието.

— Просто не съм сигурен, че има извършител, Ерин. Това е. Адски е странно, че се е случило, не го оспорвам, но защо просто не са ги убили? Изобщо искал ли е някой да ги убие? Така де, излишно сложно е, нали, скъпа? Защо не са ги убили, докато спят, не са ги отровили или… и аз не знам! Ако онези хора са толкова богати и влиятелни, колкото си мислим, защо са го направили по този начин? И защо точно семейство Шарп? Боже, дори не приличат на нас! — Марк вече е напълно убеден.

Една дреболия обаче продължава да ме човърка.

— Марк, откъде ще знаят, че сакът е намерен от двама съпрузи? — После ме връхлита нова мисъл. — Откъде ще знаят да търсят британска двойка, Марк!?

Сграбчва ме страх. Така де, откъде ще знаят? Освен ако не сме оставили следа? Да не би да съм пропуснала нещо? Да съм оставила важна улика? Марк бавно затваря очи. Той знае защо. О, боже. Има нещо, което не ми е казал.

— Какво има, Марк? Кажи ми!

Вече не се шегувам, скачам на крака. Рязко натискам ключа на лампата и стаята се облива в светлина. Той примигва, мигновено заслепен.

— Седни, Ерин. Всичко… е наред. Моля те, скъпа.

Потупва уморено възглавницата на канапето до себе си. Надявал се е никога да не водим този разговор. Измервам го строго с поглед, преди да седна. Той потрива лице и се обляга с дълбока въздишка.

— Мамка му! Добре, ето какво… Когато се върнах да изтрия данните за регистрацията ни от компютърната им система, уж че търся обицата ти… — Издиша силно през устата. — Мамка му. Срещнах инструктора по водни спортове.

— Пако ли?

— Да. Той ме попита дали сме получили сака си.

Мамка му.

— Един от носачите му бил споменал, че сме оставили сака си на лодката. И Пако са чудел дали в крайна сметка сме си го получили. Явно служителят, на когото предадохме сака, изобщо не е разбрал за какво става дума.

— Ти какво направи, Марк? — питам настойчиво.

Всъщност не искам да чуя отговора. Защото, ако го чуя, ще стане реален.

— Трябваше да му кажа нещо. Затова… не знам, просто импровизирах. Не обмислих последиците, нищо такова… просто го казах.

Мълча. Чакам.

— Попитах Пако за какво говори и се престорих на объркан, после изведнъж уж си спомних, че другата двойка британци, семейство Шарп, са споменали за някакъв сак по време на похода ни в планината. Намерили са някаква чанта или нещо подобно. Носачът явно ни е объркал, така му казах. Обясних му, че не ни се случва за пръв път — вероятно заради акцента ни. И той се засмя. Така приключихме разговора.

— А сега те са мъртви — казвам.

— А сега те са мъртви — повтаря Марк.

Замисляме се над твърдението и всички последици от него.

Семейство Шарп или са преживели водолазен инцидент, или са били убити, защото някой ги е взел за нас. Възможно е да сме убили двама души.

— Защо му го каза? — питам безстрастно, но настойчиво, защото съзнавам, че не е имало как Марк да предвиди какво ще се случи.

На негово място бих направила същото, нали?

— Не знам… Просто го направих. — Той търка лицето си и простенва.

— Мислиш ли, че са били онези хора? Те ли са ги убили?

Марк отпуска ръка и се взира в мен. Трезво, съсредоточено.

— Честно ли? Няма как да знам, Ерин. Но това е доста сложен начин да убиеш някого. По-вероятно е нещастен случай. Обаче — и съзнавам колко е ужасно, — ако са били убити, вече никой не търси нас. Ако е било нарочно, ако са потърсили и после са убили „двойката, намерила сака“, историята е приключила, нали? Те са мъртви. Не са успели да намерят изчезналия сак. Всичко е приключило. Ние сме в безопасност. Да, наистина, допуснах грешка, но от все сърце се радвам, че не се случи с нас. Радвам се, че никой не ни търси.

В тона му долавям окончателност. Марк хваща ръката ми и аз навеждам очи към здраво сплетените ни длани. Той има право. И аз се радвам, че не сме били ние. Мъртви сме. И — странно защо, само за секунда — се чувствам в безопасност.

Почти съм сигурна, че не сме оставили следа, но не изцяло. Чувам какво говори Марк, но дълбоко в сърцето си знам, просто знам, че онези хора продължават да ни търсят. Дали да не позвъня в полицията?

Не го изричам на глас. Марк вече си го е втълпил — никой не ни търси. Може да ми повтаря по хиляди различни начини, че всичко вече е приключило, но пак няма да му повярвам. Знам, че още дълго ще ни преследват. Затова преставам да настоявам. Зарязвам темата. Или някога сама ще стигна до същия извод, или никога няма да го направя.

— Имаш право — казвам.

Той ме прегръща със силните си ръце и ме придърпва към себе си в притихналия ни дом.

25

Второто интервю на Холи

Понеделник, 19 септември

Натискам копчето на домофона.

С Фил стоим пред входа на общинския жилищен блок на Холи Байфорд. Или по-точно, пред общинския жилищен блок на майката на Холи. Ръми ситно и упорито, мокри дрехите и косите ни. Дъждът не е достатъчно силен за чадър, но вали толкова продължително, че измръзвам. Все още съм в онзи следваканционен период, когато има вероятност да се разболееш — въпрос на време е. Ако стоя навън на дъжда, със сигурност точно това ще стане.

Следвам плана ни, според който трябва да се държим нормално. И ето ме тук, държа се нормално.

Поглеждам към тревистата пустош около жилищния квартал — дръзвам да предположа, че я наричат „парк“.

Сутринта се събудих с мисълта за семейство Шарп. Надявах се това да не стане, но тя дебне в подмолите на съзнанието ми, скришно. Светкавици от паника, мехурчета във водата. И после два бледи подгизнали трупа върху маси от неръждаема стомана. Грешката е наша.

Имам чувството, че някой ме наблюдава. Още откакто напуснахме острова. Но още по-силно го усещам след вчерашната новина. Оглеждам изпитателно суровите сгради и околността, но явно не представляваме особено голям интерес за местните. Ако убиецът на семейство Шарп е успял да ни намери по някакъв начин, ако продължават да ни следят, не се издават. Разбира се, усещането, че някой ме наблюдава, може да е нещо съвсем различно. Замислям се за изстуденото шампанско, което пихме на Бора Бора — наистина ли беше само преди седмица? Шампанско, изпратено от другия край на света. Еди също се интересува от мен, нали? Дали не е поръчал на някого да ме следи сега, след като се върнах? Да ме държи под око? Да ме наблюдава? Оглеждам комплекса. Има млад бял тип, който крачи близо до паркинга, притиснал мобилен телефон към ухото си. Чернокож мъж, седнал в работния си микробус, който се готви да потегли. Възрастна жена, която влиза в отсрещната сграда, влачейки зад себе си пазарската чанта. Нищо подозрително. Никой с вид на убиец. Никой не ме е намерил, аз съм просто подгизнала от дъжда жена, която чака някой да натисне домофона. Вдигам очи към стотиците прозорци, в които сивото небе се отразява. Толкова много прозорци. Толкова далече от самолета на дъното на Тихия океан.

Отново натискам звънеца. Дълго и бавно.

Фил въздъхва. Камерата е адски тежка. Не го виня. Девет сутринта е. Няма как да не са станали. Аз самата се събудих призори и определено мога да заявя, че не си представям така плавното връщане на работа. Днес ще се бъхтим здравата. От малкото, което знам за Холи, съм наясно, че ще бъде изтощително. Само че по думите на Мураками, майстора на здравото бъхтене: „Болката е неизбежна. Страданието е по избор“.

Отново натискам звънеца.

— Какво? Какво искате, по дяволите? Какво? — изпращява глас по домофонната система на металната порта, рязък и нападателен.

Жена, по-възрастна от Холи, по-пресипнала, по-дрезгава. Вероятно сме събудили госпожа Байфорд.

Натискам копчето и заговарям:

— Здравейте, с Мишел Байфорд ли говоря? Аз съм Ерин. Ерин Робъртс. Идвам при Холи. Имаме уговорка да се срещнем тук за снимки в девет.

Слушам се и потръпвам вътрешно. Знам какво долавят хората в гласа ми — привилегированост и наивен либерализъм.

Боже, днес съм като обтегната струна. Даниъл и Сали Шарп витаят в мислите ми. Стегни се, Ерин.

Мълчание. Фил въздъхва отново.

— А, добре. — Тонът се променя, прозвучава примирено. — В такъв случай влизайте.

Вратата избръмчава, изтраква, ние я побутваме и я отваряме. Обяснила съм на Фил какво да очаква тук, но няма как да е напълно сигурен — от Холи получаваш по-скоро общо впечатление, от погледа, от усмивката й. Гледал е първото интервю и съм сигурна, че е доловил същото. Както и да е, предупредила съм го да не допуска да бъде въвлечен в каквото и да било.

Апартаментът на семейство Байфорд е на шестия етаж и, разбира се, асансьорът е извън строя. Ще се учудя, ако Фил има сили да бъде въвлечен в каквото и да било, след като е мъкнал камерата си шест етажа нагоре.

Мишел стои в коридора с пухкави чехли, светлосин халат и пижама с надпис „Най-напред ми дай кафе“ и ни се мръщи. Явно току-що става. Холи никаква я няма. Може би още спи.

Мишел изглежда изтощена. Според бележките ми тя работи в универсален магазин. Петнайсет години, откакто ги е напуснал бащата на Холи. Не искам да съм груба, но не трябва ли вече да е отишла на работа?

— Здравей, Мишел. Приятно ми е да се запознаем. Извинявай, че идваме толкова рано — казвам и за моя изненада, тя поема ръката ми, здрависва се.

Разсеяна усмивка. Изглежда притеснена за нещо.

— Май по-добре да включите това чудо — посочва тя камерата на Фил.

Двамата с Фил се споглеждаме и той вдига камерата на рамото си. Червената лампичка светва.

— Просто не искам да повтарям. — Мишел ме поглежда и се смръщва. — Най-добре влизайте, ще направя чай.

Тя затътря чехлите си по застлания с линолеум под на апартамента. Следваме я. Като че ли Холи не е тук.

Мишел шета в тесния кухненски бокс.

— Работата е там, че съм длъжна да се обадя в полицията, ако някой дойде да разпитва. Нещо против да им звънна набързо сега? — Изглежда смутена, като жена, принудена да следва правила не по свой избор.

Клатя глава — нямам нищо против. Само че думата „полиция“ направо се разкрещява в главата ми. Не е нещо, което искам или съм очаквала да чуя днес.

— Извинявай, Мишел, но наистина нямам представа какво става тук. Случило ли се е нещо?

Поглеждам към Фил, в случай че той се е досетил. Да не съм пропуснала нещо?

За част от секундата ми минава мисълта, че тя може да се обажда в полицията заради мен. Заради самолета. Заради семейство Шарп. Разбира се, абсурдно е. Мишел не знае. Не знае нищо за мен. Мимолетният ми порив вчера да звънна в полицията отдавна се изпари. Не е добра идея да въвличам ченгетата на този етап. Мишел изпъва пръст и го притиска към слушалката. Чакай.

— Здравейте, обажда се Мишел Байфорд. Може ли да говоря с Анди, моля? — Настава продължителна пауза, докато чакаме — просто висим като витаещия във въздуха цигарен дим. — Благодаря. Ало? Здрасти, Анди, да, добре, благодаря. Не, не съм, нищо подобно, но при мен в апартамента има хора, които питат за Холи. Не, нищо такова. Да, да, знам. Не, те са от затворническата благотворителна организация. Интервюирали са Холи в затвора за някакъв филм. Да. Ерин, да…

Стрелвам Фил с очи при споменаването на името си. Полицаят, с когото разговаря тя, ме познава. Знае за мен. Какво става, по дяволите? Мишел отново изпъва пръст — чакай.

— Да, и един мъж… — Не знае името на Фил. Прескочихме тази формалност.

— Фил — казва услужливо той. — Операторът.

— Операторът Фил. Да, да, ще им кажа, секунда… ще дойдеш след десетина-петнайсет минути, нали? Един момент. — Отдалечава телефона от лицето си и се обръща към нас. — Анди пита дали имате нещо против да почакате десетина-петнайсет минути, щял да намине. Иска да ви зададе няколко въпроса, ако може.

Поглеждам към Фил, той свива рамене.

— Разбира се — отговарям.

Какво друго ми остава? Да откажа ли? Не, опасявам се, че всъщност не мога да говоря с полицията, Мишел, защото току-що откраднах два милиона долара и може би станах причина за смъртта на невинни хора. Единственият ми ход е да остана. Да остана и да се държа нормално. „Разбира се“ казва точно това.

Първият ми работен ден, а полицията вече ме разпитва. Коремът ми се свива.

Мишел отново доближава телефона към ухото си и заговаря. Става ми ясно какво се случва. Вероятно Холи е нарушила гаранцията си. Нещо такова ще да е, но, кой знае защо, дланите ми се изпотяват.

Мишел продължава разговора си по телефона.

— Анди, да, да, всичко е наред. Ще бъдат тук. Не, не, не мисля. Разбира се, разбира се. Да. Непременно. Добре, до скоро. Чао.

Затваря и се усмихва на бездушния апарат. На Анди вероятно, в някой кабинет някъде. С Фил чакаме. Накрая тя вдига поглед.

— Извинете за това. Кафе?

Тя включва електрическата кана и тя веднага започва да бълбука — водата е завирала неотдавна.

— Добре, така… извинете. Сигурно сте се досетили, че Холи не е тук.

Мишел ни оглежда делово. Да, досетили сме се.

— Да. Замина вчера. Просто изчезна. Сутринта й занесох препечена филийка в леглото, а нея я нямаше. Полицията се зае със случая. Анди ръководи издирването. Това е… — Тя млъква и се заглежда към мръсния прозорец с двойно стъкло над мивката.

Каната изключва и мехурчетата утихват. Мишел излиза от унеса си и се усмихва.

— Хайде да поседнем.

Тържествено поднася чашите за кафе върху чамовата сгъваема маса и всички сядаме. Фил продължава да снима Мишел, докато отпива от димящата си чаша. Надписът гласи: „Кафето прави деня ми по-хубав“. Дано да е така, защото засега не върви никак добре. Свеждам поглед към сиво-кафеникавата смес пред себе си — по стените на керамичната чаша са полепнали неразтворени кафени гранули.

Мамка му. Лоша работа. Наистина ми се иска да не бях тук сега. Замислям се за сака, скрит на тавана ни. И вината, подобно на онази първа плочка домино, започва да трупа грешка върху грешка. Трябва да се съсредоточа. Трябва да потисна това чувство, преди полицаят Анди да се появи.

И къде е Холи, по дяволите?

Мишел внимателно оставя чашата си върху масата с две ръце и обяснява:

— Добре, ето какво знаем.

Тя вдига поглед със сигурността на човек, който следва официалната линия. Вече десетина пъти е правила същото, не е мигнала цяла нощ. Личи си. По изражението й познавам. Интервюирала съм много хора в кариерата си, а тя не за пръв път се пече на този огън. Сега ще го направи отново заради нас.

— Посрещнах Холи, взех я от затвора към осем сутринта на дванайсети септември. Преди седем дни. Почти цяла седмица не излезе от апартамента — гледаше телевизия, спеше. Според мен не е спяла добре в затвора. Изглеждаше изтощена. А завчера се уговорихме да отскочим до апартамента на Шинеад, приятелка от работа, която преди е била фризьорка, за да оправи косата на Холи. Шинеад обеща да й направи кичури безплатно. Затова отидохме. Бях й купила някои неща — от „Адидас“, сега се носи. — Усмихва се със съзнанието на осведомена майка. — Тя ги облече. А след косата отидохме да хапнем пиле в „Нандос“. Холи много искаше. Затворническата храна за нищо не става. Беше адски слаба, когато се прибра у дома. Е, вие сте я виждали. Както и да е, много й хареса, изяде половин пиле и си поръча от всички гарнитури. Толкова се радваше. Прибрахме се, Холи каза, че иска да се обади през компютъра, затова отиде в стаята си и се занимава с нещо си там известно време, а после гледахме няколко епизода от шоуто на Кардашиян. Беше много изморена и си легна към девет. Нищо необичайно. Изглеждаше щастлива. Каквато си беше преди. Когато влязох в стаята й вчера сутринта, нея я нямаше. Дори бележка липсваше. Казах на Анди, че е взела едно-единствено нещо — снимка на нас двете. Същата, която имаше в затвора. Винаги я държи до леглото си. Харесваше тази снимка. Казваше, че я прави щастлива, когато й домъчнее за мен. Не говореше често такива неща, затова съм го запомнила.

Мишел ни поглежда. Това е, което знае. Нейната страна на историята.

— Знаете ли къде може да е отишла? — питам.

Тя свежда очи към чашата си и цъка с език.

— Не, не съм сигурна. Имам теория, полицията я проучва, но не съм сигурна доколко ме държат в течение. Анди е от отдел „Специални операции петнайсет“, та не е лесно да изкопчиш нещо от тях. Не знам доколко сте запознати с тези неща. С антитерористичните операции.

Изтърсва го толкова неочаквано, че едва не прихвам. Едва. Фил ме поглежда. Специални операции! Лицето на Мишел е безизразно — изморено и изопнато. Не се шегува. Поклащам глава. Не. Нищо не знам за антитероризъм, откъде да знам.

— Аз просто… Трудно ми е да повярвам, че моята Холи е замесена в такива неща. Никога не е споменавала за Бог, нищо религиозно. Анди е чудесен, но греши за това. Вярвам му обаче… не знам, той ще я върне у дома, което е най-важното. Само то има значение.

Мишел изважда смачкан пакет цигари от джоба на халата си, потупва го и изважда една. През главата ми прелита мисълта за теста за бременност, за синьото кръстче, докато запалката й щраква и нова вълна цигарен дим залива тясната стая. Мишел ни поглежда от отсрещната страна на масата, привежда се напред, облегната на лакти.

— Холи не е голяма умница. Много й знае устата, но това подвежда. Винаги е било така. Просто обича да се състезава: по-корава съм от теб, мога да направя това по-добре от теб. Нали ме разбирате? Само че „това“ може да бъде всичко. Някое предизвикателство, подпалването на онзи автобус. Допада й драмата. Само се фука. Това е всичко. Открай време си е такава. Просто напоследък е още по-крайна. Колкото по-голяма става, толкова е и по-крайна. Знам, че сигурно вината е моя. Баща й не беше добър пример, а после Холи се хвана с Аш — извинете, Ашар — и с онази групичка. Странно, Аш беше толкова свястно момче в училище. От добро турско семейство. Виждала съм майка му веднъж. Просто не проумявам. Може би трябваше да се задържам повече вкъщи, ама някой трябва да работи. Баща й със сигурност не смяташе да е той.

Тя млъква. Отплеснала се е. Залутала се е в тунелите на мисълта си и ни е помъкнала със себе си. Трябва да излезе отново на светло.

— Холи сама ли замина? Или беше с някого? — питам.

Логичен въпрос, но май вече знам отговора.

— С Аш… Ашар — поправя се Мишел.

Кимвам. Вече всичко се връзва. Аш е приятелят на Холи от видеото с горящия автобус. В тона на Мишел съм доловила не вина, а самоопрощение — не е виновна за нищо. Как би могла да ги спре? Те са си Холи и Аш. В съзнанието й вината им е обща. Хлапашки пакости. Тя не намира заплахата за истинска. Просто две деца, които този път са попрекалили.

Разбира се, няма как да не се досетя какво се е случило тук. Парченцата се наместват като в тетрис. Сигурна съм, че Анди ще ни осветли допълнително, когато пристигне. Извън всякакво съмнение обаче той няма да ни позволи да снимаме. Трябва да заснемем колкото се може повече, преди да дойде. Преди да ни принуди да спрем.

Изправям се и поемем нещата в ръце, променям енергията в тясното жилище.

— Мишел, трябва да разгледаме стаята й и да снимаме там.

Не е въпрос. Не я моля. Започнала съм да мисля като режисьор — нуждаем се от още материал, колкото се може повече, каквото успея да докопам. Вижте, не искам да я използвам, но е ясно, че Мишел се доверява на авторитетни личности. Ако прецени, че така е най-добре, ще получим желаното. Материалът от стаята ми трябва за филма и ще го получим. Приковавам погледа й дълго, решително. Тя отмества очи. Получава се. Мишел се надига сплашена.

— Да, да, добре. От полицията вече претърсиха и снимаха, така че няма да е проблем да пусна и вас.

Поглежда ме отново в търсене на одобрение, на потвърждение. Иска да се увери, че помага. Няма да създава проблеми като Холи.

Повежда ни от кухнята по коридора. Фил ми хвърля вероятно обвинителен поглед. Постъпката ми не му харесва. Не е в мой стил. Жестоко е.

Майната му. Днес не ми пука. Не съм на себе си. Каквото и да означава това. Вече дори не съм сигурна коя съм. Може да съм умряла в Тихия океан заедно със Сал и Шарп.

Стаята на Холи е малка. Стая на тийнейджърка. Вътре има само най-основното. Фил прави бавна панорама с камерата. Снимки от списания, залепени по стените. Модели със студени очи, стиснали шишета с парфюм. Сексапил. Пари. Лъскави стикери. Мъртви мухи върху рамката на прозореца. Притурка със снимка на Хари Стайлс. Плакати на „У-Танг Клан“. Помпозни. Опасни. Нищо общо с мрачния Кройдън: избелели лица по плакатите отпреди почти пет години, които гледат празната стая.

Аз обаче търся други неща. Усещам, че и Фил прави същото. Макар да не одобрява подхода ми, знам, че в главата му се върти същата мисъл: нещо в стаята издава ли религиозно увлечение? Каквото и да е. Озъртам се, но не намирам. До леглото има купчина книги. Моден каталог на Виктория Бекъм, книжка за котарака Гарфилд с изръфани краища, „Силата на настоящето“, „Малка книга за спокойствието“. Последното, което бих допуснала, че чете Холи. Но защо не? Опит за самопознание? Или подарък от добронамерената й майка? Така или иначе, нито една от двете книга за самопомощ не изглежда четена. Коя съм аз да я съдя? И аз не съм ги чела. Освен това книгите определено не са причина за случващото се сега. Не са наръчници за терористи.

И тогава ми просветва. Тук няма да намерим нищо. Холи е била само на осемнайсет, когато е обитавала тази стая. Това са реликви от предишната й личност. Вече е на двайсет и три. Порастването променя човек. Пет години в затвора променят. Кой знае какво й се е случило през това време?

Вземете мен, целият ми живот се преобърна за десет дни. Превърнах се в лъжкиня и крадла. Един бог знае какво и къде ще бъда след пет години. Дано не в затвора.

На вратата се звъни и очите ни се стрелват към Мишел. Тя кимва и отива да отвори на Анди.

Фил сваля камерата.

— Забеляза ли нещо? — прошепва.

Погледът му е напрегнат. Този документален филм току-що му е станал много интересен. Вече надушва бъдещите награди.

— Не, според мен няма нищо, Фил. Била е тук само седмица, преди да изчезне. Трябва да потърсим другаде — във Фейсбук, Туитър, на такива места. Само че Холи не е глупачка — вече не. Дори да има нещо, няма да го намерим лесно. — Оглеждам стаята отново, но съм сигурна, че съм права — тук няма следи.

Когато излизаме в коридора, виждаме Мишел и едър мъж да разговарят тихо до входната врата. Анди. По-нисък е, отколкото си го представях, но е привлекателен. Излъчва непринудено обаяние, когато се обръща да ни поздрави, грейва в подкупна усмивка — може би такава му е работата. С хора. Мишел има право — той наистина вдъхва доверие. Мъж на петдесет и няколко. С гъста коса. Едва доловимо ухание на скъп сапун. Трябва много да внимавам. Очевидно го бива в работата му, разиграва Мишел майсторски. Допускам, че Анди е един от щастливците в живота. Може би за него всичко е цветя и рози. Е, давай, Анди. Да се залавяме за работа, защото не възнамерявам да влизам в затвора. Няма да изгубя тази битка. Деликатно плъзгам ръка под палтото си и притискам корема. Ей ти, там, вътре, не се тревожи. Мама ще се погрижи.

Принуждавам се да се усмихна, когато той пристъпва към нас.

— Ерин, Фил, аз съм главен инспектор Фостър. Наричайте ме Анди. Приятно ми е да се запознаем и ви благодаря, че ме изчакахте.

Отиваме в дневната на Мишел, като оставяме камерата в коридора. Фил е престанал да снима. Фил, Мишел и аз се настаняваме на канапето, а инспектор Фостър сяда на нисък кожен пуф от другата страна на отрупаната масичка.

— Не съм сигурен какво ви е обяснила Мишел, но Холи беше на изпитателен срок. Наруши условията на освобождаването си, като напусна къщата. А сега — и като напусна страната — добавя нехайно той.

Мамка му. Оказва се по-сериозно, отколкото се надявах. Не мислех, че ще се стигне дотук. Холи да избяга от страната?

Той продължава:

— Има и още нещо. Проблемът с изпитателния срок е едно, обаче в момента много се тревожим, че Холи ще се опита да стигне до Сирия заедно с Ашар Фарук. Изглежда, това е планът им. Знаем, че се е качила на полет за Истанбул от летище „Станстед“ преди четиринайсет часа. Разполагаме със запис от охранителна камера как двамата напускат летището в Истанбул и се качват на автобус. Както може да допуснете, тревожим се. Това е положението. — Анди вече е мрачен, делови.

Сирия. Това вече е сериозно. А ужасната истина — този филм се превърна в мечтата на всеки режисьор. Реалните събития изместват планирания сюжет. Раят на филмопроизводството.

Не се чувствам така обаче, докато седя в онази стая. Разбирам колко значима е историята. Съзнавам го, но ме изпълва единствено ужас. Стена от ужас, устремена право към мен. Съвсем истинско е. Холи е направила нещо много лошо. Ще се проведе пълно разследване. И аз съм замесена. Всички сме замесени. А под изолацията на тавана ми е скрит плик, пълен с диаманти. Което ще изглежда доста уличаващо, ако полицията претърси дома ми.

С всяка фибра на тялото си пожелавам Холи просто да влезе през вратата точно в този момент, нацупена и злобна, и да се заяде грубо с всички.

— Задачата ни е проста — продължава инспектор Фостър. — Първо, трябва да открием къде е Холи, да се уверим, че е в безопасност, и по възможност да я приберем у дома. Второ, трябва да разберем с кого се е свързала, доколко се е радикализирала в затвора и как е успяла да напусне Великобритания. Това е информацията, която ни интересува в момента.

И как точно очаква да му помогнем?

— Нека да е ясно едно: що се отнася до Холи, засега тя не е направила нищо нередно. Нарушението на изпитателния й срок е дребно в сравнение с нещата, за които става дума в тази история. Не искаме да наказваме Холи за бягството. По-важно е да я върнем у дома и да я накараме да ни разкрие какво се случва. Как се е снабдила с документите, кои са контактите й. Искаме да помогнем на нея и на други млади хора в нейното положение. Повярвайте ми — ще попаднат на място, напълно различно от очакванията им. Обикновено вербуват млади и проблемни момичета, залъгват ги с обещания, а когато те отидат при тях, вече е твърде късно да променят намерението си и попадат в капан. Холи много скоро ще разбере всичко това. Онези хора не ги е грижа за момичетата, за тях те са само плячка. Заменими са. — Анди поглежда към Мишел и приковава очите й. — Затова трябва да я доведем у дома колкото се може по-бързо.

Мишел е силно пребледняла. Ръката й се отправя опипом към джоба с цигарите, забравила е, че ги е оставила върху масата в кухнята, и по някаква причина това безкрайно ме натъжава.

— А сега, Ерин… — обръща се към мен с усмивка инспекторът. — Не знаехме, че ще снимате тази сутрин. Сигурно Холи не е предупредила майка си. Разговаряхме със служителите от затвора „Холоуей“ относно записите на интервюто ви с Холи. Явно още никой не го е гледал, но ние много бихме искали да го видим. Мисля, че заснетото от вас е единственият актуален видеоматериал с Холи. Ако не броим този от охранителната камера, който не ни е от голяма полза, честно казано. Много от отделите нямат търпение да гледат вашия материал. Пазите ли записа?

— Да. Не е монтиран. Само суров материал. Самата аз не съм го прегледала, затова не мога да ви кажа дали съдържа нещо, което…

— Това не е проблем — прекъсва ме той и ми подава визитка.

Главен инспектор Андрю Фостър. Телефонният му номер и имейл.

— Изпратете ми всичко при първа възможност.

— Добре — отговарям.

Вземам визитката му и показно я прибирам в джоба си. Полицаите ме напрягат. Открай време е така. Усещам го как изпитателно се вглежда в лицето ми, търси нещо, каквото и да е, на което да припише вина. Постаравам се изражението ми да бъде открито и спокойно.

Анди се обръща към Фил.

— Вие не сте присъствали на интервюто в „Холоуей“, нали? Не сте се срещали лично с Холи?

— Не, не я познавам. Утре ще се запозная с Алекса — отговаря той невъзмутимо.

Но той не е свързан със самолетна катастрофа, с две убийства, кражба, измама и контрабанда. Мисля, че най-сериозната простъпка на Фил е някой джойнт от време на време. И може би незаконно сваляне на нещо от интернет.

Погледът на инспектора се връща върху мен.

— А, да, за документалния ви филм.

Усмихва се. Не мога да разгадая тази усмивка.

— Кого още ще снимате?

Знае. Несъмнено е проверил. Приковавам погледа му.

— Еди Бишъп в „Пентънвил“, Алекса Фулър в „Холоуей“ и Холи — изреждам.

Всичко е документирано, разполагам с доказателства черно на бяло.

Анди кима. Бива си ги. Знам, че си ги бива. Отново се обръща към Фил.

— Фил, ако искате, можете да си вървите. Трябва ми само Ерин. Не искам да ви задържам повече, отколкото се налага. Свободен сте да тръгвате. — И отново онази усмивка.

Фил ме поглежда. Кимам. Ще се оправя. На тръгване той хвърля поглед назад с извити вежди. Странна сутрин. Този документален филм ще се окаже по-важен, отколкото сме допускали. Съзнавам го. И Фил го съзнава. Ще започне да тършува из социалните профили на Холи веднага щом намери кафене с безжичен интернет.

Анди отпраща и Мишел уж за да направи още противно кафе. След като тя излиза, той се привежда към мен сериозно, облегнал лакти върху коленете си.

— Е, Ерин, забелязахте ли нещо по време на интервюто с Холи? Необичайно? Озадачаващо? Тя спомена ли изобщо нещо?

Изглежда по-възрастен, когато не се усмихва. Поотпуснат, по-изморен, по-детективски.

Припомням си интервюто. Преди два месеца. Толкова много неща се случиха оттогава, все едно е минала цяла година. Забелязах ли нещо, което да ми подскаже за намерението й да замине в Близкия изток?

В съзнанието ми изниква образът на Амал. Надзирателят онзи ден. Амал от Близкия изток. Амал означава „надежда“ на арабски. Амал с благите очи. И веднага се засрамвам.

Прогонвам мисълта. Не съм такъв човек. Отказвам да бъда такъв човек. Амал е най-обикновен лондончанин, който си върши работата и по една случайност е с арабско име. Престани, Ерин.

Анди очаква отговора ми.

— Не, не ми хрумва нищо конкретно. Холи беше… малко ме притесни. Признавам. Не мога да посоча нещо определено, останах само с общо впечатление.

Млъквам. По дяволите. Превъртам отново думите си наум. Вероятно трябваше да кажа: „Не, нищо“, и с това да приключа. Глупачка. Последното, от което имам нужда в момента, е да привличам внимание с участието си в полицейско разследване. Ако поровят в живота ни с Марк, работата бързо ще се размирише. Първият хонорар от кухата фирма в Саудитска Арабия ще бъде преведен в банковата ми сметка след осем дни. Пари от Близкия изток след изчезването на едно момиче няма да се харесат на инспектор Анди Фостър.

— Притесни ли ви? Как?

Вече изглежда разтревожен. Заради мен. Да, все едно съм стъпила върху мина. По дяволите.

— Заради поведението й, нали разбирате, във връзка с предишното й престъпление. Онова видео, докато тя гледа пожара. Поведението й по време на интервюто. Тя е… — Думите отново ми бягат. Каква е? — Извинете, няма как иначе да го кажа — тръпки ме побиват от това момиче.

Ето на, казах го. Като ще е гарга… И знаете ли какво още? Ако съм предубеден свидетел, поне няма да ме повикат в съда.

Той се засмива. Слава богу. Лицето му отново грейва. Аз съм обикновено момиче, което снима документален филм.

— Да, гледах материала за автобуса — кима той и двамата отново сме на една вълна. — Наистина да те побият тръпки, Ерин, признавам. Тя плаши, но според мен не е лошо момиче, просто лесно се подвежда. Дано размисли, след като мине границата, защото отвъд една линия вече няма връщане назад. Няма да се опитваме да я върнем у дома, ако ме разбирате.

Говори тихо. Чувам как Мишел се върти в кухнята, до нас долита цигарен дим. Анди въздиша. Споглеждаме се.

— Правим каквото можем, Ерин. Но някои хора просто отказват да си помогнат сами.

Мисля, че си допадаме. Разбираме се.

— Мишел вече изобщо не познава дъщеря си. Не би могла да предвиди случилото се. Да посещаваш дъщеря си веднъж седмично пет години не е достатъчно да те направи внимателна майка.

Анди хвърля поглед към кухнята. Възползвам се от шанса да преглътна. Желанието ми да изглеждам като най-обикновен човек, докато съм под наблюдение, затруднява телесните ми функции. Анди продължава:

— Холи се е променила около пет месеца преди освобождаването си. Имаме показания от надзиратели и психолози. По това време са се случили две неща. Тя се е записала в благотворителната организация на затвора и се е съгласила да участва във вашия документален филм. Сигурен съм, че не оглавявате лондонска клетка на „Ал Кайда“, но ще изгубя работата си, ако не ви проуча малко.

Мълчание. Той ме наблюдава. В ъгълчетата на устните му заиграва усмивка.

Значи вече са душили около мен. Мамка му!

— Заподозряна ли съм?

Знам, че не бива да питам, но все пак — така ли е? Усещам как бузите ми поруменяват, как шията ми пламва. Тялото ми вече официално е извън контрол.

Той се засмива доволно.

— Не, не, категорично не сте заподозряна. Никога не сте се срещали с Ашар Фарук, единствената ви среща с Холи е, за да заснемете интервюто, а всичките ви телефонни разговори със затвора са записани и проконтролирани своевременно. Прослушал съм ги до един.

По дяволите.

