Любов Відута

Ловці думок

У незнайомому будинку

Вечірнє місто мерехтіло тьмяними вогниками. Перехожих майже не було, тож вузенькі старі вулички здавалися просторішими. Ліхтарі розсіювали жовте сипке світло. Ештон зупинився, поглянув угору, де танцювали миготливі світлові метелики, усміхнувся і про всяк випадок натиснув найменшу кнопку думотона. Слабке потріскування означало, що в наплічник потрапила мікрокулька.

— Отже, усе гаразд, — заспокоївся Ештон і попрямував далі, намагаючись не привертати до себе зайвої уваги.

Місто здавалося покинутим. Штори в усіх будинках були щільно запнуті й не пропускали жодного промінчика світла. Ештон не сповільнював ходи, у цьому заможному кварталі ловити нічого. М’яко й нечутно ступаючи бруківкою, більше за звичкою, ніж у надії щось побачити, позирав на вікна, досвідченим оком визначаючи рівень захисту. Неонові цятки в правому верхньому кутку вікна виказували найвищий, третій ступінь захисту. А ось тут мала би світитися біла цятка. Господарі зекономили, забарвили кут вікна, щоби світіння здавалося синім. Наївні! Хіба Ештона це зупинило б? Він із напівзаплющеними очима розрізняв, де який захист. Біла цятка — другий ступінь, доволі непоганий, тому й біля цього будинку не варто гаяти час.

«Хоч би сьогодні пощастило, — міркував Ештон, налаштувавши власний думотон на мрійливі роздуми. — Хоч би все нарешті стало на свої місця… Тоді правда взяла б гору і таки була б надія на те, що вдасться викупити будинок, успадкований від Джона. Ет, якби Джон не заборгував цьому негіднику Клізі!..»

Ештон не міг збагнути, як Джон, один із кращих ловців думок, який ніколи не сидів на мілині, міг ускочити в таку халепу. Щось тут було не так. Клізі явно щось приховував. Для чогось йому був потрібен будинок Джона, і це було настільки очевидно, як і те, що верхнє вікно не має захисту. Ештон миттєво налаштував думотон на максимальний прийом.

Тиша. Ні душі. На ліве плече сів великий синій нічний метелик, схожий на еполет вершинних, найвищої касти в ієрархії світів. Він статечно зводив і опускав крильця, наче гладив Ештона по щоці, а потім так само повагом перелетів через оповитий диким виноградом паркан. Тепер потрібно зачекати. Вибрати найзручніше місце для вловлювання, виставити захист від випадкових перехожих і чекати. Йому сьогодні таки таланило, бо в будинку навпроти того, що він обрав для ловів, мешканців не було. Мабуть, виїхали кудись разом із прислугою.

Ештон просканував будинок. Звичайно, тут увімкнений повний внутрішній захист. Але він і не прагнув потрапити всередину. Його цікавив дах, із якого сигнал від незахищеного вікна виловити було б найпростіше.

Звичним рухом юнак направив арбалет на комин безлюдного будинку і, коли надтонкий алюмінієвий канат закріпився, причепив інший кінець до стіни із незахищеним вікном. Ештон без особливих зусиль видерся по натягнутому канату вгору.

Відточені до автоматизму рухи були чіткими й швидкими, тож перехожий, який човгав бруківкою за Ештоном, нічого не встиг помітити. Проте досвід навчив юнака не нехтувати безпекою, тому увімкнений на повну потужність думотон спіймав і відправив до наплічника навіть кілька дрібних, завбільшки з муху, кульок.

«Не кольорові, — подумав хлопець, уважно стежачи за їхнім польотом, — усе-таки слід придбати новий відсіювач».

Подорожній пройшов вуличкою і звернув у Владний провулок. Із даху було видно, як він натиснув на дзвінок і за мить розчинився в темряві сусіднього будинку. Що його поєднувало з цим районом? Темний плащ виказував приналежність до звичайних роботяг або прислуги, що сновигала о темній порі з таємними дорученнями своїх господарів. Ештон і сам неодноразово одягався так само, тому не надавав особливого значення вбранню. Він завжди намагався зрозуміти, кого приховує плащ і чого можна сподіватися від зустрічного незнайомця. Але поки що причин для тривоги не було.

Очікування було звичне. Ештон знав, що багато давніх панських будинків мають вихід із піддашшя на маленький балкон. Невдовзі він уже сидів, примостившись у старому, але доволі зручному різьбленому кріслі.

Перше правило ловця думок — оглянути шляхи до відступу. Підводитись зі зручного крісла аж ніяк не хотілося, та досвід доводив, що нехтування правилами найчастіше закінчується кепсько. З місця, де сидів Ештон, не проглядалася частина вулиці, а це доволі ризиковано. Юнак підвівся з крісла та ретельно оглянув дах. Будинок, який так гостинно прийняв його, був нижчий за сусідні. Однак стверджувати, що в ньому мешкають не надто заможні люди, Ештон не брався. Адже поруч — Владний провулок, район багатіїв, у ньому всі будинки під особливим захистом. Тричі на день квартал обходить охорона, а кожна споруда має ще й свій особливий потаємний замок і низинний захист. Цей будинок, вочевидь, теж розташований у магічному колі, а отже, належить комусь із верхніх чи навіть вершинних. Якщо це справді так, то його мала б доглядати й охороняти найкраща з усіх імовірних охоронних систем — родина карликів, що зазвичай прислуговує таким заможним господарям. Ештон здивувався — як це йому так завиграшки вдалося потрапити сюди? Давній кам’яний мур будівлі вкрив вогкий зелений мох, і все ж з-під нього добре проглядаються старі рунічні символи. Фасад прикрашає герб, знак шанованого роду. Відразу за парканом починається досить великий сад, більший, ніж можна було очікувати. Однак усе вказувало на те, що господарі залишили цей будинок давно. Можливо, час від часу сюди й навідувалася прислуга, але про сад дбали найменше. Та й захист був застарілий.

Але зараз важливо визначити шляхи відступу. Ештон вирахував, що найлегше скористатися тим, яким він потрапив на дах будинку, а в разі непередбачуваних обставин можна скористатися деревом, що росте під парканом. Якщо втікати через сад, доведеться зважати на низинний захист і пробігти дахами двох сусідніх будинків. А тут живуть впливові люди, тож можна натрапити на охорону, йому слід бути обережним. За мить Ештон знову вмостився в кріслі й прислухався.

Думотон закидав у наплічник дріб’язкові думки. Вони тихо подзенькували й зовсім не мали ваги. Не заради них він тут стовбичив. Невже вікно залишили відчиненим, бо в будинку працює потужний глушник? Усе можливо. Тоді Ештон і сьогодні залишиться на мілині. О, це було б прикро. Стрілка кількісника нервово стрибала між поділками сто п’ятдесят і двісті. Двісті людей? Варто почекати. І Ештон чекав.

Може, краще було б знайти інше місце для вилову, але щось його тут тримало. Юнак пригадав свою останню вилазку й усміхнувся. Там, у кварталі для бідноти, він якось виловив відразу кілька життєвих історій. Це було вдале полювання за думками, хоч особливої надії на успіх у нього не було. Ештон зупинився поблизу одного з двоповерхових будиночків і, швидше за звичкою, увімкнув думотон на повну потужність. Як і зараз, він сидів у кріслі (щоправда, не такому зручному), слухав тишу й, зневірившись виловити бодай щось, уперше задрімав на ловах. Так, таки вперше.

Який шалений тоді видався день! Ештон вів перемовини з Клізі щодо Джонового будинку. Клізі був агресивний і невблаганний.

— Ти не розумієш, куди пхаєш свого носа! Хто ти? Шукач, збирач, ловець? То йди й вишукуй те, що інші від тебе приховують, і не заважай мені!

Розчервонівшись, Клізі розмахував папірцями, які називав надважливими документами. Показував Джонову розписку, у якій ішлося, що той (нечувана річ!) закладає свій будинок. І все через ці кляті «надважливі документи». Ештонові все це в голову не клалося. Адже він усіляко допомагав Джонові якнайшвидше викупити рідну домівку. І ось тепер, коли до кінцевої мети залишилося всього нічого, доведеться платити за будинок ще раз. Це вибиває з рівноваги, бо ніяк не пояснює Джонової розписки і, по суті, забирає надію на шанс заволодіти будинком. Джон був ловцем зі стажем, асом. У нього завжди були найкращі замовлення, найновіше обладнання, свій особливий почерк. Світловолосий, чорноокий, невисокий на зріст, він зачаровував своєю щирою усмішкою й завжди був душею товариства. І новачки, і досвідчені ловці поважали його й прислухалися до нього. Ештону подобалася Джонова ризикованість, уміння знаходити вихід там, де інший опустив би руки.

«О, так! Друже, де ти?.. Ти ніколи не сидів би на чатах у бідному кварталі, по-дурному не ризикував би, переправляючись у нижній світ», — подумав тоді Ештон і… незчувся, як задрімав. Коли прокинувся, думотон був набитий по вінця, навіть додаткові скриньки з наплічника були заповнені. Непоганий був вилов! Чудовий! Тепер би такий!

…Ще трохи, й Ештон став би сердитися, бо при такій кількості людей у будинку без захисту наплічник наповнювався думками поодиноких перехожих, сірими й беземоційними. Його роздуми теж були не надто радісні, але не в тому річ. Він дивувався сам собі, бо не розумів, що тут робить. Зате добре усвідомлював, що він у пастці, бо аж ніяк не назбирає потрібної суми для того, щоб Клізі бодай колись віддав йому документи на Джонів будинок.

Несподівана знахідка

Ні, тут щось не так… Внутрішній голос Ештона запротестував проти такого безглуздого марнування часу. Уявіть собі — такий натовп у будинку навпроти, а він за відсутності захисту ще не вловив жодної думки!

Ештон зазирнув через балкон і водночас ще раз прорахував можливість утечі. Наче все гаразд, дерево міцне й розлоге, витримає його. Та й будинок, на балконі якого він зараз перебував, здавався просторим, не те що його теперішнє помешкання. Одна з двох Ештонових кімнат у невеликому будиночку, який він ділив із шістьма сусідами, була наполовину заповнена ще не сортованими наплічниками. Більша частина виловленого, посортована й ущільнена, лежала в одній із кімнат у домі Джона. Тому все, що сказав Клізі щодо будинку товариша, стосувалося безпосередньо й Ештона.

Ештон уперше зустрів Джона під час навчання в школі ловців. Випадкове знайомство, яких було в його житті багато, не віщувало життєвих змін. Знову зустрілися в одній із Ештонових мандрівок, і Джон запросив його погостювати. Через кілька років після закінчення ловецької школи юнак із Палацового міста перебрався сюди, у місто Світла. Джон так захопив його розповідями про особливість цих місць, що Ештон, трохи попоїздивши по інших краях, вирішив оселитися саме тут. Місто художників, талановитих людей, одержимих наукою і втіленням неймовірних ідей… Разюча схожість із Палацовим містом заворожувала. А Джон переконував, що саме місто Світла найкраще з усіх, які тільки існують. Що ж, чари цього міста подіяли й на Ештона — йому тут сподобалося, ба більше, він залишився тут жити й полюбив його не менше за Палацове, хоч воно й було прамістом, головним із найважливіших міст усіх їхніх світів.

Вони з Джоном були немов брати. Кожен із них у скрутну хвилину був готовий віддати товаришеві все, що мав. Ештон знав, що потрібно працювати для себе, для сестри, допомагав Джонові… А зараз він витрачає купу свого дорогоцінного часу на цей невдячний будинок. Думок тут роїться стільки, що наплічник мав би заповнитися блискавично. Але час спливає, як і надія на щедрий улов. А ще той ненависний Клізі із вимогою терміново внести оплату… Ештон не знав, чому й куди раптово зник Джон, та повною мірою відчув важкість купи проблем, які звалилися на його плечі.

Якщо юнак правильно зрозумів Клізі, тепер доведеться чи то віддати суму, приблизно рівну всьому, що він наскладав за роки праці, чи то платити щомісяця чималу кількість грошей, не сподіваючись на те, що Джон з’явиться. Юнак, звісно, мріяв мати будинок, та ніколи не уявляв, що колись йому належатиме Джонів дім. А ще він розумів, що мусить вислухати Клізі, переглянути документи і з’ясувати справжні умови оплати, на які погодився Джон, заставляючи будинок.

Ештон зітхнув. Навколо надто тихо. Переконавшись, що ловити тут нічого і він даремно витрачає час, вирішив забрати налаштований на сусідній будинок думотон. На мить затримався, притис долоню до холодної кам’яної кладки і раптом… Пригадав? Так, він наче щось пригадав… Спомин майнув блискавкою. Цей будинок скидався на дім його дитинства. Будинок, на фасаді якого красувався герб, великий сад… Ештон пригадав балкон зі зручним великим кріслом… Притулився щокою до холодної стіни й згадав, що мама для них із сестрою завжди залишала ключ за таємною цеглиною під вікном. Ештон вимкнув думотон і вже готовий був забратися геть, та спомини не відпускали. Юнак переліз через дах, нечутно стрибнув на балкон, що виходив у сад, м’яко торкнувся рукою піддашшя й нахилився до вікна. Ось тут… П’ять цеглинок угору, виступ, дві цеглинки вліво, ще тричі по п’ять догори, а тепер іще п’ять праворуч. «Чому тремтить рука? — міркував. — Наче роблю щось недозволене або викриваю щось приховане від усіх». Наступну цеглинку слід натиснути щосили, і тоді в попередній, схожій на шухляду, виїжджав ключ. Ештон поклав долоню на потрібну цеглину… і раптом відчув, що вона западає. Він притис сильніше, відчуваючи, як сильно стукотить його серце, і побачив знайому шухлядку, усередині якої намацав ключ і якусь невеличку пляшчинку, яку машинально поклав до кишені.

«Не може бути, це не збіг! Така схованка могла бути тільки в нашому будинку! То я родом звідси? Невже все так просто? Стільки років подорожував, блукав містами, марив світами, а варто було уважніше ходити вуличками міста, у яке приїхав на поклик товариша, щоб знайти свій дім?» — подумав він. Декілька разів вдихнув і видихнув для заспокоєння. А хто йому сказав, що така схованка була тільки в домі його дитинства? Може, його пам’ять знову викидає чудернацькі коники? А як ні?..

Ештон трусонув головою, наче це допомогло б йому бачити чіткіше, протер очі. У горлі застряг якийсь клубок, не даючи дихати. Цього не може бути! Не може! Проте щось усередині кричало, що нарешті він удома, він таки знайшов свій дім.

Ештон вдихав на повні груди й відразу видихав, щоб не розплакатися, як дитина. Раптом зринули із забуття образи батьків, та він негайно відігнав від себе це напівпрозоре марево спогаду, бо відчув якусь непевну тривогу, що неначе прочистила його думки й відкинула все зайве. Ані шурхоту, ані подиху вітру. Хлопець натиснув на кнопку думотона, щоби виловити сторонні думки. Прислухався. Тихо. Для чогось поклав знайдений ключ назад у цегляну шухляду, зачинив сховок, перестрибнув із балкону на дах і… розгубився.