— Не сте направили нищо нередно. Трябва обаче да ми предоставите копие от заснетия материал още днес и ще ви оставим на мира. Вие самата не ни интересувате. На този етап.

Поредната сянка от усмивка. После Анди се изправя и изтупва панталона си. Вдига очи.

— А, от само себе си се разбира, че не бива да показвате материала на никой друг. Никакви новинарски агенции, никаква преса. И няма да можете да го използвате за филма си, докато не приключи разследването ни. А дори тогава бъдете така добра да ми звъннете предварително. Просто да сверим часовниците. Не ме забравяйте — усмихва се той.

Има наистина подкупваща усмивка. Не изглежда никак зле, както и да го погледнеш.

Не знам защо след това казвам следното:

— Анди, когато историята приключи, бих искала да направя материал. Преди всички други. Ще е страхотно, ако ми дадете интервю.

Ето на, развяла съм си знамето. Усмивката му се разширява. Изненадана. Развеселена.

— Не виждам защо не. След като всичко стане публично достояние. Няма да навреди. Филмът ви ми се струва интересен, Ерин. Интригуващ. Обадете ми се.

И си тръгва.

У дома първата ми работа е да изтичам до тавана. За късмет, Марк още не се е прибрал. Днес има среща с предишни свои колеги, опипва почвата, търси посредник за продажбата на диамантите. Междувременно обаче камъните още са на нашия таван и аз се тревожа. Ако решат да обискират къщата, ще ги намерят. Слагам стара шевна машина върху разхлабената изолация. Сядам с кръстосани крака на нацепения под и започвам измъчено да се чудя дали шевната машина всъщност не насочва повече към диамантите. Ако от отдела на Анди претърсят къщата, ще привлече ли тя вниманието им, или ще прикрие скривалището? На път за вкъщи проучих в интернет „Специални операции 15“: те са клон на Антитерористичния отдел на Лондонската полиция. Сериозна работа.

Отново премествам шевната машина.

Полицията ще претърси навсякъде в къщата, ако решат, че представлявам интерес за тях. Вече не мога да заровя диамантите в градината. Ще личи, а полицаите страшно обичат да разкопават вътрешните дворове на хората. Гледала съм криминални филми. Няма шанс да отида в Швейцария и да ги сложа в сейф, защото вече съм свързана с разследването на Анди. Такава постъпка ще предизвика подозрения повече от всичко друго. Просто трябва да разкараме това чудо от къщата при първа възможност. Това е единственото решение. Трябва да се отървем от диамантите.

Замислям се за самолета. Онези хора още са там, долу, привързани с коланите на седалките си. В тъмната като нощ вода. Не мога да ги пропъдя от мислите си. Кои са? Лоши хора, както твърди Марк? Изглеждали ли са като зли хора? Радвам се, че не ги видях, едва ли щях някога да ги забравя. И сега ми е трудно да се владея. Представям си някакви сиви и подпухнали от водата лица.

Иска ми се да има начин да разбера кои са. Пробвахме всичко, което ни хрумна, тършувахме в интернет и в сайтовете за изчезнали хора на Бора Бора. Само Марк би могъл да ги разпознае. А той вече опита. Дали да не го помоля да разгледа пак? Дали да не прегледам руските сайтове за изчезнали хора?

26

Камъните

Вторник, 20 септември

Марк е намерил познат за камъните. Един от предишните му колеги, с които се е срещнал вчера, докато аз снимах в апартамента на Холи, му е предложил евентуално решение. Точно навреме. След като продадем диамантите, можем да изпратим парите направо в Швейцария и точка по въпроса. Подсигурени сме за черни дни. Не съм казала на Марк нито за Холи, нито за инспектор Фостър. Искам първо да мине днешният ден, не ми се ще да се тревожи за полицията, преди да сключим сделката. Сигурна съм, че още не ме проучват, и ако уредим въпроса с диамантите днес, всичко приключва. Не съм казала на Марк и за бебето. Не че нарочно пазя тайни, просто предпочитам да изчакам подходящ момент. Новината е важна, не бива да е помрачена от тревоги. Моментът трябва да е специален. Чист.

Ще му кажа, когато това приключи. След като днес продадем диамантите, всички следи от сака ще бъдат заличени, всички следи от самолета — също. Диамантите са последното недовършено нещо.

Марк получи посредника от момиче на име Виктория — била в неговата обучителна програма в „Джей Пи Морган“. Отказала се доста рано, специализирала и сега е брокер в екипа за алгоритмичен трейдинг на банка HSBC. Персийка е и има полубрат, който консултира и търгува с материални активи: предмети на изкуството и лукса, бижута, вази от епохата Мин, шапката на Наполеон, такива работи. За шапката на Наполеон само се шегувам. Всъщност, да, може и с шапката на Наполеон, кой знае? Ликвидните активи на свръхбогатите във всякакъв вид.

Полубратът на Виктория има уебсайт.

„Нейман Сарди Арт енд Асетс Адвайзърс“. Любимият ми раздел на уебстраницата е озаглавен „Изкуството като допълнителна гаранция“. Какво ли биха си помислили Моне, Де Кунинг, Полък, Бейкън и Сезан, най-ликвидните от всички активи, ако знаеха, че са третирани като допълнителна гаранция?

Според уебсайта:

След международната финансова криза инвеститорите започнаха да виждат ползата от включването в своите инвестиционни портфолиа на немонетарни активи като произведения на изкуството, яхти, бижута и други колекционерски предмети. Тези материални активи обаче изискват експертна грижа и деликатен мениджмънт не само във връзка със съхранението, излагането на показ и застраховането, но най-вече защото са със значителна стойност. Изискват същото ниво на грижи като чисто финансовите портфолиа. Ние от „Нейман Сарди“ ще се погрижим да създадете и поддържате балансирано портфолио, като запознаем вас, инвеститорите, с актуалните пазарни стойности и ви съветваме кога да купувате, да продавате или да задържате активите си, като ви съдействаме на всеки етап в придобиването и продажбите.

Ето на. Предпазна черупка от предмети на изкуството. Изкуството в ролята на цигарите в затвора.

Страхувам се, че клиентите на „Нейман Сарди Арт енд Асетс Адвайзърс“ първи ще бъдат изправени на разстрел, когато избухне революция — със или без допълнителни гаранции.

Както и да е. Марк е помолил Виктория да се свърже с брат си Чарлс за евентуален „клиент“. Марк и Виктория са приятели в Линкдин и след кратък разговор на кафе Марк повдигнал въпроса. Дали брат й ще прояви интерес към среща с евентуален нов клиент, който иска да пласира малко активи през следващите няколко месеца? Идеята явно била приета добре. Марк ми разказа, че Виктория леко изпънала гръб в кафенето и й станало приятно да влезе в ролята на посредник. Очевидно бизнесът на брат й бил позакъсал в настоящата обстановка, затова Чарлс имал нужда от комисиона. Виктория дала на Марк визитка на Чарлс и му казала да я предаде на клиента си. Благодарила му, че се е сетил за Чарлс.

Марк се обади и уговори среща. Трябваше да отида аз — не като клиент, а като Сара, асистентката. Дотук добре. От Каро знаех, че повечето продажби в галерията й стават по телефона или чрез асистенти, които купуват при откриването на изложбите. Защо лично да купуват допълнителна гаранция, щом могат да изпратят някой друг?

Срещата ми с Чарлс е днес сутринта. Оставям Марк в „Патисери Валери“ в Грийн Парк и поемам сама по „Пал Мал“. Залата е дискретна. Влизаш в нещо, което прилича повече на изискан частен аукционен клуб. Из помещението са пръснати скромни витрини със съкровища, които вероятно не са за продан. Просто тотеми, чиято цел е да вдъхват на клиентите увереност, че са на правилното място, класови примамки, трофеи, символи. Честно казано, вероятно всичко, изложено тук, може да бъде купено за съответната цена.

В една от витрините смъртна маска на инките изпуска меко сияние под светлината на прожектор на около два сантиметра и половина от дебелото стъкло. В друга виждам японска броня.

В трета — огърлица с лъскав диамант бриолет, който виси плътен и голям като лимонов бонбон на верижка с по-малки диаманти, проблясващи на светлините в залата.

Чарлс ме поздравява. Има здрав и румен вид, хубава прическа, червен панталон и лек тен, придобит в Южна Франция. Май е единственият човек в залата. Може би отварят шоурума само за срещи. Не мога да повярвам, че имат много посетители, дори на „Пал Мал“.

Сядаме в дъното на залата до внушително бюро. Ако не е „Чипъндейл“, със сигурност е нещо в този стил. Явно човек следва да забелязва такива неща. Може би точно това е предназначението им.

Сядаме и говорим небрежно, Чарлс приготвя кана кафе и аз решавам, че топката е в моето поле — от мен зависи да започна по същество. Сигурна съм, че Чарлс е способен цял ден да обсъжда какво ли не, ако не взема нещата в свои ръце. Той не е човек, който веднага ще заговори за бизнес — вероятно в неговата сфера не е прието да се прави така.

Разбира се, Чарлс е еманация на Оксфорд и Кеймбридж: прецизен, умен, но обременен от самоналожен срам, че не се представя според възможностите си. Явно единственият недостатък на това да си ползвал всякакви житейски възможности е, че никога не успяваш да задоволиш нивото на очакванията. Неизменно не осъществяваш докрай потенциала си. Всяко постижение е само минимумът, който се очаква от теб при тези обстоятелства, а всеки провал се дължи чисто и просто на личностни недостатъци.

Честно казано, лично аз намирам, че Чарлс се справя много добре. Това място е прекрасно. Работата му ми се струва хубава. Бих се гордяла да му бъда майка. Това е друга особеност на момчетата от частни училища — те подръпват струните на сърцето, нали? Прескачат сексуалния момент и активират майчинския инстинкт. Никога не порастват.

Вадя диамантите от джоба на сакото си и ги слагам на бюрото. Камъните са на сигурно място в мека торбичка от кремава кожа, която с Марк купихме специално за целта. Найлоновото пликче не беше подходящо и макар че торбичката ни струваше сто и петдесет лири, придава различен облик на сегашното начинание.

Чарлс превключва на режим „внимание“. Това е причината да бъде тук в крайна сметка, а е имал лоша година. Обяснявам, че семейството, за което работя, се опитва да ликвидира активите си през следващите няколко месеца. Камъните ще бъдат първата продажба за опипване на почвата, за проверка на пазара в момента.

Разбира се, в действителност няма други материални активи. Ще ми се да имаше. Ще ми се да бяхме намерили още сакове, но допускам, че вероятността още активи да минат през Чарлс (а) ще ни донесе най-добрата възможна цена за камъните днес и (б) ще намали подозренията около една еднократна продажба.

Интересът на Чарлс се засилва. Знаех си, че кожената торбичка си струва.

Той донася табличка за оглед на бижута. Подавам му торбичката. Искам сам да изсипе камъните. Да изпита същото като мен, когато за пръв път видях стотици диаманти, пречупващи светлината.

Той леко разтърсва торбичката и камъните се посипват по табличката. Чувството пленява Чарлс. Косъмчетата по ръцете му настръхват. Усещам го. Възможности. Шансове. Облизва устни и вдига поглед.

— Много хубаво, прекрасно.

Намек за радост бълбука под повърхността на уж непроницаемото му изражение. Не го бива на покер, ясно е.

Договаряме се за десетпроцентна комисиона. Ще се заеме веднага щом си тръгна, и би трябвало днес следобед да ни представи някои оферти. Пазарът на диаманти се променя динамично. Чарлс би могъл да уреди продажбата до края на днешния ден, ако семейството, за което работя, прояви интерес.

Тръгвам си с разписка за камъните и се отправям към кафенето при Марк. И тогава ги усещам — нечии очи, вперени в гърба ми. Спирам на ъгъла на „Пал Мал“ и Сейнт Джеймс Стрийт и с изопнати нерви се преструвам, че търся телефона в чантата си. Двамата мъже зад мен ме подминават. Не са полицаи и не ме следят, просто добре облечени господа, които отиват на обяд.

Поглеждам през рамо към Трафалгар Скуеър, търся с очи набитата фигура на инспектор Фостър сред малцината минувачи. Около двайсетина са и никой не отговаря на описанието. Инспектор Фостър не е тук. Не той ме наблюдава.

Престани, Ерин. Не ставай параноична.

Сърцето ми трепти в гърдите. Призрачен инстинкт, нищо повече. Поемам по „Сейнт Джеймс“ към Марк.

Той грейва, когато ме вижда да влизам. Иска да разбере как е минало с Чарлс.

— Много добре — уверявам го. — Вече търси купувачи. Много се въодушеви. Опита се да го скрие, но си пролича. Всичко може да приключи за броени часове! Днес следобед ще ми се обади с предложения.

Ръцете ми треперят съвсем леко. Марк плъзва длан по масата и покрива моята.

— Справяш се прекрасно, мила. Впечатлен съм. — И се ухилва до ушите.

Не се сдържам, и аз се усмихвам. Какви ги вършим? Плашещо е, но и страшно вълнуващо. Не знам за Марк, но преди мен най-много да ме глобят за неправилно паркиране. Не съм престъпник. Невероятно е обаче колко гладко минава всичко. Утешавам се, че е нормално да изпадам в параноя от време на време, би било лудост, ако не беше така, като се има предвид какво правим. Донесохме опасността у дома, в Англия.

— Ерин, скъпа, защо не останем в града и не изчакаме заедно обаждането на Чарлс? И ако получим предложение, просто да го приемем, а? Така ще можеш да се върнеш бързо там, да сключиш сделката и още тази вечер да приключим. Диамантите няма да се върнат в къщата, край. И пак ще заживеем нормално. Що-годе.

Мобилният ми звънва към един и половина. Чарлс вече се обажда с новини. Разпознавам последните три цифри от обаждането до Марк сутринта. Той ми кимва и аз вдигам след четвъртото позвъняване. Не искаме да изглеждаме отчаяни.

— Ало? — казвам делово.

Сара, в чийто образ влизам, има по-важни занимания от това да очаква обаждането на Чарлс.

— Здравей, Сара. Обажда се Чарлс от „Нейман Сарди“. — Предпазлив е.

— О, страхотно. Какво мога да направя за теб, Чарлс?

Звуча надменно, нехайно и професионално. Марк улавя погледа ми и се усмихва. Образът му допада. Много е секси. Чарлс отново се поколебава съвсем леко, но аз го долавям. Кратка пауза, преди да заговори:

— Много съжалявам, Сара, но за съжаление, няма да мога да ти помогна. Колкото и да ми се иска, налага се да се откажа.

Коремът ми се свива, очите ми се стрелват към Марк. Той вече е доловил промяната в енергията и мълчаливо оглежда лицата в кафенето. Разкрити ли сме? Това ли е краят? Умълчавам се по телефона съвсем малко повече от нужното. Съсредоточавам се и продължавам спокойно:

— Проблем ли има, Чарлс?

Съумявам да звуча донякъде пасивно-агресивно. Сара не е сигурна защо Чарлс й губи времето, ако не е способен да продаде диамантите. Марк отново приковава поглед в мен.

— Ужасно съжалявам, Сара. Просто дребен проблем с произхода, това е. Сигурен съм, че разбираш. Неудобно ми е дори да го споменавам. Убеден съм, че клиентите ти дори не подозират, че притежават… Е, излишно е да споменавам, че има доста съмнения около произхода на камъните, които може да предизвикат проблеми по-нататък. Затова аз се оттеглям на този етап. Сигурен съм, че разбираш.

Чарлс оставя на мен да запълня мълчанието.

Клатя глава срещу Марк. Няма да има продажба. Произход. Смръзвам се. И тогава проумявам. Чарлс ми дава да разбера, че според него продаваме кървави диаманти. Камъните ни са морално съмнителни или от съмнително място в Африка. Разбира се, без документи, без следа, сигурно точно така му изглежда. Предпочитам Чарлс да си мисли това, вместо да допусне, че диамантите нямат удостоверен произход просто защото сме ги откраднали. Разбира се, вероятно е заподозрян нещо нередно още когато му ги дадох. Обзалагам се обаче, че притесненията му са свързани по-скоро с евентуални проблеми с полицията, отколкото с етични съображения. Вероятно, ако беше успял да пласира камъните през изминалите няколко часа, щеше да го е направил. Изобщо не го виня, че се отдръпва. На негово място бих си плюла на петите, особено ако съм имала лоша година. Хора като Чарлс не оцеляват дълго в затвора.

— Разбирам. Благодаря ти, Чарлс, беше ми много полезен. Сигурна съм, че клиентите ми ще се заинтригуват. Основателно предполагаш, че те не подозират никакви усложнения от такова естество. Затова ти благодаря за дискретността.

Подмазвам му се. Знам, че няма да каже на никого, но си струва да го полаская, ако това ще ни улесни живота.

— Няма проблем, Сара. — Чувам усмивката в гласа му. — Може ли да те помоля обаче да кажеш на клиентите си, че с удоволствие ще се погрижа за ликвидирането на други техни активи? Ще се радвам да помогна, ако се нуждаят от мен за друго. Имаш данните ми, нали?

Иска да се облажи, но не желае да си цапа ръцете. Е, добре дошъл в отбора, Чарлс.

— Да, разбира се, и съм сигурна, че ще са признателни за дискретността ти — отговарям.

Марк клати глава. Гъделичкам егото на човек, който току-що ни е заявил, че сме престъпници, и се получава. Хората са странни същества, нали?

— Прекрасно, много ти благодаря. А, Сара… ще имаш ли нещо против да ги вземеш от офиса още сега? Приготвени са. Може би така е най-добре.

Затварям и се отпускам тежко върху масата в кафенето. Боже, изтощително е да си престъпник. Марк разрошва косата ми и аз бавно вдигам очи към него.

— Няма да има продажба. — Говоря тихо. — Той смята, че диамантите са кървави. Но няма намерение да ни издава. Трябва да отида да ги взема още сега.

— По дяволите!

Не на тази новина се е надявал Марк. Много се постара да подсигури сделката.

— А трябваше да стане лесно. Той не знае, че ние продаваме, нали?

— Не — отговарям бързо. — Няма откъде да знае. А дори да е така, не е човек, който ще го спомене. Сигурна съм, че хората му носят всякакви неща. Кървавите диаманти вероятно са последната му грижа. След като е толкова уплашен, че не иска да продаде диамантите, ще се страхува и да се раздрънка за тях. Откъде да знае кои са клиентите ми? Откъде да знае на какво са способни?

Изобщо не се тревожа, че Чарлс може да ни издаде. Марк престава да се мръщи и ме удостоява с усмивка.

— И какво ще правим сега, по дяволите?

Казва го шеговито, осъзнава абсурдността на нашата ситуация. Не познаваме друг човек. Не знаем как да продадем диамантите. Засмивам се. Той ми отговаря с усмивка, край очите му се появяват бръчици. Боже, великолепен е.

— Наистина мислех, че Чарлс ще свърши работа. Очаквах едва ли не веднага да ни направи предложение — признавам. — Боже, защо не беше по-лесно?

— И аз така мислех. Швейцария ни разглези, там мина необичайно гладко. Ще трябва да потърсим други пътища за камъните. Още не сме приключили. Веднага се заемам. Ти иди да ги вземеш — кимва той към вратата.

Оставям Марк да мисли варианти, докато отида да прибера нашите диаманти. И внезапно цялата история отново ми се струва забавна. Мога да го правя до безкрай с Марк, да бъда неговата Дейзи, а той — моят Гетсби.

В шоурума не заварвам Чарлс. Охранител отваря вратата и ми подава торбичката срещу разписката на Чарлс, който явно иска да се подсигури, да запази дистанция. Ако отново се види с Виктория, Марк ще трябва да се престори, че не знае нищо по въпроса. Да се изуми и шокира, че познатите му са се опитали да пробутат кървави диаманти. Кой да заподозре! Всичко е изглеждало напълно правдоподобно. Марк е достатъчно далече от събитията и може да твърди, че не е знаел нищо, пък и лошите богати хора по света не са никак малко. С изключение на факта, че е мой съпруг, Марк няма друга проследима връзка със случилото се. Но пък и аз не съм участвала. Замесена е Сара.

Тънък глас в главата ми напомня, че аз все още съм най-явната връзка с цялата тази история, ако нещата се объркат. Мен ще видят на записите от охранителните камери в Швейцария и на тези от камерите по „Пал Мал“. Не името ми, но лицето ми. Докато се връщам с камъните при Марк, се питам: моя ли беше идеята да се замеся до такава степен? Или просто изпълнявах ролята си? По-смела ли съм от Марк, по-приспособима ли съм? Или просто съм по-глупава? Защо все аз?

Но познанствата са на Марк, затова той не може да осъществява сделките, нали така? Има логика. Пък и, честно казано, не обичам да свиря втора цигулка. Всъщност двамата сме съвършен екип.

Когато се връщам, става ясно, че на Марк не му е хрумнало нищо във връзка с диамантите, затова решаваме да прекратим за днес. Мислите му са се насочили отново към деловите му грижи. Следобед му предстои среща с друг стар приятел, за да се осведоми относно финансовите регулации, засягащи работата на частните консултанти — започването на бизнес се оказва свързано с доста трудности. Казвам му да отива. Наистина се нуждая от време да помисля какво да предприемем сега във връзка с диамантите. Целувам го за „довиждане“ и тръгвам към къщи, а диамантите са сгушени в пашкула на студената ми длан в джоба.

Докато крача към метрото, ми хрумва нещо.

След като мудният Чарлс е в състояние да продаде диамантите, защо самите ние да не го направим? Чарлс е посредник, човек, който взема разни неща, които свръхбогати хора вече не желаят да притежават, и намира други хора, които да ги купят. Търгува с чужди пари. След като Чарлс само с бакалавърската си степен по изящни изкуства е успял да схване основните правила за търговия с ценни вещи, значи едва ли е толкова сложно. Марк вършеше подобни неща в Сити, обаче при Чарлс мащабът е много по-малък. Пък и ние вече сме купували диаманти, знаем кои са четирите им основни особености, проучихме ги заедно с Марк след годежа. Знаем приблизително каква е цената на камъните, остава само да намерим някой, който да ги купи. А в Лондон има цяла улица, където се продават и купуват диаманти. Трябва само да заинтригуваме човек, който не държи да узнае произхода на камъните. Човек, който ще бъде малко по-деен от Чарлс. Поне може да опипаме почвата.

Влизам в пресечка на „Пикадили“, изсипвам един едър диамант в дланта си и прибирам останалите в джоба.

На спирка „Фарингтън“ поемам през лабиринта от странични улички към оживената „Хатън Гардън“. Днес е студено и духа свиреп и остър вятър. Улицата е пълна със забързани евреи хасиди, придържащи широкополите си шапки, за да не ги отнесе вятърът, и с богати лондонски търговци, увити с кашмирени шалове, запътили се нанякъде.

Сигурно е глупаво да дойда тук, но пък аз нямам вид на крадец на скъпоценни камъни, нали? Защо добре облечена жена на трийсет и няколко години би привлякла внимание, ако отиде да помоли за оценка на диамант? Хората го правят всеки ден.

Поглеждам към годежния си пръстен — красив е. Марк наистина похарчи много пари за него. Вече го разбирам. Тогава обаче си мислех само колко ме обича. Колко е пожертвал, за да купи пръстена. Колко много е работил, за да си го позволи. И колко красив е пръстенът. Колко лъскав.

Сега го възприемам като трофей. Като символ на усърдната работа на Марк. Ако ни потрябват пари, бих продала пръстена, без да се замисля. За къщата ни. За бебето ни. Тънката златна халка под камъка означава много повече от блясъка горе. Но след като се освободим от кожената торбичка, няма да се наложи да го правя. Сигурно, ако успея да продам камъните, изобщо няма никога повече да се налага да продавам каквото и да било.

Най-напред отивам в диамантената борса. Това е подобно на пещера място с различни гишета на търговци, занимаващи се с благородни метали и скъпоценни камъни. Ортодоксални евреи редом до лондонски търговци с елегантни костюми — различни семейни предприятия рамо до рамо.

Много скоро един от търговците ми махва. Привидно никой не ми обръща внимание, но съм сигурна, че съм лисица, погната от ловджийски хрътки.

— Какво търсиш, скъпа?

Той е плешив, кореняк лондончанин, с риза, вратовръзка и яке от полар. Практичен човек — облича се според времето. И има дружелюбна усмивка. Ще свърши работа.

— Всъщност искам да продам нещо. Имам един камък два карата. Беше на годежен пръстен.

Вероятно историята ми няма да заблуди никого, кой ще вземе да разпитва чий е бил годежният пръстен, нали? Логиката подсказва, че собственичката на пръстена е или мъртва, или вече не е омъжена. Това са нежелани делови разговори. Не смазват добре търговската машина. Фактът, че камъкът вече не е на пръстена, е достатъчно злокобен, за да направи всякакви въпроси неуместни. Е, поне се надявам. Измислих си история в метрото. Много я бива.

— Два карата ли? Чудесно. Ами да видим.

Въодушевлението му е искрено. Сигурно работата му е пълна с неочаквани обрати. Докато вадя от джоба си камъка, нещо в изражението му ми напомня на епизод от онази комедия „Само глупаци и коне“. Нали се сещате, когато Дел и Родни намират часовника и стават милионери? Търговецът се е вързал на версията ми.

Оставям камъка върху филцовата табличка на гишето му. Той тутакси го грабва. Навежда се, разглежда го. Очите му се стрелват отново към мен, преценява ме. Аз съм обикновена жена от средната класа, добре облечена, трийсетинагодишна. Външността ми заглушава опасенията му, ако изобщо ги е имал. Отново се привежда над камъка.

Вика свой колега. Мартин. Мартин ми маха дружески за поздрав. По-млад е от мъжа с полареното яке. Дали не му е син? Или племенник? Мартин вади своята лупа и разглежда диаманта от всички страни. Поглежда и мен. Преценява ме.

— Каква цена очаквате? — пита Мартин вече по-хладно, делово.

Вероятно са заинтригувани от камъка. Готови са да се пазарят.

— Честно казано, не съм сигурна. Знам, че е два карата. Цветът и шлифовката са почти безукорни. Може би някъде към… пет хиляди?

Целя се ниско, ниско, ниско. Само опипвам почвата. Преструвам се, че нямам представа какво притежавам. А всъщност прекрасно знам. Чарлс потвърди стойността на камъните, преди да се оттегли. Този диамант и всички други в торбичката имат цвят D (безцветен), чистота IF (изцяло безупречна) или VVS1 (с много трудно видими несъвършенства). Той прецизно описа особеностите на разписката, която ми даде. Обикновен кръгъл камък с тези характеристики би стигнал до осем хиляди при продажба на едро и до девет или девет и половина с данъка. Само че камъкът, който държат в ръцете си в момента, е правоъгълен радиант, много бляскав. Такива камъни са по-редки. На едро вървят между осемнайсет и двайсет хиляди без данъка.

Търговците не могат да повярват на късмета си.

Мъжът с якето издава напред долната си устна, сякаш да покаже, че пет хиляди му се струват разумна цена. Поглежда към Мартин.

— Какво мислиш, Мартин? Да се понапънем ли? Камъкът е хубав.

Добре се справя, ако не бях наясно, щях да си помисля, че ми правят услуга. Очите на Мартин отново се стрелват към диаманта, после той въздъхва тежко. Поглежда ме със стиснати устни, премисля решението.

— Да, можем да го направим. Защо не? Добре, ще подготвя документите — кимва той на по-възрастния мъж.

Мъжът с якето ми се усмихва.

— Доволна ли си, скъпа? — пита.

Доволна съм, че постигнах тук, каквото исках. Възможно е камъните да бъдат продадени. Има хора, склонни да затворят очи за произхода им, ако преценят сделката като изгодна. Дори ако продадем диамантите за по пет хиляди лири, ще се сдобием с милион. Бихме могли да вземем и повече, сигурна съм, но и един милион стига. Да не ставаме алчни.

Кимам сериозно, след което се замислям и ги оставям да се поизпотят.

— Звучи страхотно, фантастично. Довечера ще поговоря със съпруга си да видим какво ще каже и бих могла отново да се отбия утре. — Усмихвам им се дружески и прибирам камъка си.

Разбира се, нямам никакво намерение да идвам отново. Не смятам да продавам един по един двеста диаманта на различни борси. Вече установихме, че високопоставените търговци не искат да имат нищо общо с камъните. Затова трябва да намерим човек, склонен да си затвори очите срещу съответния процент. Замислям се за историите, които ми е разказвал Марк през годините за хората, за които е работил. Какви неща правят и са правили преди. Сигурна съм, че ще намерим някого.

Заварвам Марк в дневната, отново преливащ от енергия. Явно деловата му среща е минала чудесно: за щастие, повечето закони в бранша поощряват и подкрепят новите предприятия. Все повече хора основават собствени фирми. Разработил е и евентуален списък с бъдещи клиенти. С усмивка ме уверява, че изгледите са чудесни. Късметът като че ли най-сетне му се усмихва. Във въздуха се носи силно ухание на кафе. Марк подава чаша и на мен — добре дошла у дома.

— А на теб провървя ли ти? — пита ме.

Отпуска се на страничната облегалка на канапето, скръстил ръце пред гърдите, озарен от гаснещата светлина на залязващото слънце. След малко ще светнем лампите. Всичко това ни е невероятно приятно. Превърнало се е в игра — понякога на умения, понякога на случайности. Може би ни харесва толкова, защото засега печелим.

— Хрумна ми нещо, след като се разделихме — признавам колебливо. — Сега ще ти разкажа. Отидох до „Хатън Гардън“. Не се тревожи, не съм вършила глупости. Просто исках да опипам почвата. Исках да проверя дали има хора, склонни да затворят очи за произхода на камъните. Има, Марк! Със сигурност има.

Усмихвам му се и усещам как лицето ми пламва. Той не се усмихва в отговор. Аз упорствам:

— Трябва да намерим някой, който си има проблеми със закона, да изкупи камъните. Някой, който се нуждае от парите и не му пука особено откъде идват.

Отново се усмихвам колебливо, но Марк ме удостоява с апатичен поглед.

Защо не ме подкрепя? Става и започва да крачи из стаята замислено. Нещо не е наред. Прехапвам долната си устна и чакам. След малко той се обръща и ме поглежда с непроницаемо изражение.

— Какво има, Марк? Какво те тревожи?

Въпросът ми прозвучава малко по-рязко от очакваното. Той отмества очи. Издръжливостта ми има предел. Вече пазя твърде много тайни, вътрешното напрежение е прекалено силно. Трябва да продадем диамантите възможно най-бързо и да се върнем към истинския си живот. Не ми е ясно защо Марк не го проумява. А преди толкова се забавлявахме. Непонятна ми е тази внезапна резервираност.

Марк отново се обръща към мен.

— Не мога да повярвам каква невероятна глу… Нищо. Всичко е наред. Просто продължавай в същия дух, Ерин.

Престава да крачи, отива до бюрото си и се заема с деловите си книжа.

— Каква глупост, Марк? Какво? Извинявай, просто не разбирам… Кажи каквото имаш да казваш, моля те. Денят беше труден и според мен се справихме доста добре, затова, ако имаш проблем с онова, което направих, просто ми кажи. Дори още по-добре, защо не ми кажеш на теб какво ти е хрумнало, Марк?

Той зарязва заниманието си и вдига очи към мен.

— Ерин, намерих визитката на инспектор Фостър в джоба на другото ти сако.

Казва го меко, не е ядосан, не е разочарован, а това е още по-лошо. Не е очаквал, че положението е такова, че крием разни неща един от друг.

— Изпреварвам въпроса ти — трябваха ми дребни. Кога щеше да ми кажеш за него, Ерин? Адски се уплаших! Кога престана да споделяш с мен? — Марк ме поглежда оскърбено. — Най-напред си помислих, че си ходила в полицията заради сака. Реших, че си им разказала всичко. Проучих този тип в Гугъл. Така разбрах, че работи в отдела по антитероризъм, и всъщност нямам представа какво се случва. Започнах да се чудя да не би да имаш връзка с този мъж. Защо визитката му е у теб? А после като някакъв жалък глупак прегледах имейлите ти и слава богу! Слава богу, прочетох имейла ти до Фил от вчера. За Холи. Сега поне знам, че тайната ти е просто служебна. Не възразявам, Ерин, но не ме дръж настрани, моля те! Имам право да знам какво се случва. Пазенето на тайни, особено свързани с полицията, точно в този момент… ето така започват да се объркват нещата. — Смръщва се обвинително срещу мен. — Нямаше да го споменавам, щях да изчакам сама да ми кажеш, но явно ще се наложи да поговорим за нещата сега. Затова извинявай, че не съм на седмото небе относно начинанията ти от днес, но съм сигурен, че ще ме разбереш. Всички камери в „Хатън Гардън“ са те заснели, наясно си, нали? Ще изглежда подозрително, ако започнат да те проучват. И определено би събудило подозренията на инспектор Фостър.

Прав е, разбира се. Държа се като глупачка. Здравата ще загазя, ако нещата се объркат.

— Само ми кажи, че сме заедно във всичко това, Ерин. Не криеш нищо друго от мен. Само аз и ти сме, нали?

Въпросът е сериозен и изисква сериозен отговор. Знам колко важен е този момент. Марк сваля картите — трябва или да го приема, или да го отхвърля, няма средно положение.

Още не съм му съобщила, че съм бременна, Еди знае къде живеем, знае всичко за нас, но не бих могла да го изтърся точно сега, нали? Вече съм нагазила сред плаващи пясъци. Държала съм се безотговорно, рискувала съм всичко с обиколките си из града, лъгала съм. Кажа ли му сега, ще разруша крехкото нещо помежду ни, което градихме толкова дълго. Той чака отговора ми. Искрено е разтревожен. Чувствам се зле, много зле.

— Извинявай, Марк, много съжалявам. Щях да ти кажа, след като продадем диамантите. Просто не исках да се тревожиш. Ако смятах, че Анди — извинявай, инспектор Фостър — ще нареди да ме следят, никога не бих отишла в „Хатън Гардън“, честна дума. Наистина обаче трябва да разкараме диамантите от къщи, разбираш го, нали? Особено сега.

Засегнат е. Виждам го, макар Марк да се опитва да го скрие. Въпреки това след малко кимва. Съзнава, че трябва да се отървем от камъните. И аз кимвам в отговор.

— Значи сме на едно мнение. Трябва възможно най-бързо да продадем диамантите. Да ги разкараме от дома си и да получим парите в банката по най-бързия начин, нали?

Казвам го като въпрос. Ако Марк иска да сложим точка още сега, ще го направим. Твърде много го обичам, за да го притискам. Той се умълчава за кратко и после кимва.

— Съгласен съм.

— Трябваше да ти кажа за инспектор Фостър. Много съжалявам, Марк.

Опитвам с полуусмивка и той не ме разочарова. Боже, много го обичам!

Прекосявам стаята и обвивам ръце около тялото му.

— Само да не ви стане навик, госпожо Робъртс. — Придърпва ме към себе си. — Хайде да продадем проклетите диаманти тогава.

Притискам се към него с облекчение.

— Познаваш ли някой, който да ни помогне? — питам.

Марк свежда очи към мен.

— А ти?

27

Второто интервю на Алекса

Сряда, 21 септември

Слагат нещата й на плота. Спомени от един човешки живот. Отдръпваме се и я оставяме да ги прегледа. Тя се разписва.

Камерата се фокусира върху предметите. Телефон „Нокия 6100“, един от първите мобилни апарати с интернет връзка. Най-търсеният през 2002-ра, Алекса е била сред първите му притежатели. Един бог знае кой би го взел сега.

Кафява кожена чанта „Мълбери“. Отваря я. Вече невалидни карти на „Американ Експрес“, банкноти, монети. Дали и банкнотите не са вече излезли от обращение? Тази от пет лири беше променена отново миналия септември, непрекъснато я променят. Замислям се за всички портфейли по затворническите складове, в които има такива банкноти, напълно безполезни.

Черен сгъваем чадър. Половин пакет дъвки „Ригли екстра“. Избелял билет за пътуване в Зона 1–2. И това е. Животът на Алекса.

— Много благодаря — усмихва се сърдечно тя на надзирателя от Тринидад.

Явно се разбират чудесно.

— Удоволствието е мое, скъпа. Пожелавам ти приятен ден. И се надявам повече да не се видим, ако ме разбираш!

Мъжът се смее гърлено и се усмихва широко на красивата жена пред себе си.

Алекса прибира вещите си в малък кремав сак и се отправя към изхода.

Спира се на вратата, докато последният надзирател я освободи. Фил, Дънкан и аз сме се скупчили зад нея. Това е единственото освобождаване от затвора, което сме получили разрешение да заснемем. Алекса пък е единствената затворничка, позволила ни това ниво на достъп. Всички чувстваме колко интимен е този жест. Измъкваме се покрай нея, излизаме на дъжда и камерата се насочва отново към изхода, докато Алекса излиза във влажния есенен ден и вратата се затваря зад нея.

Вече е навън. Вдига поглед, дъждът мокри лицето, лекият вятър роши косата й. Тя вдъхва дълбоко, гърдите й леко се издигат и спускат. Приглушеното боботене на уличното движение по Камдън Роуд. Вятърът в дърветата.

Когато отново свежда поглед, очите й са плувнали в сълзи. Не продумва. Всички се смълчаваме, докато крачим като конвой към улицата и я снимаме.

На пътя тя се спира за секунда и сълзите започват на воля да капят по бузите. Вдига глава и се усмихва.

Заразително е. Вече всички се усмихваме.

В огромната празнота на новопридобитата свобода на Алекса планът ни сигурно е удобен насочващ парапет. Отправяме се към гара „Уотърлу“, където Алекса ще се качи на влак за Фолкстън в Кент. Там е новият й дом. Семейното жилище. Пътуваме до там заедно, ще я снимаме в определени моменти през следващите два дни. С облекчение напускам Лондон за една нощ. Все очаквам Анди да влети през вратата. Невероятно изтощително е, диамантите прогарят дупка в пода на тавана ни. Това пътуване ще отвлече мислите ми от проблема. Ще ми помогне да се съсредоточа.

Резервирала съм кола, която да ни закара до гарата, но Алекса предпочита да повърви. Поемаме пеша под ръмящия дъжд.

Тя спира пред кафене, за да си купи прясно изцеден портокалов сок. Стоим и гледаме как яркооранжевите портокалови полумесеци преминават през сокоизстисквачката и се превръщат в течност. Тя отпива през сламката. Кимва.

— Вкусно е. — И се усмихва.

Купува още три сока за всеки от нас с парите от издръжката, която по закон й се е полагала през четиринайсетте години в затвора, и продължаваме.

Спираме в Каледониан Парк, където тя сяда на една мокра пейка, а ние се отдръпваме, за да не й пречим да се наслади на дърветата, небето, хората, които разхождат кучета или бягат за здраве. Тя попива всичко с очи.

Накрая нарушава мълчанието, обръща се към нас:

— Може ли да спрем за минутка? Седнете до мен.

Тя потупва мократа пейка. Странна гледка сме четиримата, седнали един до друг — слабата Алекса, едрият тонтехник Дънкан от Глазгоу, операторът Фил и аз. Всички гледаме право напред през ситния дъждец, а Фил продължава да снима какво виждаме, поставил камерата в скута си.

— Благодаря ви, че сте тук — казва Алекса, докато се взираме към сивия Лондон. — Това е най-хубавият ден в живота ми.

Да, записваме думите й.

За щастие, влакът не е пълен. Заснемаме отделни моменти, когато можем: първият вестник на Алекса, първият й джин с тоник, първият шоколад.

Снимаме и в спокойното селце Хокинг, където бащата на Алекса, Дейвид, ни очаква на алеята пред къщата. Тя търси опипом дръжката на вратата на таксито, намира я и изхвърча навън. Баща и дъщеря се спускат един към друг. Руменият седемдесетгодишен мъж притиска дъщеря си в мечешка прегръдка. Двамата се вкопчват един в друг.

— Вече си у дома — казва той като обещание. — В безопасност.

И я притиска силно. Накрая Дейвид се обръща към нас, а главата на Алекса се е поместила идеално в сгъвката на ръката му. И двамата сияят.

— Заповядайте, влизайте. Да си направим чай. — Кани ни с жест към къщата и ни въвежда вътре, а Фил остава последен и продължава да снима.

Оставяме ги насаме, когато светлината отслабва, и се отправяме към Фолкстън и „Премиър Ин“, където ще пренощуваме.

Нищо не е първокласно, освен цените. Сапунът е някаква антибактериална пяна от закрепен на стената резервоар. Обаждам се на Марк някак неохотно. Чувствам се ужасно, че го засегнах вчера, но той ще се разтревожи, затова се принуждавам да го направя. Марк ми съобщава, че има страхотни новини за работата си. Днес с него се свързал потенциален клиент, който научил за новата фирма от колега, и го уверил, че ще се премести при него, когато започне дейността си. Освен това Хектор е потвърдил, че определено ще се премести — с радост ще се присъедини към Марк. Ще бъде ново начало и за двамата. Радвам се, че е решил да вземе нещата в свои ръце. Не му е хрумнало нищо ново за диамантите, бил е много зает. Уверявам го, че ще намерим решение, винаги намираме. Просто трябва да проявим търпение. Аз ще довърша снимките с Алекса и после с Еди в събота. Ще имам време да измисля нещо.

Новата фирма е спасителен пояс за Марк. В момента на пазара на труда е мъртвило и той наистина не знае какво би правил без нея. Целувам го за „лека нощ“ по телефона и заспивам на твърдото си като камък легло, идиотски ухилена.

Алекса трябва да бъде в клиниката за фертилитет в десет и половина на следващия ден в Лондон. След последния ни разговор аз се оказах бременна — странно, нали? Тайният ми спътник ще дойде с нас.

Днес сутринта Алекса е мълчалива, напрегната, здраво стиска длани, докато седим в чакалнята на болницата. Имаме разрешение да заснемем днешната й консултация. Проучила съм малко процедурата, но всъщност нямам представа какво да очаквам.

След известно наместване успяваме да се поберем заедно със снимачната техника в неголемия кабинет.

Д-р Прахани, поддържана жена на четирийсет и няколко със сериозна и вдъхваща увереност усмивка, кани Алекса да седне и сключва ръцете си с добре поддържан маникюр върху документите на бюрото.

— Главната цел на днешната консултация е да установим дали действително се нуждаете от инвитро, или може да предпочетем по-слабо инвазивния метод на инсеминация. Тази процедура е много по-проста — в лабораторията избираме най-добрата сперма от донора ви и после я въвеждаме направо в матката с помощта на катетър. Намесата е минимална, неинвазивна и ще отнеме не повече от пет минути. Очевидно е защо това е предпочитаният метод.

Алекса извива вежди и кимва вероятно в знак на съгласие.

Изследванията са елементарни и учудващо бързи. Вземат кръв на Алекса. След това дръпват завесата около леглото, ние с Фил и Дънкан наблюдаваме на монитор пикселираните черно-бели кадри от вътрешността на матката на Алекса.

Странно колко малко знаем за плодовитостта, за бременността. Това е най-важната тема за човечеството, а въпреки това имам чувството, че се мъча да чета на урду.

Броят на яйцеклетките й е добър. Тялото на Алекса се отпуска облекчено. За да се подсигурят, на следващия ден ще извлекат стойностите на антимюлеровия хормон, но засега положението изглежда обещаващо.

Прегръщаме се пред клиниката. Отношенията ми с нея са се отклонили от професионалната плоскост и вече са лични. Преживели сме два дни, наситени с емоции. Алекса се шегува, че й се иска да задържи Дънкан като животинче, от което да черпи емоционална подкрепа. Смея се. Тя е забавна. Пък и Дънкан наистина е здравата брадясал напоследък. Уговаряме се с Алекса да се чуем по Скайп неофициално на следващата вечер. Просто да проверя как е.

Странно защо, имам чувството, че я познавам. Истински. И че тя познава мен. Попада някъде между предишното ми съществуване и новото, което градя в момента. Алекса ми се струва по-жива от всеки друг, когото познавам. И изведнъж осъзнавам, че не ми е все едно какво ще стане с нея.

28

Странни неща

Петък, 23 септември, сутринта

Когато се прибрах у дома вчера, Марк работеше в кабинета си. Прекъсна, когато влязох, и двамата седнахме заедно в кухнята. За сватбата ни бяха подарили чай и бисквити от „Фортнъм енд Мейсън“ и аз приготвих една кана. Той отпи само няколко глътки и отхапа от бисквита с портокалови корички. Не знам защо, но раздялата с него, дори само за една нощ, събуди в мен отчаян копнеж. Заведох го горе и се любихме на гаснещата светлина. Сигурно заради прилива на хормони, а и защото не бяхме спали заедно от Женева, пет дни по-рано. Както вече ви казах, това е много време за нас. Имах нужда. Не го съзнавах, но наистина имах нужда. След това, докато лежахме прегърнати в леглото, се зачудих дали да не му кажа. За нашето бебе. Но не намирах подходящите думи.

Не исках да развалям мига. Не исках той да ми попречи да направя каквото се опитвах. Пък и още беше много рано. Бременността можеше и да не продължи. Както и да е, мислено си обещах, че ще отида на лекар и ще кажа на Марк всичко веднага щом диамантите изчезнат от къщата и ние сме в безопасност.

В подготовка за интервюто на Еди на следващия ден днес в седем и четирийсет и пет сутринта ми се обаждат от затвора „Пентънвил“. Тази седмица ставам рано всеки ден.

Тъй като „Пентънвил“ е мъжки затвор, ми обясняват, че има няколко особености, с които следва да се съобразявам. Осведомяват ме например че трябва да съм с панталон. Най-добре да не анализираме това изискване.

След много слушане, кимане и подписване на документи стигам до последната заключена врата и отново излизам на ледения вятър на Роман Роуд. Загръщам се плътно с палтото, увивам стегнато шала и се опитвам да си спомня къде трябва да отида сега, когато чувам зад себе си глас:

— Извинете? Ехо?

Завъртам се обратно към портата и виждам дружелюбен мъж с костюм, който тича към мен.

— Извинете, само секунда… извинете, че ви бавя — задъхано казва той с поруменели бузи от студа и протяга ръка. — Патрик.

Ръкувам се с него. За пръв път го виждам.

— Ерин Робъртс — представям се.

Патрик ми се усмихва лъчезарно, ръкостискането му е крепко, ръката ми е топла в студената му длан.

— Да, да. Госпожа Робъртс, разбира се — казва задъхано и махва с ръка назад към сградата на затвора.

— Забравих ли нещо? — питам.

— Извинете… да. Просто се питам какво точно търсите тук днес, госпожо Робъртс. Видях името ви в регистъра, но сигурно е станала административна грешка и по някаква причина информацията не е стигнала до мен. — Изглежда смутен.

— О, боже, извинете. Ходих при Алисън Бътлър във връзка с интервюто на Еди Бишъп утре.

Очите му се ококорват разбиращо.

— А, да! Интервюто. Вие сте репортерка, така ли? — Поглежда ме подозрително.

Страхотно! Последното, от което се нуждая сега, е да не ми позволят да снимам. Предупреждаваха ме, че „Пентънвил“ са голяма досада, но досега всичко вървеше по мед и масло.

— Не, снимам документален филм. Документален филм за затворници. Получихме разрешение в края на миналата година. Искате ли да ви изпратя информацията по имейл, Патрик? Алисън е подготвила всичко, сигурна съм.

Тонът ми издава, че ми е трудно да повярвам. Така де, не искам да го ядосвам, но би трябвало да са направили всичко необходимо. Това е затвор, за бога, би трябвало да са наясно кой влиза и излиза. Сериозно. Спомням си за Холи и вече не ми се струва толкова невероятно, че е успяла да избяга.

Патрик долавя какво се крие в тона ми, но не се засяга. Напротив, държи се извинително:

— А, разбирам. Да, точно така. Службата ми има известни затруднения с регистъра на посетителите, но това е между другото. Извинете, госпожо Робъртс. Ще се постарая всички да сме готови следващата седмица. За какво ставаше дума? — примижава той на студената септемврийска светлина.

— Утре е, не следващата седмица. Събота, на двайсет и четвърти. За Еди Бишъп — изричам ясно и бавно.

Патрик се усмихва и кима.

— Идеално. Е, ще се видим тогава. Извинете за объркването, Ерин. — Ръкува се с мен отново и се запътва обратно към затвора.

Обръщам се и се отдалечавам. Да му изпратя ли имейл за потвърждение, когато се прибера? За всеки случай. Така ще се подсигуря. Ще имам писмено доказателство. А после си давам сметка, че не знам фамилното му име. Обръщам се да го настигна, но вече го няма, влязъл е обратно в „Пентънвил“. Да му се не види.

Патрик кой? Припомням си разговора. Не е споменавал фамилията си, нали?

После ме пронизва съмнение. Спомням си студената му длан. Неговата студена длан в моята топла. Не идваше от затвора. Ако излизаше отвътре, ръката му щеше да е топла като моята. Но защо ще се преструва, че излиза от затвора? И тогава ме връхлита. Знае името ми, знае с какво са занимавам и къде ще бъда утре. Кой е той, по дяволите?

Връщам се на входа на затвора и звъня.

— Да? — чува се глас по интеркома.

— Здравейте. Върна ли се Патрик?

— Кой?

— Патрик.

— Патрик кой?

— Ами не знам фамилията му… — заеквам. Най-добре да бъда искрена.

— Такааа. Извинете, но коя сте вие?

— Ерин Робъртс. Току-що си тръгнах, помните ли? — Опитвам се да не изглеждам прекалено отчаяна, но не ми убягва, че вече звуча налудничаво.

— А, да, току-що излязохте. Извинете. Какъв е проблемът?

Надзирателят вече звучи по-ведро. Помни ме, а преди минутка не изглеждах никак луда.

— Не, не, няма проблем. Просто… Да е идвал някой след това?

Кратко мълчание. Сигурно човекът все пак се чуди дали не съм откачила. Или пък подозира, че лъжа?

— Не, госпожо, само вие. Да помоля ли някой да излезе да ви помогне? — пита служителят колебливо.

Вече станах и „госпожо“. Преценява ме. Трябва да си ходя, преди нещата да се задълбочат.

— Не, не, добре съм. Благодаря. — И си тръгвам.

Патрик не работи в затвора. А щом не работи в затвора, за кого работи, по дяволите? Искаше да научи името ми и причината да съм тук. В съзнанието ми се избистря студена и зловеща мисъл: да не би Патрик да си иска сака обратно?

Когато се прибирам у дома, усещам, че нещо не е наред. Къщата е празна, а когато влизам в кухнята, през открехнатата задна врата духа леден вятър. Отворена е. Марк никога не оставя задната врата отворена. Някой друг го е направил. Някой друг е идвал тук. И сигурно още е тук.

За секунда се сковавам невярващо, не ми се иска да приема значението на случилото се. Усещам как нещо се размърдва в ъгъла на стаята зад мен. Завъртам се рязко, но разбира се, там няма никого, само хладилникът бръмчи в празната и притихнала къща.

Обхождам стаите една по една. Бутам отворените врати, нахлувам вътре с бухалката за крикет на Марк, доколкото изобщо може да ми е от полза. Адреналинът ми е до небето. Стая след стая търся доказателство, че е влизал някой. Оглеждам се дали не липсва нещо, дали нещо е преместено, но нищо не се набива на очи.

Накрая, след като съм се уверила, че цялата къща е празна, отивам на площадката и дръпвам стълбата за тавана. Трябва да надникна под изолацията. Докато се качвам, в главата ми отново и отново се върти едно изречение: Нека да са там. Нека да са там. Докато наближавам разхлабения край на изолацията, където са скрити диамантите, изречението се променя неусетно: Нека да ги няма. Нека да ги няма. Защото, ако диамантите не са тук, онзи, който е влязъл през задната врата, няма да има причина да се върне. Освен ако не си иска и парите обратно.

Под сухата изолация всичко си е като преди. Диамантите блестят в кожената си торбичка, телефонът и флашката са на сигурно място в кутията. Не са ни ограбили. Който е влязъл, просто ни е проверявал, не е крал.

Семето на съмнението обаче вече е покълнало в съзнанието ми. Дали не пропускам нещо? Отново претърсвам цялата къща, всяка стая. Този път се вглеждам по-внимателно, търся всякакви признаци за намеса, нещо, което да ми подскаже кой е влизал у дома. И тогава забелязвам.

В спалнята ни върху полицата над старинната ни камина, до билетите за концерт и часовника, има празно място. Правоъгълна следа в прахта. Снимката ни. Няма я. Снимката, направена в деня на годежа ни, усмихнатите ни лица срещу обектива. Ето какво са взели.

В дневната долу, червената лампичка на телефонния секретар мига. Пет съобщения. Прослушвам ги мълчаливо. Най-скорошното е от Алекса. Добра новина — ще прави осеменяване. Има записан час за следващата седмица.

Телефонният секретар преминава към следващото съобщение. Отначало ми се струва, че някой набира номера по случайност. Чувам звуци от непознато място. Приглушени шумове, откъслечни и едва доловими разговори. Тихата глъчка на голямо и оживено място. Може би гара? Летище. Телефонът се движи. Дали аз самата не съм набрала неволно от джоба си на гара „Уотърлу“? Обаждането е направено в сряда, докато сме пътували към Фолкстън. Наострям уши да чуя нашите гласове. Призраци от миналото. Не ги чувам обаче. Прослушвам цялото съобщение. Две минути и половина приглушен живот на някое място. Накрая съобщението секва. Вторачвам се в телефонния секретар. Не е необичайно човек да набере, без да иска, нали? Постоянно се случва. Само че такива позвънявания винаги са зловещи — като дупка във времето. Или пък не, може би сама се плаша.

Следващото съобщение започва и работата става съвсем откачена. Същото е. Е, почти.

Знам, вероятно всичко ви се струва съвсем нормално. Който и да е набрал първия път, е продължил да натиска същото копче. Второто съобщение обаче е от следващия ден. Точно по същото време — 11:03 ч.

Бях в клиниката с Алекса и екипа. Телефонът ми беше изключен, затова със сигурност не съм набрала аз. Това обаждане е различно, някъде от открито. Парк може би. Долавям лек ветрец. Детски провиквания на площадка. Човекът с телефона крачи. Минута по-късно чувам тракането на подземен влак. Или просто на влак, единствено собственото ми подсъзнание подсказва, че обаждането е от Лондон, нищо друго. Човекът стига до улица. Чува се как минават коли. И линията отново прекъсва. Защо някой ще звъни по едно и също време два последователни дни, без да казва нищо? Защо наистина? Е, може да е неволно набиране, ама не е. Някой е проверявал дали сме у дома.

Започва следващото съобщение. Оставено е в 8:42 днес сутринта, докато бях на среща с Алисън Бътлър, директорката на затвора „Пентънвил“. По-тихо е. Направено е някъде вътре. Кафене може би. Като че ли чувам потракването на чаши върху чинийки и приглушени разговори. Някой закусва. Напрягам се да чуя още нещо, да уловя някакъв контекст. Глас, но не на човека, който се обажда — някой говори на него. Чува се съвсем тихо, можеше и да го пропусна, ако не бях наострила уши така.

Още ли чакаш? Да се върна след малко?

Човекът, който се обажда, промърморва нещо в знак на съгласие и после отново се чува само фонов шум. Узнавам, че който се обадил днес сутринта, е имал среща с някого. Към 8:45. От заведение някъде в Лондон, ако съдя по акцента на сервитьора.

Последното съобщение обаче, оставено в 9:45, ме плаши най-много.

Отново е някъде вътре. Чува се тихо електрическо бръмчене. Промишлен фризер, хладилен склад, нещо такова. Отново тихи разговори. Неравномерно електрическо пиукане. Движение на хора. И после изведнъж звук, който ми е познат. Много добре. Откроява се сред всички останали шумове: автоматичното двойно пиукане на нашата будка за вестници при отварянето на вратата. На съседния ъгъл. Тръпка пробягва по гръбнака ми, налага се да седна.

Прибрала съм се петнайсетина минути след като е записано съобщението. Човекът, който го е оставил, е бил тук. Чудя се дали да не звънна на Марк. Да повикам полицията може би? Но какво да им кажа, за бога? Всичко? Налага се. Не, не мога да го направя.

Сигурна съм, че Марк дори не подозира за съществуването на тези съобщения. Той никога не проверява домашния телефонен секретар, не дава на никого този номер. На практика това е моят служебен телефон.

Замислям се за студената длан на Патрик. Непознат номер. Възможно ли е Патрик да е дошъл тук след срещата с мен? Или е бил тук, преди да дойде в „Пентънвил“? Така ли е разбрал как изглеждам? Но защо ще идва тук след срещата ни? Може би Патрик е трябвало само да ме задържи, докато другите са били в къщата и са свършили каквото трябва. Седя на гаснещата светлина на следобеда и отново прослушвам съобщенията. Опитвам се да уловя нещо, което съм пропуснала.

Мъча се да си припомня лицето на Патрик. Косата му, дрехите му. Боже. Странно е колко малко неща забелязваме, нали? Не мога да се хвана за нищо. Мъж на средна възраст, с костюм и крепко ръкостискане. Гласът му е британски с намек за още нещо. Френски? Някакъв друг европейски език? Иде ми да ревна. Такава глупачка съм. Защо не го разгледах внимателно? Защото положението ме разсея — целта ми беше да улесня максимално разговора, затова не го огледах внимателно.

Какво искаше? Да се изфука? Да ме уплаши? Или да научи какво ме свързва със затвора? Дали посещавам някой затворник? Възможно ли бе да е свързано с Еди? Може би. Току-виж, няма никаква връзка със сака. Или пък е свързано с Холи и отдела по антитероризъм?

Когато се прибере Марк, ще му разкажа всичко.

29

Странни хора

Петък, 23 септември, вечерта

Разказвам на Марк почти всичко. Той го приема спокойно, кима ми да продължавам. Разказвам му за Патрик, за телефонните обаждания. Марк проверява своя мобилен, да не би да е набрал случайно. Разказвам му за отворената врата, за липсващата снимка. Не споделям подозренията си за Еди — знам, че няма да ми позволи да отида на интервюто утре, ако му призная, че Еди е знаел за пътуването ни до другия край на света. За вероятността да е следил всеки мой ход. Не искам Марк да попречи на това интервю.

Не му казвам и за теста за бременност. Съобщя ли му новината, ще трябва да прекратим всичко — документалния филм, операцията с диамантите, всичко. Той ще поиска така.

Когато приключвам, Марк се обляга на канапето и скръства ръце пред гърдите си. Поема си дълбоко дъх, преди да продължи.

— Добре, ето как стоят нещата според мен. Първо, относно снимката в кабинета. Онзи ден я сканирах, за да я изпратя на мама. Това е обяснението.

— Боже, Марк! Значи никой не е взел снимката?

Той ми се усмихва развеселено и аз усещам как бузите ми пламват. Боже, адски се срамувам. Отпускам глава между дланите си. Параноична идиотка. Изведнъж вече не съм сигурна дали всичко е действително, или голяма част е изфабрикувана от адреналина.

Марк изсумтява през смях тихо и продължава:

— Да, снимката е на сигурно място. Второ, не съм убеден, че трябва да придаваме голямо значение на открехнатата задна врата. Знаеш, че съзнанието крои номера, когато човек е под стрес. И все пак ми се струва, че мъжът, когото си срещнала днес, може да се окаже сериозен проблем. Според мен основателно се тревожиш. Първата ми мисъл беше, че Патрик е свързан с инспектор Фостър и с издирването на Холи. Не си ли съгласна? Това ми се струва единственото логично обяснение. Проследил те е, видял те е в затвора „Пентънвил“ един ден преди датата за интервюто и е решил да се намеси и да ти зададе няколко въпроса. Логично е. Няма откъде да знае, че са те повикали на среща ден по-рано и ти си узнала едва предишната вечер. Според мен така стоят нещата.

Звучи логично. Аз обаче не мога да се отърся от усещането, че става дума за нещо напълно различно.

— Ама защо не се представи като полицай, Марк? А съобщенията на телефонния секретар? Полицаите оставят ли странни съобщения?

— Виж, знам, че мислиш за хората от самолета, но разсъди логично, Ерин: ако бяха те, ако знаеха къде си, щяхме ли още да сме тук? А онези неща щяха ли да са още на тавана?

Въпросът му увисва във въздуха. Клатя глава.

— Не, едва ли — отговарям бавно, осъзнавайки истината в думите си.

Марк продължава оживено:

— Не знам защо не ти е казал, че е полицай. Сигурно се е надявал да му повярваш, че работи в затвора — нали е бил под прикритие? А за съобщенията — може да са обикновен номер. Не знам, случайни набирания. Стига де, нали си даваш сметка, че това не е нашата будка за вестници? Повечето такива в Лондон имат този звук. Наистина не мисля, че някой ни заплашва. Може да е свързано с хората, които интервюираш. Това определено е възможност, нали?

Замислям се за Еди и за шампанското. Да, определено. Може би Еди иска да говори с мен? Но нима е възможно да се обажда от непознат номер от затвора? Не биха му позволили да разполага с личен телефон. И тогава се досещам. Еди е престъпник. Разбира се, че ще намери начин да ми се обади. Помня, че четох за начините, по които членове на банди вкарват в затвора непроследими мобилни телефони. Процесът причинява дискомфорт на контрабандиста, но той бива щедро възмезден или поне не го убиват в леглото. Като нищо може Еди да ми е оставил съобщенията.

— Ерин, налага се да се съсредоточиш над реалното положение. Онзи мъж, с когото си говорила днес — Патрик. Да допуснем, че те проверява. Остави липсващата снимка и задната ни врата. Със снимката всичко е наред, а що се отнася до вратата, понякога просто забравяме да заключваме…

— Аз не забравям, Марк. Не забравям да заключвам — прекъсвам го, но убедеността ми отслабва.

— Напротив, Ерин, забравяш. — Взира се в мен за секунда, намръщва се изненадан. — Извинявай, скъпа, но определено си го правила и друг път. Нали знаеш, че вратата се отваря, ако не е заключена както трябва? Повярвай ми, не за пръв път забравяш да заключиш.

Наистина ли? Прав е, че това се случва. Явно съм я забравила отключена. После си спомням за снимката ни. Може би не е в стаята ни от дни, а аз едва сега забелязвам, че липсва. Дори не съм проверявала телефонния секретар. Мамка му. Ще се окаже, че не съм и наполовина толкова наблюдателна, колкото си мисля, а напоследък имам доста грижи. Божичко, дано не ръся грешки из цял Лондон.

— Не се тревожи, Ерин, всичко е наред. Просто се съсредоточи над реалния човек, когото си срещнала днес. Над фактите. Този Патрик сигурно е от полицията. Не знам, може да проучват смътната вероятност да предаваш информация между затворите или нещо подобно. Така де, баща ти все пак живее в Саудитска Арабия, нали?

Измервам го строго с поглед. Не говорим за семейството ми. Странно защо Марк повдига въпроса точно сега.

— От полицията са длъжни да проверят всички възможности, дори да не те подозират. Трябва поне да го отметнат. Налудничаво би било да не те проучат. В този смисъл, скъпа, наистина смятам, че трябва да се откажеш от сюжетната линия за Холи. Просто се откажи. В момента вниманието към нея е твърде голямо. Достатъчно е инспектор Фостър да се поразрови съвсем малко, и ще започне да задава неудобни въпроси за нас. Меко казано.

Марк приковава погледа ми очаквателно, сключил вежди. Има право, разбира се. Ще се поинтересуват защо сме пътували до Швейцария предишната седмица. И кой изведнъж е започнал да ми плаща ежемесечно хонорари.

— Добре — кимвам неохотно.

— Добре. Зарежи сюжетната линия за Холи, направо целия проект за документалния филм, престани да проучваш нещата, откъсни се, постави ни на дистанция.

Думите му звучат безапелационно. Марк е категоричен, че решението е това. Последните ми новини са, че Анди вече разполага с видео от охранителни камери как Холи и Аш напускат истанбулското летище и се качват на автобус за Газиантеп, турски град, недалече от сирийската граница. Нещата стават много сериозни.

— Смятай проблема за решен.

Отпускам се на канапето срещу него. Мозъкът ми работи на бързи обороти. Ще се върна на темата за Холи, когато нашето положение се облекчи. Само че нещо не се връзва. Не съм съгласна, че Патрик е свързан с инспектор Фостър. Според мен човекът, когото срещнах днес, няма нищо общо с полицията. Не успявам да се отърся от усещането, че случилото се е свързано със сака. Някой е влизал в дома ни. Дори да не са взели онази снимка, аз се чувствам, сякаш са. Каквото и да твърди Марк. Да, давам си сметка колко параноично звучи. Може би хората от самолета знаят, че не сме мъртви. А сега вече може и да са научили, че диамантите и телефонът са у дома. Вярно е, че сме още живи, но пък те сигурно не бързат. Обмислят как най-добре да подходят. Замислям се за семейство Шарп — с тях не са бързали. Измислили са най-сигурния начин да се отърват от двамата. Защото са искали смъртта им да изглежда като нещастен случай. От друга страна, случилото се със семейство Шарп може би наистина е било нещастен случай. Марк изглежда убеден в това.

По-късно вечерта, преди да си легнем, Марк сяда на ръба на ваната и ме наблюдава, докато си мия зъбите, стиснал чорапа си в ръка. Личи си, че иска да каже нещо, но му е трудно да намери думите. Поема си дъх.

— Скъпа, тревожа се. Не ме разбирай погрешно, моля те, знаеш колко те обичам, но ми се струва, че всичко това ти се отразява прекалено силно. Снимката, днешната случка на работа и телефонният секретар. Ерин, никой не ни преследва, разбери го. Никой не ни наблюдава, освен полицията. А ти отказваш да проумееш колко опасно е това. Този тип Патрик от днес. Престани да вършиш неща, които привличат внимание към нас, скъпа. Обещай ми. Престани да правиш неща, които полицията може да забележи. Вече сме на ръба.

Гледа ме нежно. Чувствам се глупаво и много виновна за нещата, които не съм му казала. Марк се тревожи за мен. Тревожи се за двама ни. Продължава:

— Преди време ме попита какво трябва да направим с диамантите и аз доста мислих по въпроса. Няма да ти допадне, знам, но според мен трябва да ги зарежем. Просто да се откажем от тях. Това се превръща в лудост. Трябва да намалим загубите, да прекратим опитите да ги продадем и просто да ги изхвърлим някъде. Според мен не си струват рисковете, които поемаме. Вече имаме онези пари, Ерин. Добре сме, имаме достатъчно. Трябва да спрем.

Нещо се надига в мен, когато го чувам да изрича тези думи. Не знам защо, но му се ядосвам. За пръв път нещо, което Марк казва или прави, ме дразни. Да изхвърлим диамантите ли? Защо да го правим? Стигнали сме толкова далече. Ами бизнесът му, неговите планове, общите ни планове? Преди беше толкова загрижен за финансите ни, защо вече не е? Парите, които имаме в Швейцария, няма да бъдат вечни. Трябват ни и тези от диамантите, за да потръгне фирмата му и да има достатъчно за нас. Бихме могли да съхраняваме диамантите някъде. Защо да ги изхвърляме? Но реалистично погледнато, едва ли някога ще намерим лесен начин да ги продадем. А когато ни се родят деца, няма да можем да поемаме никакви рискове. Или ще се опитаме да продадем диамантите сега, или после ще бъде прекалено късно.

Поглеждам Марк по боксерки, все още с един чорап в ръка. Много го обичам. Има право, опасно е, но не искам да се отказваме. Не и след всичко преживяно през последните два месеца. Ами ако, да не дава бог, новата му фирма не потръгне, както не се реализираха предложенията за работа, които толкова чакаше? Не, трябва да продължим. Обаче… предпазливо.

— Добре, да, разбирам какво искаш да кажеш. Но може ли да опитаме за последен път? Все нещо ще измисля. Нещо безопасно. Само ми дай още няколко дни. Наистина мисля, че ще ми хрумне нещо. Уверявам те. Няма ли да бъде по-добре, ако вземем и парите от диамантите?

Старая се да говоря кротко, спокойно, но не съм спокойна. Изобщо не виждам смисъл да се отказваме сега.

Той се взира в мен за секунда, после отмества поглед. Отново е разочарован. Мъчи се да го прикрие, но забелязвам пламъчето в очите му.

— Добре — съгласява се. — Но само толкова. Ако не се получи, ще спреш ли, Ерин? Моля те да не продължаваш, скъпа. Не ме притискай.

Не ме поглежда, само се изправя и излиза от банята. Дистанциран. Сам. Това е най-откровеният разговор, който сме водили от известно време, а никак не ни е сближил. Помежду ни е зейнала празнина. Колкото повече му разкривам, толкова по-широка ще става пропастта. Марк вече знае за Анди, за Холи, за Патрик. Не мога да го оставя да се махне. Трябва да възстановя близостта помежду ни, трябва да споделя с него още малко от себе си.

— Марк, наистина ли мислиш, че не ни търсят?

Той се обръща изненадано.

— Кои, скъпа? — Изглежда объркан.

Не знам защо избирам това, за да потърся близостта му. Само че точно за онези хора мисля.