Було від чого! Унизу одна напроти одної мовчки стояли дві групки людей. Вишневі та фіолетові плащі означали приналежність до найвищих щаблів влади. Спочатку згори все здавалося схожим на розмову, хоч самого спілкування не було чутно, але в їхніх жестах, позах відчувалася певна напруга. На щастя, ніхто не стежив за будинком, який прихистив Ештона, бо інакше він став би для нього пасткою. Якби не його знахідка — ключ, — то, звісно, юнак не прогавив би початку сутички, та, імовірно, потрапив би в її самісіньку гущу, що було зовсім не бажано. Думотон, уже знову ввімкнений, працював у беззвучному режимі. Отже, треба лишень перечекати, поки припиниться той безлад. Щось схоже на кулю зі свистом пролетіло біля скроні юнака, а внизу озброєні й майже однаково зодягнені люди зійшлися в герці.

«Вогнекрили! — здогадався Ештон. — Хіба й вони воюють поміж собою, як прості смертні?» Гірко посміхнувшись, подумав, що навряд чи така неймовірна подія зараз справила на нього належне враження. Мабуть, він пройшов крізь якусь зачакловану браму, бо останні події суттєво вибивалися з ритму звичайних. Аж тепер він зрозумів, чому думотон не спрацьовував — думки вогнекрилів були незахищені тільки тоді, коли вони самі цього бажали. Інакше — жодних шансів заволодіти їхніми помислами.

— Ще тільки вогнекрилів мені бракувало, — пробурчав Ештон сам до себе і з юнацькою цікавістю став спостерігати, що ж буде далі. Споглядати згори було зручно, хоч і не надто безпечно, бо ж вогнекрили вміють літати. Врятуватися від них можна хіба що вміло маневруючи між будівлями. А от усе, що вище від землі, — їхня царина, тому будь-якої миті він мав бути готовим до втечі.

Скидалося нате, що вогнекрили, одягнені у вишневі плащі, вийшли з воріт будинку, за яким стежив Ештон. От чому там не світився оберіг! І найсучаснішому думотону забракне потужності пробити природний захист вогнекрилів.

Колись у майстерні художника Фредо, Ештонового товариша, хтось обмовився, що чиясь родичка, яка допомагає під час пологів, проговорилася, буцімто одному новонародженому вогнекрилу дарується захист, який по краплинці відбирається у сотні немовлят. Навіть особи королівської крові не мають таких привілеїв, а задовольняються тим, що в них не забирається захист. Ну, може, якийсь і додається, але аж ніяк не такий значний, як вогнекрилам. Ештон ущипнув себе, бо повірити в реальність побаченого було непросто. Вогнекрили у вишневих плащах розхитувалися, наче маятники. Те саме робили й ті, які носили фіолетові накидки.

«Мабуть, перекидаються думками», — міркував Ештон, щосили притиснувшись до прохолодного шорсткого даху, наче хотів врости в нього й стати одним із його сірувато-зеленкавих каменів.

Не схоже, щоб розмова була приємна, бо їхнє розхитування ставало дедалі загрозливішим та інтенсивнішим. Раптом один із «фіолетових» швидко здійняв руки догори, а потім різко опустив їх так, що плащ зник. За ним рух повторили всі інші. Ештонові здалося, що вони от-от злетять угору. Але за мить про крила нагадували лише вишневі та фіолетові еполети на правому плечі кожного вогнекрила. Стрілянина почалася раптово, і, що точно недодавало впевненості, кулі були невидимі.

Коли декілька куль просвистіло біля Ештона, він раптом пригадав, що автоматично увімкнув думотон. «О ні, — подумав хлопець, — тепер доведеться ремонтувати новий наплічник».

Ештон дотягся до нього й перекрив доступ чорних кульок. На наплічнику виднілося кілька подряпин: думки в тих, хто стріляє, були аж ніяк не світлі. Їх вогнекрили не приховували. Юнак озирнувся. Час тікати. Хтозна, чого можна чекати від розлючених вогнекрилів. Серце несамовито гупало. Бій тривав. І хоча звідси було не так добре видно, як із даху, хлопець не ризикнув залазити вище.

— Верховна охорона! — почулося за кам’яним муром.

О ні, він аж ніяк не хотів до кінця свого життя просидіти в кам’яних Морових підземеллях. А Верховну охорону навряд розчулять причини, які спонукали його вдертися до чужого будинку. Ештон кинувся навтьоки через сад і ненароком черкнув ногою по траві. Сигналізація низинного захисту змовчала. У голові на мить промайнула радісна думка, що або вона вже застара і вийшла з ладу, або цей дім сприймає його за члена сім’ї. Але часу на довгі роздуми не було. Розхитавши канат, із дерева хлопець стрибнув на дах сусіднього будинку, з нього перелетів на ще один і раптом усвідомив, що цього разу йому не пощастило — спрацювали обереги другої покрівлі. Дах замиготів жовтими вогниками, завищав сигнал небезпеки… Ештон біг вулицею з єдиним бажанням: опинитися якомога далі від небезпечного місця й не потрапити до рук ані Верховної охорони, ані вогнекрилів. Паркани, будинки пролітали на шаленій швидкості, а він звертав то праворуч, то ліворуч заплутуючи сліди, сподіваючись відбігти за дві паралелі від місця подій і опинитись у Старому кварталі. Ештон не користувався вуличними переходами, адже зараз це небезпечно. Що ж, у будь-якому разі він муситиме пройти крізь Північну браму, а поки що нехай його рятує швидкість. Щоденна обережність досі захищала юнака від таких тривалих перегонів, та й серйозних проблем з охороною в нього не виникало. Хоча тікати доводилося й раніше, та відстані були не такі довжелезні, а хвилювання не таким сильним.

Ештон зупинився, щоб відсапатися, а далі швидко йшов, щоб заощадити сили.

Юнак прямував у Старий квартал. Там живе сивий мудрець Леон. За інших обставин Ештон не наважився б потурбувати його, але зараз потребував дідових порад. Та й навряд чи старий зараз спить. У нього часто буває безсоння. З Малим підземним переходом юнаку пощастило — переніс швидко й без затримок. Цей перехід дуже давній, і часті поломки для нього звична річ. На Ештонове щастя, цього разу нічого не зламалося.

Озирнувся. Верховна охорона й вогнекрили залишилися далеко позаду, наче в іншому світі. Полегшено зітхнув — здається, відірвався. Навіть не вірилося, що все минулося.

У діда Леона

Старий квартал, хоча й був розташований далеченько від Владного, мав приємну особливість: був зручний для тих, хто не хотів зайвий раз потрапляти комусь на очі. Поодинокі перехожі не цікавилися Ештоном і так само не хотіли бути впізнаними. Усі як один одягнені в темні плащі, вони тихо й нечутно пересувалися. Добре, що тут зараз відносно безлюдно. Це йому на руку, бо юнак не горів бажанням з’ясовувати з кимось стосунки.

Ось і двір діда Леона. Юнак спинився перед ворітьми. Стояв, переминаючись з ноги на ногу, бо таки не хотів будити старого, тож не наважувався видати свою присутність, аж поки не почув знайомий тихий голос:

— І довго ти там стовбичитимеш? Заходь уже, бо я пів ночі не сплю, на тебе чекаю.

Ештон увійшов у прочинені ворота. Юнак навідувався сюди нечасто, та щоразу дід Леон наче був готовий до його приходу. Хлопець не хотів зловживати дідовою гостинністю, хоча часто-густо отримував від нього мудрі настанови. Але сьогодні мудре слово діда Леона було конче потрібне. До кого ще йому йти за порадою?

— Доброї ночі… — мовив до старого Ештон, та дід Леон не дав йому договорити й мовчки заштовхав у подвір’я, хутко зачинивши ворота.

— А тепер здоровкайся, скільки душа бажає, — заусміхався в сиві вуса.

— Доброї ночі, миру вам, — повторив Ештон.

Зайшли в сіни. Дід кивнув на ослінчик. Ештон усівся та став мовчки спостерігати за старим. Той зносив на стіл трави, корінці, ступки, товкачі, сікачі та інше знаряддя, яке, на думку діда, потрібне було для їхньої сьогоднішньої розмови.

Здавалося, що старий уже й забув про свого гостя.

— Діду Леоне, я… — почав був Ештон, та дід його різко перебив:

— Ой, не про те думаєш, хлопче! Тобі виспатися треба й сил набратися, бо скоро ранок, — захитав головою.

І справді, за вікном потроху сіріло.

— Але я хотів… — зробив ще одну спробу Ештон.

— Знаю. Добре, що ти прийшов. Не хвилюйся, відпочивай. Усе покаже ранок, — із цими словами дід відчинив перед ним двері до господи.

Як зовні, так і всередині оселя швидше нагадувала хатинку з давніх легенд, яких Ештон у дитинстві досхочу наслухався від матері. Легенди — чи не єдині спогади, які йому не стерли повністю. У хаті діда Леона все було таке, як малювала дитяча уява. Піч, лава, довжелезний стіл із накладеними на ньому чудернацькими коренями, галузки, пов’язані в невеличкі пучечки, висока, аж до стелі, але зовсім не широка шафа з численними шухлядками… Свічка на свічнику кидала мерехтливе і сонне сяйво на весь цей нехитрий скарб і на ще одну лаву, що слугувала ліжком.

Дід Леон вказав очима на лаву. Ештон не сперечався. Усе одно до світанку йому краще перебути тут, а вже на ранок він вирішить, як діяти далі. Дід подав йому невелике горня із рідкуватою сьорбанкою. Скуштувавши її, Ештон відчув змору.

«Хтозна, що дід підмішує у своє вариво?» — із цією думкою хлопець заснув на лаві.

…Прокинувся від різких пахощів. Розплющив очі, вдихнув на повні груди, так і не зрозумівши, що цей запах йому нагадує. Відчував стільки сил та енергії, наче спав увесь день.

Над ним уже чаклував дід. Сивий, із короткою білою бородою. Світлу накидку з довгими широкими рукавами, вигаптовану по низу старовинними візерунками, підперезав широким темним паском. Довгі світлі штани розширювалися донизу. Взуття було такого самого кольору, що й пояс, та не з тканини, а зі шкіри, дрібно-дрібно і майстерно переплетеної. Виставивши на свій довгий стіл два киплячі казанки, дід почергово докидав туди трави й примовляв:

Тому, кому належить, передаю,

Тому, кого вибрано, передрікаю,

Того, хто вартий, наділяю,

Хай буде по слову моєму!

Ештон уже ладнався здивовано стенути плечима, та стримався. Мовчки чекав, вкотре оглядаючи кімнату, коли дід дочитає свої мантри. Ніби все, як завжди, проте щось змінилося. Над лавою, на якій спав, побачив чималий арсенал пістолів і знову зацікавлено поглянув на господаря хатини. Наче мирний чоловік, а озброєний до зубів, немов на війну зібрався. А от звичайнісінького захисту на вікнах чомусь немає. Як добре, що він учора не наговорив зайвого! Це дід його зупинив! Щоразу Ештон забуває про нечувану дідову безпечність.

Дивак цей старий. На позір сенсу в його роздумах нема, і важко вловити думку за безкінечними загадками, але щойно почне балакати — на душі чомусь легшає, наче ширяєш у світлому небі білою хмаринкою. Дивиться чіпким упевненим поглядом і мовчить, але так по-особливому, що розумієш усе, що хоче сказати. Дивина та й годі!

— Ковтни. — Небагатослівний дід простягнув напій, і Ештон надпив густу гірко-терпку суміш із приємним малиновим ароматом. Напій додав сили і втамував голод. Ештон кілька разів ковтнув, аж поки дід не показав жестом, що вже досить.

— Часу в тебе небагато, до наступної ночі закінчиш із тим важливим, що тягнеться, — вдався до своїх загадкових пророцтв дід. — Приймеш того, хто приб’ється до тебе, бо він друг. Ворог твого друга — твій ворог. Те, що маєш при собі, бережи, воно двічі тебе врятує. Про те, що залишив, пам’ятай, ним із другом поділися. Але той, хто чекає, робить це намарне, хай не віддає того, що має. Віддай подароване, але бережи знайдене. Пам’ятай головне: не бійся!

Від дідових слів голова йшла обертом. Дід Леон і сам загадковий. Він знає і розуміє, чим живуть світи й люди в них. Ештон трохи помандрував, тож знав, що таких, як Леон, — одиниці. Щиро кажучи, він ніколи ні від кого й не чув про таких. Але хіба сам розповів би комусь про нього? Отож-бо й воно! А дідові слова, хоч би якими заплутаними вони здавалися, завжди мають просту розгадку.

Дід особливий. Доброта ллється від нього незримими ріками, і тому поруч із ним почуваєшся затишно і спокійно. Ештон знаходив дорогу до діда тільки у скруті. Таке враження, що старий сам вирішує, кому й коли відкрити дорогу до себе, а кому закрити.

— Чи готовий ти до знань, якими я ладен поділитися? — Дід поглянув юнакові в очі.

Хлопець саме витягав кульки з пророцтвами з думотона й укладав їх у захисний браслет-оберіг, давно спорожнілий. Призупинився, поглянув на оберіг і, шукаючи слова для вибачення й пояснення, глянув на діда. Тому достатньо було лише погляду. Зітхнувши, старий сказав:

— Маєш право! Не треба слів, у тебе є аж три дороги, і вже прийшов твій час обирати. Дочекайся слушної нагоди і не бійся помилитися, бо твоє тебе знайде.

Оберіг тим часом заповнився кульками аж до ліктя. Але цього разу вони були особливі, заговорені. Дід зняв зі стіни простенький дорожній пістоль і простяг гостю:

— Мовчи, не дякуй.

Ештон зітхнув. Діда годі зрозуміти. Лише коли дійдеш до якогось важливого життєвого моменту, пригадаєш його слова і зрозумієш, для чого вони були сказані.

Розпитати б старого, звідкіля він, хто наділив його таким даром, але завжди якось ніяково, бо здається, що дід знає всі думки. А коли так, то сам розповість, коли вважатиме за потрібне. До мудреця приходять різні люди, чужинці теж, і малі приходять, і юні, і зрілі, і старі, з інших держав, з інших світів. Він допомагає багатьом. Каже, що так йому на роду написано.

Коли Ештон прийшов до діда вперше, старий сказав, що він з’явився зарано. Тоді його, за словами діда Леона, привів батько. Але дід чомусь досі вперто мовчить про те, що саме знає про Ештонову сім’ю. Старий каже, що часто незнання рятує життя. Незнання про себе колишнього теж? Можливо. Ештон час від часу, приїжджаючи в це місто, приходить до діда, сподіваючись, що той колись-таки відкриє йому правду. Це запитання висить у повітрі весь час, поки юнак перебуває в діда Леона… Коли прийшов уперше, навіть образився на діда за його слова, мовляв, чому інші прийшли вчасно, а він, бачте, зарано? Але так і не запитав. Дід завжди згадує про це з усміхом і визнає, що тоді помилявся, що батько привів його, малого, саме вчасно. Іноді дід Леон пригадує, як тоді, ще в першу їхню зустріч, подарував йому захисний браслет, як пояснював, як ним користуватися. Як Ештон опинився в старого згодом, уже після забуття — предивна історія. Наче сам оберіг провів його в те місце, звідкіля відкрився шлях до мудреця. Таке враження, що сам дід Леон вів його за руку. Ештон носить дідів оберіг досі, навіть не уявляє себе без нього. Щоправда, він інколи забуває заповнювати його захисними кульками, через що браслет частенько стає видимим, але таке буває і з дуже досвідченими шукачами думок.