— Хората, свързани с руския самолет. Може би имаш право, може би съм луда, но ми се струва, че нещо стяга обръч около мен, около двама ни. Не само полицията. Може би нещо, за което още дори не се досещам. Не знам. Звучи глупаво и параноично, нямам доказателства, но го усещам навсякъде край себе си. Сякаш просто чакат. Не знам какво е, но го усещам да приближава…

Заеквам, когато виждам загриженото му лице. Сигурно звуча напълно откачено. Знам, че ако действително се чувствам така, на всяка цена трябва да прекратя тази история — диамантите, интервютата, всичко, както казва Марк. А вместо да престана, аз затъвам все по-надълбоко.

Марк се връща в банята и ме обгръща с ръце. Облягам глава на голите му гърди и се заслушвам в туптенето на сърцето му. Той знае, че се нуждая от него.

— Не ни преследват, Ерин. Които и да са тези хора, никога няма да ни намерят. А дори да можеха да ни открият, вече ни мислят за мъртви. Скъпа, не за тях трябва да се тревожим, а за разследването. А този Патрик със сигурност е част от екипа им. Така де, замисли се само. Ако е свързан по някакъв начин със сака, почти сигурно е, че полицията го е видяла да се навърта край теб, нали?

Кимам безмълвно в рамото му. Има право. В известен смисъл инспектор Фостър може би ще ни предпази. Марк ме целува нежно и ме повежда към леглото. И по силата на някакво вълшебство отново сме едно. Някак съм успяла да запълня пропастта. Засега.

Докато лежа до него обаче, не спирам да се чудя. Дали полицията ще забележи, ако някой ме следи? Не са забелязали как една уязвима млада жена се е радикализирала под носа им. Не са забелязали, че Еди рови в живота ми. Много неща не забелязват.

30

Третото интервю

Събота, 24 септември

Кафето ми изпуска пара в студа в залата на интервюто. Този септември е мразовит. Надзирателят, който е в стаята с мен в „Пентънвил“, прилича на статист от телевизионния полицейски сериал „Ти Джей Хукър“. Тялото му сякаш се състои от десет процента фуражка и деветдесет процента широки гърди. Дали не съм несправедлива? Определено днес сутринта той е по-съсредоточен от мен. Чувствам се полузаспала, сякаш часовата разлика е започнала да ме мъчи със закъснение. Спомням си небето на Бора Бора, топлината, слънчевите ясни дни.

Дано скоро да се събудя.

Ами ако животът ми до края се окаже един блян, пленен завинаги тук? Мисля за Марк навън на студа, някъде по оживените лондонски улици. Днес сутринта ще търси офис за новата си фирма. Вече се очертава като реалност. По-късно ще се срещне с Хектор при нотариус, за да подпишат някакви документи. Много е вълнуващо.

Телефонът ми вибрира в джоба. Отказвам обаждането. Отново е Фил. Бесен е, че изхвърляме Холи от филма. Рано сутринта му изпратих имейл и той ми звъня вече три пъти. Никак не е доволен. Имам пропуснато обаждане и от Фред. Иска да гледа материала, заснет досега. Интересува се. Със сигурност ще иска да анализираме и сватбата. Истинска рядкост е режисьор, носител на наградата БАФТА и номиниран за „Оскар“, да прояви интерес към дебютен филм като моя, но ето на това му се вика роднински връзки. Или пък не. Така де, не сме роднини, той просто ми даде първата ми работа, аз като по чудо не сгафих и оттогава ме държи под око. Освен това ме заведе до олтара. Много ми се иска да му покажа заснетия материал, но по-голямата част е при Анди. Обясненията пред Фред ще ми отнемат повече време, отколкото имам в момента.

Алармата в коридора звънва. За разлика от „Холоуей“ тук няма врата, към коридора води само свод. Примижавам срещу мръснобелите затворнически стени и си нареждам да се стегна. Положението можеше да бъде и по-лошо. Винаги може да е по-лошо.

Отново се чува звънецът.

Вдигам очи и виждам Еди Бишъп — шейсет и девет годишен хубавец — да минава под свода и по скърцащия линолеум на пода, воден от друг надзирател.

Облечен е със сивкав анцуг като останалите затворници, но на него му стои различно. Все едно е издокаран с костюм от три части, каквито съм го виждала да носи на безбройните снимки по време на проучването си. Притежава тежест. Но пък може да му я приписвам, защото съм запозната с престъпленията му, с неговата история.

Изглежда като лондонски Кари Грант, един бог знае как успява да поддържа тена си в затвора. Вижда ме, усмихва ми се. Защо лошите момчета винаги са толкова привлекателни? Вероятно ако не изглеждаш добре, няма да ти се разминава да си лошо момче. Ще си бъдеш най-обикновен гангстер.

Дръпва си стол и сяда. Ето ни най-сетне. Мен и Еди Бишъп.

Всички се усмихват. После Ти Джей Хукър се обажда:

— Добре ли си, Еди? Имаш ли нужда от нещо? Вода?

Тонът му е дружелюбен. Тук всички сме приятели.

Еди се обръща отново, лениво, плавно.

— Не, Джими. Всичко е наред. Много благодаря.

Гласът му е бодър. Днес е хубав ден.

— Не е проблем. Само ми кажи, ако искаш нещо.

Джими поглежда към другия надзирател, който е довел Еди, и му кимва. Двамата минават под свода и излизат в коридора.

— Ще бъдем в стаята за почивка.

Джими говори на Еди, не на мен. После двамата се скриват от поглед, обувките им скърцат, а аз се взирам ококорена след тях. Защо си тръгват? Още преди да съм включила камерата! Това със сигурност не е нормално. Никой не ми го спомена вчера. Оставиха ме сама в стаята с Еди Бишъп.

Да се страхувам ли? Замислям се за съобщенията на телефонния секретар. Еди е убил много хора или е разпоредил да бъдат убити. Разказват се истории — цели книги — за мъчения, отвличания и какво ли още не в бандата на Ричардсън и през четирийсетте години, прекарани от Еди на свобода. Градски легенди. Нищо не може да се докаже, разбира се, няма неопровержими доказателства, няма свидетели.

Може би трябва да съм уплашена, но не съм. Така и не разбрах защо Еди се съгласи да се снима в документалния ми филм. Сигурно е получавал милиони предложения да разкаже историята си. Не изпитва такава нужда и не е склонен, доколкото съумявам да преценя. Сега обаче, докато седя срещу него без закрила и с все още изключена камера, осъзнавам, че съм пропуснала нещо важно. Би трябвало той да има полза от тази среща. Еди се нуждае от нещо. Аз също се нуждая от нещо, нали? Сърцето ми спира за миг. Ето го. Страха.

Включвам камерата. Той се усмихва.

— Камерата работи! Начало! Така ли?

Бавно протяга ръка през масата. Внимава да не ме изплаши. Сигурно знае как въздейства на хората. Неповторимото му очарование.

— Радвам се най-сетне да се запознаем, Ерин, сладурче.

Сладурче. Аз съм модерна жена, чела съм Чимаманда Нгози Адичи, Джърмейн Гриър, Мери Уолстънкрафт, но кой знае защо, не възразявам срещу неговото „сладурче“. Звучи странно невинно, сякаш от друга епоха.

— Приятно ми е най-сетне да се видим, господин Бишъп — отговарям.

Поемам ръката му над масата, той завърта дланта ми отгоре, притиска палец от обратната й страна — по-скоро е стискане, отколкото ръкуване, леко стискане. Аз съм дама, той е мъж и ми го показва.

— Наричай ме Еди. — Цялото представление е старомодно и смешно, но върши работа.

Усмихвам се неволно. Изчервявам се.

— Приятно ми е, Еди — отговарям почти през смях.

Страхотно, пълна глупачка съм. Дръпвам дланта си.

Съсредоточи се, Ерин. Захващай се за работа. Намирам верния тон. Придавам си професионално изражение.

— Може би е най-добре да изясним едно нещо. Благодаря за шампанското. Оценявам жеста.

Срещам погледа му. Искам да разбере, че не ме е страх. Той ми се усмихва лукаво. Кима. Удоволствието е мое. След кратка пауза отговаря за пред камерата:

— Опасявам се, че не разбирам за какво говориш, сладурче. Ако не го продават на затворническата лавка, не е от мен. Май си получила хубав подарък обаче. По какъв повод? — И извива невинно вежди.

Разбирам. Камерата работи, затова подемаме тази игра. Значи няма да споменаваме и съобщенията на телефонния секретар? Много добре. Кимам. Разбирам. Връщам се към сценария.

— Искаш ли да попиташ нещо, преди да започнем?

Вече нямам търпение, не разполагаме с толкова време, колкото ми се иска.

Той се изпъва на мястото си, подготвя се, навива ръкави.

— Нямам въпроси. Готов съм, когато кажеш, сладурче.

— Добре тогава. Би ли казал името си, обвинението и присъдата, Еди?

— Еди Бишъп. Обвинен съм в пране на пари. Осъден съм на седем години. Ще ме освободят преди Коледа. Което е добре. Любимото ми време от годината.

Започнахме. Еди изглежда спокоен, непринуден. Извива вежди. Какво следва?

— Какво мислиш за съдебния си процес? За присъдата?

Няма да се инкриминира пред камера, знам го, но ще даде всичко от себе си. Обича да играе на котка и мишка с властите — чела съм протоколите от съдебния процес.

— Какво мисля за присъдата ли? Интересен въпрос, Ерин.

Усмивката му вече е сардонична. Забавлява се, става закачлив.

— Честно да ти кажа — не много. Не е бог знае какво. От трийсет години се мъчат да ми лепнат нещо, опитвали са какво ли не, но все ме оправдаваха, както със сигурност знаеш. Не би трябвало да става така, нали? Досега не успяваха да ме осъдят за нищо, друг на мое място би се засегнал, ако ме разбираш. Въпрос на време е да ти лепнат нещо. Ако потърсиш, все ще намериш. По един или друг начин ще успееш, ако ме разбираш.

Оставя думите да витаят във въздуха. Мисля, че всички знаем достатъчно за шейсетте и седемдесетте, за да се досетим, че подходите на полицията навремето са били малко по-съмнителни. Еди намеква, че са подхвърлили улики, за да го натопят. Не го оспорвам.

— Но какво бих могъл да кажа? Счетоводството ми не беше безукорно. Да, никога не ме е бивало много с цифрите. Имам дискалкулия. Не внимавах много в училище — продължава той с явна ирония. — Разбира се, тогава нямаше такова заболяване. Дискалкулия. Просто смятаха, че ги работиш или си бавноразвиващ се. А аз бях умно хлапе, затова решиха, че ги разигравам. Мотая ги. Сега в училищата е различно, нали? Имам две внучки. Не се задържах дълго там, не беше за мен. Затова в известен смисъл беше въпрос на време да сбъркам сметките, нали така?

Усмивката му е сърдечна и широка. Сигурна съм, че е имал счетоводител. Сигурна съм, че счетоводителят е присъствал на процеса. Изумително е, че той може да покаже среден пръст на всички точно както е правел през последните няколко десетилетия — да подмами системата да се хване на въдицата и да му се размине. На Еди обаче не просто му се разминава, на мен ми се иска да му се размине. На негова страна съм. Всички са. На страната на тази наперена лондонска психопатия. Забавно е. Не изглежда истински модерно, жестоко, зловещо престъпление, а по-скоро хубаво старомодно британско прегрешение. Наше си, брекзит престъпление. Боб Хоскинс, Дани Дайър, Барбара Уиндзър, „Италианска афера“, престъпление с кървави улики в багажника.

— Добре.

Привеждам се напред. Искам да разбере, че ще се включа в играта.

— Няма да ми разкажеш за Ричардсън или за други подобни неща, нали, Еди? — Просто искам да разбера точно каква игра играем.

— Ерин, сладурче, ще ти кажа каквото поискаш. Аз съм като отворена книга. Може и да не знам всички отговори на въпросите ти, но със сигурност ще се опитам. И така, какво ще кажеш за една усмивка?

И палаво навежда глава.

Не се сдържам — налудничаво е, но адски се забавлявам. Ухилвам се до ушите.

— Много благодаря, Еди. В такъв случай ще ни разкажеш ли за Чарли Ричардсън, главатаря на бандата? Що за човек беше?

Мисля, че вече съм наясно с правилата. Питай заобиколно, питай за мнение, не за факти.

— Той беше отвратително същество… но по възможно най-хубав начин. Отвратителните човешки същества нерядко са такива. — Еди въздъхва. — За Ричардсън вече всичко е казано. Замесените в онази стара история от Ист Енд са покойници. Не бива да доносничиш за мъртвите и със сигурност не бива да говориш лошо за тях… но Чарли беше проклетник. Не съм го виждал да изтезава никого. Но разказваше такива работи. Използваше генератор от разглобен бомбардировач от Втората световна война, за да пуска ток на хора. Измъчваше ги, кълцаше ги, вземаше им акъла, докато не му кажат каквото иска. Веднъж го попитах: „Откъде си сигурен, че не те лъжат, щом ги изтезаваш?“. А той отговори: „Лъжат, докато не станат като малки деца — после казват само истината“. Само че нали разбираш, аз не го питах това. Имах предвид: ами ако още в самото начало са ти казали истината, а ти си продължил да ги изтезаваш, докато не изфабрикуват нещо? На Чарли това и през ум не му минаваше. Не го питах отново. Чарли беше от друго поколение. Въобразяваше си, че разбира живота. Изтезанията обаче не вършат работа. Трябва да уважаваш хората, нали така, Ерин? Ако търсиш уважение, трябва да се постараеш да бъдеш достоен за него. Да оставиш хората да умрат с достойнство. От тях си зависи как са живели. Никой не може да те обвини, че си сбъркал, ако си се отнасял към хората с уважение.

Не съм сигурна, че е съвсем вярно, но продължавам:

— Ти отнасяш ли се с уважение към хората, Еди?

Струва ми се важен въпрос. Той вдига очи към мен, полускрити зад тежките клепачи.

— Да. Винаги е било така и винаги ще бъде. Човек обаче не се захваща с някои неща, ако не знае правилата, Ерин. А ако си се включил в играта, не бива да се оплакваш, когато губиш. Научи се да губиш достойно, добрият играч винаги позволява на съперниците си да губят с достойнство.

Еди млъква, измерва ме изпитателно с поглед. Преценява ме. Иска да каже нещо. Давам му минута, но той отмества очи, променя намерението си.

Настъпва мълчание. Той изглежда разсеян, мислите му са другаде. Приближаваме опасна зона, усещам го. Сменям темата към нещо по-леко:

— Какво ще направиш най-напред, след като те освободят? Имаш ли конкретно желание?

— Изключи я.

Той се взира в мен настойчиво, без да трепне. Обаянието му внезапно се е изпарило. Вече не съм способна да тълкувам положението. Няма социални особености, които да разчета; липсва ми референтна рамка.

— Изключи камерата. Веднага.

Неподвижен е. Стабилен, непоклатим. Опасен.

Изключвам несръчно камерата. Защо му се подчинявам? Това е най-неуместната идея в създалото се положение, обаче нямам друг вариант. Мога да повикам надзирателите, но положението е различно. Тук става нещо друго. Искам да разбера какво е. Подчинявам му се.

Червената лампичка угасва.

— Всичко наред ли е, Еди?

Не знам защо го питам. Очевидно е добре. Моите ръце треперят.

— С теб да, сладурче. Успокой се.

Лицето му е омекнало. Тонът му е благ. Раменете ми бавно се отпускат. Не съм усетила кога съм ги стегнала.

— Извинявай, ако съм те уплашил, обаче знаеш ли какво… Хм, добре де… — Като че ли води вътрешна борба.

И после завършва:

— Искам да те помоля за нещо. Още преди се канех, по телефона, но тогава нямаше как, а не искам пред камерата. Ще те помоля за една услуга. Напълно искрен съм, това е единствената причина да ти дам интервю. Осигуриш ли ми каквото искам, и аз ще ти дам каквото искаш. Ето това е. Сега ме слушай. Няма да повтарям.

Не мога да повярвам, че се случва. Макар че, честно казано, нямам представа какво точно се случва. Чудя се дали това е причината да ми оставя онези съобщения. Ако са от него.

— Не съм свикнал да искам услуги, затова имай търпение. — Прокашля се. — Въпросът е личен. Намирам тези неща за доста… стресиращи. А на моята възраст се старая да не се подлагам на напрежение, знаеш как е. Искам да направиш нещо за мен. Ще направиш ли нещо за мен, сладурче?

Наблюдава ме. Преглъщам измъчено. И после си спомням, че той най-вероятно иска истински отговор. Мислите ми се задвижват с нова бързина. Какво ще иска? О, боже? Дано да не е нещо сексуално!

Млъквай, Ерин. Разбира се, че няма да е сексуално.

— Ами… какво нещо? — Опитвам се гласът ми да звучи равно.

— Допускал съм грешки през живота си. С близките си хора. Може би. Със съпругата си със сигурност, но вече всичко приключи, всичко е зад гърба ми. Така. Примирил съм се. Имам обаче дъщеря. Шарлът. Лоти. Тя е… на двайсет и осем. Малко прилича на теб. С тъмна коса, хубава, целият свят е в краката й. Красавица. В момента не си говорим. Не ме иска в живота си, край семейството си. Сигурно разбираш. И не я виня, тя е умно момиче. Така я възпитахме. Има си чудесен мъж, той се държи добре с нея, имат две дъщери. Виж, ясно е, че не съм бил идеалният баща. Не се съмнявам, че вече си го разбрала. Както и да е, с две думи, искам да поговориш с нея.

Кима замислено. Най-сетне е казал каквото иска.

Иска да поговоря с отчуждената му дъщеря. Отлично. Още семейни драми. Нямам нужда от това в момента. Имам си предостатъчно у дома. Положението обаче определено не е толкова лошо, колкото можеше да бъде. Мога да поговоря с дъщеря му. И бездруго планирах да я интервюирам. Освен ако молбата му всъщност не е евфемизъм? Това ли ще се окаже? Да не би да иска да я убия? Боже, дано не е така! Би се изразил по-недвусмислено, нали? Нали? Странна работа.

— Еди, моля да ми обясниш по-конкретно. За какво искаш да говоря с Шарлът? За документалния филм ли? Или за нещо друго? — Предпазливо подбирам думите.

Очевидно разговорът не е лек за него, трудно му е да отправя лична молба. Едва ли е имал нужда да го прави по-рано. Наистина не искам да го ядосвам.

— Не, не за документалния филм. Извинявай, но не ми дреме за филма. Проучих те, след като ми споменаха за тази работа, поръчах да те проверят. Стори ми се свястно момиче, с което дъщеря ми би се сприятелила. Може би ще ти се довери. Не ме бива много в тези работи, искам тя да види, че се старая. Убеди я, че съм свестен, държа нещата под контрол. Ерин, много ще зарадваш един старец, ако направиш това за мен. Няма кого друг да помоля, нали разбираш? Нямам много приятелки, а дори да имах, Лоти ще си плюе на петите, ако ги види. Трябва да разбере, че когато изляза от тук, ще съм друг човек. Ще я подкрепям. Искам отново да бъда част от живота й. Да й помагам. Да виждам децата. Моите внучки. Такива работи. Налей й малко ум в главата. Познавам я. Кажи й, че съм друг човек, променил съм се. — Той млъква.

Стаята притихва. Защо, за бога, би ме послушала дъщеря му? Откъде му хрумна? Може би изобщо не е такъв, за какъвто го мислех. И тогава мярвам отражението си в стъклото върху затворническата стена. Костюм, блуза, високи токчета, лъскава коса, слънчеви отблясъци по новата ми брачна халка. Разбирам какво вижда той. Изглеждам като млада жена, която контролира живота си, на прага на нещо важно. Професионалистка, но и все още открита, твърда, но и мека в онзи вълшебен период между младостта и старостта. Може би има право. Дъщеря му може и да се вслуша в мен.

Изобщо не чувам надзирателите. Къде ли са? Грижа ли ги е какво се случва тук? Еди ли е уредил да не бъдат в стаята, той ли ги е помолил да не ни прекъсват? Все още има влияние извън затвора, нали? Поглеждам го. Разбира се, че има. Сигурно трябва да внимават с него, ще излезе на свобода само след два месеца. Недосегаем. И току-що ме е помолил за услуга.

— Ще го направя. — Майната му, съдбата обича храбрите.

— А така! — усмихва се той.

Коремът ми се свива, когато осъзнавам, че тук се крие шанс за Марк и за мен. Мога да поискам услуга в замяна. Но редно ли е да го правя? Добра идея ли е?

— Еди? — снишавам глас, привеждам се към него, в случай че някой слуша. — Ако ти помогна, ще ми помогнеш ли и ти? Не познавам друг, който е в състояние да ми съдейства за това.

Гласът ми звучи различно: по-сериозен, но и по-тънък от обикновено. Взискателен.

Той присвива очи. Проучва ме. Лесно може да ме разгадае. Каква заплаха може да представлявам? Еди го установява и по устните му плъзва усмивка.

— Какво искаш?

— С две думи… имам скъпоценни камъни, които… намерих. Добре де, звучи малко… Не мога да ги продам. Незаконни са. Ето това е. А трябва да ги продам… по втория начин. Познаваш ли някой, който би могъл… — Шепотът ми заглъхва.

Явно не само на бивш главатар на банда му е трудно да иска услуги.

Еди вече ми се хили насреща.

— Ах ти, палавнице. Тихите води са най-дълбоки! Едно ще ти призная — мен трудно може да ме учуди човек, скъпа, обаче това не го очаквах. Май си имаш сериозен проблем. За колко камъка става дума и за какви?

Еди страшно се забавлява. Отново е в играта.

— Около двеста диаманта, шлифовани, безупречни, всичките по два карата. — Говоря тихо, но от поведението му заключавам, че никой не ни слуша.

— Мамка му! Откъде ги докопа, по дяволите? — Гласът му отеква през арката по коридора.

Дано никой да не слуша, иначе съм прецакана. Еди вече ме гледа с други очи. Впечатлен е. Един милион си е един милион. Но пък един милион не е същото, каквото е било преди.

— Ха! — изсмива се той. — Обикновено не греша за хората. Ама човек се учи всеки ден, нали? Много добре. Да, Ерин, мога да ти помогна да си решиш проблема. Имаш ли номерирана сметка?

Кимвам. Той отново се засмива доволно.

— Ама разбира се, че имаш. Блестящо. Ти си голяма находка, сладурче, страхотна находка. Добре, другата седмица ще ти се обади един човек. Направи каквото ти каже. Той ще оправи нещата, ще поговоря с него. Съгласна ли си?

Целият грее срещу мен. Радвам се, че се получи така, но въпреки това малко се притеснявам. Стана толкова лесно. Дори не съм сигурна как точно се случи.

А сега трябва да спазя своята част от сделката.

— Мога да намина при дъщеря ти следващата седмица. Днес следобед ще се обадя на Шарлът и ще уговоря среща.

Знам, че тя ще приеме. Не съм казала на Еди, но двете вече проведохме кратък разговор. Стори ми се симпатична.

— Имаш ли номера? Адреса?

Напереността му се е стопила. Отново звучи като старец — уплашен и обнадежден.

— Да. Ще си поговоря хубаво с нея.

Изведнъж ми хрумва още нещо. Много е просто, но според мен ще свърши чудесна работа.

— Еди, искаш ли да включа камерата и да запишем послание към Лоти? Ще го изрежа от интервюто и тя ще може да го гледа, когато се срещна с нея. Според мен ще бъде много въздействащо да чуе всичко лично от теб. Сигурна съм. За мен би било, ако ставаше дума за моя баща.

Струва си да опитаме. Той ще го каже по-добре от мен, няма съмнение. Еди обмисля, барабани с пръсти по масата. После кимва.

— Да, имаш право, да го направим. — Напрегнат е, слава богу, наистина е напрегнат.

— Добре. Сега ще включа камерата. Нещо против? Той оправя анцуга си, изпъва гръб, леко се накланя напред.

Аз спирам с пръст върху копчето за запис.

— Еди, може ли да попитам още нещо? Не си оставял съобщения на телефонния ми секретар у дома, нали?

— Не съм, сладурче. Не съм аз.

Е, това решава проблема.

— Добре. Няма значение. Добре, Еди, готова съм.

И включвам камерата.

Когато се прибирам у дома, разказвам на Марк какво съм направила. За сделката, която съм уредила за нас. Досещам се какво предстои, подготвям се. Съзнавам, че е чиста лудост, опасно е, но имам вяра на Еди. А сега, след като знам, че не той е звънял и не той е оставял съобщения, не ми изглежда толкова плашещ.

Марк не се разкрещява, макар че очевидно му се иска. Остава спокоен. Обяснява ми всичко.

— Знам, че си действала на момента и си се възползвала от шанса, докато го има, но точно така хората допускат грешки, Ерин. Ако някой разбере за тази сделка… ако историята с Холи се развие, няма ли разузнаването да се опита да намери колкото се може повече твои записи от охранителните камери? Просто трябва да бъдем изключително предпазливи. Разбира се, ако човекът, за който ти каза Еди, свърши работа, би било фантастично. В противен случай няма какво да предприемем, ако ни ограбят. Няма измъкване, ако инспектор Фостър те наблюдава и види тази история.

Не казва нищо, за което вече да не съм помислила.

— Но ако човекът ни ограби, няма да ни навреди особено, нали? Ти искаш да се отървем от диамантите, просто да ги изхвърлим, а така поне има шанс да получим нещо в замяна. Нали?

Той мълчи. Когато отново заговаря, звучи мрачно:

— Ерин, човекът на Еди може да те убие.

— Съзнавам това, Марк, но наистина ли мислиш, че бих сключила такава сделка с някого, когото смятам за убиец? Имай малко вяра в мен, моля те!

Той въздъхва.

— Ти не преценяваш правилно хората, скъпа. Виждаш най-доброто в тях, а това невинаги е полезно. Казвам само, че трябва да бъдем много по-внимателни, отколкото си ти. След като полицията е успяла да намери видеозапис на Холи в някакво забутано турско село, със сигурност ще държи под око цял Лондон. Длъжна си да внимаваш повече. Ще видят преводите в сметката ти от швейцарската банка след изчезването на Холи, ще те видят как се опитваш да продаваш диаманти. А когато следващата седмица се опиташ отново да разговаряш с престъпници? В техните очи все едно се срещаш със свръзките си, плащаш на хора да вербуват друг, кой знае? Няма да изглежда добре.

Говори, все едно вече са ме заловили и осъдили. Все едно нищо не може да се направи за мен. Като че ли вече не му пука за парите. Трябва да му го обясня, но Марк просто не разбира.

— Знам, Марк, знам всичко това. Повярвай ми, внимавам, доколкото е възможно. Съзнавам, че е ужасно рисковано. Съзнавам, че е въпрос на шанс, но го правя заради нас. За двама ни. Правя го и заради…

Едва не се изпускам — „нашето бебе“. Обаче се овладявам. Не мога да му съобщя за бебето сега, нали? И бездруго ме мисли за безразсъдна. Не мога да призная, че излагам на опасност и нероденото му дете.

Наистина ли го излагам на опасност? За пръв път си задавам този въпрос. По дяволите, може би е така. Сигурна бях, че правя това за двама ни, но вече се чудя. Може би го правя само за себе си. При тази мисъл оставам без въздух. Стоя и се взирам в него. Празнота. Усещам как очите ми се пълнят. Изражението му омеква.

Вижда сълзи на разкаяние, на угризение. Само че не са. Това са сълзи, породени от объркване. Горещите сълзи на моето объркване, защото вече на никого не мога да кажа защо правя всичко това.

31

Лоти

Сряда, 28 септември

Този път съм от другата страна.

Седя срещу Шарлът Макинрой в прекрасната й кухня и се питам какво представлявам сега. Преди по-малко от месец бях съвсем обикновен човек, гражданка, жена без особени възгледи. Седях от страната на добрите, а срещу нас бяха лошите. Въпросът дали са лоши по природа или заради направения от тях избор, беше чисто теоретичен. Така или иначе, тези хора бяха различни от мен, дълбоко различни. Аз си бях най-нормален човек. Сега от страната на добрите седи Лоти.

Но всъщност била ли съм изобщо нормален човек? Защото не съм се променила вътрешно, нали? Разсъждавам по същия начин. Постъпвам по същия начин. Искам каквото искам. Държа се така, както съм се държала цял живот. Погрешно ли беше това? Сбърках ли? Наруших много закони — маловажни, надявам се, но все пак би трябвало да съм в затвора. Еди е бил осъден на седем години само за пране на пари. Настръхвам при тази мисъл.

Лоти е мила, ведра и умна, както може да се очаква от дъщерята на Еди Бишъп.

Наистина си приличаме. Лекарка е в спешното отделение на болницата в Левишам. Работи много, но с радост успява да намери време за мен. Не съм сигурна, че на нейно място бих проявила същото великодушие, но тя иска да помогне. Добър човек е. Стреми се да постъпва правилно. Не е като баща си.

Неочаквано се чудя по какви изобретателни начини с Марк ще навредим на децата си. Ако Марк изобщо иска да имаме деца, когато най-сетне му кажа. Ръката ми се спуска към корема и остава там, допълнителна преграда от кожа, от плът и кости, която да предпазва нероденото ми дете от света навън.

Предишния ден вечерта след прегледа й в клиниката говорих с Алекса. Може би вече е бременна. Ще си направи тест след две седмици и ще разбере. Знам, че не бива, но споделих с нея за моето бебе. Вълнението й ме увлече и й разкрих тайната си. Трябваше да кажа на някого. Бременна съм вече от осем седмици. Тя ме посъветва да отида на лекар, да пия фолиева киселина, да не ям меко сирене.

Пия фолиева киселина, откакто се върнахме от Женева. Крия хапчетата в дъното на шкафчето в банята. Тя обаче има право, трябва да отида на лекар. Важно е, настоява Алекса. Обяснявам й, че в момента съм твърде заета. Възникнали са проблеми. Иска ми се да й кажа и какви са, но не мога, разбира се. Не мога.

Разривът между мен и Марк се задълбочава. Притискам го. Не искам диамантите да разрушат брака ни.

— Нали сме екип? — прошепна той в леглото снощи.

И аз кимнах, разбира се, но той поклати глава.

— Тогава предлагам да зарежем диамантите. — Гласът му звучеше напрегнато. — Все още има време да се откажем от сделката. Полицията може вече да ни наблюдава. Кой знае, може би имаш право, може би и замесените с хората от самолета ни наблюдават. А сега искаш да забъркаш и престъпници от Ист Енд. Нарочно вършиш глупости, Ерин. Излагаш и двама ни на опасност. Изпълни своята част от сделката с Еди, направи му тази услуга, но му кажи, че вече не се нуждаеш от помощта му за диамантите.

Марк е прав за едно — някой определено ни наблюдава, напълно сигурна съм. Тази седмица получихме още две безмълвни съобщения на телефонния секретар, а не са от Еди. Не знам дали са свързани с хората от самолета или с полицията, но някой ни държи под око. Някой ни изпраща послание.

Вече е късно да се отказвам от сделката с Еди — човек не се отдръпва от такива познанства, не се получава така, пък и Марк ще ми благодари после, сигурна съм. И ето ме тук — изпълнявам своята част от уговорката. Непременно ще се получи.

Дъщерята на Еди замислено отпива от чая си, докато нагласям камерата и статива. В кадър Лоти е осветена странично от френските прозорци към мократа есенна градина. Рязка светлина, но деликатна като филигран.

През визьора ми се струва спокойна. У дома. Пълна противоположност на хората от затворническите ми интервюта.

Включвам камерата.

— Лоти, миналата седмица посетих баща ви в „Пентънвил“. Той говори за вас с много обич. Бяхте ли близки в детството ви?

Ще карам бавно. Ще я предразположа. В крайна сметка нямам представа какви са чувствата й към него.

Тя си поема дъх. Знае, че ще задавам въпроси, но сега, когато ги чува, интервюто най-сетне става съвсем реално. Важни въпроси, които изискват отговори. Стръмно изкачване към миналото.

— Бяхме близки, Ерин. Трудно ми е да преценя дали повече, отколкото в други семейства. Нямам база за сравнение. В училище страняха от мен. Сега ги разбирам. Имам деца и никога не бих допуснала да общуват с хора като баща ми. По онова време обаче мислех, че вината е моя, че нещо с мен не е наред. Че никой от семейството ми не е. И всъщност това много ни сближи с татко. Бях по-близка с него, отколкото с майка ми. Мама беше… труден характер. Винаги е била такава. Мисля обаче, че точно затова я обичаше баща ми. Харесваше му предизвикателството. И наградата. Все казваше, че скъпата поддръжка води до добри показатели. Като при автомобилите. Както и да е, мама беше трудна. Особено за мен. Бях обаче малкото ангелче на татко. Беше добър баща. Наистина. Разказваше ми приказки. Държеше се чудесно с мен. Да, бяхме много близки.

Поглежда ме очаквателно, иска да чуе следващия въпрос.

— Запозната ли бяхте с работата му? С живота му извън времето, което прекарва с вас.

Обикновено интервюираните се нуждаят от малко време да се съсредоточат, да преценят какво да кажат, но при Лоти не е така. Сякаш е очаквала възможността да го направи.

Тя поглежда навън към градината за секунда, после отново към мен.

— Не знаех нищо, докато не станах на тринайсет. Тогава ме преместиха в друго училище. Изпратиха ме в частен колеж. Татко печелеше добре. Сигурно тогава съм мислела, че е бизнесмен. Всички му се възхищаваха, доверяваха се на мнението му. Струваше ми се най-големият шеф. Вкъщи винаги имаше хора. Елегантно облечени. Срещаха се с татко в дневната. Мама и татко имаха отделни дневни. Така живеехме — поглежда ме тя с извити вежди.

Кимам. Разбирам. Бракът е бил труден. Майка й се оженила повторно, докато Еди бил в затвора. Семейството се разделило след процеса, всеки поел по свой път.

— И така, дали знаех за татко? — съсредоточава се отново Лоти. — Помня нощта, когато най-накрая се досетих. Както ви казах, бях на тринайсет. Тъкмо бях започнала в новото училище. Беше през уикенда, вкъщи имаше хора — обичайните и нови. Бяха в дневната на татко, а аз бях при мама и гледах филм. Излязох да взема още пуканки от кухнята. Къщата ни беше голяма. Чух странен шум откъм коридора, нещо като плач, но зловещ плач. Реших, че посетителите вече са си тръгнали и татко гледа „Спасяването на редник Райън“ или нещо подобно. Често го гледаше. Харесва Том Ханкс. Взех пуканките и отидох неговата дневна. Татко се беше облегнал на бюрото. Вътре бяха и трима от колегите му. Телевизорът не беше пуснат. На пода пред него имаше някакъв мъж. Ридаеше. Всички в стаята се вторачиха в мен, закована на прага, но онзи човек продължаваше да плаче, не можеше да престане. Татко не изглеждаше изненадан да ме види. Остана равнодушен. И още беше с палтото си. Това съм запомнила. Беше с палто, като че ли всеки момент щеше да излезе. Като че ли нямаше да остане. В този момент мама се зададе по коридора, видя, че съм се натъкнала на някаква сцена, и ме грабна. Заведе ме горе. Държа се много внимателно — браво на нея. Каза ми, че човекът, когото съм видяла, е лош, че татко ще се оправи с всичко. Той се качи десетина минути по-късно. Попита ме дали съм добре. Прегърнах го силно. И много дълго. Сякаш се опитвах да върна нещо в него. Или да изтръгна нещо от него. Но тогава разбрах, че лошият човек е той. Добрите хора не причиняват такива работи. Дори на злодеи. Просто не го правят. След това отношението ми към него се промени. Станах предпазлива. Ще ми се да можех да се похваля, че татко изобщо не забеляза промяната в мен. Нали разбирате? Още го обичах. Не бих искала да го наскърбя.

Лоти млъква, мисълта й се откъсва от миналото и се насочва към мен.

— Чакайте, не съм сигурна, че може да използвате това. Не искам да ме викат в съда или нещо такова, нали разбирате? Всъщност не знам какво точно видях. Беше достатъчно… за да се досетя. — Усмихва ми се колебливо.

— Не се тревожете. Трябва да покажа на адвокатите много неща, преди да излъчим документалния филм. Ще си отбележа да ги попитам. Ако законът не позволява да го използваме, лесно ще го изрежем. Притеснявате ли се да не би да разстроите Еди? — попитах.

Тя се засмива изненадано.

— Не, определено не се тревожа дали ще разстроя баща си. Тези неща се случиха — ако не му допада, проблемът си е негов. Но не желая да свидетелствам срещу него. Има граница, която няма да пресека.

Заявява го спокойно. Давам си сметка, че не са много нещата от живота, способни да разстроят Лоти. Крушата не пада по-далече от дървото. Може би тя и Еди имат повече общо помежду си, отколкото й се иска да повярва.

Преценявам, че сега е моментът.

— Лоти, бих искала, ако не възразявате, да ви пусна един видеоматериал. Това е послание, което баща ви записа по време на интервюто ни в събота. Знам, че сте решили да не го виждате през последните седем години, затова ще разбера, ако не искате да гледате материала.

Карам предпазливо. Нуждая се от помощта на Еди, но няма да се държа като пълен негодник, за да я получа. Ако Лоти не иска да го вижда повече, проблемът е негов, не мой.

Тя кима — отначало бавно, после по-енергично. Иска. Иска да го види.

— Добре, ако сте сигурна. — Вадя лаптопа си и го плъзвам върху масата. — Ще заредя филма и после ще оставим камерата да записва, ако не възразявате.

Искам да заснема как тя гледа посланието на Еди. Искам реакцията й. Искам хората да я видят. Искам и услугата, и материала.

Побутвам лаптопа към нея и тя натиска копчето. Ръцете й литват към устата.

Може би той изглежда по-възрастен. Или по-тъжен. Може би е заради анцуга или празната бяла стая. Може би е по-слаб и по-немощен, отколкото го помни. Не знам. Но седем години са много време. Взирам се в очите й. Гледа като вкаменена. Чувам думите на Еди от предишната седмица.

Виждал е снимки на Бен, от сватбата им.

Очите й се присвиват. Усмихва се зад дланите.

Бен е свестен човек, направила е хубав избор. Той се гордее и с работата й.

Лоти се намръщва.

Еди се гордее с житейския й избор.

Тя отпуска ръце безжизнено върху масата.

И после прозвучава главното му послание.

Направил е неща, за които съжалява. Но ще се промени.

Очите й се пълнят със сълзи. Застива. Сълзите капят от миглите й върху масата. Вече не забелязва присъствието ми в стаята. Не съществува никой друг — само бащата и дъщерята.

Повече няма да я въвлича в онзи свят. Ще бъде в безопасност. Далече от това.

Лоти изтрива сълзите си. Изопва гръб. Сериозна е. Поема дъх.

Ще бъде страхотен дядо.

Нищо.

Ще раздава бонбони на всички.

Изблик на смях, който изчезва бързо.

Обича я.

Мълчание. Нищо.

Тя натиска надолу екрана на лаптопа, докато щракне.

После ми се усмихва напрегнато.

— Отивам да си взема кърпички. Един момент. — И излиза от кадър.

Когато се връща, очите й още са зачервени, но се е овладяла. Малко е смутена от изблика на чувства. Включвам отново камерата.

— Как се почувствахте, Лоти? Бихте ли могли да дадете на баща си още един шанс? Да го допуснете в живота си, след като бъде освободен? — Самата аз искам да узная, не само Еди.

Не знам какво бих направила на нейно място. Мога да предположа, но действителността рядко отговаря на предположенията, нали? Поне за важните неща.

Тя се усмихва. Леко, някак неловко.

— Извинете… малко ми е трудно. Боже, мислех, че всичко това е останало зад гърба ми! Наистина. Какво ме попитахте? Дали ще го допусна отново в живота си? Ами не. Не е добра идея. Сигурна съм, че хората, които гледат това, ще застанат на страната на баща ми. На страната на страдалеца. Той е много обаятелен, знам. Но не, няма да го направя. И ще ви кажа защо. Защото е убивал хора, истински хора. Извинете — твърди се, че е убивал хора. По дяволите! Изтрийте това. Той е осъден престъпник. Неблагонадежден е, манипулативен и опасен, а аз имам деца. Две малки деца и съпруг, когото обичам. Съпругът ми има семейство, което също не иска да вижда моя баща. Харесвам живота си. Харесвам го, какъвто е. Сама си го изградих от нулата. Затова не ме разбирайте погрешно, Ерин, признателна съм за образованието, което получих, за възможностите, които ми бяха предоставени, но влагам всичко в работата си. Ходя в болницата всеки ден въпреки семейството си, не благодарение на него.

Поглежда право в обектива.

— Татко, знам, че ще гледаш това. Затова ме чуй. Обичам те. Обичам те много, но не мога да бъда отговорна за теб. Ти си направил своя избор. Радвам се, че се гордееш с мен. Ще продължа да ти давам поводи за гордост, но не те искам в живота си. Знай го и уважи решението ми.

Приключила е. Кимва ми, друго няма да има. Изключвам камерата.

— Знам, че го мислите за свестен, но всъщност не го познавате, Ерин. Имайте ми доверие. Прекрасно е, че искате щастлив край за всички ни, но няма да се получи. Той не е такъв човек. Небрежен е. Небрежен е с хората. Просто изчезват от полезрението и от вниманието му и той го намира за нормално. Е, не е. Затова предпочитам да го няма. Оценявам усилието ви, наистина. Когато го видите отново, му предайте, че изглежда добре. Ще му хареса.

Говорим още малко, докато си събирам нещата. Грижливо прибирам заснетия материал, все едно е златен прах.

Направих, каквото можах. Тя не е глупачка, ако се бях застъпила за него още, щеше да заподозре, че нещо става. Предадох й информацията, молбата му и я оставих да избира. Само това мога да направя. Надявам се да е достатъчно за Еди.

32

Някой на прага

Сряда, 28 септември

Домашният телефон започва да звъни в мига, в който отключвам входната врата. Марк го няма, днес следобед разглежда още офиси. Би трябвало да се прибере след около час. Помолих го да се върне към три за всеки случай, ако нещата с Лоти се объркат.

Телефонът звънва два пъти, преди да прекося стаята на бегом. Може пак да е мълчаливият натрапник. Може да е Патрик. Този път трябва да стигна до него.

— Ало, Ерин ли е?

Гласът е дрезгав, с лондонски акцент, на около четирийсетгодишен мъж. Веднага разбирам, че има връзка с Еди.

— Да, да, на телефона.

Опитвам се да звуча професионално, като че ли има вероятност да е служебно обаждане. Наистина се надявам Анди Фостър да не подслушва телефона ми. Ако ли не, този разговор бързо ще стане твърде инкриминиращ.

— Здравей, Ерин. Казвам се Саймън. Трябва да взема пакет от теб, нали? — Кратко мълчание по линията. — Знам, че си заета, но в момента съм наблизо. Ще ти бъде ли удобно?

Явно и той подозира, че телефонът се подслушва, защото много внимава. Говори като обикновен куриер. Или поне това можем да твърдим в съда, ако се наложи.

— Да, би било… сега е чудесно. След пет-десет минути?

Опитвам се да прикрия облекчението си, вълнението, че най-сетне ще се отървем от диамантите. Ще изчезнат от дома ни след по-малко от час. И всичко ще приключи. Торбичката, самолетът, край. Само телефонът и флашката ще останат като улики под разхлабената изолация.

Притискам телефона към рамото си и бързо записвам номера на швейцарската банкова сметка на листче. Вече го знам наизуст. Никъде не го пише на хартия. Изгорих всички документи преди повече от седмица в градината, в откритото ни огнище. Запаметих необходимите данни. Номера и паролата. Отсреща в слушалката чувам запалването на автомобилен двигател.

— Добре, десет минути. До скоро. — Линията прекъсва.

Мъжът звучеше дружелюбно, доста непринудено. Явно е запознат с положението. С моята услуга. С услугата на Еди. С взаимните ни услуги.

По дяволите, кого заблуждавам? Саймън сигурно ме е следил през целия ден. От тук до Лоти и обратно. Кой ли още ме е следил, докато върша ежедневната си работа? Анди, Патрик, а сега Саймън. Не е възможно да ме следят всички, нали? Ако някой узнае за другите, цялата кула от карти ще рухне. Саймън обаче явно ме е следил днес, иначе откъде ще знае, че съм си у дома? Точно затова се е оказал „наблизо“.

Смръщвам се. Май ще се окажа най-наивният престъпник на света. Нищо не забелязвам. Чист късмет, че още не съм мъртва.

Разполагам с по-малко от десет минути, преди да пристигне той. Пъхвам листчето с номера на сметката в джоба на панталона си.

Камъните са на тавана, където ги оставих, след като ги взех от Чарлс. Вземам стълбите по две наведнъж. Трябва да се подготвя, преди Саймън да дойде. Не искам да го оставям сам в къщата, докато съм на тавана. Не искам да обикаля. Нямам му доверие.

Изведнъж ми хрумва нещо. Ами ако този тип няма никаква връзка с Еди?

Или има връзка, обаче съм преценила Еди погрешно и тази ситуация няма да завърши добре за мен? Сигурна съм, че всичко ще бъде наред. Сигурна съм. Сигурна съм.

Въпреки това се втурвам отново надолу по стълбите и грабвам телефона си. Набирам номера на Марк.

Вдига след третото позвъняване. Звучи разсеян, далече, сред приглушени шумове.

— Марк?

— Да, какво става? Добре ли си? Как мина? — Пита ме за Шарлът.

— Да, мина добре. Чуй ме набързо. Обади се някой. Обади се някой за…

По дяволите. Изведнъж си давам сметка, че не мога да го кажа по телефона, нали? Не мога да спомена нито диамантите, нито Еди. Ако Анди подслушва мобилния ми, ще загазим. Добре, мисли. Мисли бързо. Говори със заобикалки.

— Някой иска да вземе сувенирите от сватбеното ни пътешествие.

Мога ли да кажа това? Разбира се, всичко е наред — донесли сме сувенири за родителите на Марк. Ако ги изпратя по куриер днес следобед до Ист Райдинг, обаждането ще бъде напълно обяснимо. Боже! Толкова е сложно. Изтощително е да си престъпник.

Отсреща Марк замлъква. Сигурно съобразява какво може и какво не може да каже по телефона. Добре че се омъжих за проницателен мъж.

— Добре, чудесно. Ще се справиш ли сама, скъпа, или да се върна да ти помогна?

Тонът му е равен, но си личи, че се тревожи. Даде ми да разбера какво е отношението му към Еди. Изобщо не му вярва.

— Да, добре съм. Всичко е наред, Марк. Исках само да ти кажа какво се случва. Ще се оправя. Трябва да затварям обаче, защото човекът ще дойде всеки момент. Нали разбираш?

Искам да дам на Марк шанс да ме спре, ако смята, че постъпвам глупаво. Глупаво ли постъпвам? Давам на непознат човек диаманти на стойност един милион лири. В собствения си дом, в нашия дом.

— Страхотно. Добре, разбирам. Явно си се погрижила за всичко, скъпа. В такъв случай ще се видим по-късно. Обичам те?

Въпрос. Понякога е въпрос. Във въпроса се крият много неща.

— И аз те обичам — отговарям.

В отговора също се крият много неща. После той затваря.

По дяволите, не го попитах как е. Дори не попитах къде е. Като че ли беше навън, на оживено и пълно с хора място, може би на гара…

Наистина нямам време за това. Хуквам към площадката, успявам някак да спусна стълбата, закачена на куки на тавана.

Намирам диамантите точно където съм ги оставила. Блестят в кремавата торбичка, позатоплени от тръбите на парното. Грабвам ги и дръпвам изолацията обратно.

Докато слизам по стълбите, на вратата се звънва. Замръзвам по средата на стълбата. Пронизва ме ужасена тръпка като изстрел. Внезапно ми се приисква пистолетът все още да беше у нас — онзи, който изхвърлихме в морето на Бора Бора. От глупост не го задържахме. Трябва ли ми?

Ама какво ще правя с пистолет? Не умея да го използвам. Дори няма да разбера дали е зареден, нито как да освободя предпазителя, нищо.

Не, не ми трябва пистолет. Всичко ще мине гладко. Просто съм параноична. Посред бял ден. Продължавам да слизам по стълбите от тавана, прескачам последните три стъпала и хуквам по коридора. С пламнали бузи отварям входната врата, признателна за нахлулия отвън порив на септемврийския вятър. И ето го Саймън.

Изглежда безобиден. С костюм, вратовръзка, усмивка. Усмивка на неуверен приятел на баща ти например. Малко прекалено многозначителна, но като цяло безвредна.

Не ми трябва пистолет, внезапно съм напълно сигурна. Поведението му ми показва, че и двамата сме замесени. И аз съм част от бандата.

— Саймън?

Трябва да кажа нещо. Вече твърде дълго мълчим.

— Виноват — усмихва се той.

Сигурна съм, че не за пръв път прибягва до тази шега, обаче безобидният му хумор ме успокоява.

Кимвам. Наистина не знам какво да правим сега.

— Ще влезете ли? — осмелявам се да го поканя.

Сигурно от тона ми е съвсем ясно, че нямам представа как се постъпва в подобна ситуация. Дано скоро той да вземе нещата в свои ръце.

— Не, бързам. Но благодаря за поканата. Просто ще взема нещата и няма да ви се пречкам, ако не възразявате.

Превъзходно се справя. Оценявам деликатността му към очевидната ми неопитност, странно защо ми въздейства успокоително. Подавам му торбичката. С радост снемам бремето от себе си. Половината битка е спечелена. Той я поема.

Ами парите? Да попитам ли нещо? Грубо ли ще е? Саймън обаче ме изпреварва.

— Ще ми дадете ли номера?

Една крачка пред мен е. Явно не му е за пръв път.

— Да, да, заповядайте. — Вадя от доба си листчето и го заглаждам върху бедрото си. — Извинете, измачкало се е. Но цифрите се четат, нали?

Подавам му го. И двамата гледаме към листчето в ръката му — всичко се чете съвсем ясно въпреки гънките. Пълна глупачка съм.

— Ами да, всичко е наред — промърморва той с престорено голям интерес към смачканата хартийка. — Добре, аз тръгвам.

Претегля двете си длани: в едната има бележка, а в другата торбичка на стойност един милион лири. Усмихва се широко, понечва да си тръгне, но после спира.

— Един бърз въпрос. Как мина днес? Еди иска да знае.

— Ами едва ли ще се получи — отговарям внимателно, като че ли съм съкрушена от жестокия обрат на съдбата.

Поправилият се герой Еди не е получил втори шанс от дъщеря си.

Саймън изглежда объркан от отговора ми.

— Защо, какво направи тя? — И ме поглежда въпросително.

— Гледа видеото. Разплака се. Беше много разстроена, но се тревожи за децата си и…

— А, децата — прекъсва ме той. — Е, добре тогава.

Изглежда, остава доволен. Чудя се дали наистина питаше за Лоти, или проверяваше дали не съм казала нещо неуместно.

— Не се тревожете за децата. — Саймън отново се усмихва. — Той може да преодолее това. Добра работа. Плакала, значи? Добре. Много добър знак. На Еди страшно ще му хареса. Ще го ободри. Ако плаче, работата е наполовина опечена. Добре, скъпа, ще вървя. Всичко хубаво.

Той вдига весело ръка за поздрав и изчезва.

— Благодаря, Саймън! — провиквам се след него.

Не знам защо. Трябва да кажа нещо, нали? Не мога само да стърча и да мълча, докато той крачи към черния си мерцедес с диамантите ми.

33

Недовършени неща

Четвъртък, 29 септември

На сутринта пристига огромен букет.

Благодаря за помощта. Няма да го забравя. Е.

Има стил, признавам. Марк обаче не е толкова сигурен.

— Не е много тайно, нали? — пита на закуска.

Притеснява се дали не сме под полицейско наблюдение.

— Това са просто цветя, Марк. Може да са заради интервюто. С посредничеството на адвокат или нещо подобно. Сигурна съм, че Еди отдавна се е научил да прикрива следите си. Е, освен в счетоводните дела.

Усмихвам се. В крайна сметка го направихме, нали? Пълната сума за диамантите пристигна в сметката ни вчера в полунощ. Много повече от очакваното. Със сигурност много повече, отколкото мислех, че ще успеем да вземем сами.

Два милиона. Два. Британски лири. Не мога да изтрия усмивката от лицето си. По десет хиляди на камък. Еди не е задържал почти нищо за себе си. Плащането е от друга номерирана сметка. Вероятно пари, които Еди е заделил за черни дни. Великите умове мислят еднакво.

Марк се тревожи.

— Сигурен съм, че си е покрил следите за подаръка, Ерин. Тревожа за нашите следи. Ако от отдела по антитероризъм те наблюдава, ще се чудят… — махва той към огромния букет. — Не може да се каже, че не се набива на очи, нали?

Има основание. Цветята са невероятно натрапчиви.

— Възможно ли е полицията наистина да ме следи денонощно, Марк? Сериозно? Защо ще го правят? И откъде Еди ще знае това?

— Да, потенциално е възможно, може да те следят, ако очакват Холи да се свърже с теб. Ако са забелязали нещо странно. Може да те следят, да не би тя да се опита да ти се обади или да се появи у дома, да не дава Господ.

— Но защо би го направила, Марк? Двете не бяхме близки, нали? Срещали сме се само веднъж. Проведох едно-единствено трийсетминутно интервю с нея. Не съм съгласна, че полицията очаква да се случи подобно нещо, и според мен не е вярно, че сме под наблюдение. Поне не в степента, която ти подозираш. Може би следят домашния ни телефон, но предполагам, че Еди би проучил подобно нещо, преди да ни помогне, би го споменал. Не е глупак. Ако полицията ни наблюдава, досега щяхме да разберем. Според мен присъствието на Еди ни предпазва от доста неща в момента.

Марк поглежда разсеяно през прозореца, наблюдава дъжда и замислено поклаща глава.

Защо не се радва? Колебливо докосвам ръката му през масата.

— Всичко приключи. Всички пари от сака са при нас. В безопасност сме. Имаме почти три милиона лири. Непроследими. Напълно сигурни. Направихме го, Марк. Успяхме! — Поглеждам го с очакване.

По лицето му плъзва усмивка. Тънка. Стискам ръката му. Усмивката се разширява.

Марк кимва и се пресяга към чашата с кафето си.

— Радвам се, че се получи, много се радвам! Разбира се! Но трябва да престанеш с тези работи. Просто не бива. Този път се получи, но повече не, ясно? Никакви рискове. Приключихме.

Разбира се, че се радва, но се притеснява за мен и не го виня. Имах тайни от него. И на няколко пъти мислех, че той има право, че наистина съм прекалила. Само че парите вече са в банката.

— Да, добре, приключих. Обещавам ти. Няма причина да поемам повече рискове.

Навеждам се над масата и целувам топлите му устни. Не съм сигурна, че ми повярва, но се усмихва и ме целува в отговор. Иска му се нещата да станат като преди. Дано да успеем да го направим. Най-после.

Но щом се облягам, си спомням. За недовършените неща на тавана. Следа, която може да отведе чак до дъното на Тихия океан.

Историята не е съвсем приключила.

— А какво ще правим с телефона, Марк? С флашката? Не трябва ли да ги изхвърлим? Те са единствената връзка с нас. Трябва да приключим историята, както си му е редът, нали? Не бива да оставяме нищо недовършено.

Марк затваря очи, проумял смисъла на думите ми. Още не сме приключили. Забравил е за онези две неща.

— По дяволите. Добре, да помислим. — Замисля се и поглежда през осеяния с дъждовни капки прозорец към мократа градина. — Може би трябва да задържим телефона. За всеки случай. Няма да навреди. А ако се случи нещо, ще го използваме като улика срещу онези хора. Или като разменна монета. Не че ще се наложи, но като застраховка.

Млъква и тръсва глава.

— Знаеш ли какво? Не, ще изхвърлим и него. Ще изхвърлим всичко: и флашката, и телефона. Трябва да ги разкараме от къщата. В случай че по някаква причина полицията дойде да обискира. Трябва да разкараме това от живота си.

Тонът му е категоричен. Няма да обсъждаме въпроса повече. Не възразявам. Вече приключих. С всичко. Имаме три милиона.

— Може да отидем заедно в Норфък, още сега, да пренощуваме там, да излезем в морето с лодка сутринта и да хвърлим нещата в морето. Да си прекараме приятно, докато слагаме точка, какво ще кажеш? — предлагам.

Изражението му не се променя. Пронизва ме страх. Продължавам:

— Трябва да ги изхвърлим някъде, нали? Може да останем там няколко дни. Приятно ще е да заминем. Да прекараме известно време заедно. Имам нужда от това. Липсваш ми. Липсва ми какви бяхме преди.

Марк става, заобикаля масата и обхваща лицето ми с ръце. Целува ме по устните много нежно.

— Идеята ми допада. Всичко ми се струва толкова отдавна — ти и аз, меденият месец.

Знам какво има предвид. Истинският ни меден месец, преди да се появи сакът, преди сватбеното ни пътешествие да се превърне в нещо друго. В момента единственото ми желание е да бъда с него. Липсва ми допира на неговата кожа до моята. Липсва ми близостта.

— Ако заминем за Норфък днес, това ще е краят. Телефонът и флашката са последните неща, а след като се отървем от тях, край. Финито — обещавам му. — И пак ще станем каквито бяхме. Но ще ни е още по-хубаво, защото вече няма да се тревожим за пари.

Марк никога повече няма да се притеснява, че може да изгуби нещо. Че ще се наложи да работи в бар или да зарежда рафтовете в някой магазин. В Норфък най-сетне ще мога да му кажа за нашето бебе.

Той ме поглежда, изучава лицето ми с очи, а в неговите мярвам сянка от тъга. Вероятно не е убеден, че наистина съм решила да престана да се държа толкова безразсъдно. Или че не е възможно да станем каквито сме били преди. Трябва да му докажа, че цялото ми внимание е насочено към нас, затова настоявам:

— Нуждаем се от малко време само за нас двамата, Марк. Моля те.

Очите му едва видимо се изпълват със сълзи и аз разбирам колко съм го отблъснала от себе си през последните няколко седмици. Едва не съм разрушила онова, което имаме двамата. Връзката ни се нуждае от грижи, трябва отново да оздравее. Той пак се навежда и ме целува по челото.

— Знам. Колкото и да ми допада идеята, скъпа, не можем да заминем днес. Знаеш го. Нали?

Божичко, съвсем забравих. Каза ми миналата седмица. Спомена го. Чувствам се ужасно. Днес следобед Марк лети за Ню Йорк и ще пренощува там. Не го слушах внимателно, докато ми обясняваше. Какво ли още съм пропуснала? Аз съм най-лошата съпруга на света. Утре цял ден ще има срещи с нови клиенти, а вечерта лети обратно. Буквално ще прелети през града.

Ще бъда сама. Най-неочаквано ме обзема страх, че Марк продължава живота си без мен. Сама съм си виновна, разбира се. Трябваше да се интересувам повече от новия му бизнес, вместо непрекъснато да мисля за собствения си документален филм, за парите, за диамантите. Трябваше да прекарвам повече време с него, до него. Залива ме вълна от самообвинения. Трябва да се постарая повече. Да стана по-добра. Всичко ще се нареди. Може да заминем заедно следващия уикенд. Не е бог знае какво, просто ми се искаше да е сега.

Лежа на леглото, докато той си събира багажа, наблюдавам го. Марк ми разказва за новите офиси, които смята да наеме. Чертае големи планове.

— Искаш ли да дойдеш с мен и да огледаме следващата седмица? — пита.

— Разбира се! Нямам търпение — уверявам го.

Радвам се, че отново ме приобщава към делата си.

Радвам се, че отново е щастлив. Може би отчуждението помежду ни най-сетне ще се стопи.

— Извинявай, Марк, напоследък съм малко разсеяна. Не бях до теб… извинявай. — Вдигам очи към него.

— Няма нищо, Ерин. — Лицето му е озарено от планове за бъдещето. — Много ти се събра. Всичко ще бъде наред. Вече е наред. Обичам те.

Той ми се усмихва и аз усещам, че ми прощава. Голяма късметлийка съм. Отново се питам дали да не му разкрия всичко. За бременността. Не ми се ще обаче да наруша равновесието. Ще му кажа, когато се върне. Когато сме сами следващия уикенд.

— Обичам те, Марк — казвам му вместо това, скачам от леглото и го прегръщам.

И наистина е така, от цялото ми сърце. Хормоните ми сигурно бушуват в тялото, защото изпитвам физическа болка, когато таксито за летището потегля. Цялото ми тяло копнее за него. Усещам призрачната му прегръдка, уханието му, останало по кожата ми.

След като Марк заминава, аз се качвам на тавана. За да огледам последните две улики.

Горе е топло. Телефонът се е нагорещил под изолацията. До него е другият плик с флашката. Дали топлината на тавана няма да я повреди? Опипвам я през найлоновия плик.

Топла е.

Взирам се в безжизнения дисплей на телефона и си спомням съобщението отпреди две седмици. И как се стегна стомахът ми, когато го получих. И онези три пулсиращи сиви точки.

КОЙ Е?

За пореден път се питам кои са те. Мъртвите хора от самолета, човекът отсреща на линията. Опитвах се да пренебрегвам въпроса, да се вслушам в съвета на Марк, но тук, в собствения ми горещ и прашен таван, мисълта започва да ме човърка по-силно. Кои са те? Търсих по руски уебсайтове, по новинарски сайтове — нищо. Патрик от тях ли е? Или Марк е прав? Възможно ли е да е полицай под прикритие? Той ли ми се обажда и ми оставя съобщения без думи?

Онзи ден ми мина неприятната мисъл, че обаждането може да е от Холи. Безмълвни и отчаяни телефонни съобщения отнякъде. Може би дори се е върнала в Англия. Но после си спомних изломотения отговор към човека, който се обаждаше. Освен това Холи няма телефонния ми номер, така че не може да е тя.

Мислите ми се връщат към хората от самолета. Дали не са техните партньори? Марк е сигурен, че не са. Но ако са намерили айпи адреса на хотела? Ако са отишли там? Може би те са убили семейство Шарп, но дали са прекратили търсенето след това?

Колко дълго са търсили? Колко ценен за тях е сакът и неговото съдържание? И тогава с изумителна яснота ме връхлита една мисъл. Още продължават да търсят. А аз съм сама. Спомням си лицето на Марк, докато качваше в таксито. Онези хора сигурно още са някъде там и ни търсят. Може би са осъзнали, че са убили не когото трябва. И ето ме тук сега, сама в къщата. Толкова се тревожех за полицията и за това да превърна в пари камъните, че съвсем забравих за вероятността да ни намерят хората, от които откраднахме. Действителността тропа на вратата, същински изстрел в главата.

Замислям се за отворената задна врата преди няколко дни. Сега съм у дома сама. И не ми се умира. Трябва да разбера с какво си имаме работа. Трябва да разбера кой е евентуалният ни преследвач. Отнасям телефона долу, обличам си палтото и излизам от къщи.

Време е отново да го включа. На безопасно място. На оживено място.

На Лестър Скуеър се промушвам между хората и се запътвам към градината в средата на площада. Намирам група чуждестранни студенти, които си играят с телефоните, докато обядват на тревата. Приближавам се, доколкото е приемливо, и едва тогава включвам телефона. Той бавно оживява. Дисплеят светва в бяло. Логото на „Епъл“. След това основният екран. Дори не понечвам да го сложа на самолетен режим. Оставям го да намери мрежа. И той го прави. Индикаторът за силата на сигнала се изпълва докрай.

Ето как разсъждавам: Лестър Скуеър е най-оживената пешеходна зона в Европа. Проверих през телефона си, преди да го изключа в метрото. За един ден през Лестър Скуеър минават повече хора, отколкото през което и да е друго място в Европа. Средно по 250 000 души. Когато влизам в градината, там е пълно с хора с телефони, които се разминават, потънали в разговор или навели глава, пишещи нещо или сърфиращи в интернет. На Лестър Скуеър има 109 охранителни камери, но хайде някой да разбере кой телефон на кого е. Гъмжи от хора. Скрита съм, без да се крия. Дори да намерят откъде идва сигналът, няма да им бъде от полза.

Дисплеят оживява. Появяват се две съобщения.

ПРЕДЛОЖЕНИЕТО ОЩЕ Е В СИЛА

СВЪРЖЕТЕ СЕ С МЕН

От същия номер като преди. От номера, който знае, че някой е намерил сака.

Само че не разбирам смисъла на съобщенията. Какво предложение? Преглеждам за още съобщения, но виждам само старите, които прочетох на Бора Бора. И тогава забелязвам пропуснатото обаждане. Проверявам. Има две пропуснати обаждания от същия номер, откакто сакът е в наши ръце, откакто изпратих онова нелепо съобщение от Бора Бора. Две пропуснати обаждания… и едно съобщение на гласовата поща.

Сядам на една пейка, натискам иконката на гласовото съобщение и вдигам телефона към ухото си.

Първият глас е от записа на телефонния оператор. Женски глас, но на неразбираем за мен език. Източноевропейски? Руски? После настава тишина, последвана от дълъг звуков сигнал.

Чувам тишината на затворено помещение, някой, който чака близо до слушалката да заговори.

После гласът прозвучава плътен и спокоен. Мъжки. Говори на английски, но с трудно определим акцент.

Получили сте предишните съобщения. Предложението е в сила. Свържете се с нас.

Край на съобщението. Нямам представа какво има предвид. Какви предишни съобщения? Какво предложение? Телефонният оператор дърдори нещо на руски. После отново прозвучава мъжкият глас. Записано съобщение. Предишното.

При вас има нещо наше. Бихме искали да ни го върнете.

Усещам как гърлото ми се стяга.

Не знам как сте се сдобили с него. На този етап не е важно, но е във ваш интерес да ни го върнете.

Изведнъж ми хрумва, че някой вече е прослушал това гласово съобщение, затова не ми се появи като ново. Някой го е чул. Замислям се за открехнатата задна врата, за студената ръка на Патрик в топлата ми длан, замислям се за Анди, Саймън и Еди. Да не би някой да се е качвал на нашия таван? Кой? И тогава си давам сметка, че всъщност само един човек може да е прослушал съобщението. Защо иначе мъжът на телефона сега, ако наистина ни търси, ще влиза в дома ни, за да слуша собствените си съобщения? А ако е бил инспектор Анди Фостър, защо веднага не са иззели намерените доказателства? Ако е бил някой, свързан с Еди, защо Еди ще ни плаща двата милиона лири, след като просто би могъл да вземе всичко? Истината е, че на тавана не се е качвал никой друг. Следователно не само аз имам тайни. Марк вече е прослушал това гласово съобщение.

Ще ви компенсираме. Обезщетение за неприятностите.

Оглеждам площада, сърцето ми блъска в гърдите. Лудост е, знам го, но изведнъж отново съм сигурна, че някой ме наблюдава. Оглеждам лицата на хората, но никой не проявява интерес към мен, никой не ме гледа. Внезапно се чувствам съвсем сама сред това море от непознати. Връщам се към гласа.

Ако флашката е у вас, свържете се с мен. На този номер. Предлагам два милиона евро.

Евро. Значи той е в Европа, нали? Или пък знае къде сме ние. Известно ли му е, че сме във Великобритания? Сигурно е проследил телефонния сигнал до мястото, където Марк за последен път е ползвал телефона. И вече знае, че се намираме в Лондон.

Сумата не подлежи на преговори. Ако можете да ни предадете флашката, ще осъществим сделката. Не желаем да ви преследваме, искаме само флашката. От вас зависи дали ще ни съдействате. Свържете се с мен.

Край на съобщението.

Флашката ли? Съвсем съм забравила за нея. Изобщо не споменава сака с парите. Нито диамантите. Интересува ги само флашката. Какво толкова има на нея? Притаявам дъх. Искам ли изобщо да узная? Мамка му.

Изключвам телефона. За всеки случай. Никога не се знае.

Защо Марк не ми е казал? Защо изобщо е включил телефона? И кога? Разбира се, той е много по-предпазлив от мен. Сигурно е отишъл на оживено място. Умник е. Но защо? Защо е проверявал? Тогава си давам сметка. И той се е притеснявал дали не ни преследват. Разбира се, че се е притеснявал. След нещастния случай със семейство Шарп се е чувствал донякъде отговорен за случилото се с тях. Знаел е, че злополуката е причинена умишлено, и това го е уплашило. Преструвал се е заради мен. Марк е много убедителен, когато поиска. Затова е проверил телефона. За да види дали продължават да ни търсят. Оказало се е точно така, но той нищо не ми е казал. За да ме предпази. За да не се уплаша. Гърдите ми се разкъсват от чувството за вина. Не мога да повярвам, че Марк е преживял всичко това сам.

Но после осъзнавам, че вероятно точно затова не ми е казал. Не е искал да науча за предложението. Знаел е, че ще поискам да се възползваме, да направим размяната, и сега, като се замислям, да, да, наистина го искам. Защото, ако си изиграем правилно картите, ако реагираме добре и на тази последна ситуация, ще спечелим всичко. И бездруго вече не можем да спрем, не е безопасно. Ако не им върнем което искат, никога няма да спрат да ни търсят.

Знам, че Марк не ми е казал за съобщението на гласовата поща, защото идеята очевидно е глупава. Съзнавам, че е глупава, защото те всъщност не знаят къде сме, нито дали флашката е при нас. Глупаво е и защото не ни трябват повече пари. Глупава съм и защото още от самото начало аз съм двигателят на цялата работа и дори сега, след като прослушах това съобщение, единственото ми желание е да осъществя тази сделка. Те може и да не знаят къде сме в момента, но няма да спрат да ни търсят, а аз искам да спрат. Искам и още два милиона евро.