«Хоч сьогодні не забув», — Ештон усміхається своїм невеселим думкам.

— Благоденства! — проводжаючи до воріт, побажав дід.

— Благоденства! — щиро відгукнувся Ештон.

— Якщо в далекій дорозі зголоднієш, то з’їси декілька листочків калирканди, зап’єш водою. Завдяки цьому листю не відчуватимеш голоду, — уже коло воріт біля виходу дід подарував малесеньку невагому в’язочку засушеного листя, заховану в мішечок, і дав ще одну, невеличку, проте важкеньку шкіряну торбинку із маззю, що загоює рани.

— Миру вам! — промовив розчулений Ештон. Те, що ці подарунки стануть у пригоді, юнак розумів дуже добре, бо дід Леон досі жодного разу не помилявся. Хіба що вперше — тоді, коли вважав, що батько привів до нього Ештона зарано…

— Миру тобі! — сказав старий, щось вичакловуючи йому вслід помахом правиці.

Ештон ішов не озираючись. Йому кортіло підгледіти, що робиться в нього за спиною, бо відчував якийсь рух повітря, наче невидима рука виштовхувала його вперед, але знав, що, озирнувшись, назавжди втратить шанс ще раз знайти дорогу до діда Леона. Юнак не знав, чи допомагають йому ці відвідини, чи ще більше заплутують, проте він був вдячний за повернуті відчуття рішучості, сили і спокою. Вони зробили його тривоги дрібними, наче дощ, який прибиває дорожню куряву й очищує повітря, і тоді дихається так легко, а вихід зі складної ситуації знаходиш навіть там, де й не сподівався.

Ештон радів цим новим відчуттям. Увімкнув думотон. Його наплічник майже порожній, але залатаний — дід постарався. Та найважливіше — тепер юнак внутрішньо готовий до важливої розмови з Клізі. Ештон усвідомлював, як багато вони разом із Джоном можуть втратити, але змирився з тим, чого змінити не в змозі. Це внутрішнє зречення й примирення надало йому додаткової особливої сили й упевненості. Тепер він не боявся втратити все, що мав зараз. Натомість з’явилася сміливість. У світі Ештона нічого не змінилося, але завдяки тому, що змінювався він, його звичний і до болю знайомий та прогнозований світ ставав іншим.

Північний перехід

Ішов далі. Раз по раз виникало дивне бажання озирнутися, але Ештон легко долав його. Рухався до Північної брами. Там він зможе вільно перетнути межу, що відділяє Старий квартал від Давнього кола, у якому здійснювалися майже всі фінансові оборудки, укладалися угоди. Тут розташовувалося лише декілька житлових кварталів. Серед них і Владний — той, із якого йому вчора довелося тікати.

Північна брама — улюблене місце переміщення для всіх, хто не хоче офіційно платити за перехід або не надто дружить із охороною. Щоправда, охочих пройти саме там небагато, бо це одне з нечисленних місць, де встановлена давня система переходу. Вона часто виходить із ладу, тому, щоб не гаяти час на очікування ремонту підземної системи, на Північному переході дозволяють проїжджати в наземних безколісних кабінках за символічну оплату. Свого часу Північний поверхневий перехід був спроектований дуже просто й ефективно, хоча розташування його на таких крутосхилах викликало чимало суперечок. Ештон любив цей перехід ще й за те, що в одному зі спогадів дитинства збереглися розповіді про проектування цього об’єкту.

По краю всього крутосхилу вздовж дороги, що, мов пружина, підіймалася до вершини, були встановлені міцні опори, які нагадували звичайні ліхтарі. Перша лінія таких опор, підперезаних міцними канатами, і справді призначена для освітлення. А друга лінія, розташована ближче до країв дороги, з’єднується набагато товщими канатами, які теж кріпляться на опори-ліхтарі, щоб освітлювати гору в темну пору доби. Тільки-но збудували цей шлях, його назвали «дорогою закоханих», бо здавалося, що канати, наче руки, обіймають гору. Саме ці канати витримують вагу трьох зв’язок із трьох прозорих кабінок, що рухаються над навісною частиною гори вгору й униз. Вони схожі на ліфт, який ковзає височезним будинком ззовні, але рухається не вгору й до підніжжя, а проїжджає, наче танцюючи, по колу. Коли перші три кабінки стартують від підніжжя, друга зв’язка якраз досягає вершини, а третя завершує рух із іншого боку гори. Подорож пішки безкоштовна, а от за проїзд у прозорих кабінках потрібно віддати свою емоцію, спогад, фантазію або декілька кульок, наповнених думками, мріями й емоціями інших людей.

Підземний перехід — це довжелезний тунель усередині гори. Він швидкісний, і тому ним користуються найчастіше. Раніше це був звичайний тунель, яким можна пройти будь-якої пори року і за будь-яких погодних умов, а вже згодом його розширили й оснастили подвійними рейками, на які поставили платформи. Колись це вважалося дивом техніки. Так само побудували й Західний перехід. Однак зараз ним мало хто користується. Ба більше, туди не рекомендують ходити поодинці… Зрозуміло, яким із двох переходів користується більше людей, коли врахувати, що перехід через вершину гори і сучасніший, і видовищніший, а підземний залишився таким, яким його збудували. Щоправда, своїх швидкісних характеристик він не втратив. Саме через це його досі не засипали й не закрили.

Декілька ремонтників, які цілодобово чергують у наземному переході, час від часу рятують поодиноких невдах, які застрягають у підземці.

Юнак сміливо та впевнено крокував до наземного переходу. Для зустрічних перехожих він один із багатьох, хто зранку залишає Старий квартал і в’їжджає в інший, де легше знайти роботу. Навряд хтось так ретельно розбиратиметься з учорашнім випадком у Владному кварталі й доведе його причетність. Навряд чи шукатимуть свідків — за все своє життя Ештон не пригадував, щоб у новинах інформували про якусь сутичку за участі вогнекрилів. Верховну охорону також згадували, м’яко кажучи, нечасто (точніше — ніколи), такі відомості передавали таємно. Зрештою, і його ніхто не бачив біля того будинку… Хіба одинокий перехожий… Тож нема сенсу наперед журитися й думати про найгірший розвиток подій.

Ештон увійшов у прозору кабінку й налаштувався на емоції. Щоразу така поїздка дарувала йому втіху милуватися незрівнянними відтінками зелені, яка хвилями розтікалася від вітру на схилі гори. Настав час віддати якийсь спогад або емоцію, розповідь, легенду — словом, будь-що, бо потрібно сплатити за проїзд. Інакше забереться часточка людського тепла, частинка життєвої енергії. Ештон замислився. Те, на що він зазвичай витрачав декілька секунд, сьогодні зайняло значно більше часу. Він навіть розгубився, обираючи мікрокульки. Спочатку покрутив у руках сяючу кульку з легендою про Чумацький Шлях. Така ніжна. Може, закинути її? Ештон підкинув угору кульку з легендою, зловив її й поклав назад у наплічник. Ні, він вибере якусь іншу, хіба ж їх у нього не досить? Це ж так просто й буденно, він робить це не один раз на день. Юнак ще раз поглянув на переміщувач.

До невеличкої сріблястої скриньки, що заміняла думотон, приладнали прозору кулю: коли її торкаєшся, вибрані кульки швидко падають усередину. Раптом Ештонові захотілося натиснути кнопку «спогад», бо він пригадав, як уперше… Ні, сьогодні цього не варто згадувати. І знову пригадав мамині довгі, майже безкінечні історії. Ештон охоче використовував ці згадки, проте сьогодні кулька спогаду про маму теж потрапила в його наплічник і вмостилася поряд із легендою. Хлопець усе-таки вирішив бути обережнішим, тому ще раз налаштувався на емоції. Чомусь пригадав ключ… дідуся з бабусею… як він маленьким бігав по садку… і сам себе зворушив теплотою, яка зігріла його пам’ять. Натиснув кнопку «емоції». Згодом пригадав, як несміливо торкався кнопки, коли вперше один підіймався в кабінці до вершини. Стільки барв було навколо нього і для нього одного! Пам’ять повернула тогочасне відчуття розмаїття емоцій і кольорів, відчуття щастя. Тоді весь день ходив із дурнуватою щасливою усмішкою. Ештон навіть пам’ятав, що тоді розрахувався емоцією нетерплячого очікування й приємного хвилювання. Сам не розумів, чого йому це пригадалося. Напевно, той учорашній будинок допоміг трохи розворушити заснулу пам’ять.

Дві кульки миттєво заповнили ємність, а кілька зайвих маленьких потрапили до наплічника. Двері прозорої кабінки нечутно зачинилися, і вже за мить Ештон насолоджувався краєвидами, над якими пропливав.

У такі миті він шкодував, що не народився вогнекрилом, бо лише їх наділено даром літати, а отже, часто бачити під собою це смарагдове схвильоване море. Поки він мрійливо споглядав один із найкращих, на його думку, краєвидів, кабінка сягнула найвищої точки гори й почала з’їжджати донизу, наближаючи юнака до Давнього кола й до Клізі, який уже мав би його там чекати.

Кабінка докручувала свій другий оберт, а це означало, що шлях добігає кінця. Ештон поспішав. Широка кам’яниста дорога лежала перед ним, але він підійшов до великої мапи, що чекала доторку рук подорожнього. Не роздумуючи, закинув у прикріплену до мапи скриньку дві маленькі кульки з наплічника й торкнувся того місця, де на нього мав чекати Клізі. Мала втягла його в себе, немов піщинку у вир, потрусила, як дерево в краю Плаїв, із якого збирають урожай, і невдовзі викинула з себе, наче виштовхала непрошеного гостя.

У «Млині»

— Коли вже вдосконалять це переміщення? — скривився Ештон, обтрушуючи штани після падіння.

Але він не мав часу на те, щоб висловити обурення, бо вже стояв поряд із «Млином» — улюбленим місцем відпочинку заможних городян, яке полюбляв Клізі. Тут укладали угоди, здійснювали різноманітні оборудки, віддавали борги, ошукували невдах і тих бідолах, які не могли собі дозволити оплатити послуги ділків на кшталт Клізі, бо лише вельми заможні або обізнані могли похвалитися вмінням викривати нечистих на руку людей.

Перш ніж зайти всередину, Ештон потрусив головою, щоб позбутися нудоти, яка виникала в нього щоразу після користування мапою.

«Клізі, Клізі, Клізі! Як багато я думаю про нього останнім часом! Він цього не вартий, але, треба віддати йому належне, добре знається на тонкощах обману», — міркував Ештон, слухняно простягаючи кремезному охоронцеві на сходах свій наплічник із думотоном, залишаючи собі тільки наручний вловлювач.

«Він найскандальніший ділок, отой Клізі. Подейкують, що він полює лишень на велику рибу, береться за оборудки, що гарантовано його збагатять», — такі думки снували в голові юнака. Дивно, чому він зацікавився саме Джоном, а через Джона й ним, Ештоном? Розрізнені пазли того, що він знає, не складаються в яскраве полотно з гарно продуманими й вимальованими деталями. Поки що не складаються. Імовірно, ця зустріч нарешті все прояснить.

Охоронець впустив його до «Млина». Клізі сидів за столиком у закапелку. Перед ним стояла велика порожня тарілка, а ділок самовдоволено усміхався, сьорбаючи зеленавий густий напій із великого келиха.

— Миру тобі! — звично привітався Ештон.

— Миру тобі! — пихатий Клізі навіть підвівся, відповідаючи на вітання.

«Отже, щось йому потрібно. Поштивість Клізі геть не властива», — подумав Ештон.

«Чогось він надто спокійний. Невже віддасть будинок друга без боротьби? Не схоже на нього, ой як не схоже!» — захвилювався Клізі, зовні аж ніяк не видаючи свого занепокоєння.

Вузькі розкосі очі ділка хитро зблискували щоразу, коли його погляд ковзав по Ештоновому одязі. Зважував, оцінював, робив висновки.

«Мабуть, вважає, що я мав негайно принести все, про що він говорив тоді, не вимагаючи підтверджень», — мовчки усміхнувся про себе Ештон, умощуючись поруч із Клізі на дерев’яний стілець із височезною спинкою.

— Ти запізнився, — до Клізі повернулися його зверхність та пиха, і він вирішив, що найкраще почати розмову з докорів.

— Не набагато, бо ти ще й досі тут, — у тон йому відповів Ештон, даючи зрозуміти, що не терпітиме зверхність.

— Так-так, — квапливо погодився Клізі, розправляючи на череві барвисту накидку з тонкої шовковистої тканини. Його губи розтяглися в масній неприємній посмішці. Припинивши погладжувати живіт, він став почухувати невелику й недоречну для такого масивного обличчя вузьку борідку.

— Я хочу знати, про що ти домовився із Джоном. Хочу побачити документи, про які стільки чув. Вони в тебе? — промовив Ештон, дивлячись Клізі у вічі.

— Ой, чого ж це я? Хлопче, а може, ти голодний? Чи запропонувати тобі щось випити? — запитаннями на запитання відповів Клізі й навіть запопадливо підвівся з крісла, щоб гукнути обслугу.

Ештон відкинувся на спинку крісла і з незворушним виразом обличчя відмовився, уважно спостерігаючи за співрозмовником. Юнаку здалося, що Клізі зумисно зволікає, наче чогось очікує.

— Не сумнівайся, Ештоне, незабаром про все дізнаєшся. Це місце не тільки для сніданків та обідів із вечерями. Це місце для ділових людей, — Клізі примружився, смакуючи тягучий напій. Торкнувшись круглого фіолетового камінця у правому вусі, ознаки його приналежності до укладачів угод, додав: — Місце для вищої касти! Запам’ятай, хлопче!

— Ох, Клізі, Клізі! Я не заздрю тобі. Як не дивно, та мене цілком влаштовує моя скромна робота. Однак я не лікар, тому свою надмірну пиху лікуй сам. У ловців теж є своя каста, як і в годувальників, кравців, чоботарів… І ти добре знаєш, що навіть серед знаті є ті, хто колись починали нітами. Касту можна змінити, тобто перейти до іншої, а от людину змінити важко. Сам знаєш, які люди трапляються серед дреків… — Ештон пильно поглянув на Клізі. І той раптом ледь не захлинувся, зрозумівши натяки юнака.

Певний час Клізі відкашлювався, а потім запала мовчанка.

Спогад Ештона. У Джона

— Ештоне, ти знову запізнюєшся! — Джон зустрів свого товариша незмінною посмішкою й незлобивим буркотінням.

Сам він намагався прийти на будь-яку, навіть не варту уваги зустріч заздалегідь, тому Ештон часто-густо отримував від нього на горіхи. Але цього разу Джон був на диво миролюбно-урочистим, навіть загадковим. Він запропонував прогулянку своїм чудовим будинком, наче Ештон завітав до нього вперше. Відмовити було складно, тому вони вкотре минали кімнату за кімнатою, і Джон демонстрував удосконалення, без яких цей будинок, на його думку, аж ніяк не міг обійтися. Ештон слухав доволі неуважно, бо більшу частину Джонових планів він і так знав.

М’які трави, що не потребують сонячного світла, завезені з Ішти, зустрічали всіх, хто заходив у дім, ластилися до ніг, наче кошенята з нижнього світу. Вітальня, схожа на мушлю, виблискувала перламутром. Кухня вражала найновітнішою технікою. Ліфт наче виростав із трави й нагадував велику прозору кручену гілку дерева. Розрахований на двох людей, він доправляв господаря в спальню, розміщену поверхом вище, майже лежачи. Зі спальнею межувала потаємна кімната, що об’єднувала весь будинок зручними східцями, виготовленими найкращими майстрами з рідкісної породи дерева, що прижилося на Ішті завдяки Джоновому батькові, який був відомий біолог.

Джонові батько багато розповідав про диковинки, на які натрапляв у верхніх і нижніх світах. Учений повсякчас щось винаходив, удосконалював, хоча експерименти час від часу не вдавалися, а наслідки доводилося ліквідовувати співробітникам або родині. Джон розповідав, що одного разу до невеличкого кущика червоної охоронної троянди причепилася спора ядучого моху. Спочатку вона була мікроскопічна й непомітна. Джонів батько вирушив у чергову експедицію, а спора, живлячись соком охоронної троянди, потроху росла й із часом перетворилася на невеличкий пухнатий клубочок, із яким Джон бавився, наче з м’ячиком для гольфу. Клубок ставав дедалі агресивнішим, а одного разу навіть напав на малого. На щастя, мама схопила недоброзичливого м’ячика й до приїзду рятувальників замкнула в комірчині. Агресивний клубок пручався й намагався виплюнути ядучі спори. Джон зі сміхом розповідав мені, як вони з мамою ще місяць після того випадку кропили кімнату спеціальною рідиною, яка не дозволила б розвинутися спорам цієї отруйної рослини. На згадку про це по тій стіні вітальні, яка межує з басейном, в’ється біла охоронна троянда. Щоразу, коли Ештон приходить до Джона, він не забуває погладити її пелюстки, щоб рослина пам’ятала дотик його рук.

У будинку є кабінет, домашній кінотеатр, об’єднаний із багатою фільмотекою, дві спальні, які закликають до відпочинку. А з вікон відкривається чудовий, незрівнянний краєвид. Здавалося, що будинок виріс із гори або гора його підіймає…

Джон дорожив будинком, бо розумів його особливість і унікальність ділянки, на якій він збудований. Цю ділянку Джонів батько отримав завдяки вдалому збігу обставин. Був певний період, коли місто занепадало, тож усі мешканці були переконані, що його історична, природна й оборонна значущість уже в минулому. Занепадала перша восьмиповерхова шахта, побудована ще з давніх-давен в горі з пологою вершиною. Згодом її припинили використовувати, про неї всі забули, та й сама місцина перетворилася на глухі непрохідні хащі. З кожним роком чагарники ставали густішими та небезпечнішими. Вони закидали отруйними шпичаками все живе, відвойовуючи нові території.

Влада вирішила продати ділянки в тій місцині за умови, що нові господарі приведуть їх до ладу й винищать чагарі. Одну із цих ділянок, саме ту, де колись була шахта, обрав Джонів батько. Він намислив звести будинок на горі, хоч саме тут отруйних чагарів зростало найбільше. Інші охочі, оглядаючи страшенні зарослі, обирали собі менш запущені ділянки. І почалася боротьба… Ділянку рясно обприскували різноманітними хімікатами та природними розчинами, але вони не шкодили чагарникам. Батько проводив експерименти навіть удома — до колби зі спорами чагарів він додавав почергово речовини, які могли б зупинити їхнє зростання. Але суттєвих змін не було. Очищення ділянки виявилося доволі нелегкою справою. Зрубані під корінь, чагарі росли ще активніше. Здавалося, боротьбі не буде кінця, та вихід із ситуації виявився на диво легким. Одного разу під час чергового експерименту в лабораторію зайшла мама Джона, і батько зі здивуванням помітив, що чагарі дивно реагують на її парфуми. Виявилося, що їм не до вподоби аромат білої лілії. Тоді батько закупив стільки цибулинок, на скільки йому вистачило грошей… За два роки чагарів на горі не було, натомість рясно квітли розкішні білі лілії. Навіть гора змінила назву — її почали називати не горою Старої шахти, а горою Білих лілій. На честь цієї перемоги містини заснували орден Білої лілії й нагороджували ним тих, хто надавав місту суттєву допомогу.

…Коли не стало матері, а батько не повернувся із чергової експедиції, на Джона лягла вся відповідальність за родинний маєток. Отруйні чагарі більше не докучали, довкола будинку квітнув розкішний сад, посаджений батьком, проте сам дім усе ще був недобудований. Для своїх експериментів батько Джона змушений був узяти чималий кредит та закласти дім. Обіцяних містом коштів за порятунок від чагарів учений так і не отримав. Продаючи цибулинки білих лілій власникам інших ділянок, Джон частково повернув витрачені на боротьбу з чагарями кошти й допоміг містянам позбутися цих доволі агресивних рослин. Однак опинився в скруті: кредит він ще якось виплачував, але де знайти гроші на те, щоб добудувати дім? Саме тоді Клізі запропонував йому позичити величезну суму. До того ніхто з Джоном не розмовляв про позику на добудову, усі прагнули придбати його маєток разом із ділянкою. Клізі запропонував фінансову допомогу під невеликі відсотки за умови, що Джон сплачуватиме позику щомісяця.

— За сім років ти легко добудуєш свій дім, — переконував хитрий ділок. — А до того часу і зі мною розрахуєшся, і кредити закриєш, і ділянка стане твоєю…

Декілька місяців тому ділянка офіційно без боргів перейшла у власність Джона. А тепер Клізі переконував: Джон, щоб залагодити всі справи з кредитами, знову звернувся до нього.

І Клізі таки допоміг, але геть на інших умовах. Місяць тому Джон несподівано зник, переклавши всі свої борги на Ештона. Здається, до Джонового зникнення доклав руку саме Клізі. Та Ештон поки цього довести не міг і тому намагався якомога більше дізнатися про те, чому зник його товариш і які угоди були між ним і цим хитрим ділком.

Знайомство з Арнікою

— Отже, Клізі, я тут тому, що ти хотів розповісти про домовленість із Джоном, — спокійно нагадав Ештон. Клізі засовався в кріслі, ховаючи свої справжні почуття за вдаваною дурнуватою посмішкою.

— Я не знаю, який стосунок ти, Ештоне, маєш до нашої з Джоном угоди. Джон мені винен, і винен багато. Навряд чи ти можеш зарадити цьому і розплатитися зі мною замість нього. — Клізі мимохіть презирливо скривився, але вмить опанував себе й глянув крізь Ештона, наче розмовляв не з ним, а з кимось невидимим, хто стояв позаду. — Я б і не кликав тебе до розмови, хлопче. Для чого вплутувати зайвих свідків? Але… То все Джон! Він просив мене це зробити. Він, м-м-м, так би мовити, хотів, щоб ти ось тутечки поставив підпис. Ти ж знаєш про його заборгованість переді мною? Так?

Ештон спохмурнів:

— Тутечки поставити підпис — це де? Покажи. Ну?

Клізі охоче тицьнув товстим пальцем у клапоть паперу, який витягнув із внутрішньої кишені маринарки.

— Якщо сам ловкач Клізі власноруч подає тобі для підписання документ, то діло нечисте, — дзвінко розсміявся хтось позаду Ештона, який навіть не встиг узяти до рук те, що пропонував підписати ділок. Юнак озирнувся, щоб подивитися, хто ж так добре знає Клізі та ще й не боїться з нього кепкувати.

Позаду Ештона стояло тендітне задерикувате дівча з перекинутою через плече дорожньою торбиною. Але юнак не зводив з неї очей ще й тому, що її вухо прикрашав той самий знак, що й у Клізі — дві сережки! Фіолетові камінці, ознаки вищої, як хвалився товстун, касти! Отже, вона має право здійснювати оборудки, підписувати угоди, робити все те, що й Клізі?! Принаймні знає ця дівчина точно більше, аніж він, Ештон. Але яка ж вона мала-худа-дитяча! Щоправда, вищир Клізі свідчить про інше. Він її побоюється?..

— Ішла би ти, дівчинонько, своєю дорогою, подалі від цього місця й міста теж. Ніхто при здоровому глузді не найме тебе, нещасну бідосю, на роботу. Гляди, бо загинеш від голодної смерті. Та й що ти тут забула? Ця ресторація не для вбогих. Щоб пообідати в «Млині», потрібні кошти. А твоїх не вистачить навіть на дешеву забігайлівку, — випалив Клізі, вкладаючи у свої слова якнайбільше презирства й зневаги.

— Вітаю! Як добре, що ти прийшла. Дякую! Ти саме вчасно, мушу сказати. — Ештон кинувся обіймати дівчину, наче давно був із нею знайомий.

Тоді повернувся до спантеличеного Клізі й пояснив, що домовився із цією молодою особою, аби вона витлумачила йому, чи правильно укладені документи, про які стільки говорить ділок.

Товстун підвівся, на мить завмер і бухнув у крісло всією своєю вагою, ледь не розчавивши його. Як смів піти проти нього цей нахабний хлопчисько? Тепер зрозуміло, чому він навіть не торкнувся документа руками — то вона його навчила. Ця клята дівка! Спідлоба зиркнувши на хлопця й дівчину, які оглядали одне одного, наче бачили вперше, Клізі ледь гамував лють. Невже його план, такий виважений і прорахований, розіб’ється на друзки?

— У мене немає часу на всілякі забавки. Я діловий чоловік. Ану підписуй папір! Ну ж бо! — Клізі ще раз тицьнув пальцем туди, де Ештон мав би підписатися.

Юнак розгублено поглянув на дівчину, яка діловито копирсалась у своїй торбі. Одягла рукавичку й висмикнула документ із рук Клізі. Наче чаклунка, сипонула порошком, що невідомо як з’явився в її руках, м’яким білим кружальцем протерла папір і… Слова на очах стали змінюватися, робилися іншими. Ештон витріщився на Клізі. Той теж робився іншим — почервонів і затремтів від люті.

— Тепер можна читати, але все-таки я наполегливо радила б одягти рукавички, — дівча чарівно всміхнулося Клізі, який ледь не лускав від злості, і простягнуло Ештону пару рукавичок.

Хлопець натягнув їх і узяв папірець. Дівчина тим часом хмикнула, вийняла з торби звичайнісіньке люстерко й почала підправляти нехитру зачіску, та для чогось підрівнювати вказівним пальчиком правиці і так рівні брови.

Ештон читав. Ось тепер він вірив, що то був лист від Джона. Юнак упізнавав його манеру письма, кожне слово.

«Друже! Якщо ти читаєш цього листа, то це означає, що перший лист тобою прочитаний уважно. Радий, що ти скористався моєю порадою й звернувся до Чиста. У нього ти знайдеш документи, які допоможуть нам обом. Я додаю до листа скриньку збігів. Її відкриває спогад про чудову квітку, від якої походить блакитна троянда. Скриньку відкриєш згодом. Усе, записане в першому листі, виконай дослівно».

Ештон перевів свій важкий погляд на брехуна Клізі, але той уже оговтався від несподіванки: сидів похмурий та набундючений, попиваючи свій зеленавий напій, і дивився на юнака так, наче геть нічого не сталося.

«Негідник!» — Ештон ледь утримався від бажання зацідити Клізі по пиці. Хлопець уже здійняв руку, але хтось із силою смикнув його, примусивши всістися на стілець.

— Тримай себе в руках, тут надійна охорона, — шепнула йому на вухо дівчина, про яку він мало не забув. Її волосся торкалося шиї Ештона, й говорила вона ледь чутно, повернувшись до Клізі спиною, удаючи, що вкотре підправляє на голові зачіску.

Юнак мовчки погодився і продовжив читати:

«Я поставив Клізі досить чіткі вимоги й умови. Єдине, чого боюся, — неможливості поговорити з тобою до мого від’їзду. Цим листом я убезпечив тебе й себе від можливих неузгоджень, яких щоразу слід остерігатися від нашого з тобою нелюбого друга, а тепер поясню причину мого поспішного від’їзду. Ти, як ніхто, знаєш, куди саме я був вимушений їздити в пошуках шматка хліба».

Із такими вихилясами про друга-товариша й про кусень хліба Джон міг писати тільки тоді, коли все було надто серйозно, коли будь-яке зайве слово було небезпечне. Але яка вже тут безпека, коли дійшло до того, що клапоть паперу посипають невидимими порошками, а поверх нього записують недолугу угоду.

«На мене чекає сестра білої троянди, яку ти так любиш. Прошу тебе віддати Клізі те, що я оберігав як зіницю ока, хоч воно й належить тобі. Тільки тоді блакитна троянда зможе жити поряд із білою.

Візьми все, що маєш, і Чист підкаже тобі, що з тим робити. Я не маю права керувати тобою, та вірю, що ти так і зробиш, бо це для тебе найкращий вихід. Чисту можеш довіряти, він надійний.

Нагадую — хоч у першому листі я вже про це писав, — що в той день, коли ти прочитаєш цей лист, маєш віддати Клізі те своє, що зберігав у мене. І Клізі мусить віддати тобі документи на маєток. Якщо ти цього не зробиш, будинок дістанеться йому. Якщо ж він не виконає своїх зобов’язань, то виплатить тобі вартість мого маєтку. Тому признач зустріч на ранок і встигни завершити оборудку.

Про цю домовленість знаємо я, Чист і Клізі. Ключі від будинку в жодному разі не давай Клізі. Не дозволяй Клізі заходити з тобою, нехай з вами поруч увесь час буде укладач угод. Довіряй Чисту, як я довіряю тобі. Пам’ятай: якщо не виконаєш умов, Клізі стане господарем мого будинку.

Прошу тебе, доведи розпочату справу до кінця.

Джон, любитель загадок».

Ештон дочитав листа й зрозумів, що часу в нього небагато. Так ось чому Клізі зволікав! Хлопець сьогодні повинен віддати йому частину своїх заощаджень, а інакше…

— Де перший лист? Де скринька збігів? Де Чист? Хто він такий, той Чист? — Ештон марно чекав на відповіді. Захмелілий Клізі лише зубоскалив.

— Чист у кращому світі, — спокійно відповіла дівчина, яка досі мовчки спостерігала за тим, що відбувається. І вже пошепки, тільки так, щоб лише Ештон почув, додала: — Бачу, ти не знав Чиста. Скажи, що тобі від нього треба?

Ештон сумнівався, чи варто відповідати. Однак якби не ця дівчина, він не знав би справжнього змісту листа. І це дівча, здається, не в найтепліших стосунках із Клізі й, схоже, знає, хто такий Чист. Тобто, ким був Чист, який тепер у кращому світі. Принаймні краще мати справу з нею, ніж із Клізі. Зрештою, що він втрачає?

— Ось, — Ештон простягнув їй лист від Джона. — Прочитай сама, але знай, що я в очі не бачив ані першого листа, ані скриньки збігів, ані… Чиста теж.

Останні слова він вимовив майже пошепки.

— Ти розумієш, про що тут ідеться? — посерйознішала дівчина, прочитавши листа. — Це не маячня?

— Наскільки я знаю Джона, ні. Але це не має значення, бо навряд чи я встигну потрапити в його будинок, узяти те, що повинен віддати Клізі, і повернутися сюди для завершення оборудки.