Марк ме познава добре, по-добре, отколкото сама се познавам, и затова не ми е казал. Защото знае, че със сигурност ще направя някое безумство.

Какво се казва в съобщението? Не желаем да ви преследваме, искаме само флашката. От вас зависи дали ще ни съдействате. Свържете се с мен. Заплаха ли е? Не точно. Предупреждение — не искат нас, искат само флашката си. Ако обаче им създаваме спънки, съобщението ще се превърне в заплаха.

Чакай, чакай. Два милиона евро? Какво точно има на тази флашка? Точно този въпрос ме кара да хукна от Лестър Скуеър обратно към тавана ни в Северен Лондон.

34

Дама в беда

Четвъртък, 29 септември

Повдигам изолацията, изваждам топлия плик и го отварям.

Флашката я няма. Не е тук. Късият и дебел предмет, който опипах през найлона по-рано, е празната кутия. Флашката вътре я няма. Изчезнала е.

Вторачвам се невярващо. Какво означава това? Стоя на тавана, задъхана от тичането от спирката на метрото до тук, по кожата ми се търкалят капки пот, с мъка поемам дъх. Къде е? Вече са идвали, така ли? Не, не е възможно. Щяха да направят с нас каквото пожелаят. Напомням си, че в къщата сме били само аз и Марк. Трябва да е бил Марк. Какво е направил? Изхвърлил ли е флашката? Или я е скрил на друго място, в случай че прослушам съобщението и се опитам да я намеря. Включвам телефона си и проверявам колко е часът. Марк вече лети. Не мога да се свържа с него. Отново започва да ми се гади, отпускам се тежко върху една от гредите на тавана. Не трябваше да се напрягам. Да тичам толкова.

Отново поглеждам дисплея на телефона си. Ще му пиша.

Чух съобщенията на гласовата поща!

Защо не ми каза?

Къде е?

Поглеждам съобщенията с палец над копчето „изпрати“. Не, не бива така. Звучи гневно. Твърде паникьосано. Сигурно има сериозна причина да не ми каже, аз също не съм му казала много неща. Изтривам всичко. И вместо това пиша:

Марк, обади ми се, като кацнеш.

Обичам те ххх

Изпращам го. Така е по-добре. По-късно ще ми обясни. Сигурно е скрил флашката, да не би да се опитам да направя някоя глупост. Започвам да гадая къде може да е. Дали Марк знае какво има на нея? Иска ми се и аз да разбера. Някъде в къщата ще е. Къде другаде?

Започвам от спалнята. Проверявам на обичайните скривалища. Живеем заедно вече четири години, сигурна съм, че ги знам всичките. Проверявам чекмеджето на нощното шкафче, малката кутийка с код вътре. Кодът е рождената му дата, но вътре има само чужда валута. Надниквам под матрака от неговата страна — веднъж Марк скри там билети за концерт на Пати Смит, купени за рождения ми ден, но не намирам нищо. Претърсвам джобовете на дядовото му палто в гардероба, стари кутии за обувки на горните рафтове.

После отивам в банята, поглеждам в кутията с одеколона в дъното на шкафчето, тършувам в бюрото му, в старото му куфарче — нищо, нищо, нищо. Добре я е скрил. Или е я е взел със себе си. Може би още не ми вярва. Аз обаче знам, че Марк не би взел флашката със себе си. Ако има вероятност да я изгуби, не би я взел. Ако я е скрил от мен, ще бъде някъде тук — някъде в къщата. И сега вече ме обзема гняв. Обръщам всичко с главата надолу. Претърсвам всеки сантиметър. Измъквам всичко. Изпразвам пълен пакет с ориз, дръпвам чаршафите от леглата, проверявам тапицериите, завесите, чантите. Нищо.

Стоя потна и задъхана насред изтърбушената къща. Вие ми се свят, гади ми се. Натоварила съм се твърде много. Трябва веднага да вдигна нивото на кръвната си захар, ако не заради себе си, то заради бебето. Отпускам се тежко насред дневната и придърпвам цяла торба от лондонския „Либърти“, пълна със сватбени подаръци. Бъркам на дъното и измъквам кутия с трюфели. Трюфели с розово шампанско. Ще свършат работа. Отварям капака и бръквам. И я намирам. Просто ей така. На дъното на кутията с трюфели. По дяволите, Марк. Какво си намислил?

Изтощена, изяждам трюфелите в победоносно мълчание. В компанията на флашката. Денят гасне край мен.

По едно време в тъмното звънва телефонът ми. Измъквам го изпод отломките от своето тършуване. Марк е. Явно е кацнал.

— Ало?

— Здравей, скъпа. Всичко наред ли е?

Звучи притеснен. Може ли да е научил?

— Марк. Защо си я скрил?

Няма смисъл от заобикалки. Не ми е останала капка сила. Обидена съм.

— Кое? За какво говориш?

Звучи развеселен. Чувам оживлението зад гърба му. Той е в другия край на света.

— Марк, говоря за флашката. Защо ме излъга? Защо си я скрил? Защо не ми каза за съобщенията?

Усещам как очите ми се пълнят със сълзи. Но няма да се разплача.

— А, да… Чудех се кога ще стигнем до това. Намери ли я? Погледна ли какво има на нея?

— Да. Не. Току-що я намерих. — Поглеждам флашката в сумрака — изглежда съвсем невинно в дланта ми.

— Ерин, скъпа, съжалявам, но те познавам прекрасно. Прослушах съобщението. Налагаше се след случилото се със семейство Шарп. Онзи мъж иска само флашката, нищо повече. Трябваше да разбера защо му е толкова важна. Затова проверих и онова, което видях, ме разтревожи. Исках само да те предпазя. Знаех обаче, че рано или късно ти също ще погледнеш и ако чуеш това гласово съобщение, няма да се сдържиш и ще потърсиш флашката. Затова я скрих. — Дава ми секунда да обмисля казаното. — Явно не съм я скрил добре. Извинявай, но искам да ми обещаеш, че няма да гледаш какво има на флашката. Моля те. Просто я остави, докато се прибера. Обещаваш ли?

За пръв път го чувам да говори толкова сериозно, толкова притеснено.

— Обещай ми. Просто я върни, където си я намерила, скъпа. А когато се върна, заедно ще я изгорим. Обещаваш ли?

Боже, наистина ме познава прекрасно.

— Добре — прошепвам.

Тъжно ми е, но не знам точно защо. Може би защото не може да ми се има доверие.

— Обичам те, Марк.

— Страхотно. Слушай, Ерин… извинявай. Не знаех какво друго да направя. Може би трябваше да ти кажа.

Не, постъпил е правилно. Не биваше да правя всички онези неща.

— Не, сторил си каквото трябва — уверявам го. — Обади ми се, ако ти трябва нещо.

— Обичам те.

И после затваря.

Аз съм съсипана, объркана и невероятно жадна. Наливам си чаша вода от хладилника. Обхождам с поглед красивата ни кухня. Ръчно изработените плотове, хладилника за вино, плочките на пода, радиалното подово отопление, което усещам през чорапите си. Оглеждам кухнята, осакатена от моето налудничаво тършуване, тигани и тенджери, пакети с храна и почистващи препарати, пръснати навсякъде. И сред всичко това забелязвам лаптопа си. Дори не се замислям — залитайки, се добирам до него и отварям капака, изваждам флашката от плика и я пъхвам.

На десктопа се появява иконка на ново устройство. Кликвам два пъти отгоре. Отваря се прозорец. Файлове. Кликвам върху първия. Отваря се. Текст.

Кодиран. Многобройни страници криптиран текст. Многобройни криптирани файлове. Напълно неразбираеми. Не знам какво пише. Дори не знам какво представляват.

Не го разбирам, не мога да го накарам да проработи и това ме изпълва с ужас. Може би Марк знае какво означава. Нещо банково. Но защо тогава ще ме предупреждава? Нямам представа какво гледам. Вече дишам плитко, защото дори на мен ми става ясно, че информацията е важна. Тази флашка не бива да е у нас. Не е за хора като нас. И не мога да призная пред Марк, че съм погледнала. Вече съзнавам пределно ясно, че съм нагазила в дълбоки води.

Кои са тези хора? И какво е това? Заради него ли са убили семейство Шарп? Защо е толкова важно за тях? Защо не се интересуват нито от парите, нито от диамантите? Защо тази флашка струва два милиона евро?

Ще умрем ли заради нея?

Трябва да помисля. Изваждам флашката и внимателно я прибирам в пликчето. Дишам, Ерин. Мисли.

Добре. Какво да правя?

Най-напред трябва да разбера какво има на флашката. Ако успея да разбера това, ще знам с какви хора си имам работа. Помня имейлите от Бора Бора. Кухите фирми. Листовете, които се носеха по водата. Кои са тези хора? На какво са способни? Доколко сериозна е опасността, на която сме изложени? Ако успея да разкодирам файловете, ще узная. Ако е нещо ужасно, може би трябва да отида в полицията. Още сега? Но първо искам да узная. Трябва да разбера какво има тук.

Нямам представа как се разкодира флашка. Май обаче познавам човек, който знае. Пъхвам флашката в джоба си, грабвам палтото. Мобилният на Еди е записан на гърба на картичката с букета от днес сутринта. Аз, Ерин Робъртс, имам пряк достъп до незаконния мобилен телефон на Еди Бишъп в затвора. А какъв е смисълът човек да има познанства, ако не ги използва? Измъквам картичката измежду цветята, докато минавам покрай тях в коридора, и изхвърчам от къщата.

На Лордшип Роуд има разбита телефонна кабина. Минавала съм покрай нея с колата много пъти и съм се чудила (а) защо никой никога не мете и не събира счупените стъкла и (б) кой използва това страховито нещо. Е, докато крача стремително по дългата улица от градското предградие към кабината, осъзнавам, че днешната щастливка съм аз.

Наистина не помня кога за последен път съм говорила от уличен телефон. Може би като ученичка? Обаждах се у дома с монети от десет пенса, подредени по ръбчето на кабината.

Когато стигам там, положението се оказва още по-лошо. Останала е само куха пластмасова клетка, застлана с килим от матови парчета стъкло, а от пукнатините в пътната настилка са избуяли бурени. От зейналите рамки висят паяци, мудни и опиянени във влажния въздух. Поне съм съвсем на открито и не мирише толкова на урина.

Ровя в джоба на палтото си за дребни. В дланта ми се озовава голяма монета от два паунда. Идеално. Набирам номера на Еди.

Когато се обажда, явно дъвче нещо. Поглеждам часовника си: 1:18, обяд. Опа.

— Здравей, Еди, извинявай, че те притеснявам. Ерин се обажда. Намерих номера ти в букета. Обаждам се от телефонна кабина, така че…

Искам да му кажа, че може спокойно да говорим, обаче какво знам аз. Нека той да прецени.

— А, да. Здравей, миличка. Добре ли си? Проблеми ли имаш?

Престава да дъвче. Чувам как някъде в „Пентъвил“ Еди изтрива устни с хартиена салфетка. Надзирателите знаят ли за мобилния му? Няма да се учудя, ако знаят и просто си затварят очите.

— Не, нямам проблеми, но имам въпрос. Не знам дали познаваш… или познаваш някой, който познава… — Млъквам. — Може ли да говоря по това?

Не искам да се уличавам в престъпление. Не искам да влошавам положението още повече.

— Всичко е наред, сладурче. Има ли някой край теб? Някой да те наблюдава? Камери?

Оглеждам горната част на лампите, дъхът ми засяда в гърлото. Избрах тази улица, защото е най-безлюдната около нас, няма почти никакви пешеходци, но вече започва да се съмнявам: може би на всички лондонски улици има някакви охранителни камери? Не забелязвам обаче нито насочени продълговати апарати, нито малките обли устройства. Струва ми се, че сме в безопасност.

— Няма хора, няма и камери — съобщавам в слушалката.

— Тогава всичко е наред.

Долавям усмивка в тона му. Предизвикала съм интереса му.

— Извинявай, че отново те безпокоя, но току-що изпаднах в деликатно положение. Разбираш ли от криптиране на файлове, Еди? Познаваш ли някой, с когото бих могла да разговарям? Важно е.

Старая се от тона ми да не личи колко е спешно. Не ми се иска да го уплаша. Не ми се иска и да звуча прекалено фамилиарно. В крайна сметка го моля за поредната услуга, но този път няма какво да му предложа в замяна.

— Компютри значи! Да, имаме човек. Добре, кажи ми главното, а аз ще му звънна и ще видим как ще постъпим. Харесаха ли ти цветята, сладурче? Помолих да бъде нещо много хубаво и изискано, но човек никога не може да е сигурен каква ще я свършат, нали?

Еди е голяма симпатяга. Замислям се за огромния букет в коридора. При различни обстоятелства с Еди сигурно щяхме добре да се разбираме.

— Извинявай, Еди. Да, много ми харесаха. Прекрасни са. Букетът беше много изискан, благодаря. Радвам се, че бях полезна.

— Така е, сладурче, така е. Дъщеря ми е всичко за мен. А сега ми обясни какъв е проблемът.

— Така. Имам една криптирана флашка. С две думи, не съм сигурна с какво си имам работа. Трябва да разбера какво има на нея.

— Откъде я имаш? — Тонът му е станал сериозен.

— Не мога да кажа. Не съм сигурна какво е това. Трябва да разбера какво има на флашката, за да знам с какви хора си имам работа.

— Чуй ме, Ерин, бързам да те прекъсна. Не е нужно нищо да знаеш. Затова направи услуга на всички и зарежи тая работа. Ако флашката е на някой друг и той си направил труда да я криптира, не ти трябва да знаеш какво има на нея. Защото са лоши неща, които притежателите не искат никой да разбира.

Дали Марк е прочел файловете? Замислям се за многобройните страници. Възможно ли е Марк да се е досетил какво означават? Дали той вече не знае твърде много?

— Инстинктът ми подсказва да направиш копие на флашката. Сигурно ще предадеш оригинала, ще направиш замяна, нали?

— Ами… да. Ще го направя.

Не съм планирала толкова напред. За секунда изпитвам толкова силно облекчение, че свят ми се завива. Обаждането на Еди беше правилен ход. Той знае много за подобни хора.

— Така, добре… Направи размяната на четири очи. Вземи и копието, в случай че се опитат да правят мръсно. И не им давай нищо, преди да получиш парите. Допусна тази грешка онзи ден със Саймън, научих за нея. Много е трогателно, сладурче, но не се прави така. Осъществяваш размяната, след като парите са в сметката ти, не преди това. Разбра ли?

— Да, да. Благодаря, Еди — отговарям.

Странно е да се държа толкова искрено с един престъпник. На него мога да кажа повече, отколкото на Марк. Знам, че Еди има право. Трябва просто да приема предложението. Да се постарая да се подсигуря добре и да го направя. Еди би постъпил така.

— Имаш ли нужда от някой, който да ти помогне за размяната? Да поръчам на Саймън? — пита ме той тихо.

Сякаш въпросът е личен. Еди се тревожи за мен.

— Ами мисля, че ще се справя. Но да ти кажа ли как е минало?

Съзнавам, че съм уязвима. Дама в беда. Ще ми се да беше допълнителна манипулация от моя страна, за да привлека помощта му, но не е. Както ви обясних, нагазих в дълбоки води. Не мога да допусна обаче Саймън или Еди да ми помагат. Не мога да действам на няколко фронта едновременно. Не знам дали мога да имам доверие на Еди и бандата му за тази работа. Той е престъпник все пак. Схващам иронията в това твърдение, но нали ме разбирате? Трябва най-напред да оправя тази каша сама.

— Добре, сладурче. Знаеш къде съм, ако ти потрябвам.

— О, Еди, имаш ли представа откъде мога да си набавя… защита?

Вероятно това е най-неубедителната молба за оръжие, която съм изричала някога, но подозирам, че ще ми трябва.

Той се умълчава за кратко.

— Умееш ли да си служиш? — пита делово.

— Да — лъжа го. — Мога.

— Ама ти си пълна с изненади. Няма проблем, сладурче. Саймън ще се отбие довечера да ти даде необходимото. Грижи се за себе си. Пази се. Трябва пак да поговорим, но следващия път се обади от друга кабина, от друг квартал. Забрави за Лордшип Роуд. Сменяй ги.

Как е разбрал откъде се обаждам? Призлява ми.

— Добре. Благодаря, Еди. Оценявам го.

— Добре, скъпа. До скоро. — И линията прекъсва.

Ще сложа край на това. Ще сложа край заради двама ни — заради Марк и мен. Не може да се скрием от онова, което предстои. Марк не знае какво прави. Няма как просто да скрие флашката в кутия и да се надяваме нещата да се подредят. Налага се да приключим започнатото, и то както си му е редът, защото вече съм напълно сигурна, че онези няма да престанат, докато не докопат флашката. Вече два пъти сме включвали телефона, сигурно са разбрали, че сме в Лондон. Въпросът е кога и къде да се срещнем. И при какви условия.

Замислям се за семейство Шарп, за тяхната съдба. Онези последни отчаяни глътки въздух и после — нищо. Само че разликата между тях и мен е, че те не са знаели какво ги очаква, не са били подготвени, изпаднали са в паника. Не са имали никакъв шанс. Аз обаче знам.

Отправям се към гара „Сейнт Панкрас“ и сред тълпата под огромния часовник включвам телефона. Пътници се изсипват от влакове на „Юростар“ през стъклените врати пред мен. Чуквам върху съобщенията, после върху прозорчето за писане.

ФЛАШКАТА Е У МЕН.

ГОТОВНОСТ ЗА РАЗМЯНА.

СЛЕДВАТ ИНСТРУКЦИИ ЗА СРЕЩА.

Натискам „изпрати“ и пъхвам телефона в джоба на палтото си. Сега ми трябва само подходящо място.

У дома цяла нощ гледам клипчета в Ютюб, за да се подготвя. Ако истински ме бива в нещо, то е да проучвам и не преставам да се изумявам колко много можеш да научиш от интернет. Гледам как се сглобява и разглобява пистолет, най-вече „Глок 22“.

Саймън ми донесе такъв и две кутии патрони преди два часа. Направих му чаша чай и той си тръгна заедно с нея.

Оттогава гледам клипчета: как се почиства пистолетът, как се поддържа, инструкции за безопасност, как се стреля, как се обезопасява преди и след употреба. Два часа по-късно доволно отбелязвам, че сглобяването и разглобяването не са по-трудни от подмяната на филтъра на кана „Брита“. Ако ви интересува.

Оказва се, че универсалната смазка WD-40 е приемлив заместител на масло за оръжия, стига да си склонен да смажеш отново пистолета си след три-четири дни. Моето оръжие трябва да е в изправност само един, а се надявам изобщо да не ми се налага да го използвам. Не мога да рискувам утре сутринта да отида в „Холанд енд Холанд“ на „Пикадили“, за да си купя масло за оръжие. В случай че от полицията ме наблюдават. Или Патрик. Или някой друг.

Пропускам поредното обаждане от Фил. Днес вече ми звъня два пъти, за да оспори решението ми да изрежем материала за Холи. Ври и кипи, откакто му казах, съобщенията на гласовата ми поща го доказват. Още не съм отговорила на обажданията му. Може да почака. Всеки може да почака.

Пистолетите „Глок“ са невероятно лесни за употреба. Не можеш да оплескаш много. Особеното е, че нямат предпазител. Нали сте виждали по филмите как се налага главната героиня да стреля, тя вдига пистолета към едрата фигура на злодея, натиска спусъка и щрак… нищо? Защото не е освободен предпазителят. Е, това не може да се случи с глока. Той стреля. Ако пълнителят е на мястото си и натиснете спусъка, ще стане.

Прицелвате се и натискате. А стреля само когато пръстът натисне спусъка. Може да изпуснете пистолета, да докоснете спусъка, да пъхнете пистолета в колана си, каквото и да било, няма да стреля. Двойният спусък изисква пръстът ви да се пъхне и да натисне докрай. Ако, докато вадите пистолета от колана си, по случайност пръстът ви натисне спусъка, почти сигурно е, че няма да имате деца.

Мобилният ми отново звънва. Този път е Нанси, съпругата на Фред. По дяволите. Забравих да й благодаря, че се грижеше за къщата, докато бяхме на сватбено пътешествие, и за храната, която ни беше оставила. И още не съм се обадила на Фред за заснетия материал. Сигурно се тревожат. Марк има право — много забравям. Оставям обаждането да се прехвърли на гласова поща.

Ако намерите някъде пистолет, ще разберете, че е „Глок“, защото логото му е долу вдясно на дръжката. Голяма буква G и малки lock, вписани в нея. Намерите ли такъв пистолет, ето какво трябва да направите: първо, дръжте си ръката далече от спусъка, когато вземате оръжието. Би трябвало да има малко копче точно до десния ви палец на дръжката. То освобождава пълнителя. Поставете другата си ръка под дръжката и натиснете копчето. Пълнителят ще падне в ръката ви. Ако е пълен, ще виждате патрон най-отгоре. Приберете пълнителя на сигурно място. След това проверете дали патронникът е празен или го изпразнете. С други думи, вижте дали вътре има патрон и ако има, го извадете. Прави се, като плъзнете горния край на цевта назад от върха на пистолета. Върху цевта ще се отвори малко прозорче. Ако има патрон, ще се покаже и ще падне отгоре. Дръпнете отново назад, за да се уверите, че патронникът е празен. Сега вече оръжието ви е безопасно. След това го заредете, пъхнете патрона най-отгоре в пълнителя, който сте извадили. Мушнете пълния пълнител в дръжката на оръжието, докато щракне, плъзнете отново горната част на дулото, прицелете се и стреляйте. Упражнявайте се двайсетина минути и ще бъдете убедителни, колкото актьорите от „Пълно бойно снаряжение“. Освен това така мислите ви няма да се въртят около причините изобщо да се налага да използвате пистолет.

Марк се обажда преди лягане, за да ме провери. Само на него вдигам.

— Да, добре съм. Гледам нещо на компютъра. — На практика е вярно.

— Как се чувстваш? — пита.

Не иска да ме притиска, но още е напрегнат, личи си.

— Добре съм, скъпи, честно. Не се тревожи за мен. Съвсем добре съм.

Уверявам го, че го обичам. Той мен — също.

Когато се усещам достатъчно уверена с пистолета, го почиствам старателно отново и увивам дръжката с тиксо от кутията с инструменти на Марк. Релефните части на дръжката не задържат отпечатъци, обаче гладките участъци отпред и отзад — да. От интернет научавам, че е по-лесно да сваля тиксото, след като стрелям, отколкото да почистя пистолета след стрелба. Познавам се и съм наясно, че няма да разсъждавам трезво след случилото се. Ако се случи. Тиксото ще помогне.

Оставям на Марк бележка на стълбите в коридора. Когато се върне от Ню Йорк утре вечер, аз няма да съм у дома. В бележката пише, че го обичам с цялото си сърце, извинявам се за бъркотията, но не съм искала да оставам у дома сама, затова ще преспя у Каро. Да не се тревожи. Скоро ще се видим.

Заемам се да събирам необходимото сред разхвърляния ни дом. Свалям на телефона си приложение с джипиес — трябва ми, за да намеря координатите на мястото на срещата. Слагам в раница пистолета, патроните, телефона и флашката. И чифт дрехи за смяна. Тоалетни принадлежности. Стар жълт будилник, който имам още от малка, туристическите си дрехи и обувки и едно фенерче. Докато обикалям къщата да събирам вещите, се питам кога започна всичко това. Ако върна лентата назад, колко назад ще бъде? Отпреди да включа телефона ли? Преди да отворим сака? До кръга от плаващи във водата листове? До сватбата? До деня, когато Марк ми се обади от мъжката тоалетна? Толкова назад ли?

35

Прицелваш се и натискаш

Петък, 30 септември

Седем сутринта. Натоварвам нещата на колата и потеглям. Пътят за Норфък е почти празен, Радио 4 звучи тихо в колата, докато премислям всичко. Реших, че е най-сигурно да заложа на Норфък. Мястото е уединено. Няма реално полицейско присъствие. Познавам гората. И няма охранителни камери. Няма да ме наблюдават. Ако някой ме проследи, ще разбера. Ще спра на твърдия банкет на шосето и отново ще изпратя съобщение на номера от телефона. Определила съм само време и най-общо местоположение за утре. Ще изпратя подробни джипиес координати сутринта преди срещата.

Марк излита от Ню Йорк едва днес вечерта и ще се прибере у дома чак след полунощ. Опитвам да не си представям лицето му, очите му, когато ме види утре сутринта, след като най-сетне се прибера вкъщи, след като всичко приключи. Ще знае, че съм го лъгала. Ще знае, че не съм спала у Каро, не е глупак. И ще трябва да му разкажа всичко. Обещавам си, когато всичко приключи, да бъда честна, никога повече да не лъжа. Ще бъда най-добрата съпруга на света. Обещавам.

Резервирала съм стая в хотел. Не в същия хотел, в който отседнахме преди. В този никога не съм била. Планирам да остана една нощ. Уговорила съм срещата за шест сутринта и отсреща ми потвърдиха. Получих и ново гласово съобщение. Същият мъжки глас като преди. Иска да му предам и координатите на потъналия самолет. Вече е част от сделката. За късмет, разполагам с тази информация.

Ще успеят да пристигнат за срещата, където и да се намират. С частен самолет от която и да е точка на света ще им отнеме часове, не дни. Русия е на четири часа път. Имат предостатъчно време да стигнат, откъдето и да идват.

Избрала съм усамотено място, насред гората, а часът е шест сутринта, защото колкото по-рано, толкова по-добре. Не искам да ме прекъсват, имам си достатъчно тревоги. Раницата ми е на задната седалка, под дебелото палто. Вътре има малка кутия с храна за спешни случаи и бутилка вода. Навън е студено, а днес ме чака много работа. Флашката е в предния джоб с цип на раницата на сигурно и достъпно място. Във вътрешния джоб за компютри чака пистолетът в кутията си до патроните и телефона. Всичко, което ще ми трябва утре.

Пристигам в хотела в десет сутринта. Не съм получавала повече гласови съобщения. Настаняването минава благополучно. Рецепционистката е мила, но очевидно работи временно, докато се върне в университета. Не проявява никакъв интерес към мен, което идеално ме устройва с оглед на графика ми.

Стаята е малка и уютна. Леглото е плътно и дълбоко гнездо от изгладени памучни чаршафи и пух. В банята лъщи медна вана. Много е хубаво. Идеално.

Отново проверявам флашката и пистолета, обличам дебелото си палто, мятам раницата на гърба и излизам. Ще извървя маршрута до утрешната среща.

Според джипиеса на телефона мога да стигна чак до гората, без да минавам по пътища. Най-безопасно ще е да се придвижа през полето и гората.

Отнема ми един час да се добера до гората. Трябва да запиша в телефона си два джипиес координата за размяната. Ще изпратя първите — за мястото на срещата, — когато тръгна утре сутринта. Глупаво ще е да им дам допълнително време да се ориентират преди срещата ни. Вторите координати са за точното местоположение на флашката. Днес ще я заровя наблизо. Когато ми дадат парите, когато пристигнат в сметката в Швейцария, ще им изпратя вторите координати точно както ме посъветва Еди. Така ще избегна срещата очи в очи. Накрая ще им изпратя и координатите на самолета и с това приключваме.

Избрах тази област, защото знам, че няма хора. С Марк сме обикаляли горите много пъти. Може да вървиш половин ден, без да срещнеш жива душа. Единствените шумове толкова далече от селото са от разни твари, които бягат под земята, и от далечни изстрели, донесени от вятъра. Тук никой не обръща внимание на стрелбите. Те са част от ежедневието. Още една причина да избера това място.

Навлизам в горските дебри, на двайсетина минути от най-близкия междуселски път. Смъквам раницата и внимателно изваждам кутията с патроните. Вземам лист А4 от задния джоб на раницата — хотелското писмо за „добре дошли“ — и кабарче, което смъкнах от информационното табло във фоайето. Забождам листа на най-широкото дърво в просеката.

Трябва да се поупражнявам. Поне веднъж да стрелям, преди да се прицеля в човек.

Еди ми каза да се грижа за себе си. Е, това е начинът да го направя.

Заредила съм предварително пълнител с петнайсет патрона, имам и още една кутия. Общо двайсет и седем патрона. Саймън не се е поскъпил откъм патрони и слава богу. Може би се е досетил, че ще се наложи да се упражнявам.

За срещата ми трябва пълен пълнител. В случай че наистина трябва да използвам пистолета.

Ето ви една математическа задача: ако Ерин иска да си запази пълен пълнител с патрони за утре, колко патрона може да изстреля днес? Днес Ерин може да изстреля дванайсет патрона. Дванайсет тренировъчни изстрела. Внимателно вадя три патрона от пълния си пълнител и ги прибирам при новата кутия в джоба на раницата. Дано не се наложи да прилагам на практика днешната тренировка, но предпочитам тя да се окаже излишна, отколкото да не съм готова.

Пъхам отново пълнителя, вдигам пистолета пред себе си с протегнати ръце пред силното ми око. Подравнявам бялата точка и кутийката — мерника на глока — с хартиената мишена на дървото.

Видеоматериалите в интернет предупреждават за отката, но позата, която се очаква да заемете, за да му противостоите, не е каквото предполагате. Не сте го виждали по телевизията. Заставате с лице, не странично, не като млад агент от ФБР, който пристъпва с рамото напред и си свети с фенерче. Краката ми трябва да са на ширината на ханша, коленете — меки. Дясната ми ръка стиска дръжката, пръстът, с който ще натисна спусъка, е успоредно на дулото, далече от спусъка, лявата ръка е вдигната високо, подпира дясната при дръжката, раменете са напред, лактите са неподвижни. Не е готина поза, обаче ще уцелите мишената. Поне такава е идеята…

Дишам. Бавно вдишвам и издишвам. Ще бъде гръмко. Много повече от очакваното. Ще отскочи назад към вас като ритник. Но трябва да останете неподвижни, да се отдръпнете съвсем леко.

Вдишвам дълбоко. Плъзгам пръст към спусъка. Издишвам и дръпвам.

Гърмежът раздира гората край мен. Пистолетът ме рита, все едно ме е ударил голям мъж. Адреналинът изригва в сърцето ми, очите ми са заслепени. Удивителното е, че успявам да не отстъпя. Добре съм. Отпред виждам, че крайчето на листа се е откъснало и голямо парче дървесна кора е щръкнало. Уцелила съм. Ако беше човек, щях да съм го ранила. Странен прилив на радост. Отърсвам се от него и се съсредоточавам. Отново се прицелвам.

И дръпвам спусъка още единайсет пъти.

В края на следобеда не е останала хартия, а дървото е цялото нацепено. Решавам да повървя още малко, преди да си отбележа джипиес координатите. Определено не искам да видят това дърво. Намирам подходящо място на пет минути по-нататък — малко кално сечище. Записвам си координатите в приложението за бележки на айфона си. После се опитвам да намеря още едно място, където да заровя флашката. Избирам далечно дъбово дърво, встрани от сечището, близо до една яма. Би трябвало да е безопасно да се скрия тук утре и никой да не ме види. Приклякам до дъба и изкопавам малка дупка в пръстта с голи ръце. Поставям флашката в пликчето и я заривам с пръст и листа, заравнявам, за да не бие на очи. Отбелязвам си координатите. И се отправям обратно към хотела.

В стаята изваждам всичко необходимо за утрешния ден. Пробвам будилника няколко пъти и той като по чудо все още работи. Нагласям го за четири и половина и го оставям върху нощното шкафче до натруфената хотелска лампа. Пъхам пистолета и останалите патрони в сейфа.

След като си поръчвам румсървис, звънвам на мобилния на Марк, но той ме препраща направо на гласова поща.

— Здрасти, Марк, аз съм. Сигурно вече си излетял, исках само да ти уверя, че всичко е наред. Добре съм. Липсваш ми. Обичам те. Да знаеш, че вкъщи е пълен хаос. Да не се изненадаш. Утре ще разчистя. Лек полет, обичам те. Ще се видим скоро. Нямам търпение.

Затварям. Когато се прибере, ще намери бележката ми на стълбите. Дано да се получи. Много ми се иска.

Вечерята ми пристига, храня се в тихата стая. Без телевизия, без музика. Мисля за Еди и Лоти, за Холи и приятеля й Аш някъде по широкия свят, един бог знае къде. Мисля за Марк в самолета му над Атлантика, за онези хора в техния самолет на дъното на Тихия океан. Мисля за Алекса и за това, че може да е бременна. Колко ли е щастлива! Мисля за моето бебе. Чувствам се зашеметена, но се заставям да хапна заради мъничето. Трябва да се грижа по-добре за двама ни. Затова след вечеря си пълня ваната и се отпускам в копринената гореща вода. Оставям топлината да ме обгърне и мислите ми се реят, докато разсеяно съзерцавам матовото стъкло на вратата на банята — преплетени лиани и птици, горска сцена. Красиво е. Хотелът е прекрасен. На Марк много щеше да му хареса. Или пък не. В края на краищата в момента правя точно каквото съм обещала да не правя. С тази мисъл излизам от водата със зачервена кожа, изтривам се с хавлията и се приготвям да си легна рано.

36

Нещо в мрака

Събота, 1 октомври

Очите ми рязко се отварят. В плътния мрак виждам матово да просветват само фосфоресциращите стрелки на будилника. Не знам какво ме е събудило, но нещо определено не е наред. В стаята има още някой, усещам го. Не съм сигурна колко време съм спала, но покрай пердетата вече не влиза светлина. Пистолетът е там, където съм го прибрала — в сейфа в гардероба. Няма да успея да го взема навреме. Трябваше да го оставя отвън. Трябваше, можеше. Не чувам нищо. Никакво движение. Никакъв шум, освен приглушеното тиктакане на будилника. А после шумолене, раздвижване на плат в десния ъгъл.

О, мамка му, мамка му. Наистина има някой. Някой е влязъл в стаята ми.

Адреналинът кипва в тялото ми, влива се в другото сърчице в утробата ми. Абсолютен страх. Напрягам всяка фибра от тялото си, за да не скоча веднага. Застивам. Който и да е влязъл, мисли, че спя. Това ми дава време да планирам. Може би, ако не помръдна, човекът ще си тръгне. Просто ще вземе каквото иска и ще си тръгне. Само че аз не спя. Струва ми се невъзможно той да не усеща напрежението във въздуха, който внезапно се е сгъстил от ужас. Отново се чува тихото шумолене.

Какво прави?

А какво да направя аз? Ще умра ли тук, сама в този хотел, където хората отсядат през почивните дни.

Така ли искаш да си отидеш, Ерин? Мисли.