— А якщо не потрібно буде повертатися? — дівча насупилося. — Як тоді?

«Яка вона кумедна», — подумав Ештон і посміхнувся.

— Тоді встигнемо. Але в мене не залишиться коштів, щоб оплатити твої послуги. Навіть не знаю, чи вистачить на оцю… — кивнув на лист, — угоду.

— А якщо я попрошу оплатити мені вечерю в «Млині»? На це в тебе вистачить? — задерикувато перепитала дивна дівчина.

— На це вистачить, — спокійно відповів Ештон.

— Тоді для початку замов парний сік до того, що пив Клізі. Він його протверезить. І ще: замість оплати допоможеш мені з’ясувати, хто… хто вбив Чиста. То що, партнери? — дівчина простягла йому свою вузеньку долоньку.

А й справді! Це дівчисько щось таки розуміє! Парний сік! Він примусить Клізі чесно виконувати угоду. Ештон відчував, що його вибили зі звичного ритму. Опинившись у ситуації, де від нього небагато залежало, він трохи розгубився.

— Партнери! Зроблю все, що здужаю, — потиснув простягнену руку Ештон і знічено пішов за соком. Коли повернувся, то побачив, що поруч із його новоявленою партнеркою метушилися дві бабусі. Вони стояли біля Клізі з віялами, поплескували його по обличчю, поливали водою, зойкали й лементували.

Навіть (і звідки дізналися?) скаржилися на те, що в Клізі зривається дуже важлива оборудка.

За кілька хвилин біля них стали збиратися люди, підійшла охорона.

— Для чого це все? Навіщо стільки галасу? — здивовано закліпав очима Ештон.

— А для того, щоби всі присутні могли підтвердити, що ти робив усе, аби довести до кінця цю справу. Хто про тебе пам’ятав би десять хвилин тому? Отож-бо й воно! Зате тепер усі в «Млині» скажуть, що бачили разом мене, тебе, Клізі та цих двох бабусь. А тут, повір, досить шанована публіка. Найшанованіша в місті, якщо хочеш знати. Не уявляю, що то за будинок такий, що Клізі заради нього так ризикує, та повір: жоден дім, жодна угода для нього, — дівчина зневажливо кивнула в бік товстуна, — не є настільки важливими, як можливість щоразу користуватися людським незнанням, аби показати свою зверхність, хитрість і вагомість. Є писані та неписані правила. Навіть йому несила при всіх зірвати оборудку й залишитись укладачем. Він не піде проти слів тих, хто тут присутній.

Ештону залишилося погодитися з простими й доволі логічними висновками дівчини.

— Ештон, ловець думок, — він іще раз простяг руку дівчині, тепер уже для знайомства.

— Арніка, — вона відповіла йому легеньким потиском, — тобі доведеться довіритися мені, щоб я змогла допомогти.

Ештон заперечливо потрусив головою, наче не погоджуючись і водночас потискаючи руку Арніці. Він дійсно не знав, наскільки можна їй довіряти, хоча мав визнати, що без неї не викрутився б із пастки, приготованої підступним Клізі.

Отже, потрібно якнайшвидше приводити товстуна до тями та їхати з ним до будинку Джона. На щастя, це недалеко. Зрештою, можна скористатися мапою.

Клізі вже отямився. До двох добросердих бабусь приєдналася закохана парочка, а ще дідусь досить поважного віку, який був без супроводу й виявляв жвавий інтерес до всього, що тут відбувалося.

— Не зважай на його вік. Це найповажніший укладач угод зі всіх, кого я знаю, — шепнула Арніка.

Ештон зауважив, що у вусі дідуся не було жодного камінця, проте промовчав. Для чого ускладнювати ситуацію непотрібними розмовами?

Охоронці, побачивши, що біля Клізі скупчилося забагато людей, квапливо вивели його із залу. Ештон пішов за ними. Отримавши свій наплічник, він за звичкою відразу ж увімкнув його. Вийшла усміхнена Арніка: вона про щось жваво балакала з молодою парою, озираючись на бабусь, які човгали за ними, наче їм нікуди більше податися. І сміх і гріх — статечний старигань теж слухняно шкутильгав слідом, наче був прив’язаний невидимою мотузкою до всього почту. Ештон уже підраховував, скільки кульок доведеться витратити на їхнє переміщення.

— Арніко! — Він підійшов до дівчини. — Ти впевнена, що нам потрібні всі ці люди? Що вони робитимуть із угодою? Не розумію, для чого мені віддавати кульки, які заробляв кілька років щоденною працею.

— Не розумі-і-і-ю, — перекривила його дівчина, здивовано глянувши на юнака. — У це я вірю, бо ти навіть не розумієш, про що говориш. Невже ти готовий віддати кілька років своєї праці другові, нічого не отримавши взамін, і не готовий зробити приємність декільком стареньким, доправивши їх додому за мізерну кількість якихось там кульок?

Ештон хотів заперечити, та промовчав. Дивна дівчина, недоладна ситуація. Юнак звик працювати сам-один, не привертаючи до себе уваги й уникаючи надмірного галасу, а зараз ішов з гамірним гуртом. Він усвідомлював абсурдність усього, що з ним відбувається останнім часом, і списував це на… на… Пояснень не було. Не було, та й годі!

Нарешті дісталися до мапи переміщень. Ештон тицьнув пальцем у місце, розташоване найближче до Джонового будинку. Усі стали на ваги перед мапою, і на скриньці з’явилася кількість кульок. Ештон сплатив і приготувався до мандрівки. Переміщувалися повільно. Нічого дивного — он один Клізі скільки важить, такого спробуй перемістити.

Ештон уперше помітив циліндр, який виник із-під землі й охопив їх, щільно притискаючи одне до одного. Прозорий зі всіх боків, він рухався спочатку вгору, а згодом наче прошмигнув кудись убік. Юнаку навіть здалося, що над ними промайнув ще один такий самий циліндр. За мить вони вже стояли неподалік Джонового будинку, а прозорого циліндра немов і не було. Усі встояли на ногах: скидалося на те, що для його супутників таке переміщення — звична справа. Лише Ештонові воно видалося трохи дивним. Та чи це справді так? Він теж колись мандрував гуртом. Переміщення однієї людини не дає таких відчуттів, але специфіка роботи ловця думок вимагає самотності. До речі, наплічник Ештона враз поповнився більшою кількістю кульок, аніж він витратив на переміщення. Що ж, і таке буває. Надто балакучі й емоційні ті бабусі…

Відповіді на Ештонові запитання ще блукали довгими коридорами його пам’яті й не поспішали допомагати своєму господареві. Юнак зітхнув і підійшов до Клізі, вимагаючи скриньку та лист.

Кинувши на нього сповнений люті погляд, Клізі таки віддав скриньку. Листа не було! Ділок мовчав, не налаштований на пояснення. Ештон не став обурюватися, а поспішив відчинити ворота. Провівши усіх до альтанки, попередив, що виходити з неї без нього доволі небезпечно. Усі, крім Арніки, погодилися на тимчасове затворництво.

— У листі написано, щоб укладач угод був поруч під час твоєї зустрічі з Клізі, — сказала, наче відрубала.

І Ештон зітхнув. Яке вперте дівча! Доведеться взяти її з собою. Він підійшов до будинку першим. Охоронна троянда була явно не в гуморі. Вона дряпнула Ештона, випустивши декілька шпичаків, які пролетіли між ним та Арнікою, та тієї ж миті змінила гнів на милість. Троянда завжди розпізнавала його по тому, як він погладжував її листя. Сама рослина мала скуйовджений, не дуже доглянутий вигляд. Здається, хтось намагався проникнути в дім, або ж вона сумувала за Джоном.

Звечоріло. Час невблаганно спливав невидимою рікою. Пхідеї — квіти, схожі на ліхтарі, — тьмяно освітлювали простір навколо будинку. Джон посадив їх уздовж викладеної пласкими каменями доріжки. Такі ж квіти ростуть і біля альтанки, де на нього з Арнікою очікує чудернацька компанія з «Млина». Дивні люди, які не квапляться додому. Чому вони погодилися піти з ними? Чому відгукнулися на прохання Арніки? Ештон мав навчитися переступати через свої «чому?», бо наразі для нього було найважливіше отримати від Клізі… Отримати що? Він зупинився й відпустив руку Арніки. Повернувшись до дівчини, зазирнув їй у вічі та, притримуючи обома руками за плечі, запитав:

— Ти готова мені допомогти? Ти не зупинишся на півдорозі, зможеш довести все до кінця? Хто ти й звідки?

Ештону важливо було побачити її очі, почути відповідь, зрозуміти, що вона за людина. Юнак усвідомлював, що не лише від нього тепер залежить доля його товариша й сестри. Він не бачив кольору очей дівчини, бо світло було мерехтливе, а Арніка стояла в півтемряві. «Розумію, що не маю права просити її ні про що, бо хто я для неї? Випадковий знайомий.

Точніше, незнайомець, якого, зважаючи на купу проблем, вона мала б остерігатися», — думав Ештон. Він уявив свою сестру на місці Арніки й ослабив тиск долонь, а згодом і зовсім відпустив її плечі. Чомусь подумав, чи допомагала б йому так самовіддано за цих обставин сестра, як зараз це робить Арніка.

Вона з’явилася в його житті саме тоді, коли він у Палацовому місті шукав тих, хто б міг щось знати про його родину. Сказала, що нічогісінько не пригадує про дім, про їхніх батьків, що з минулого пригадує тільки його, Ештона, ще зовсім малим. Як виявилося зі слів сестри, вона теж приїхала у Палацове місто, щоб знайти рідних, і щаслива, що доля дала їй можливість випадково зустріти брата.

Відтоді він ні на йоту не наблизився до розгадки таємниці щезнення його родини, але справно через знайомих ловців надсилав сестрі мікрокульки, щоб полегшити її життя. Він так зрадів її появі, що сам викликався їй допомагати, бо ж рідня!

А зараз раптово відчув, що Арніка за відчуттями йому значно ближча й рідніша, ніж сестра. Чому б це?

Крутнувся, наче в невидимій пастці, сів на стежку перед будинком і спробував проаналізувати ситуацію.

Перший спогад

Колись… Так давно, наче не в його, а в чиємусь іншому житті… Колись… він був до сліз безпорадним і покинутим. Не пам’ятав, хто він і звідки. Блукав чужим містом обірваний, босий, голодний. Він не знав, ким є, хто його батьки, родина, бо йому стерли пам’ять. Мабуть, комусь він дуже заважав. Це було так страшно — не пам’ятати нічого та нікого. Тільки власне ім’я. Навіть думки були незв’язні, бо він не пам’ятав значень слів. Але чув, сприймав слова інших, потроху розумів їх. Тільки сказати не міг. Не тому, що не вмів говорити, а тому, що виходило нескладно й недолуго. Його запитували, хто він, а він мовчав, бо не знав, що відповісти. Його питали, чим допомогти, а він не знав, що йому потрібно. Учився слухати інших, сприймати слова, вгадувати їхнє значення. Він навіть не знав, як це — жити.

Спочатку, тільки-но отямився, відчув холод. Лежав, скулившись, у чиємусь подвір’ї під огорожею, забившись під лаву. Потім, коли підвівся, побачив світ наче вперше, ніби щойно народився. Похитуючись, пішов… Сонце, квіти — усе було таким нове й гарне, що тепер він назвав би те місце неземним райським садом.

Але тоді він не зміг описати свої почуття. Захоплювало відчуття краси й муляло щось непізнане й незрозуміле. Він почув голоси й рушив до них. Побачив дітей, які зі сміхом бігали наввипередки. Якби він міг до них звернутися, то назвав би ангелами, такі вони були світлі та ясні. Йому стало тепло й хороше.

Біля лівого зап’ястя він побачив кольорову кульку. Малеча наближалася, і він зауважив, як ще декілька кольорових кульок покружляли й зникли в лунках на зап’ясті. Діти взяли його за руки, наче хотіли кудись повести. Зап’ястя враз обрамили кульки, які залітали в браслет на руці й ставали невидимими.

Це видіння приходило, коли він силкувався згадати щось зі свого минулого.

Інше, що йому пригадувалося, було не таке барвисте й радісне — вузька довга вулиця, торбина на плечі та кілька хлопчаків, що виймають щось із неї. Він розплющив очі, поворухнувся, і хлопчаки кинулися врозтіч. У торбі залишилися пахучі крихти. Він висипав їх на долоню, торкнувся язиком і злизав залишки. Ковтнув. Спробував наздогнати хлопчаків, але марно. Йому було холодно, але коли він рухався, ішов чи біг, ставало тепліше. І він не стояв на місці. Ходив, дивився, учився, слухав. Слова приходили до нього й знову тікали. Він спостерігав за людьми, брався їм допомагати й за це отримував їжу та воду. Час від часу він бачив браслет на своєму зап’ясті, який то зникав, то з’являвся, щоб упіймати мікрокульки. Він дивився на людей, стежив за їхніми зап’ястями, але ні в кого не бачив схожої речі. Тому, коли браслет ставав видимим, підсвідомо, інтуїтивно намагався його сховати. Зауважив, що коли йому не щастило заробити на їжу, коли ставало холодно ночувати на вулиці, браслет з’являвся частіше.

Він поселився в руїнах давнього замку, розташованого на околиці містечка. Зробив собі кубельце, спостерігаючи за тим, як будує гніздо ластівка. Вимостив його знайденими речами, які ретельно виправ і висушив, бо не раз бачив, як це роблять жінки на річці. До його місця ночівлі нелегко було дістатися, бо, старанно повторюючи ластівчині маневри, він сконструював його під стелею єдиної вцілілої кімнати замку. Зате саме там почувався в цілковитій безпеці, бо нікому й на думку не спало б, що хтось так високо вимостить собі глиняну колиску.

Усі вважали його німим, бо хлопець соромився розмовляти на людях. Зате ввечері, лежачи в глиняному ліжку, оповитий теплом і затишком, він вигукував почуті за день слова, а відлуння палацу стократ повторювало їх. Вправлявся, щоб виходило чітко і ясно. Говорив пошепки, уголос, гучно, лагідно, серйозно, гнівно й радісно. Його втішало, як вправно повторює за ним відлуння, тому щодня приносив йому все більше нових слів. Так він знову вчився говорити. Не знав, чи вмів це робити раніше, чи ні, але саме допомагаючи розвантажувати товар на ринку, мав змогу вчити різноманітні слова. Уже не голодував, не жебракував, бо за свою працю отримував то окраєць хліба, то глек молока, то відріз тканини. Набравши оберемок таких відрізів, якось прийшов до кравця. Той співчутливо поглянув на хлопця й прикликав ще й шевця. Вони виміряли його від плечей до стоп, і за певний час Ештон замінив своє лахміття на добротний костюм, та ще й із чобітьми. Він був по-своєму щасливий, відчуваючи вдячність за те, що й одягом став схожим на інших… Але його світ укотре перевернувся, бо й це щастя виявилося нетривким.

Містяни, може, і здогадувалися, але напевне не знали, де живе отой дивний німий хлопчина. Коли хтось намагався вистежити його, Ештон вправно заплутував сліди й хутко проганяв непроханого гостя, щоб не ліз туди, куди не запрошують. Але одного разу він виявився непрошеним гостем у власній домівці…

Ештон відчув, що в його криївці є чужинці, бо браслет на зап’ясті швидко наповнився кульками, тільки-но він підійшов до давнього покинутого замку. Він пробрався до свого ластів’їного гнізда непоміченим і зачаївся. У кімнаті палацу палахкотіло вогнище: там сновигали такі ж обірванці, яким був донедавна він.

Покинутий палац, відколи там оселився Ештон, зажив у місті недоброї слави. Ті, кому доводилося біля нього проходити чи проїздити, чули звідтіля то гучні вигуки, то моторошне сичання, то дзвінкий сміх. Ештон часом реготав з того, що понавигадували люди. Їм було невтямки: усе, що обросло чутками й що їх так лякає — усього лише його спроби навчитися розмовляти. А хіба він винен, що відлуння десятки разів повторювало кожне слово? Іноді слова накладалися одне на одне й виходило настільки кумедно, що він реготав з того, як незграбно вони із відлунням вимовляють такі прості слова. Але то було раніше. Зараз він розмовляв не гірше, ніж будь-хто з містян, тільки не знав, як їм про це сказати. Спочатку не признавався, що вчиться говорити, щоб із нього не кепкували. Хотів навчитися, а вже тоді здивувати всіх… А коли йому це вдалося, то зрозумів, що не можна відкривати правду, щоб люди не вважали його брехуном.

У їхньому містечку жив один німий дідок. Він не розмовляв хтозна-скільки і за той час, поки Ештон там мешкав, так і не навчився балакати. То хто ж повірить, що Ештону це вдалося? Хоч хлопець останнім часом щоразу менше говорив із відлунням, а більше думав і мріяв мовчки, місцеві вважали за краще обходити покинутий палац стороною.

Ештон непомітно прослизнув ближче й уважно прислухався до розмов чужинців. Зрозумів, що прибулі планують грабувати мешканців містечка, які так гостинно прийняли хлопця в скрутні для нього часи. Він не знав, як і кому може про це розповісти. Усі вважали його німим, то як сприймуть те, що він уміє розмовляти?

«Якщо навіть мені повірять, то все одно запитають, звідки я родом, де жив, хто мої батьки? А що я зможу на це відповісти? Як поясню те, що трапилося зі мною, коли й сам до пуття не розумію, що відбулося?» — розмірковував хлопець.

Він був упевнений: люди не повірять, що він нічого не пам’ятає зі свого минулого.

Якби в Ештона були друзі, він з ними порадився б. Але здобути прихильність однолітків у нього не вийшло. Спочатку вони вважали його німим безхатьком, згодом — вискочкою, який першим кидався на допомогу. Через те що він не витрачав час на ігри, батьки однолітків зробили хлопця постійним прикладом для наслідування. Для місцевих дітей це було ще однією причиною його не любити. Ештону стало лячно й сумно. Він тільки-но розпочав новий етап життя, а тепер його щастю міг настати кінець. Він був звичайний хлопець, щиро хотів допомогти, але не знав, як це зробити. А ще, якщо бути відвертим, він боявся змін. Йому тільки-но стало таланити, і він не хотів починати все наново. Проте водночас розумів, що не зможе мовчати й дивитися на те, як зайшлі обкрадають людей, що були до нього прихильні.

Ештон утішався зовнішніми і внутрішніми змінами в собі. Навчився бути щасливим від того, що для когось, можливо, було чи є дріб’язком. Дерево і квітка, річка і пагорб — усе додавало йому наснаги. Пишався собою, навчився радіти кожному своєму найменшому досягненню. Він прикипів душею до цього місця й до цих людей.

І хлопець вирішив перебороти страх і довіритися їм.

Увечері Ештон прийшов до кравця й розповів йому все і про свою криївку, і про те, що живе в занедбаному палаці, і про чужинців та їхні плани. Кравець був простодушний і доволі забобонний чоловік. Ошелешений усім почутим, він миттю згадав про недобру славу покинутого палацу. Спочатку він не повірив Ештону. А почувши, що німий розмовляє, вирішив, що той пов’язаний із якоюсь нечистю. Напевно, кравця теж влаштовувало спокійне й усталене життя, змінювати яке йому не хотілося. Він шукав винного в душевному неспокої, і він його знайшов.

— Як можна тобі вірити? Ти раптово почав розмовляти. Чому мовчав досі? А, може, причина появи злодіїв у нашому містечку — це ти, Ештоне? З якого ти краю? Якого ти роду? — Кравець, допитливо примруживши одне око, очікував, що скаже юнак у відповідь.

Саме цього хлопець боявся найбільше. Він розумів, що відтепер буде змушений покинути місто, якщо не знайде підтримки в місцевих мешканців.

— Я не міг розмовляти… Учився… А потім боявся, що мені не повірять, бо я не знаю, з якого краю і хто мої батьки, — почав пояснювати.

— О, то ти й тут замовчуєш правду! — Кравець, що забігав по кімнаті в пошуках порушеного спокою, схопив ножиці з розкрійного столу й тут же пожбурив їх, почувши Ештонове «не знаю». — Іди звідси й не мороч мені голову! І намагайся не потрапляти мені на очі!

Хлопець, опустивши очі додолу, вийшов від кравця без підтримки. «Але я пробуватиму ще й ще раз. Хтось та відгукнеться», — думав він. Тому Ештон стукав у всі двері, розповідав про почуте, навіть обіцяв показати, де саме можна спіймати крадіїв. Його не слухали, точніше, не хотіли чути. Напевно, іноді людям простіше звинуватити невинного, щоб не втратити душевної рівноваги. Тоді вони не думають, що правда, яка виявиться згодом, усе розставить на свої місця. Але все це не зараз, а згодом. Позаяк сьогодні…

…Цього вечора перед Ештоном усі двері й серця їхніх господарів були зачинені. Він зрозумів, що не може більше залишатися в місті. Повертатися в закинутий палац було теж небезпечно — проти нього виступлять і зайди, і місцеві. Хлопець знову все втратив. Майже все, бо в нього залишилися спогади про місто, про людей, про його ластів’їне гніздечко, яке він вважав своєю домівкою.

Ештон не чекав ранку — рушив у дорогу, не гаючи часу. Він знову став мандрівником. У його торбині лежала хлібина й чималий пакет сушених жовтувато-коричневатих плодів, які він зірвав із дерева. Їх ніжний смак трохи нагадував тістечка, які на свята випікав кухар. Харчів вистачить щонайменше на тиждень подорожі. А ще він прихопив із собою трохи соку галактодендрону, що смакує, як молоко. Якщо його потримати на вогні, закип’ятити, вийде маса, схожа на сир.

На шиї в Ештона висів медальйон, який він знайшов, блукаючи підземеллями палацу. Із собою він узяв палицю, вирізьблену для нього вівчарем у подяку за те, що допоміг розпродати сир, привезений із гір. Ештон вийшов з міста не з порожніми руками. У нього з’явився перший реальний вагомий спогад, відтепер він міг розмовляти й не таїти це від людей. З’явилося місто, яке він вважав другим місцем народження, і тепер у нього було минуле! Це, звісно, зовсім не те, що є геть у всіх, але він досяг усього сам, а це немало! Тому Ештон не сумував, шо йому треба йти. Він шкодував тільки за своїм теплим гніздечком. І ще було трохи образливо, що йому ніхто-ніхто не повірив. Але він гордо крокував уперед, бо знав, що дорога, на яку вийшов, заведе його у велике місто, де він зможе знайти собі якесь достойне ремесло. Якщо пощастить, то навіть Учителя, який би передав йому секрети свого фаху. А ще він сподівався, що зможе під час подорожі пригадати щось зі свого минулого, доступ до якого йому поки що був закритий.

Відійшовши досить далеко від містечка, Ештон сів на землю, заплющив очі й заспівав пісню, яку почув від одного заможного подорожнього купця. Йому здалося, що вона додасть сил і впевненості. Хлопець вважав, що цю пісню співають геть усі подорожні для того, щоб шлях був щасливий. Він навіть вирішив, що відтоді співатиме її завжди, коли рушатиме в подорож.

Допомога Арніки

Ештон сидів перед Джоновим будинком та співав пісню подорожнього. Знав, що часу обмаль, але іноді в житті настають такі моменти, коли час має поступитися бажанню.

Арніка сіла навпроти. Вона обхопила руками коліна й слухала спів, похитуючи головою в такт мелодії.

— Я допоможу тобі, можеш на мене розраховувати, — сказала дівчина, щойно Ештон розплющив очі й перестав співати, — але натомість хочу знати, що ти плануєш робити далі, і думаю, що маю на це право. Якщо ти мені розповіси, з чого почалася оця історія з Клізі, то уникнеш багатьох неприємностей. Ти маєш знати — Чист мій батько, і він помер не своєю смертю. Твій друг довірився моєму батькові, тому в пам’ять про нього і з почуття обов’язку я зроблю для тебе все, що зробив би він. У мене на це свої причини. Якби в «Млині» поруч із тобою сидів не Клізі, а будь-хто інший, то, найімовірніше, я не допомогла б тобі. Не відкрила б справжнього змісту листа, не прикликала б людей, що мають засвідчити достовірність угоди. Вважай, що тобі просто пощастило. Колись, якщо в нас буде трохи більше часу, я розповім тобі причину моєї неприязні до Клізі… Якщо захочеш почути, звичайно.

Ештон, погоджуючись, кивнув головою. Зараз справді був не найкращий момент для оповідей про життєві симпатії чи антипатії. Він розумів, що Арніка недаремно розповіла йому про Чиста. Дівчина небезпідставно вважає, що і Джон, який попросив Ештона оплатити борг, і сам юнак, а тепер і вона наражають себе на небезпеку.

— Нам сюди, — сказав Ештон, піднімаючись зі стежки, подав дівчині руку й потягнув її до дверей. Він погладив охоронну троянду. Арніка підійшла ближче.

Охоронна троянда захвилювалася. Тоді Ештон узяв дівчину за руку і вони вдвох ще раз погладили її листя. Квітка стрепенулася й завмерла, раптово заспокоївшись.

Вони увійшли всередину, а потім юнак досить довго копирсався, відчиняючи свою кімнату. Забув, що під час останніх відвідин замінив замок на сучасніший. Навіть Джонові про це не встиг розповісти. У кімнаті все було, як тоді. Ештон відкрив велику валізу, прикріпив лічильник і утискувач кульок.

— Що за скриньку передав тобі Клізі? — запитала Арніка, слухаючи монотонний стукіт лічильника кульок.

— Це скринька збігів. Джон просив її відкрити. Поки лічитиму кульки, подивлюся, що в ній. — Ештон зняв із маленької шароподібної люстри дві кульки й закинув їх у скриньку, збентежено роззираючись по кімнаті. — Тут на диво багато кульок. Із часу моїх останніх відвідин Джона їх, здається, збільшилося. Не розумію, як це можливо.

— А міг твій товариш докласти необхідну кількість? — Арніка спостерігала за хлопцем, і її дивувало, як він може не зважати на очевидні речі.

— Джон не міг. Я змінив замок. Але краще розкажу тобі про скриньку. Колись ми з Джоном грали в гру «Збіги». Про одні й ті самі речі чи події висловлювали свої враження і вгадували, наскільки наші думки збігаються. У нас є декілька кульок цілковитих збігів. — Ештон розкладав наплічники й здивовано знизував плечима, та продовжував відповідати Арніці. — Тоді ми виготовили три скриньки. Одну Джон надіслав мені на день народження разом із подарунком, інші дві я передав йому. Одну із цих двох скриньок я зараз тримаю в руках. І ось тепер у своїй кімнаті я знайшов кульку, яка, імовірно, могла б цю скриньку відкрити.

Арніка гірко зітхнула — у її торбині лежала подібна скринька, от тільки відкрити її вона не могла, бо не взяла з потаємного місця кульки збігу, тому із цікавістю спостерігала за хлопцем.

Ештон закинув в отвір скриньки потрібну кульку, його й Джонові кульки-спогади збіглися, клацнув замок, і скринька відкрилася…

Спогад Арніки. Нещодавні події

Арніка плакала, сидячи біля бездиханного тіла Чиста. Зламані меблі, перекинуті столи, вивернуті шухляди свідчили про те, що хтось, дуже зацікавлений в одній із оборудок, яку мав провести батько, не знайшов того, що шукав. Можливо, тому Чиста не стало… Арніка пам’ятала все, чого її вчив батько. Знала, що потрібно робити в таких випадках, куди йти, але ноги не слухалися. Дівчина звела заплакані очі догори. Погляд упав на невелику скриньку з вигравіруваним надписом «завжди». У неї перед Чистом були свої зобов’язання. Схлипуючи й витираючи сльози, підійшла до домашнього захисту. Звісно, він був вимкнений. Увімкнула й знову гірко заплакала. Чист замінив їй родину, він був для неї всім…

— Хто?.. За що?.. — навіть подумки не могла виговорити страшне слово «вбив».

Схопила шкатулку з гравіруванням. Що ж, вона ціла: ще б пак — ніхто, крім неї, її не відкриє. Чист подбав і про це. Подумала, що про неї він уже більше ніколи не дбатиме, і ще дужче заплакала…

Здавалося, що саме тепер він їй потрібен найбільше. Арніка була переконана, що ті поради, якими її щодня Чист обдаровував, були безцінні. «Були, були, були», — гулко віддавалося в голові. Здавалося, усі його повчання й настанови вивітрилися з пам’яті й уже ніколи туди не повернуться, як не повернеться той, хто був її батьком і вчителем. Але за мить відчула, неначе сам Чист докірливо зазирає їй у вічі. Схопилася. Хутко закинула шкатулку в торбину і з важким серцем заповзялася виконувати те, що мусила, чого її навчив батько, що робила неодноразово разом із ним і чого не сподівалася робити без нього. Відчула, що їй потрібен ковток води. Рука потяглася до кухлика, та пригадала Чистове: «Коли стається подібне тому, що бачиш зараз, пий із джерела, криниці, та не пий ні краплі з того дому, де перебуваєш».