Дишам тихо, дълбоко, все едно спя.

Той ли е, мъжът по телефона? Сигурно. Намерил ме е.

Заради последното съобщение, което изпратих ли? С координатите за срещата утре. Отчаяно си блъскам главата как е станало, но не се сещам, просто не успявам да се съсредоточа. Пък и какво значение има? Успял е да ме проследи. Божичко, каква глупачка съм.

Няма начин той просто да вземе каквото иска и да ме остави да спя. Знам го. Знам го, защото онова, което иска той, не е тук. Заровено е в гората. Той просто няма да ме остави. Накрая ще ме събуди. Ще ме накара да му кажа къде е.

Ще умра.

Ще го направи тихо, сигурно ще ме задуши с възглавница или ще ме удави във ваната. За да прилича на нещастен случай. Да не предизвиква подозрение. Все едно никога не е бил тук.

Гърдите ми свистят от усилието да овладея и да забавя дишането си. Пръстите ме сърбят да пропълзят в тъмното до телефона ми, който се зарежда върху нощното шкафче. Тениската ми е подгизнала от пот. Трябва да помисля.

Не искам да умирам.

Чувам дръпването на цип. Не мога да го пренебрегна. Не мога да пренебрегна този звук — твърде силен е. Въздишам тежко и се обръщам в леглото. Размърдвам се, но още спя. Той спира.

Но какво отваря, по дяволите? Мисли, мисли, мисли. Мисли!

Нужен ми е елементът на изненада, само това имам. Ако успея да го изненадам, да го ударя с нещо силно, само веднъж, тогава ще имам надмощие. Един силен удар.

Но с какво? С проклетата възглавница ли?

До лампата ми има чаша с вода. Дали да не я хвърля?

И какво, Ерин, ще го понамокриш?

Добре де, може би не. С лампата?

Помня, че беше барокова, метална, с мраморна основа.

Да! Ще я грабна и ще я дръпна достатъчно силно, а щепселът ще се измъкне от контакта, когато замахна.

Шумовете се чуват откъм вратата за банята ми. Близо до раницата. Изведнъж телефонът ми, който си лежи безшумно върху нощното шкафче, светва в тъмната стая. Шумоленето спира и двамата поглеждаме към светлината. Мярвам съобщението за части от секундата. От Марк е.

Знам къде си. Връщам се скоро…

Нямам време да прочета останалото. Човекът в стаята ми знае, че съм будна. Стисвам здраво очи, напрягам дланите си върху матрака и се изтласквам нагоре и настрани към нощното шкафче.

Внезапно движение се устремява към мен. Той хуква. Отчаяно се мъча да докопам лампата и замахвам сляпо и с всичка сила към човека в спалнята ми.

Усещам измъкването на щепсела от контакта, последвано от глух удар, когато мраморната основа ожулва плът.

Гърлен звук. Той залита назад, далече от мен. Изругава. „Проклета кучка.“ Гласът е тих, изпълнен с омраза. Звучи познато обаче. Мъжът отново се опитва да ме нападне. В тъмното не виждам колко близо е и дали има оръжие. Мога само да замахна отново. Да замахна с всичка сила. Улучвам. Камък върху кост, влажен хрущящ звук.

Той залита. Чувам учестеното му дишане ниско долу на пода, вече е на колене.

Трябва ми светлина. Трябва да виждам какво става, да виждам него, да разбера има ли оръжие. Хуквам към вратата на банята и опипом търся ключа на лампата.

Хладната светлина на банята залива стаята.

Ето го. Приведен до леглото, вдигнал ръка към главата си. Тъмна коса, тъмно палто. Бял, едър, силен. Не виждам лицето му. Това набола брада ли е?

Лампата още е в ръката ми в готовност. В основата й има лъскаво петно кръв. Мъжът вече се опомня. Бавно вдига ръка към лицето си на светлината. Залитам. Патрик е. Мъжът, когото видях пред затвора. Значи не съм параноичка. Наистина ме е следил. Вече знам, че той определено не е от отдела по антитероризъм. От прясната рана над окото му се стича кръв, изцапала е косата му. Изтрива се, после вдига очи към мен — празни и студени. Има само един възможен финал.

Не мога да повярвам каква съм глупачка. Замислям се за всички грешки, които съм допуснала. Трябваше да го предвидя. Гаденето ме залива като огромна вълна. Ще умра. Сърцето ми бие оглушително в ушите, коленете ми омекват.

Докато се свличам, той се мята към мен. Губя съзнание.

37

Идва Марк

Събота, 1 октомври

Когато отварям очи, виждам само бяло. Лежа на пода в банята, силното осветление на тавана ме заслепява, бузата ми е притисната към студените бели плочки. Рязко се надигам, но съм сама. Вратата е затворена, през фигуралното стъкло в горната й част се вижда само мрак. Завива ми се свят от рязкото движение. Отстрани по мивката до мен — кръв, издължено и грозно петно, половин отпечатък от длан. Усещам болка в главата си отстрани и когато докосвам челото си, ръката ми става тъмночервена и лепкава. Сигурно той е блъснал главата ми в порцелановата мивка. Удар по главата. Чувала съм или пък съм гледала на филм, че раните там кървят обилно. Но това означава, че често не са толкова сериозни, колкото изглеждат, нали? Но пък сигурно имам мозъчно сътресение. Опитвам се да преценя колко сериозна е раната, болката. Като че ли съм едновременно пияна и махмурлия. Спомням си за бебето и слагам длан върху корема си. И после я смъквам бързо надолу между краката. Този път по пръстите ми не остава кръв. Няма кръв. Слава богу. Дано да си добре, мъничето ми. Моля те.

Замъквам се до вратата, главата ми пулсира, гади ми се. Не чувам нищо в съседната стая. Внимателно избърсвам потта и кръвта от очите си с тениската, долепвам ухо към вратата и чакам. Нищо. Мисля, че той си е тръгнал. Моля се да е така. Не знам откога съм в безсъзнание, но сигурно от известно време. Кръвта по белите плочки е засъхнала. Надигам се на колене и надниквам през тъмното стъкло на вратата. В съседната стая няма никакво движение.

Натискам бравата, но знам, че е заключена. Няма го металното ключе, което обикновено е от вътрешната страна на вратата на банята. Заключил ме е вътре.

Отново натискам бравата. Не помръдва. В капан съм. Той иска да ме държи тук. Отишъл си е, но иска аз да остана тук. В случай че не намерят флашката. Това е единствената причина все още да съм жива. Той ще се върне, след като получи каквото иска.

Кой е Патрик? Той ли е мъжът от телефона? Който и да е, знам, че работи за собственика на сака. Изгубена съм. Всичко е у тях. Телефонът ми с координатите беше до леглото. Няма как да пропуснат нещо толкова очевидно. Ако разполагат с достатъчно време, ще намерят в него координатите на флашката и ще проверят двете места в онази просека, докато я намерят. Завела съм ги право при нея.

Трябва да се махна от тук, преди да се върнат. Да зарежа всичко, да се прибера у дома. Да бягам. А после с Марк може да се обадим в полицията. Ще им обясним какво става. Вече не ме е грижа за последиците. Ще мислим за тях после. Може би ще успеем да сключим сделка срещу информацията, с която разполагаме. Така или иначе, вече се нуждаем от закрилата на полицията. Не искам да свърша като семейство Шарп.

И тогава си спомням за съобщението от Марк. Той е на път. За къде?

Насам? Но откъде е разбрал къде съм? Откъде знае, че съм тук, в Норфък? Допускам, че ще се досети какво съм намислила, когато се прибере у дома, но откъде знае, че всичко ще се случи тук? Блъскам си главата и накрая си спомням. Преди около три години изгубих мобилния си след една вечер по кръчмите и когато си купих нов, Марк инсталира приложение за намиране на телефона, за да проследя новия си апарат, ако го изгубя. Достатъчно е само да отвори лаптопа ми у дома и да кликне на приложението. И хоп, ето ме къде съм.

Марк пътува насам, към мен. Слава богу.

Ще позвъним в полицията веднага щом пристигне, и те би трябвало да дойдат бързо, много бързо. И тогава съобразявам — Марк няма да дойде тук, ще отиде там, където е телефонът ми. О, боже. Ще отиде право при онези хора.

Трябва да го спра. Трябва да отида там, където са те, преди него. Трябва да го предупредя, иначе ще попадне в ръцете им. Трябва да го спася. Аз съм виновна за всичко.

Разтърсвам вратата на банята, този път много силно. Заключена съм, чувам приглушеното си и безсилно стенание. Надниквам през празната ключалка. Ключът не е и от другата страна. Няма как да го избутам от дупката, за да падне на пода, и да го издърпам под вратата като по филмите. Патрик го е изхвърлил или го е взел със себе си. Поглеждам към прозорчето на вратата. Към сложната рисунка на птиците, застинали насред песента си.

Изправям се тромаво на крака, а банята се завърта край мен. Изчаквам световъртежът да отмине.

Дръпвам плътна кърпа от закачалката и увивам с нея керамичната сапунерка. Дано шумът да не събуди никого. Включвам душа, за да го приглуша за всеки случай.

Дъжд от стъкълца се посипва по плочките в банята и по плюшения килим в спалнята. Парченца осейват бузите и косата ми. Спирам душа и притаявам дъх, ослушвам се. Нищо не чувам. Не се отваря врата в коридора, никакви гласове. Замъквам кошчето за смет до вратата и предпазливо се качвам върху него, постилам друга кърпа върху назъбената рамка на стъклото, за да не се порежа. После възможно най-бързо пропълзявам през счупения прозорец обратно в спалнята. Както очаквах, мобилния ми го няма. Без да обръщам внимание на току-що порязаното място на ръката си, хуквам към телефона върху нощното шкафче, за да се обадя на Марк, да го предупредя. Но спирам. Не мога да му се обадя. Номерът му е в мобилния ми. Не го знам наизуст. Съвременни технологии. Не знам дори номера на съпруга си. Повече от всичко ми се иска да го бях запомнила. Но не съм. Не мога да му звънна. Не мога да го предупредя. Единственият начин да се добера до Марк сега е да отида до мястото, където зарових флашката. Трябва да стигна до там, да намеря Марк и да го предупредя, преди да е твърде късно. Трябва да му попреча да проследи мобилния ми.

Оглеждам стаята. Раницата ми я няма. По дяволите. Само че нещо друго ме кара да се закова на място. Вратата на сейфа е отворена и той е празен. Това ме изумява. Там беше пистолетът. А вече го няма. Откъде Патрик знае кода? Ама разбира се, винаги използвам един и същ код. Същия, който използваме у дома и който се отгатва толкова лесно, че е направо смешно. Рожденият ден на Марк. Може би Патрик наистина е влизал в къщата ни онзи ден. Така или иначе, някак е разбрал рождената дата на Марк. Вероятно е пробвал очевидните неща и е уцелил. А сега нямам и пистолет. Нямам пистолет, телефон, нито план.

По килима е посипано натрошено стъкло. Има кръв по покривката на леглото. Голяма бъркотия сме създали. Трябва да почистя, но сега нямам време. Часовникът върху нощното шкафче показва 4:18. Ще звънне след дванайсет минути. Натискам копчето и хвърлям будилника върху леглото. Трябва да го взема с мен, само по него вече мога да отчитам времето.

В огледалото виждам, че челото ми горе вляво до косата е зачервено и подуто. За секунда така се отчайвам, че едва не набирам номера на полицията, за да ги изпратя в гората. Най-напред обаче трябва да разкарам Марк от там. Не бива да попада насред престрелка с полицията.

Вместо това се обличам набързо, обувам си обувките и слагам плетена шапка, която ще скрие нанесените от Патрик рани.

Дванайсет минути по-късно безшумно вдигам резето на входната врата на хотела. Табелката „Не безпокойте“, която окачвам на бравата на своята изобличаваща стая, е единствената преграда между мен и намесата на полицията. Ще ми отнеме един час да стигна до онова място в гората, а нямам телефон да се обадя на Марк, на Еди или на някой друг, който може да ми помогне, нямам джипиес, който да ме направлява, нямам и план какво да правя, нито как ще стигна там. Само една-единствена мисъл: спаси Марк!

Навън още е тъмно. Дъхът ми образува облачета в тъмното. Пет сутринта е време, което те кара да подлагаш на съмнение житейския си избор. Особено днес. Наистина съм правила неуместни избори, но сега поне знам, че съм в състояние да ги поправя.

Ако тичам, ще стигна два пъти по-бързо. Хуквам. Тичам дълго. В 5:43 започвам да се паникьосвам. Стигнала съм до малка отбивка от пътя. Явно съм подминала мястото, пропуснала съм го. Връщам се обратно в гората.

В 5:57 чувам гласове. Идват отдясно, на стотина метра нагоре по склона. Падам на колене и пропълзявам към върха на склона, надниквам. В просеката стоят две фигури, разговарят. Не се карат. Не се виждат оръжия.

На слабата светлина преди изгрева не мога да различа кои са, но слушам. Приближавам, старая се да остана скрита, въпреки че листата и счупените клонки шумолят под тялото ми. Вече чувам гласовете по-ясно, но нещо ме кара да се закова на място.

Този глас. Познат ми е. Обичам го. На Марк е. Марк вече е тук. Иде ми да скоча, да се втурна в просеката и в обятията му. Ако е в опасност, ще я посрещнем заедно.

Нещо ме възпира обаче.

Тонът му.

Гласът му е предпазлив, делови. Явно прави каквото му нареждат. Закъсняла съм. Мамка му. Изглежда, се е натъкнал на онези хора, докато е опитвал да ме намери. И те са го принудили да им помогне да открият флашката. Пропълзявам още нагоре. На слабата светлина виждам, че Марк и другият мъж вече са на колене и разравят горската пръст, кожените им ръкавици тършуват сред листата. Вторият мъж е прочел бележките на телефона ми, знае къде съм заровила флашката и сега кара Марк да му помогне да я намерят. Разполага с координатите и на двете места — ще я намерят след броени минути. По дяволите. Трябва да измисля как да измъкна Марк от всичко това.

И тогава на мъжделивата светлина мяркам лицето на мъжа, който държи телефона ми. Едва се сдържам да не ахна. Не е Патрик. Това не е нападателят ми от хотелската стая. Обзема ме паника. Явно са повече. Знае ли Марк? Къде е Патрик? Хвърлям поглед назад, но гората е пуста. Тръгнал ли си е? Свършил си е работата и е изчезнал или се спотайва някъде в тъмното и продължава да наблюдава? Марк и онзи мъж се надигат и отиват на друго място в просеката. Този новият е по-висок от Марк, тъмната му коса е прошарена, под палтото му мярвам сако и вратовръзка. Облечен е скъпо, но коленичи бавно до Марк и продължава да разравя листата и пръстта. Напомня ми за Еди, но изглежда някак континентален. Мъжът от телефона, сигурна съм. Патрик му е дал моя телефон и са започнали да търсят флашката. Приложението, изглежда, е отвело Марк право при тях и той се е оказал принуден да се включи в издирването.

Вече различавам лицето на Марк, сериозно и решително, докато човърка пръстта. Дали се пита къде съм? Уплашен ли е? Прикрива го добре, но виждам страха, изписан на лицето му. Познавам го — знам, че е впрегнал цялата си воля, за да издържи. Може би има план. Помня как заблуди рецепционистката в хотел „Четири сезона“ само преди няколко седмици, колко добре изигра ролята си. Умен е, със сигурност има план. Боже, дано да има план.

Оглеждам просеката, отчаяно се мъча да начертая план, но какво мога да направя? Нямам пистолет. Не мога просто да се намеся. Ще убият и двама ни. Трябва да измисля нещо. Трябва да попреча това да се случи, преди да намерят флашката и вече да могат да се отърват от Марк. Преди Патрик да се върне, ако наистина е някъде там. Можем да го направим заедно, Марк и аз, само да помисля.

Решавам да пропълзя по-близо до флашката. Досега се възползвах от прикритието на мрака, но става все по-светло и скоро ще бъда изложена на показ. Пропълзявам тромаво надолу по склона към дървото, което вчера избрах за ориентир и където е заровена флашката. Гласовете заглъхват и аз се моля мъжът да не направи нищо на Марк, поне докато не намерят флашката. Избирам си скътана падина зад моето дърво. Идеална видимост към мястото, маркирано на джипиеса.

Настава раздвижване, пукат клонки, стъпките се приближават. Долепвам се до твърдата и студена пръст, виждам ги над ръба на падината. Отказали са се от първото място и се придвижват към вторите координати. Идват право към мен и се навеждат да продължат търсенето. Започват да копаят мълчаливо. Марк вече е толкова близо до мен. Иде ми да изкрещя: „Бягай, Марк, бягай!“, обаче знам, че животът и на двама ни зависи от това дали ще се въздържа от подобна глупост. Какъв е планът му? Аз не знам какво да правя. Вината за всичко е моя. Боже, той сигурно страшно се притеснява за мен. Къде ли мисли, че съм? Дали не смята, че са ме заловили? Че са ме убили? Толкова е близо, че мога да го докосна. Да се пресегна, да му подскажа, че съм тук…

В този момент Марк намира флашката. Виждам всичко на забавен каданс.

Стисва я в дланта си и поглежда назад към високия мъж, който продължава да търси, без да го забелязва. Браво на теб, скъпи. Хайде, пъхни я в джоба си, спечели ни малко време. Удари го, когато е с гръб.

Марк обаче не прави нищо подобно. Онова, което всъщност прави, ме изумява.

Вместо да прибере флашката в джоба си, той се засмива. Засмива се и вдига ръка. Дете, намерило съкровище. Усмивката му е широка и искрена. Доволен се изправя, изтупва листата и пръстта от коленете си. Какво става? Високият мъж кимва. По лицето му плъзва тънка усмивка, той хвърля моя айфон на земята близо до Марк. Не му трябва повече, получил е, каквото иска. Марк се навежда да вземе телефона.

Високият мъж бръква в джоба си, ококорвам се да видя какво ще извади, моля се да не е познатото проблясване на метал.

— Нали няма копие на файловете? — пита той Марк.

Усещам, че треперя. Листата покрай ръцете ми шумолят леко.

— Не — отговаря Марк и пъхва телефона ми в джоба си.

Някаква роля ли изпълнява? Не проумявам. Не схващам какво се случва. Високият мъж кимва доволно.

Нещо в тона на Марк, в позата му не е както трябва. Не звучи уплашен. Не звучи дори притеснен. Какви ги върши? Не знае ли, че ще го убият?

О, боже! Мисля, че планът на Марк е да се опита да сключи сделката. Как е успял? Какво се е случило, преди да пристигна тук, какво съм пропуснала? Защо ще сключват сделка, когато вече държат козовете в ръцете си?

Другият мъж говори по телефона на неразбираем за мен език. Когато остава доволен, затваря.

— Готово. Провери си сметката — казва на Марк.

Марк вади друг мобилен — бавно и демонстративно, за да покаже, че не е оръжие. Изглежда спокоен, напълно владее положението. Истински бизнесмен. Не изглежда уплашен. Хрумва ми несвързана мисъл — двамата много си приличат, високият мъж и Марк. От една порода са.

Мъжът зарейва поглед към дърветата.

— Къде е тя? Къде е жена ти? — пита нехайно.

Притаявам дъх. Внимавай, Марк, не допускай да те заблуди. Този мъж прекрасно знае къде съм, къде ме е оставил Патрик. Марк няма представа какво са ми причинили. Няма представа, че Патрик ме е нападнал и е взел всичко. Знае, че са отмъкнали телефона ми обаче. Знае, че така се е озовал тук, проследил е апарата ми. Ще се досети, че въпросът е подвеждащ. Не им позволявай да те вкарат в капана.

Марк плъзва пръст по дисплея и го чуква. Поглежда за кратко.

— Тя не знае нищо. Погрижил съм се за нея. Имай ми доверие. Няма да създава повече проблеми.

Гласът му е отегчен. Очите му лениво се плъзгат обратно към телефона. Точно така, Марк. Добре го изигра. Боже, много го бива. Наблюдавам го как гледа телефона си в очакване на информация за плащането. Много спокоен, много овладян.

Един момент. Нещо не е наред. Защо му плащат? Защо ще ме нападат, ще крадат координатите, а после ще ни платят? Имат всичко, което искат. Защо плащат на Марк? Така де, не ги принуждава с пистолет, защо ще му дават парите?

Залива ме вълна на дълбока тъга и след нея остава празнота, каквато за пръв път усещам. И изведнъж всичко започва да се намества.

Марк не е дошъл да ме спаси. Дошъл е да ми попречи да сключа сделката. Да ми отнеме флашката. Не го интересува какво ще ми направят. Не го интересува дали ще ме наранят. Изобщо не го е грижа за мен. А сега сключва сделката зад гърба ми. О, боже! Марк е направил уговорка само за себе си.

Иде ми да се разплача, да се разпищя, но затискам устата си с ръката в ръкавица. Защото този мъж в гората е Марк, но не моят Марк. Този мъж е непознат.

Светкавично си припомням фактите. За кого съм се омъжила? Откога ме лъже? Как го е постигнал? Припомням си всичко случило се през последния месец. Кога започна? Марк единствен видя онзи самолет. Той остави следата, насочваща към семейство Шарп. Марк е причината тези хора да са мъртви. Той ме изпрати да открия банковата сметка, да се срещна с Чарлс. Марк настояваше, че никой не търси нито нас, нито сака. Той искаше да изхвърлим диамантите. За да ги продаде? Запазил е в тайна гласовите съобщения за флашката. Искал я е за себе си. Прикривал е собствените си следи, откакто сме заминали от Бора Бора, от самото начало е правел така, че аз да бъда мишената, но той да има достъп до парите без мен.

Парализирана съм от шока. Не мога да повярвам, че съм толкова глупава. Дори не съм забелязала. Не съм забелязала нищо. Обичах го, имах му доверие, той е моят съпруг, би трябвало да правим всичко заедно. Никога не ме е бивало с хората, нали? А него — винаги, винаги го е бивало. Глупачка. Наивната Ерин. Усещам как сърцето ми думка в гърлото. Изобщо не познавам този мъж. Мъжът, когото мислех, че познавам, мъжът, за когото се омъжих, всъщност никога не е съществувал.

— Пристигнаха — казва Марк, кимва и прибира телефона.

Парите са стигнали в нашата швейцарска банкова сметка.

— Флашката — казва той и протяга ръка към високия мъж.

— Нали нямаш против и аз да проверя? — пита мъжът.

Иска да се увери, че с нея всичко е наред. Не вярва на Марк. Пък и защо да му вярва? И аз вече не му вярвам, а съм омъжена за него.

Мъжът се отдалечава от Марк, като внимава да не застава с гръб. Забелязвам, че върви към платнен сак, който е оставил в просеката. Навежда се. Изважда отвътре тънък сребрист лаптоп.

Отваря го върху свитата си ръка, пъха флашката. Двамата мъже стоят притихнали в гората на светлината на изгряващото слънце и очакват флашката да се зареди. Накрая високият мъж вдига поглед.

— Виждам, че си я отварял. Но не си я разкриптирал. Много умно. Това улеснява нещата, нали? — Удостоява Марк с мрачна усмивка.

— Не е моя работа. Предпочитам да не знам — отговаря Марк.

Другият мъж като че ли се разсейва за миг, насочва цялото си внимание към компютъра. Какво ли вижда на екрана? Кои са тайните, които струват два милиона евро? Сигурно никога няма да узная.

— Доволен ли си? — пита Марк.

Явно сделката наближава края си.

— Да, доволен съм.

Мъжът прибира лаптопа и флашката на сигурно място в чантата си. В този момент проумявам, че повече никога няма да видя Марк. Никога няма да го докосна, няма да го целуна. Никога няма да заспя до него. Няма да гледаме как растат децата ни, няма да се преместим да живеем в провинцията и да си вземем голямо куче. Няма да гледаме заедно филм или да пийнем по нещо. И няма да остареем заедно. Всичко красиво, което съм преживяла, е било лъжа. И няма връщане назад. Той ми е отнел целия ни съвместен живот. А сега ще ми отнеме и останалото. Вече няма значение, но и Марк има достъп до банковата сметка в Швейцария.

Не съм я проверявала от дни. Може би вече е източил всички пари и ги е изпратил в друга сметка. Вероятно в другата е получил и тези два милиона евро.

А какво е правил в Ню Йорк вчера? Не може да е планирал размяната с руснака, защото флашката не е била у него. Може би си е търсил жилище? Може би там ще бъде новият му живот. Какво всъщност е правил през последните три седмици?

Въпроси, на които не мога да отговоря. Трябваше да внимавам повече. Не биваше да съм толкова доверчива. Вече е прекалено късно. Марк ще изчезне и аз ще остана сама, без нищо, с една празна къща, която не мога да си позволя.

Или пък ще се върне за мен. Може би ще предпочете да приключи с недовършените неща.

Откога планира всичко?

— Сега ми трябват и другите координати.

Неловко мълчание. Долита далечен писък на птица.

— Какви координати? — смръщва се Марк.

Ха. Марк няма представа за какво говори мъжът. Иде ми да се смея. Няма представа, че високият мъж иска и координатите на потъналия самолет. Само аз съм прослушала последното гласово съобщение, което пристигна вчера сутринта. Марк знае само за предаването на флашката. Няма представа за какви координати говори другият мъж.

— На падналия самолет — отговаря той и гледа Марк очаквателно.

Марк не знае координатите. Той ги записа, но аз ги запомних, в случай че се наложи да се върнем. Тогава ми се стори важно, ако някой попита за тези хора. Изгорих сведенията в деня, когато изгорих и всичко, свързано с швейцарската сметка, в огнището в градината ни. Аз съм единственият човек на света, който знае къде е самолетът, къде са онези загинали пътници.

Марк е допуснал грешка. Не знае какво да каже, затова ще се преструва, ще блъфира, сигурна съм. Познавам го. Мълчанието се удължава. Високият мъж започва да се досеща, че нещо не е както трябва. Марк е създал проблем.

Притаявам дъх. Дори сега, след всичко случило се, сърцето ме тласка да се провикна, да му помогна, но умът ми крещи: затваряй си устата.

— Координатите на самолета. Поисках и координатите на самолета. Където сте намерили тази флашка. Къде са останките от самолета? Искаме местоположението.

Обстановката се нажежава. Витае усещането, че ей сега всичко адски ще се обърка.

Марк не разполага с повече козове. Не знае къде е самолетът. Или ще блъфира, или ще се оттегли. Опитва се да направи и двете.

— Не знам координатите. Вече не са у мен. Но мога да обясня приблизително къде…

— Престани! — срязва го мъжът. — Млъквай.

Марк се подчинява.

— В съобщението си казваш, че знаеш координатите, а сега изведнъж не ги знаеш. Как така? На друг ли смяташ да ги продадеш? Нали разбираш, че тези пари са за флашката и за местоположението на самолета. Опасявам се, че нямаш избор. Дай ми местоположението, иначе ще имаме сериозен проблем.

Той приковава погледа на Марк. Разобличил е блъфа му.

Стоят мълчаливо, а напрежението расте и води към неизбежната развръзка.

Ръката на мъжа светкавично се пъхва в джоба му и вади пистолет. Нищо чудно. Всички знаем, че е там, струва ми се. Изненадващо е обаче колко бързо ескалират нещата. Мъжът насочва пистолета към Марк. Той се вкаменява, изумен от неочаквания зловещ обрат.

С цялото си сърце копнея да имах пистолет. Но нямам. Моят е у Патрик. Където и да е той.

Инстинктивно хвърлям поглед назад, но там няма никой. Когато отново поглеждам към сцената отпред, Марк се е преместил. Тялото му е обърнато настрани, в ръката му има пистолет. Моят пистолет. Виждам сребристото тиксо. Някак е взел пистолета ми от Патрик. Ето така се е погрижил за мен Марк. Ето защо няма да бъда проблем: изпратил е Патрик. Малък гривяк излита неочаквано във въздуха зад тях. И после много неща се случват едновременно.

Марк се стряска от внезапното движение. Явно е пъхнал пръст в халката на спусъка, защото, когато се сепва рязко, оръжието стреля и в гората отеква гръмовен изстрел. Нали ви предупредих, глоковете нямат предпазител.

Високият мъж стреля почти едновременно с него. Несъмнено впоследствие ще се оправдае, че е било при самозащита. Куршумът на Марк едва не го улучва — и той е стрелял, за да се защити.

Върху гърдите на Марк разцъфва червено цвете. Случва се светкавично, опитвам се да си внуша, че не съм го видяла. Марк полита, едната му ръка се отмята, опитва се да се вкопчи в дървото. Отпуска се с цялата си тежест, но коленете му се огъват.

След секунди той е на земята. Двата изстрела кънтят в ушите ми.

Високият мъж оглежда дърветата наоколо, преди да се приближи към ръката на Марк, която лежи протегната в калта. Навежда се. Марк простенва, дъхът му излиза хрипливо и накъсано, образува облачета в студения въздух.

Мъжът прибира глока в джоба си. Моя пистолет. Напрягам до болка всяко мускулче на тялото си, за да не се разпищя.

Мъжът поглежда надолу. Стреля още веднъж. Тялото на Марк подскача тромаво сред листата.

Престанала съм да дишам. Не помня кога съм притаила дъх. До мен струйка прясна кръв се стича от стегнатия ми юмрук. Ноктите ми са се забили в плътта и са я разкъсали. Старая се да лежа съвсем неподвижно. Няма да плача. Няма да викам. Няма да умирам заради Марк.

Той не би умрял заради мен.

Отпускам се още по-ниско сред листата, стисвам силно очи и се моля всичко да приключи.

Чувам шумолене в просеката, докато мъжът събира вещите си. Притискам буза към мускусната пръст. После чувам как стъпките му бавно се отдалечават през гората, по сухите листа и натрошените клонки. Накрая — тишина.

Лежа неподвижно няколко минути, които се проточват като десетилетия, но никой не идва. След малко се надигам бавно. Ето го там, лежи в пръстта сред изпотъпканите листа, издокаран с най-хубавия си костюм и палто. Моят Марк. До неподвижното му тяло е моята раница. Раницата, която взе Патрик. Едва сега я забелязвам. Сигурно е била у Марк от самото начало. Запрепъвам се към него.

Странно усещане. Не съм сигурна, че мога да го опиша. Все още го обичам. Бих дала всичко да можехме да се върнем назад във времето. Приближавам предпазливо, уплашено. Ако все още е жив, може да се опита да ме убие. Да довърши каквото е започнал. Но когато го приближавам, той не помръдва. И не знам защо това е още по-лошо.

Приклякам и се взирам в него. Същото красиво лице, същата коса, устни и очи. Същата топла кожа. Нежно докосвам ръката му. Не реагира. Осмелявам се да наклоня глава към неговата. Бузата си към устата му — обратното на жеста, който той е правил хиляди пъти. Само че вместо целувката му се опитвам да усетя топлия му дъх на бузата си, да го чуя. Доближавам глава към гърдите му, старая се да не докосвам локвичката топла кръв. Чувам съвсем тихо и слабо туптене. Още е тук. Още е жив.

Нежно отмятам косата му от челото.

— Марк? Марк, чуваш ли ме? — прошепвам.

Нищо. Привеждам се още по-близо.

— Марк? Марк? Ерин е. Можеш ли…

И тогава клепачите му потрепват и се отварят. Той вдига очи към мен бавно и замаяно. Кашля силно и смръщва лице от болка. Ще умре. Имаме броени секунди.

Очите му срещат моите и за миг, като проблясък на болен от алцхаймер, отново е той, моят Марк. После помръква. По лицето му като облак преминава друго изражение. Поглежда ме по начин, който никога няма да забравя. Вече знам какво изпитва към мен всъщност. Мимолетно е, но неопровержимо. И после издъхва.

От гората се разнася писък на птица и аз се сепвам. Отново оглеждам дърветата — няма никой. Изправям се с мъка на крака и просто стоя. Объркана, съсипана, неподвижна.

После грабвам раницата си и хуквам. Отначало не знам накъде, но докато се движа, в съзнанието ми се очертава план. Задейства се инстинктът ми за самосъхранение. Трябва да намеря телефонна кабина. На половината разстояние до пътя се препъвам в тялото на Патрик. Лежи свит на земята с разперени ръце. Гърлото му е прерязано. Продължавам да тичам.

Добирам се изтощена и разтреперана до пътя. Изтупвам се. Дръпвам вълнената шапка върху раненото чело. Изтривам кръвта на Марк от бузата си и тръгвам към селото да намеря уличен телефон.

Часът е 6:53. Той вдига след осем позвънявания.

— Еди? Ерин е. Звъня от уличен телефон. Всичко се обърка. Ами… просто… се обърка.

Очите ми се пълнят със сълзи, като чувам как трепери гласът ми. Говоря като човек от новините, като бегълка, като жертва на бомбена атака. Сигурно съм в шок. Звуча треперливо, пискливо, задъхано. Отчаяно се мъча да се вкопча в някакво подобие на нормалност, въпреки че целият ми живот е разбит на пух и прах. Усещам как дланта ми се тресе над процепа, стиснала следващата монета и измачканото листче с телефонния номер на Еди между пръстите. Какво се случи току-що, по дяволите?

— Добре, скъпа. Говори по-бавно. Добре ли си в момента? Добре ли си? В безопасност ли си?

Той е с мен. Тонът му е успокояващ, подкрепящ. Всичко ще бъде наред. Еди е тук.

— Да, да, добре съм. Главата ми… всичко е наред. Не знам какво да правя, Еди…

Трудно ми е да се съсредоточа. Не знам какво е важно. Какво да кажа и какво да премълча.

— За кое, скъпа? За кое? За парите ли?

Търпелив е, но очевидно не ме разбира. Няма как да ми прочете мислите.

— Той е… той… и още един човек. Не знам какво да правя. Не искам да влизам в затвора, Еди.

Ето това е. Това е причината да звънна на него, а не в полицията.

— Не се тревожи. Няма да те питам нищо. Не казвай нищо повече. Най-напред се успокой, Ерин. Ще го направиш ли заради мен?

Май го чувам как става от леглото, скърцането на пружините. Някъде в „Пентънвил“ две боси стъпала се спускат на пода.

— Да, добре. Разбирам. Спокойна съм.

Опитвам се да мисля само за дишането си, да го забавя. Започвам да забелязвам храстите край пътя, тишината на ранното утро. Чувам тиха прозявка от отсрещната страна, метално кънтене в килията. Представям си как Еди седи с косматите си гърди в „Пентънвил“ и говори по своя тайно внесен мобилен телефон.

— Така. Къде е той? Те? Къде сте?

Той ще оправи нещата. Усещам го.

— В Норфък. В гората.

Мълчание. Явно не е очаквал това.

— Така. Ясно. И си само ти?

— Само аз. И той. И още един.

Ясно е от тона ми, че говоря за мъртъвци. Не за живи хора.