Відколи рідний дім став «тим домом»? Арніка заплакала, та, облизавши губи, води не торкнулася. Прикликала сусідів і попрохала їх викликати Верховну охорону — саме вона займалася справами, що стосувалися вбивств у вищих кастах. Потім підійшла до Чиста й зняла з його вуха сережку із фіолетовим камінцем. Ще дві сережки батька мали залишатися з ним навічно. Її ліве вухо прикрашала така сама, вона означала належність до однієї з найбажаніших для багатьох укладачів угод каст. Зняла зі свого правого вуха сережку з простеньким білим камінцем, натомість надягла Чистову з фіолетовим, попередньо зануривши її в спеціальний розчин. Дві сережки — ознака того, що вона не випадкова людина в професії, що вона наслідувачка сімейної династії, а це й почесно, і зобов’язує водночас. Якби в Чиста було дві сережки, то вона мусила б одержати спеціальний дозвіл на отримання однієї з них від укладачів угод міста. Якби в неї не було сережки із фіолетовим камінцем, то на Чистову вона не мала б права. Якби… Якби… Якби… Правила й заборони були чіткі, суворі та жорсткі, за їх недотримання карали без поблажливості. Одягаючи сережку, Арніка тим самим зобов’язувала себе довести до завершення всі незакінчені справи Чиста й лише тоді отримувала право братися за свої. Батько не встиг ввести її в курс усіх своїх справ — вона щойно повернулася з Палацового міста, де успішно склала іспити й отримала сережку із фіолетовим камінчиком. Це означало, що в неї найвищі знання і вона може вести справи будь-якого рівня складності. Чист навіть не встиг порадіти її успіхам… А він так хотів, щоб Арніка працювала з ним пліч-о-пліч! Це ж його заслуга, що вона поїхала в Палацове місто! Дівчина надіялася виправдати Чистові сподівання — її не влаштувала б ані сережка із зеленим камінцем (смарагдом), ані з рожевим чи червоним (гранатом), ані із синім (сапфіром). Та й досвіду в неї було неспівмірно більше, ніж у всіх, хто навчався разом із нею. Скільки себе пам’ятає, завжди хотіла бути правою рукою Чиста. У неї була можливість спостерігати за тим, як він веде справи, як готується до обов’язкових, але не вельми приємних зустрічей із підозрілими людьми. Батько не кривив душею, не затаював від неї своїх професійних таємниць, зате підказував, що потрібно приховати від цікавих очей клієнтів. У свої п’ятнадцять років Арніка вже самостійно вела справи, щоправда, щоденно звітуючи Чисту, бо не мала права займатися практикою, не склавши іспиту. Батько наполягав, щоб вона поїхала в Палацове місто і таки склала його, щоб не криючись, самостійно укладати угоди, досліджувати істинність родоводів, викривати фальшиві документи, знаходити потрібних свідків — словом, він хотів, щоб її голос мав не меншу вагу, ніж його. Арніка зволікала — їй не хотілося їхати в якесь місто, щось комусь доводити… Вона знала, що Чист — один із найкращих укладачів, тому вважала, що навчити так, як він, її ніхто не зможе.

Чист усе розумів, але знав: поки в її вусі не буде хоч якоїсь сережки, що визначала б її професійну приналежність, із нею ніхто не рахуватиметься. Тому він спровокував свій від’їзд із міста. Їй залишалося або тривалий час сидіти без діла й просто його чекати, або таки поїхати на навчання й скласти іспит.

— Може, ти боїшся не впоратися? — трохи іронічно перепитав Чист перед від’їздом.

— Я? Боюся?! — Арніка розсердилася. — Та я нітрохи не боюся. Я переконана, що варта сережки. Хай так і буде: якщо людям важлива сережка, а не мої вміння, я готова поборотися за неї.

Мабуть, саме тоді вона й вирішила довести батькові, що навчилася в нього всього, що він знає…

Протягом року в школі Арніка не лише доводила свою професійність і значимість, а й навчилася боротися з лестощами, заздрощами, хитрістю й обманом. Конкуренція була неймовірно висока. Висока була й плата за навчання, яку вніс за неї Чист. Тому дівчина старанно вчилася й виборювала право посісти достойне місце серед провідних укладачів угод.

Доручені їй завдання Арніка виконувала майстерно і швидко, бо інтуїція допомагала їй хутчіше за інших знаходити рятівну нитку, щоб виконати завдання. Її перевіряли на справах різного ступеня складності, і вона щоразу обирала єдиний правильний вихід із найзаплутаніших ситуацій. Чист чув про її успіхи й пишався нею. Він знав, що це її місце, її шлях, тому ні на мить не сумнівався в хисті своєї дівчинки.

Що й казати, за всі роки існування школи Арніка єдина отримала фіолетову сережку. На її іспит запросили найкращих фахівців, які довірили їй справу із таємним грифом, яка стосувалася встановлення істини та викриття доволі майстерно спланованої обмови поважного сімейства. Іспит тривав майже місяць. До неї приводили свідків, яких дівчина розпитувала, але не бачила, бо ті були за ширмою. Їй приносили розмови з домашніх думотонів, але вже виправлені, щоб вона не здогадалася, про кого йдеться. Арніка отримувала відповіді не на всі запитання, бо гриф утаємничення вимагав багатьох пересторог. Вона чіплялася за слова, інтонації, доводила необхідність запрошувати за ширму певних осіб, без яких неможливими були її розслідування. Дівчина таки довела, що це була спланована обмова. Її докази були такі переконливі, що Арніку по праву винагородили сережкою із фіолетовим камінчиком.

Якби Чист не був її батьком, то й він приїхав би приймати іспит… Увесь час, проведений поза домом, їй бракувало спілкування з ним. Лише далеко від Чиста, перебуваючи в Палацовому місті, виборюючи своє місце в професії, Арніка усвідомила, що ж насправді він для неї зробив. Рік навчання — і навіть не всі достойні отримували сережки. Перша, як найвища нагорода, — із фіолетовим камінцем, вважалася недосяжною, тож учні навіть не розраховували на неї. Далі — сережка з червоним гранатовим камінцем, наступна за значущістю — сережка з рожевим гранатом, за ними — із синім сапфіром, а далі — найменш цінні сережки зі смарагдом увесь рік висіли в захищеній прозорій шафі в коридорі, неподалік від кімнати для відпочинку вчителів, і своїм блиском вабили й провокували охочих їх отримати.

Наприкінці навчального року залишалося менше третини учнів. Саме вони й претендували на десять сережок, які відкривали шлях до успішної професії й загальної поваги.

…Але все це вже в минулому — школа з її шаленими буднями, сповненими розв’язанням складних справ і небажанням окремих учителів ділитися професійними таємницями. Школа, у якій іноді ставало прикро, бо всі, хто вчився разом із нею, намагалися перевершити дівчину в розслідуваннях. Далеко в минулому й різні кумедні випадки, що змотувалися в пам’яті в особливий щемливий клубок.

Арніка пам’ятає все до найменших дрібничок. По її щоках котяться сльози й очищають її, чисту…

Отруєння Ештона

— Джоне, де ти? — перепитав Ештон, розплющивши очі. До нього підійшла Арніка, узяла за руку й запитала: — Пити хочеш?

«Ти хто?» — ледь не вихопилося в Ештона, але він таки впізнав дівчину.

— Попий, — у неї в руках був невеличкий глек із водою.

— Ар-ні-ка, — Ештон широко усміхнувся. Подумав, що він таки спить і ця дівчина йому лише сниться.

Але вона надто наполегливо пропонувала йому взяти глек до рук. Юнак зробив кілька ковтків і лише тоді почав приходити до тями.

Ештон намагався пригадати, що сталося після того, як він відкрив скриньку збігів. Арніка терпляче чекала, коли до нього повернеться пам’ять. Узагалі після того, як він вдихнув той трунок, виготовлений із кореня мандрагори, то на кілька днів мав би забути все, що трапилося з ним учора ввечері. А то й геть усе — таке іноді трапляється. А він відразу пригадав її.

Дівчина не квапила Ештона. Він поволеньки пригадував «Млин», Клізі, вечір, кімнату, скриньку…

У кімнаті, ще вчора вщент заповненій кульками, було порожньо. Ештон зробив над собою ще одне зусилля й… Кімната порожня, отже, у нього майже не залишилося кульок. Отож він знову злидар. Майже як колись.

По суті, юнак не прагнув багатства, от і залишився ні з чим. У нього весь час усе не так, як у інших. Що за життя тепер його чекає? Як же сестра, Джон? Що буде з ними? Арніка… Хто така Арніка? Ні, тут щось не так… Тому що Арніка…

Зараз вона тут, поруч. Чомусь дивиться на нього зі співчуттям, наче на хворого. Узагалі-то вона має слушність. Ештон досить кепсько почувається після… Пригоди? Так, пригоди, бо якщо скласти докупи те, що він пригадав, і те, що сьогодні побачив, стає геть паскудно. Поряд із ним лежав його наплічник і лічив невеличкі нерівномірні кульки Ештонових думок, що похапцем залітали туди.

Заради чого йому стільки разів доводилося ризикувати? Він щоразу міг переправляти більше кульок сестрі. Можливо, тоді все було б інакше?..

Ештон відвернувся до стіни. Його муляла якась думка. Зрештою, це для нього нормально: він постійно чогось не розуміє. Але коли йому ставало дуже кепсько, як зараз, юнак завжди, принаймні від того часу, коли пам’ятав себе, залишався сам. А сьогодні поруч із ним Арніка.

— Чому ти тут? — спитав дівчину.

— Я пообіцяла тобі допомогти, — тихо нагадала вона.

Невже Арніка думає, що він геть нічого не розуміє? Що в нього зовсім бракує клепки? Що він не знає, скільки в нього було кульок у цій кімнаті? Хто встоїть проти того, щоб забрати їх собі? Вона? Оте мале дівчисько? Він гірко пхикнув і ледь не заплакав. Це на нього було зовсім не схоже. Але ж чому тоді вона ще тут? Злодюжка, яка спочатку вкрала, а потім прибігла познущатися?

— Що зі мною? — В Ештона не було сил на довгі розпитування, вони витрачалися на думки, які летіли в наплічник.

— Трунок, настояний на мандрагорі, — пояснила Арніка.

Коротко і ясно. Але ж… Хіба то можливо? Як йому вдалося так швидко оклигати й майже все пригадати?

— Я бачила, як ти відкрив скриньку, а потім… За кольором і формою випару я впізнала отруту. Ми нещодавно вчили, як це робити… як розпізнавати… І майже миттєво знайшла протиотруту. Випадково, — тихо додала вона, наче виправдовуючись.

Ні, це вже ні в які ворота не лізе! Ну й дівчисько! Спочатку «випадково» з’являється там, де вона найбільше потрібна, порошком листи притрушує. Ясна річ, той порошок до неї в торбу теж «випадково» потрапив. А вже зроблену з кореня мандрагори отруту за кольором і формою випару впізнати — то, звісно, суща дрібниця! І протиотрута в неї «випадково»! Та хто б сумнівався! Ештон кумедно невдоволено пхикнув і засопів носом. Дівчина вважає його цілковитим дурнем. І вона правильно вважає! Звісно, правильно!

Так-так-так, а хто ж тоді забрав усі його кульки? Хто? Арніка, Джон, Клізі? Йому чомусь було б легше, якби це зробив Клізі…

— Е… Ти можеш розповісти, що трапилося вчора ввечері? — Ештон усе-таки зробив над собою зусилля й делікатно запитав про те, що хвилювало його найбільше.

— Можу, якщо ти вже готовий слухати й чути.

«Ще й повчає!» — подумав хлопець, та вголос сказав, що готовий, навіть переконливо кивнув головою.

— Але спочатку я хочу запитати, звідки в тебе ці медальйон і камінь? Розкажеш?

— Медальйон ти випадково побачила? — усміхнувся Ештон до дівчини. — Він із мого минулого життя. Я проведу тебе туди, де його знайшов, якщо захочеш. Згодом. Колись. А камінь…

Ештон зняв із шиї шкіряну шворку з гладеньким і пласким сіро-зеленим каменем…

— Приймеш? — запитав, бо почепити їй на шию в нього забракло б сил, — це тобі на щастя…

Вона серйозно кивнула головою, погладила камінь, вдячно усміхнулася, надягла собі на шию й почала розповідати. Виявляється, у той момент, коли скринька мала б відкритися, її відволікло шарудіння в куті кімнати.

«Випадково»! — хотів додати Ештон, але прикусив язика, бо все-таки сподівався почути хоч якісь пояснення.

Саме тому вона опинилася від отрути на безпечній відстані. Коли скринька клацнула, Арніка озирнулася.

«Ще б пак! Саме для того, щоб визначити вид отрути, а самій бути на безпечній відстані…» — не міг заспокоїтись Ештон, але знову промовчав.

Потім дівчина побачила світло-кавовий випар, схожий на чоловічка, що стоїть заклавши ногу за ногу, і пригадала один із уроків протиотрути, які використовують під час укладання угод.

«Ще б пак!» — знову майнуло в голові, але, глянувши на Арніку, він перехотів іронізувати навіть подумки.

Дівчина тим часом розповідала, як шукала воду, щоб запити протиотруту, як тягла його з кімнати, як знайшла в нього ще одну пляшечку з протиотрутою… Часу на роздуми зовсім не було, тому їй залишалося завершити те, заради чого вони приїхали в цей будинок. Вона поскладала майже всі торбинки з кульками, щоб зібрати потрібну кількість. Зауважила, що вигідніше було віддати всі кульки відразу. Щомісяця зустрічатися з Клізі — це найгірший варіант. Він обов’язково щоразу вигадував би новий хитромудрий план, аби домогтися свого. Арніка зраділа, що кульок у кімнаті було достатньо для розрахунку. (Зрештою, саме про це писав у листі Джон). Вона віддала велику торбину, у яку вклала менші. Клізі прийняв її й обміняв на закладну на будинок, а всі присутні свідки, яких зібралося чимало, підтвердили, що саме так і було… Усіх формальностей було дотримано, документи підписано. Залишилося тільки оголосити про оборудку на одній зі щотижневих зустрічей укладачів угод — і все, справа завершена! Радіючи, що все вдалося, Арніка нарешті випровадила ненависного їй Клізі, із вдячністю попрощалася з тими, хто погодився підтримати їх і чекала того моменту, коли стан Ештона покращиться…

«Зараз заплачу від замилування, — глузував Ештон, слухаючи її. — Як же гарно все звучить, наче чийсь план… Наче й нема до чого прискіпатися. Але все занадто просто. Так гладесенько, як вода в озері. А разом із тим, ще й неглибоко, щоб пірнути в сказане і навіть не злякатися. Звідки вона взялася, така правильна, на мою голову?»

Певний час мовчав — збирався на силі. Йому кортіло дізнатися, де саме Арніка взяла протиотруту. Вирішив, що краще відразу розпитати, щоб не мучитися здогадами.

— Які протиотрути в тебе є зараз? — поцікавився Ештон, намагаючись звестися, але слабкість не дозволила йому це зробити.

— Їх небагато, — вона показала зо два десятки манюніх пляшечок, які й справді не займали багато місця в її торбині. Одна пляшечка, проте, була значно більша за інші, і Арніка простягла її Ештону. — А це та протиотрута, яка була в тебе. Якби не вона, ти декілька днів марно силкувався б пригадати те, що тут відбувалося. Моєї протиотрути вистачило тільки для мене.

Усе це скидалося на правду. Немає нічого неприродного в тому, що в дівчини є речі, які допомагають їй виконувати свою роботу. Ештон сам не розумів, чому так скептично ставиться до всього, що робить Арніка. Він тримав у руках документ, який не просто звільняв Джона від залежності од Клізі, а ще й засвідчував, що саме Ештон тепер має права на частину Джонового будинку. Виявляється, Арніка перевірила документ на оригінальність і доповнила його запевненнями Клізі, що вони з Джоном остаточно розрахувалися.

— Вибач за сумніви, — Ештон нарешті зрозумів, що помилявся, — я вдячний за те, що ти для мене зробила. Я не звик розраховувати на когось, тому почуваюся досить ніяково.

Арніка кивнула на знак того, що вибачення прийнято. У будинку запала тиша. Втомлена дівчина прилягла, щоби хоч трохи поспати.