— Двама. Застреляни?

— Да. Не, само единият. Другият е… с нож. Рана от нож. — Съзнавам, че не говоря ясно.

Вдишвам, издишвам.

— Добре. Сама ли си?

— Да.

— На уединено място.

— Много.

— Идеално. Ето какво искам да направиш, сладурче. Трябва да ги заровиш. Разбираш ли? Върни се и ги зарови. Няма да стане бързо.

В момента не мога да се съсредоточа, не мога да мисля. С радост посрещам всяко указание. Ще направя каквото трябва.

— В момента близо ли си до някакви къщи, скъпа?

Озъртам се. Срещу телефонната кабина има църква. По-надолу по пътя има още една сграда. Порутена къщурка, обрасла с бурени.

— Да, има една къща.

— Добре. Промъкни се отзад и виж дали няма да намериш лопата или нещо такова. Вземи я. Сега ме чуй: внимавай, сладурче. Трябва да ги заровиш хубаво. Няма да е лесно, но ще се справиш. И ми се обади пак, когато приключиш. От друга телефонна кабина, не забравяй. Ще оправим тази работа, не се тревожи.

Звучи уверено. Действа ми толкова успокояващо, че ми иде да ревна. В момента съм готова на всичко за Еди.

— Добре, добре. Ще ти се обадя после. Дочуване.

Затварям и се отправям към градината на къщата.

Вече знаете какво се случи после.

38

Разчистване

Събота, 1 октомври

Бузите ми са поруменели и кални, когато успявам да се върна в хотела, но раните ми са скрити под шапката и във вида ми няма нищо, което да не бъде обяснено с енергично туристическо ходене. И съм потна за доказателство.

В раницата си имам белина и други продукти, които купих от бензиностанция по време на дългия път обратно от гората. Ако ви се налага да купите нещо подозрително, съветвам ви да вземете и кутийка тампони от най-големия размер. Касиерите толкова се смущават от тях, че рядко обръщат внимание на другите ви покупки. Стремят се светкавично да пъхнат кутийката в торба. Опитайте.

За щастие, никой не е влизал в стаята ми, както моли табелката на вратата. Вътре цари пълен хаос. Кръв, стъкло, следи от борба. Намирам ключа за банята в кошчето. Патрик явно го е пуснал там на излизане снощи. Прегледах мобилния му, преди да го завлека в трапа при Марк. Изобщо не е работил за хората с флашката. Марк му е плащал да ме следи. Патрик ме е нападнал по заповед на Марк, който е искал да ме извади от картината — честно казано, не е искал да ме убият, само да пострадам достатъчно, за да не се намесвам. Да не би да е смятал по-късно сам да ме пречука? Изтласквам въпроса от главата си — друг път ще го мисля.

Есемесите между предплатените телефони на двамата започват от втория ден след прибирането ни от медения месец. Само че тонът на Марк се променя, след като поисках оценка на диаманта в „Хатън Гардън“ и след като той е разбрал за инспектор Фостър и за разследването във връзка с изчезването на Холи. Става все по-зловещ и по-гневен, докато нарежда на Патрик какво да прави, как да ме държи под око, да ме сплаши. Помня как Марк се опита да ме убеди, че съм в опасност, да ме накара да повярвам, че Патрик е от полицията. Патрик е звънял у дома и е оставял онези съобщения на телефонния секретар. Марк е човекът, когото Патрик е чакал в ресторанта от онова съобщение. Марк се е опитал да ме сплаши, здравата да ме сплаши. Той е оставил задната врата отворена. Той е преместил снимката ни. Той се е опитвал да ми внуши, че полудявам. Настояваше да се откажа от диамантите, да ги изхвърлим. За да може той да се върне сам, да ги вземе и да ги продаде, без да предизвиква подозрения. Сигурно се е опасявал, че ще проваля плановете му, ако се окажа част — а чрез мен и той — от разследването на Холи. Открил си е собствена швейцарска сметка. Сигурно го е направил, докато не съм била в хотела и съм уреждала общата ни сметка. Ще го разбера от неговия предплатен мобилен. Канел се е да внесе там парите от диамантите, после да източи общата ни сметка през следващите няколко месеца и накрая е планирал сам да осъществи размяната на флашката. Само че, незапозната с плановете му, аз все бях намирала нови начини да останем в играта. Продадох диамантите чрез Еди. А после намерих флашката и смятах да продам и нея. Явно това го е вбесило. Осуетила бях собствените му планове и тогава бе решил да се намеси.

Преди да го погреба, претърсих джобовете му. Търсех следа вероятно, нещо, което да ми докаже, че цялата история е огромно недоразумение. Че всъщност той ме обича. Надявах се да намеря нещо, което да ми покаже, че Марк е направил всичко това заради мен, заради нас. Разбира се, не открих нищо подобно. Марк обаче носеше два телефона. Своя айфон и новия предплатен апарат, чрез който се беше свързвал с Патрик и през който беше проверил банковата ни сметка в Швейцария по време на сделката. Действаше умно. Собственият му телефон беше на самолетен режим, явно го е изключил, след като ми пусна есемеса през нощта. Несъмнено го беше направил, преди да дойде да ме търси, за да не може телефонните кули да уловят местоположението му. Последният есемес, който ми беше изпратил, също беше умно завоалиран — „Знам къде си. Връщам се скоро…“. Ако по някаква причина изчезна по време на пътуването си до Норфък, Марк щеше да твърди, че не знае нищо. Беше се подсигурил превъзходно.

Бърз преглед на имейлите му показа, че през последните два дни е оглеждал апартаменти в Манхатън. За новия си живот. Без мен.

Питам се къде сбърках. Какво направих, че го отблъснах. Чудя се как е възможно толкова много да съм грешала за всичко. За него. Наистина бях убедена, че ме обича. Нещо повече, виждах, че ме обича. Кълна се, виждах го. Знаех, че ме обича. Нали?

Но сега не е моментът. Трябва да оправя тази каша, защото положението може съществено да се влоши, ако не внимавам. Трябва да оправя всичко. Грешките се дължат на три неща: (1) липса на време, (2) липса на предприемчивост и (3) липса на отговорност.

Свалям изцапаните с кръв чаршафи от леглото и ги накисвам в мивката. Оставям ги да изсъхнат върху нагорещения радиатор и се заемам да почистя с белина мивката и плочките. Избърсвам основата на нощната лампа и я връщам върху шкафчето с непокътната мраморна основа след съприкосновението с черепа на Патрик. Почиствам всичко, подреждам го, оправям отново леглото, после се събличам и се пъхвам под душа.

Оставям горещата вода да шурти върху главата ми. Раната ми пулсира. Всички мускули ме болят и парят под горещата струя, но още не успявам да се отпусна. Пред огледалото дръпвам коричката на раната си, за да прокърви. Старая се подът да е мокър и после строшавам и последното парче стъкло, останало на вратата.

Обаждам се на рецепцията. Гласът ми трепери. Нуждая се от помощ.

Служителката хуква да ми съдейства. Не е момичето от вчера, а по-възрастна и по-дружелюбна жена. Цялата треперя под хавлията. Обяснявам, че тъкмо излизам от душа, подхлъзнала съм се на мокрия под и съм строшила стъклото на вратата. Кръвта от раната на челото се стича по бузата ми и оцветява в червено корените на косата ми.

Жената е ужасена от това, което ме е сполетяло.

— Не би трябвало подът да е толкова хлъзгав!

Залива ме с порой от извинения. Предлага да ми възстанови част от платената сума.

Отговарям, че съм добре. Просто съм се уплашила.

Служителката се обажда на управителя, който ми предлага безплатен престой. Отказвам. Предлагат ми безплатна храна, която приемам, трепереща и по хавлия. Кръвната ми захар е ниска, трябва да хапна нещо. Преди около час изядох бисквитите от минибара. Обличам се и слизам в ресторанта долу.

Проблемът със счупената врата е разрешен. Проблемът с храната също. Дават ми лепенка за раната. Рецепционистката настоява да ми я сложи.

Едва когато съм на шосето на път за вкъщи, спирам на една бензиностанция и се обаждам на Еди от телефонната кабина.

— Готово. Благодаря ти. Благодаря за помощта. Наистина го оценявам.

Чувствам го много близък. Преживели сме заедно нещо.

— За нищо, сладурче. Радвам се, че мога да помогна. Само да не ти стане навик. — Изсумтява тихо в слушалката.

Усмихвам се. Със сигурност няма да ми стане навик.

— Няма — обещавам тихо.

Не мога да му обясня колко много ми е помогнал всъщност. Колко много му дължа. Той обаче го усеща дори по телефона.

— Чуй ме, скъпа, не съм ти казал нищо, за което вече не се беше досетила. Просто беше в шок. Помня, когато на мен ми се случи за пръв път. Онова чувство. От шока е, върти номера на мозъка. Вече си добре, нали?

Отново е рязък, обратно в действителността. Стига глезотии.

— Да, по-добре съм. Искам да те попитам едно последно нещо, Еди. Колко време трябва да изчакам, преди да обявя някого за изчезнал?

Мълчание отсреща. Почти го чувам как примигва.

— Не го правиш — отговаря просто.

— Но ако се налага? — настоявам.

Отново мълчание отсреща, после чувам как Еди събира две и две. Досеща се. Мой познат, който няма да се върне у дома.

— Ясно. Разбирам. Добре… — казва и започва да ми обяснява.

Веднага щом се прибирам, звъня на айфона на Марк. Минава на гласова поща, разбира се. Заровен е дълбоко в горите на Норфък. Прокашлям се.

— Здрасти, скъпи. Току-що се прибирам. Чудех се къде си. Дано да си прекарал страхотно в Ню Йорк. Тъкмо пристигам от Норфък. А ти къде си? Кажи ми дали да ти оставя нещо за вечеря. До скоро. Обичам те. — Пращам му звучна целувка и затварям.

Първа точка — изпълнена.

Втора точка: да подредя къщата. Изгарям в камината бележката, която му оставих на стълбите. Изобщо не съм ходила у Каро. Ще кажа на полицията, че съм била в Норфък. Да си отпочина, докато Марк е в Ню Йорк. Подреждам къщата. Оправям бъркотията, която създадох, докато търсех флашката.

И накрая, когато приключвам с всичко, се отпускам изтощена на канапето в празната си къща и се вторачвам в стените — заедно сме избрали цвета, боядисани са в бяло „Йоркски камък“.

39

Изчезнал

Неделя, 2 октомври

На следващата сутрин се събуждам рано. Спала съм непробудно и сега всяко мускулче от тялото ме боли, преуморено и пострадало след дългите часове напрежение и изтощение. Ставам да си приготвя горещ шоколад. Имам нужда от захар. От топлина.

В седем и пет отново звънвам на мобилния на Марк.

— Марк, Ерин е. Не съм сигурна какво става. Вече се тревожа, обади ми се, моля те. — И затварям.

Отивам в дневната и запалвам огън. Днес ще си остана вкъщи. Целия ден.

Проверявам швейцарската сметка. Два милиона евро са преведени вчера сутринта. Явно е смятал след сделката да прехвърли наведнъж всички пари. Забелязвам обаче, че от сметката липсват около 800 000 лири. Не ги откривам в личната спестовна сметка на Марк. Не ги намирам и в разплащателната. Сигурно вече са в неговата швейцарска сметка. Няма как да разбера. Но толкова по-добре с оглед на предстоящото.

Като се замисля, всичко пасва идеално. Версията, която ще пробутам за Марк, ще прозвучи напълно убедително.

Марк е разпитвал за свой клиент, който се опитва да продаде диаманти, клиент, който има нужда от помощ. Ще изглежда подозрително. Със сигурност. И това е идеално. Съпругът ми е попаднал на нещо, на което не е бивало да попада, и е избягал. Или пък се е случило нещо още по-лошо. Може да се е забъркал с неподходящи хора. Никога няма да узнаем. Полицията ще търси, но нищо няма да намери.

При заснемането на документален филм се прилагат три стратегии: проучване и подготовка; търпение, докато се разгръща разказът; и накрая, и вероятно най-важно от всичко, монтиране на заснетия материал, за да изградиш ясен и убедителен сюжет. Знам, че животът не е документален филм, но ако процесът върши работа, защо да не го използвам? Повярвайте ми, никога не ми се е искало да разкажа такава история, но ето на — с това разполагам, тази история избрах. Сигурна съм, че полицията ще я приеме за достоверна.

В банковата му сметка онлайн виждам, че Марк е изтеглил триста лири от банкомата близо до къщата ни, след като се е върнал от Ню Йорк. Най-високата сума, която можеш да изтеглиш. Вероятно е дошъл с такси до Норфък — знаел е къде съм благодарение на телефона ми или на Патрик. Патрик е трябвало да ме следи и той ме е последвал до Норфък. Изпратил е есемес на Марк, за да му съобщи, но той сигурно е летял по това време. Марк е знаел къде съм дори без да включва онова приложение за намиране на телефона ми.

Патрик е брънката, която не разбирам. Не съм сигурна кой е убил Патрик и го е оставил да лежи проснат насред гората. Марк или високият мъж? Може би Марк се е срещнал с Патрик, след като Патрик ме е нападнал в хотела, може би тогава Марк е взел раницата ми, телефона и пистолета. Може би тогава му е прерязал гърлото? Намерих ножа сред листата до тялото и го зарових заедно с двете тела. Може би Марк не е искал да рискува и да дели печалбата. Или пък високият мъж е убил Патрик?

Възможно е Патрик да е чул изстрелите, да е отишъл да види какво става и да е проследил високия мъж, докато той си е тръгвал. Вероятно са били прекалено близо до пътя, за да стрелят, и високият мъж е прерязал гърлото на Патрик и го е зарязал окървавен върху листата.

Така или иначе, Патрик е неоспоримо доказателство за какъв човек съм се омъжила. Не мога да повярвам, че Марк е направил всичко това: поръчал е да ме следят, сплашвал ме е, накарал ме е да се съмнявам в себе си. Наел е Патрик да ме нападне и ограби. А сега и двамата са мъртви.

Опитвам се да определя точно кога се промени всичко между Марк и мен. Но сигурно той никога не ми е вярвал. Странно, колкото повече разсъждавам за причината да ме предаде, толкова повече ми се изяснява неговата история. Не проумявам защо не съм предвидила какво предстои. Защо не съм забелязала? Но как, бях толкова щастлива, толкова го обичах.

Докато подреждам къщата, си припомням спора ни отпреди два месеца, след като дегустирахме сватбеното меню. Най-сериозният ни спор. Опитвах се да го забравя, да забравя казаното онзи ден. И почти бях успяла. Тогава го отдадох на стреса, на страх, след като Марк бе изгубил работата си. Но сега се питам дали всъщност всичко не започна точно тогава.

Помня, че не знаех как да укротя гнева му към мен. В онзи ден нищо не вървеше както трябва. И аз не можех да оправя нещата. Помня как ми крещеше Марк — и сърцето ми замира за миг. Помня как си помислих, че Марк го няма, просто така, и че някой друг стои в дневната ми. Задишах плитко, помня и силното си усещане за самота. За пълна самота. Заповядах си да не плача, да бъда силна. Че вината не е негова, а най-вероятно е моя. Но сълзите пареха очите ми. Той ме беше погледнал като непознат и се бе обърнал настрани.

„Не мога да повярвам, че го каза“, това гласяха думите ми тогава. Е, сега вече всичко се изяснява.

Нищо не свързва Марк с Норфък. Полицията ще се нуждае от огромен късмет, за да издири таксиметровия шофьор, който го е откарал до там, особено с оглед на факта, че дори не подозират за пътуването му. Ще установят само, че Марк е слязъл от самолета на „Хийтроу“, взел е такси за вкъщи, изтеглил е пари от банкомата и е изчезнал. Изобщо не ми се беше обадил, не ме беше видял. Последното му съобщение гласеше само, че знае къде съм, че ще се видим по-късно, а после беше изчезнал.

А през цялото това време аз съм била в Норфък. Имам разписки за кредитната карта. Свидетели. Рецепционистката от хотела дори може да удостовери, че съм се подхлъзнала в банята и съм си ударила главата. Ще се оправя.

Прехвърлям всички файлове, които искам да запазя, на външен харддиск. Следобед Еди ще изпрати човек да почисти всичко от компютрите ми и да ги преинсталира.

Отменям предстоящото плащане от швейцарската банкова сметка в моята. Няма да припарвам до нея, докато не се оправят нещата.

Час и половина след първото за деня обаждане отново звънвам на Марк.

— Марк. Къде си? Обади ми се, моля те. Проверих полетите ти, няма закъснение. Да не си изпуснал полета, скъпи? Притеснявам се вече, обади ми се! Ще звънна на авиолиниите и ще проверя какво става. — И затварям.

Обаждам се на „Бритиш Еъруейс“. Разбира се, от там потвърждават, че Марк е бил в самолета.

Къде е тогава?

Звъня на родителите на Марк. Първия път, когато вдига майка му, се налага да затворя и да хукна към тоалетната да повърна. Втория път успявам да се сдържа.

— Здравей, Сюзан. Да, да, наред е. Ще те питам нещо малко странно: да си се чувала с Марк?

Обяснявам за деловото му пътуване до Ню Йорк, за това, че със сигурност се е качил на самолета за Лондон, но днес още не се е появил. Тя звучи леко притеснена, но ме уверява, че той ще си дойде. Сигурно си е изгубил телефона или нещо служебно го е ангажирало. От думите й ми хрумва идея.

Обаждам се на Хектор. Напоследък прекарва толкова време с Марк, че ми се струва уместно да попитам него. Хектор няма новини от Марк.

— Значи за последно си го виждал през уикенда, така ли? — питам.

Мълчание отсреща. После Хектор казва нещо, което изобщо не съм очаквала:

— Ерин, не съм виждал Марк от сватбата ви.

Звучи объркан. За пръв път след случилото се в Норфък аз съм искрено изненадана.

Къде е ходил Марк в дните, когато ми е казвал, че е бил с Хектор? Срещал се е с Патрик? Организирал е новия си живот в Ню Йорк?

— Не ти ли се е обаждал по работа? — питам.

— Ами не. Намери ли си нещо ново? — пита Хектор, доволен от смяната на темата.

Явно подозира, че Марк ми е изневерявал и е използвал него за извинение. Кой знае? Ясно е обаче, че Марк не е имал намерение да прави обща фирма с него. Добре. Мога да използвам тази подробност. Продължавам.

Последно обаждане.

— Марк, не знам дали прослушваш съобщенията, но никой не знае къде си. Току-що говорих с Хектор и той каза, че не те е виждал от сватбата. И не знае нищо за нова фирма. Какво става, по дяволите? Непременно ми се обади, моля те. Откачам. Обади ми се.

Затварям. Следата е готова. Съпругът ми е избягал.

Утре сутринта ще се обадя в полицията.

40

Празнота

Понеделник, 3 октомври

След последното обаждане седя в тишината и усещам празната къща като черупка. От полицията казаха, че ще дойдат до час. Не ми остава друго, освен да чакам.

Той ми липсва. Мозъкът е интересно нещо, нали? Липсва ми толкова много, че чак ме боли. Боли ме и не разбирам защо. Не разбирам какво се случи. Може би никога не можеш да опознаеш друг човек истински, нали?

Кога се промени това? В деня, когато той си изгуби работата ли? Или нещата открай време са стояли така?

Няма как да разбера дали сме били нещо хубаво, което се е развалило, или нещо лошо, което впоследствие се е разбулило. Така или иначе, ако можех да върна нещата, каквито бяха, щях да го направя. Без капка колебание. Ако можех да легна в обятията му за последен път, бих живяла в лъжа до края на живота си. Ако можех, щях.

Не знам защо се пресягам към телефона. Не влиза в плана. Просто искам да говоря с него. За последен път. Няма да навреди. Набирам номера на мобилния на Марк и за секунда, когато се свързвам, дъхът ми спира в гърлото, струва ми се, че той е вдигнал, че е жив и че всичко случило се преди това е просто някаква измама. Марк ще ми обясни, ще се върне при мен у дома и аз отново ще го притисна в прегръдките си. Само че, разбира се, не е той, Марк не е жив, не е било измама и той няма да се върне при мен — чувам съобщението за гласовата му поща. Плътния му и уверен глас, най-любимия ми звук на света. И когато прозвучава сигналът накрая, едва успявам да проговоря.

— Марк? — Гласът ми звучи накъсано и удебелено. — Много ми липсваш. Толкова ми се иска да си дойдеш у дома. Ела си, Марк. Моля те, моля те. Не знам защо се случи така, защо се отчужди от мен. Но много съжалявам. Съжалявам, че не се държах добре с теб, че не постъпвах правилно… не казвах каквото трябва. Извинявай. Обичам те повече, отколкото можеш да предположиш. И винаги ще те обичам.

Оставям телефона и се разридавам в празната къща.

Снощи в леглото обещах на Бог много неща, в които не вярвам. Ще върна всички пари. Ще направя всичко отново, каквото си беше преди.

Преди да дойдат полицаите, разглеждам албумите със снимки. Направихме ги заедно миналата Коледа след годежа. За бъдещите ни деца: мама и татко като млади.

Толкова много спомени. Лицето му, озарено от огъня, и размазаните коледни лампички зад него. Мирисът на пушек. Греяното вино. Пръстите ми, които се плъзгат по дебелия му пуловер. Косата му на бузата ми. Уханието му, съвсем отблизо. Тежестта на тялото му. Целувките му. Любовта му.

Истинско ли беше? Нещо? Струваше ми се истинско. Съвсем истинско.

Това бяха най-хубавите мигове от живота ми. Всеки ден, прекаран с него.

В сърцето си вярвам, че всичко беше истинско. Марк се боеше да не се провали. Беше повреден. Знам го. И аз съм повредена. Иска ми се да можех да го спася. Иска ми се да можех да спася и двама ни. Той изгуби работата си. Всъщност това се случи. Вече знам какво означава то за някои мъже. След финансовата криза умираха хора. Някои скачаха, други вземаха хапчета или се пропиваха. Марк оцеля. Оцеля осем години повече от някои свои приятели.

Знаеше, че не може да се върне към предишната си работа, а не искаше да започва от нулата. Не искаше да бъде нещо по-незначително от преди. Вече разбирам, че се е ужасявал да не се наложи да се върне назад, да се върне в Ист Райдинг, обратно на дъното, обратно в самото начало. А страхът разяжда душата.

Ще ми се да го бях забелязала. Ще ми се да бях съумяла да го оправя.

Но вече всичко приключи. Него го няма. Сама съм. Може би няма да се опитвам отново. Няма да имам сили. Ще обичам Марк до сетния си час. Защото независимо дали беше истински или не, аз го обичах.

По дяволите, липсва ми.

Когато пристига полицията, аз съм развалина.

41

Какво се случи после

Събота, 24 декември

Минаха вече два месеца, откакто се обадих да съобщя за изчезването на Марк. Полицейският екип ми поиска всичко: телефонни номера на приятели, адреси, близки, служебни контакти. Дадох им компютъра му, банковите му данни, обясних им кои места посещава най-често. Разказах им за уволнението му. За споровете ни по този повод и как съм била убедена, че ще се оправим. Казах им и за новите му делови планове. За Хектор. И какво ми беше заявил Хектор по телефона онзи ден. Казах им всичко, което ме попитаха. Взеха дори старата му четка за зъби за ДНК.

Три дни по-късно на прага ми цъфна и инспектор Фостър. В отдела му получили информация за връзката ми с друго разследване. Изчезването на Марк не беше разследвано от отдела по антитероризъм, разбира се, но беше обострило интереса им. Анди ме осведоми, че посещението му не е официално, но искал да ми зададе няколко въпроса. Аз им отговорих, защото си спомних, че не бях отговорила на няколко негови обаждания, и бузите ми виновно пламнаха. Сигурно не е за вярване как така един и същ човек се оказва свързан с изчезването на двама други, без всъщност да е замесен. Ако съм научила нещо напоследък обаче, то е, че животът понякога е странно хаотичен.

Трудно ми беше да убедя Анди, че няма нищо съмнително. Но все пак може и да съм много други неща, но не членувам в терористична организация. Нямам нищо общо с изчезването на Холи и с полета й до Сирия. Марк също е много други неща, но не е избягал в Сирия като Холи. Отне ми известно време да убедя Анди в този факт и ако от полицията не подслушваше телефона ми преди, сега вече със сигурност го правеха.

Внимателно следя новините дали ще се появи нещо за паднал самолет, но през последните два месеца няма нищо. Хората от самолета сякаш са изчезнали безследно. Често си мисля за тях на океанското дъно и се питам дали са още там, в мрака, пристегнати от коланите на седалките си. Опитвам се да не го правя, но не мога да се спра.

Все се питам и какво е имало на онази флашка, защо е била толкова важна за мъжа в гората и вероятно за неговите работодатели. Много съм мислила по въпроса. За онези безкрайни файлове с криптиран текст — дали са били банкови сметки, сведения за фирми, собствени имена, адреси? Помня имейлите, които намерих в руския акаунт от Бора Бора. Кухи фирми. Оръжие. Хакерски данни. Не знам. Може би. Но се радвам, че нямах възможност да ги разкриптирам. Пък и какво щях да правя с информацията?

Старая се да не звъня на Еди след посещението на полицията. За късмет, следващото интервю с него е насрочено за началото на месеца, след освобождаването му. С Фил ходихме в дома му. В къщата на Еди Бишъп. И Саймън беше там. И Лоти. Сигурно Еди и дъщеря му са се сдобрили, един бог знае как. Саймън имаше право — явно плачът на Лоти е бил добро начало. Сигурно Еди е много убедителен, а Лоти изглеждаше щастлива.

След снимките Фил ни остави насаме за няколко минути, докато отскочи до тоалетната. Лоти и децата гледаха анимационни филми в хола. Еди отново ми благодари за услугата, за това, че съм говорила с дъщеря му. И ме прегърна.

Когато ме придърпа към себе си, прошепна:

— Всичко наред ли е вече, сладурче?

— Всичко е наред, Еди — прошепнах в отговор.

— Радвам се да го чуя. Ще поискам да ми направиш още една услуга. По някое време. Неголяма. Ще се справиш — каза той и ме пусна с лукава усмивка.

Саймън ни се ухили широко.

— Пази се, Ерин. Той е голям разбойник, така да знаеш.

И аз, мисля си. Беше ми приятно там. Чувствах се добре дошла. Приета. Май вече съм част от групата. Още една услуга. Трябваше да го предвидя. Той обаче ме пази. Знам го. Освен това съм му задължена, нали?

В момента съм в къщата на Алекса. За тази седмица. Бегълка от собствения си живот. Просто не искам да бъда сама у дома в коледната сутрин. Дори да ми дават всички пари на света.

Алекса и баща й ме поканиха. Чувам ги как се суетят в кухнята долу. Довечера ще хапнем шунка. Явно им е коледна традиция. Нови традиции. Нови начала. И двамата много ме подкрепяха след изчезването на Марк.

Знам какво си мислите. Започвам сама да вярвам на лъжите си. Да, имате право, но предпочитам да вярвам на своите лъжи, отколкото на истината в очите на Марк в онази просека.

Понякога ми се струва, че го чувам нощем да шумоли в мрака на спалнята ни. Вече не гася светлината в коридора, когато си лягам. И държа нещо тежко до леглото.

Нося детето на Марк. Нашето дете. Бременна съм в двайсет и първата седмица. Второто тримесечие. Имам коремче. Според приложението на телефона ми бебето е колкото грейпфрут. Сърцето й е изцяло оформено и бие три пъти по-бързо от моето. По-жива е сега, отколкото аз някога ще бъда. Не знам как, но съм сигурна, че е момиче. Просто знам.

Осеменяването на Алекса се оказа успешно. Две седмици след посещението на полицията у дома с Фил и Дънкан отново бяхме в кабинета на доктор Прахани, за да заснемем как Алекса научава новината. Беше хубав ден. Тя забременя малко след мен. Странно как се подредиха нещата. Приятно ще бъде да споделям всичко с някого, а нямам връзка с Каро, откакто се случиха събитията. Е, няколко разговора по телефона, едно кафе, но нищо повече. Не че се сърдя — Каро ми напомня каква бях преди, а не съм сигурна, че вече разбирам тази личност.

Едва ли някога ще разкажа на Алекса всичко, което се случи, макар че доста се сближихме. Тя ми каза да загърбя преживяното. Разбира се, подозира, че Марк е избягал… моят изчезнал съпруг. Само че съветът й ми свърши работа — Алекса ме посъветва да не допускам случилото се да предизвика гнева ми или да ме съкруши, а да помня, че всички губим нещата, които обичаме най-много, но не бива да забравяме какви щастливци сме, че изобщо сме ги имали. Определено ще послушам съвета на Алекса. Тя ме разсмива, а отдавна не ми се е случвало. Случва се в живота да се появи подходящият човек в подходящия момент. Но после се замислям за Марк и, разбира се… появяват се и неподходящи хора, нали? Понякога трудно различаваш едните от другите. Може би някой ден ще споделя с Алекса всичко. Ще видим. В крайна сметка тя ми разказа своята история.

Няма да пипам парите, докато не се роди детето. Дотогава ще се справям с ипотеката. Ще мога да продам къщата веднага след като получа право да се разпореждам с финансите на Марк след няколко месеца. Но едва след седем години официално ще го обявят за мъртъв.

Мога да чакам дотогава. Търпелива съм. Ще продължа да работя, да снимам. Ще направя още една услуга на Еди. Ще си помагам с парите от Швейцария, когато тя се роди, а когато дъщеря ми стане на седем и аз официално съм свободна, може да заминем от страната. Може би просто ще вземем парите и ще избягаме. Още не знам. Ще видим. Но очаквам бъдещето с вълнение. Нашето бъдеще.

В 19:39 часа Алекса ме вика от кухнята. Горе съм, лежа в стаята за гости, в моята стая. Вика ме само веднъж. Ясно. Силно. И в гърдите ми се поражда чувство, което не съм изпитвала от два месеца. Страх. Остър, внезапен, напрегнат. Познавам по тона й. Нещо се случва. Подготовката на коледната трапеза е спряла. Къщата е зловещо притихнала. Запътвам се по посока на звука от телевизора в уютната им кухня. От затворената фурна ухае на печена шунка с кленов сироп. Алекса и баща й стоят като вкаменени с гръб към мен, безмълвно вторачени в телевизора на стената. Не се обръщат, когато влизам. Заставам до тях и новината ме връхлита. На екрана Би Би Си предават на живо от търговска улица — лондонска улица, може би Оксфорд Стрийт. Само че няма хора. После виждам полицейския кордон. Блокирали са цялото платно. Случва се в момента. Репортажът е на живо.

Гледаме ужасени как приклекнала фигура изведнъж се втурва откъм украсената с коледни лампички витрина на магазин. Напуска укритието си слепешката и хуква към широкото празно платно на улицата. Човекът тича бързо към полицейския кордон, приведен и уплашен. Бяга от нещо, което не виждаме, от нещо страховито.

Под кадрите тръгват надписи.

РЕПОРТАЖ НА ЖИВО ОТ МЯСТОТО НА ИНЦИДЕНТ… ДВЕ ЖЕРТВИ. ДВАМА НАПАДАТЕЛИ. ВЪОРЪЖЕНА ПОЛИЦИЯ.

Ако говори репортер, не го чувам. Всичко край мен притихва, когато в ъгъла на екрана се появяват две снимки. Двамата нападатели. Веднага разпознавам лицата.

Алекса се обръща и ме поглежда. Иска да се увери, че виждам същото като нея. Снимката е на Холи. На моята Холи. Взирам се отново в екрана. В бледото младо лице на Холи. Не е полицейска снимка, каквато правят на арестуваните — това е първата ми мисъл. Не знам защо, но това ми хрумва най-напред. Показват любителска снимка. Отпреди затвора. Отпреди опожарения автобус. Отпреди всичко това. И тогава проумявам толкова внезапно, че дъхът ми секва. Случила се е ужасна трагедия. Този път Холи е направила нещо страшно. Нещо наистина много страшно.

Спомням си думите й. От онзи ден в затвора, когато я попитах какво смята да прави после. „Тепърва ще видим. Но очаквай… велики дела.“

Тя ми го каза. Предупреди ме, че ще го направи, нали? Аз знаех. В известен смисъл винаги съм знаела — не за плана им, очевидно, но някак знаех.

Какво можех да сторя обаче? Какво би могъл да стори който и да било? Не можеш да спасиш всички. Понякога е достатъчно да спасиш себе си.

Благодарности

На Рос, благодаря ти, че беше за пример и ме вдъхнови да тръгна по този път. Благодаря ти за енергията, знанието и съветите.

На майка ми, първия ми читател, благодаря ти, че провери дали не е ужасно! Благодаря ти за куража, за това, че подкрепи четенето ми, когато бях малка, и ме вдъхнови да започна.

Специални благодарности на Камила Рей, чудесната ми агентка. Много ти благодаря, че отговори на първия ми имейл, прочете първите три глави и после, на следващия ден, целия ръкопис. Благодаря ти за страхотните мисли, идеи и насока и че беше фен на Ерин. Не мога да ти благодаря достатъчно, че ме запозна с един изцяло нов и вълнуващ свят.

На невероятната Кейт Мисяк, редакторката ми в „Балантайн“, благодаря ти, че прочете ръкописа толкова бързо, благодаря ти за вярата и ентусиазма от първия ни телефонен разговор. Благодаря ти за редакторския ти усет, орловите очи и любовта към добрата история — беше пълно удоволствие да се работи с теб.

На страхотната Ан Пери, моята британска редакторка, благодаря ти, че се влюби в тази книга, и за чудесната съвместна работа. Толкова съм щастлива, че „Нещо във водата“ намери дом в „Саймън енд Шустър“.

Благодаря на всички, които помогнаха за книгата в ръцете ви! Работата с вас беше една осъществена мечта.

Content

Катрин Стедман
Нещо във водата

1 Гробът

2 Сутринта на годишнината

3 Телефонното обаждане

4 Как се запознахме

5 Първото интервю

6 Предаването на булката

7 Булчинската рокля

8 Дегустация

9 Второто интервю

10 Меденият месец

11 Задава се буря

12 Неща във водата

13 На следващия ден

14 Плавей или излишен товар

15 Точка в морето

16 Въздушни трасета

17 Телефонът

18 Последиците

19 Връзки

20 Митница

21 У дома

22 Красива жена

23 Парите

24 Мъртви ли сме вече?

25 Второто интервю на Холи

26 Камъните

27 Второто интервю на Алекса

28 Странни неща

29 Странни хора

30 Третото интервю

31 Лоти

32 Някой на прага

33 Недовършени неща

34 Дама в беда

35 Прицелваш се и натискаш

36 Нещо в мрака

37 Идва Марк

38 Разчистване

39 Изчезнал

40 Празнота

41 Какво се случи после

Благодарности