«Моя… твоя пляшечка… Про що вона? Яка його пляшечка?» Ештон силкувався пригадати. Усе-таки отрута вплинула саме на його найуразливіше місце — пам’ять. І раптом він знову пригадав — дійсно, у нього ж була пляшечка з будинку, схожого на його рідний. Він поліз у кишеню наплічника, куди Арніка поклала її, і побачив, що рідини залишилося менше ніж половина. Чи можна вважати збігом, що Ештон пробрався в будинок, у якому знайшов і відкрив сховок, де разом із ключем побачив пляшечку й машинально взяв її, поклавши назад ключ? Їх занадто багато як на один день, отих збігів. Потрібна протиотрута знаходилась у будинку, куди він потрапив лише тому, що… «Ну випадково ж! Звісно, випадково!» Він подумав, що не все так просто, і таких збігів не буває… «Невже усе це сталося через Арніку? Мабуть, коли дівчина відтягала його від випарів, пляшечка просто дивом випала з кишені… Чаклунство якесь, а ще — велике щастя. Не інакше, як дід Леон постарався».

Ештон розмірковував, як просто минулося те, що його лякало. А коли говорити про дівчину… Хто він їй, що вона так йому допомагає? А з іншого боку, Арніка просто на відмінно виконала свою роботу. Він вчинив би так само, якби випала нагода. Зараз йому потрібно ще трохи відпочити, щоб відновити свої сили. Принаймні в його великій білій і колись непробивній стіні непам’яті щоразу з’являлися нові шпарини, у які дуже кортіло залізти, щоб відновити спогади про своє дитинство. А несподівана й цікава незвичайна дівчина Арніка… Вона якась особлива, юнак таких іще не зустрічав.

Сама ж Арніка в цей момент думала про Чиста і зовсім трохи про Ештона… їй дуже бракувало Чистових порад. Вчувалися його слова, сміх. А його незрівнянний проникливий погляд, яким він зустрічав клієнтів? От якби він передавався у спадок! Вона сама колись чула, що через той погляд його навіть побоювалися. Подейкували, буцімто в нього був особливий дар — поглядом виймати з людей правду. А зараз поруч із нею не Чист, а Ештон, якого хотів обдурити підступний і гидкий Клізі. Арніка скривилася. Якби не події того дня, коли не стало Чиста, вона й не звернула б уваги на юнака. І Клізі спокійнесенько здійснив би свою темну оборудку. Так, Ештон не знав Чиста, але був із ним тісно пов’язаний, бо позаочі через Джона вважався його клієнтом. Нічого дивного втому не було. Однак Арніку це зачепило, зацікавило. Тим паче, що в них із Ештоном спільний ворог, і звати його Клізі. І ворог він не тому, що завжди веде нечесну гру чи в нього погана зовнішність. Арніка відчувала, що він причетний до смерті Чиста, бо ця смерть була йому на руку. Саме це спонукало її підійти поближче до столика, втрутитись у розмову, підіграти Ештону й, зрештою, допомогти йому. У ту мить вона тішилася, що зможе перешкодити Клізі.

Зараз усе трохи складніше, але ситуація ще не критична. Арніку обурювало, що Клізі не сприймає її як рівню — он скільки вони спілкувалися, а він не сказав жодного слова мовою, якою послуговуються укладачі угод. Спілкуючись із Чистом чи його товаришем Колосом, чи з будь-ким із укладачів угод, Арніка щоразу вставляла хоч слівце, а то і фразу — так було заведено в колі укладачів. А Клізі… Що ж, його зверхність огидна, як і він сам.

Спогад Арніки. Смерть Чиста

Того дня, коли не стало Чиста, на порозі їхнього будинку несподівано з’явився Клізі. Він став вимагати, щоб Чистову сережку віддали йому. Аж шкода було дивитися на те, що з ним коїлося, коли ділок побачив у вусі Арніки дві фіолетові сережки… Вона випередила його! Клізі не тямився з люті, кричав, буцімто доведе, що дівчина не має права на жодну з них… Коли Арніка почала погрожувати оприлюднити запис їхньої розмови з будинкового думотону, він наче злякався свого нападу й запропонував забути про те, що наговорив. Натомість пообіцяв віддати за Чистову сережку все, що вона забажає. Запевнив, що сам простежить за похороном її батька. Арніка відмовилася, і тоді Клізі осатанів і кинувся до домашнього думотона. На щастя, прийшли друзі Чиста й прогнали його. Яка ж цінна була для нього ота сережка, якщо він притяг свою товсту тушу в їхній дім і ризикнув відверто висловити свою думку? А може, Клізі знав про вимкнений домашній думотон і не сподівався, що вона його увімкнула? Не сприймав її всерйоз? Із ним непросто буде воювати…

Так, дівчина не знала ще багато чого, про що мала б знати, їй потрібно розпитати дядька Колоса. Чист хотів, щоб вони були компаньйонами. Мріяв зорганізувати роботу так, щоб вони втрьох із дядьком Колосом об’єдналися й вели одночасно відразу декілька справ. Може, тоді б і брати Мелини долучилися… По щоці Арніки скотилася сльоза, вона витерла її, а за якусь мить, знесилена, заснула.

Спала недовго. Прокинулася, стривожена тишею і схвильована сном. Ештон, який мав би чатувати, дрімав. Він теж бачив доволі неспокійний сон чи то спогад. Добре, що юнак заснув — так скоріше минеться шкода, завдана отрутою. Арніка вислизнула з кімнати, щоб перевірити, чи в будинку все гаразд. Вона непокоїлася через лунку тишу. У прамісті така тиша була б неможливою — його вулицями постійно сновигали люди, а силу-силенну різноманітних звуків, що наповнювали міський простір, годі було й передати: хоркання коней, ляскіт збруї, човгання, стукіт, хрускіт, вигуки, крики, сміх, плач, розмови — усе зливалося в гомінкий гул, що посилювався вдень і стихав уночі. А тут надто тихо, тому й тривожно…

Дорога

до Палацового міста

Ештон із важким серцем залишав місто, яке майже стало його рідною домівкою. Він не знав, чи повірили йому містини, чи вважатимуть брехуном і зрадником. Із випадково почутих оповідей пам’ятав, що на поодиноких мандрівників у дорозі не чекає нічого хорошого, тому поводився обережно. Хлопець пригадав розповіді купців про те, як вони уникають численних небезпек. Зараз ці знання ставали йому в пригоді.

Звісно, Ештон не віз дорогого краму, не мав великого обозу. Його коштовностями були лише життя і свобода. Але їх також слід охороняти. Подейкували, що іноді грабіжники не просто забирають усе цінне, а й змушують пограбованих ставати крадіями. Ештон цього боявся. Якби ж то вирушити з кимось досвідченим, хто не раз подорожував із обозом, то й шлях видався б легшим. Ештон ще не вирішив, куди хоче прийти, тож покладався на інтуїцію. У потрібний момент серце йому підкаже: саме тут треба зупинитися й спробувати почати знову довіряти людям.

На третій день блукань він побачив двох чоловіків, що прямували туди ж, куди й він. Вони йшли доволі швидко, напевно, поспішали. Ештон зрадів і щосили кинувся навздогін. Через високі трави він постійно втрачав їх із поля зору. Тоді підстрибував, витягав шию, прислухався. Сам не знав, як йому вдалося їх не загубити, точніше, не загубитися серед тих трав самому. Хтось ніби вів його по тому квітучому полю. Може, то були всі добрі справи, які хлопець щодня робив у попередньому містечку? Він наздогнав мандрівників аж надвечір.

Одяг і розмови, які вони вели, свідчили про наближеність до Правителя. Дорогою на них напали розбійники, вони втратили коней. Ештон гмикнув: якщо вже таких здорованів обібрали, що скоїли б із ним? На позір, що в нього можна забрати? Єдиний його скарб — свобода. Та й це немало, бо свобода — справжнє багатство в усіх світах і в усі часи.

— Здається, ми не встигнемо потрапити в Палацове місто завтра до закриття брами, — сказав один із подорожніх, вищий і молодший. Він був одягнений у темний добре припасований одяг. Високі чоботи сягали колін, а накидку, яку він щойно скинув, щоб лягти на траву, підперезував широченний, майстерно виплетений пасок.

Ештон лежав неподалік і тепер радів високій траві: у ній він може легко заховатися. Протягом усієї подорожі трави були для нього великою морокою: плуталися поміж ніг, боляче хльоскали по руках і всьому тілу. Зате зараз вони стали його найкращим сховком і дозволяли почути розмови подорожніх, не видаючи себе.

Старший товариш у відповідь поскаржився:

— А мене, друже, утомила ця спека! Не переймайся, завтра по нас вишлють загін. Добре, що хоч листа не поцупили.

Його накидка сягала ледь не до п’ят, а чоботи були значно нижчі, ніж у товариша. Одяг був темний, але трохи вільніший. Він підперізувався аж двома пасками, але не такими широкими, як у його молодого супутника.

— Про це краще мовчати! — молодший сперся на лікті й роззирнувся. Він пильно розглядав траву, уважно прислухаючись до її шелестіння. — Ми зобов’язані довезти його, але не треба щоразу про це згадувати, бо й трава має вуха.

Чужинці зачарували Ештона. У тому містечку, звідки прямував хлопець, ніхто так елегантно не одягався. 1 ніхто так красиво не висловлювався. Ось, наприклад, кравець, який шив йому одяг, полюбляв примовляти: «За повсякденними клопотами минають дні за днями, і вони схожі». Один із тих, за ким стежив Ештон, натомість сказав би таке: «Дні схожі, як листочки верби, яка росте біля покинутого палацу». А може, висловився би ще гарніше. Навчитись би так розмовляти! Але вони говорили не про вербу й не про покинутий палац. Подорожні говорили про Правителя. Досі про нього Ештону доводилося чути різне. Через містечко, де він мешкав, проїжджало багато мандрівників, охочих до балачок. Вони й розповідали всілякі історії — правдиві й не дуже. А оці двоє говорили про Правителя пошепки, бо не хотіли, щоб їхню розмову хтось почув. Тому хлопець уважно спостерігав за тими, з ким планував продовжити подорож і хто, судячи з розмови, знав самого Правителя.

Володіння Правителя складалися з дев’яти автономних країв, які жили своїми інтересами й пишалися власною історією. У кожного краю було так мало спільного з іншими, що важко було зрозуміти, чому вони всі опинилися під владою однієї людини. Проте завдяки багатьом відмінностям між автономіями процвітала торгівля. Ринки одночасно поповнювалися новими товарами відразу в усіх краях. Злагодженість досягалася завдяки вогнекрилам, які могли легко подорожувати світами й краями. Для них майже не існувало перепон, вони збирали думки таємничим способом і були покликані зберігати владу Правителя там, де це було потрібно. Але не тільки вогнекрили пильнували єдність країв.

Якось від мандрівника, що гостював у їхньому містечку, Ештон почув легенду про дев’ять палаців у дев’яти краях Правителя, які з’єднувалися між собою таємними підземними переходами. Подейкували, що лад та спокій у них стережуть непереможні квадроси, віддані Правителю.

Існує дев’ять загонів, кожен із яких складається з чотирьох воїнів. Навесні квадроси обирають край, у якому житимуть протягом року. В одному краї може перебувати лише один загін, вони не можуть двічі поспіль опинятися в тому самому місці. Квадроси маскуються під звичайних мешканців, розчиняються в натовпі пересічних людей. Можуть працювати пекарями чи кравцями, мандрувати, наче купці, навчати дітей, замітати вулиці… Наприкінці року всі воїни збираються докупи на сходини, обговорюють побачене та пережите. І негативні, і позитивні враження записуються у звіт, який доправляється Правителю. Ештон чув, що для підтвердження своїх вражень кожен квадрос приносить наплічник із найважливішими, на його погляд, думками й настроями мешканців, які Правитель час від часу уважно прослуховував. Квадросів ніхто ніколи не бачив, а може, просто не міг упізнати, бо зовні вони нічим не вирізнялися. Хіба що ловці думок, отримавши якесь особливе, спеціальне замовлення, губилися в здогадках, хто перед ними — дивак, брат-ловець чи квадрос.

Ештон навіть уявити не міг, що він може ось так просто, посеред поля, зустріти ловців чи квадросів. Кожен із них (подейкують) належить до шанованого давнього роду, кожен допомагає Правителеві. Квадроси не ворогують із вогнекрилами, позаяк мають свої обов’язки, які слід неухильно виконувати. Квадроси повинні наглядали за краями, Вогнекрили — за світами: Нижнім, Верхнім, Темним, Світлим. Подорожі світами небезпечні. «Небезпек там хоч греблю гати», — сказав би мірошник.

Ештон дослухався до тихої розмови й дедалі більше переконувався в тому, що зустрів ловців або квадросів. Знати декілька легенд про них — одне, а зустрітися в чистому полі — то геть інше. Хлопець спіймав себе на думці, що хотів би бути схожим на них. Мабуть, цікаво щороку бувати в новому краї, знайомитися з новими людьми, які думають, що ти звичайний, що в тобі нема нічого особливого, а самому добре усвідомлювати, що це не так. Певно, цікаво збивати людей із пантелику. Хай би собі думали, що хочуть. А він, Ештон, дивився б на них і передбачав би їхню долю… (Деякі легенди значно перебільшували силу й могутність ловців і квадросів, та Ештон тоді про це не знав). Розкривши рота, ледь дихаючи від хвилювання, хлопець прислухався до розмови і мріяв про те, що якби він був квадросом, то точно переміг би тих, через кого покинув своє ластів’їне гніздечко.

Біля Ештона вже вкотре за сьогодні пролітали якісь дивні створіння — чи то бджоли, чи то якісь комахи з кольоровими крильцями, що виблискували на сонці. Може, він і не звернув би на них уваги, та летіли вони саме в бік двох мандрівників.

Подорожні тим часом вийняли з наплічників якусь незнану Ештону їжу й смакували нею. Молодший і далі говорив якось по-чудернацьки, гладив трави, зробив декілька кіл навколо старшого, то присідав, то підіймався, наче виглядав когось.

Ештон надламав окраєць хлібини й став задумливо жувати. Раптом у нього майнула думка, що в цих двох немає нічого дивного, окрім чудернацького одягу й гарних слів. Та й чи квадроси це? Їх тільки двоє, а мало б бути четверо. Та й що їм робити в полі? Ештон чув, що таємними підземними переходами вони миттю дістались би туди, куди хотіли. На якусь мить чоловіки здалися йому безпечнішими, ніж немовлята. От він, Ештон, поруч, а вони й у вус не дмуть, як говорив пекар дядько Мартин.

І раптом:

— Агов, юначе! Ти ще довго ховатимешся в траві? Ти ж не ящірка, — почув над собою. Задер голову і побачив, що над ним схилився молодший із тих двох, за якими він слідкував.

— Мир вам, — промимрив Ештон, але, зустрівшись із глузливо-задерикуватим поглядом мандрівника, затнувся.

Хотів стати на рівні ноги, але той, хто до нього звернувся, смикнув його за рукав:

— Якщо ти не кущ калини, то не підіймайся на повний ріст.

— Мир і тобі, хлопче. Хто ти, звідки й куди прямуєш, чому до нас прибився? — старший розпитував без особливих церемоній.

«Розповідати доведеться довго, питати легше», — подумав Ештон.

Декілька барвистих маленьких кульок пролетіли біля них і гулькнули в різнотрав’я. Ештону не дуже хотілося про себе розповідати. Він і не робив би цього, але погляд старшого квадроса був хоч і м’який, та водночас наполегливо-проникливий. І хлопчині враз закортіло дізнатися в мандрівників, чи не знають вони способу повернути втрачену пам’ять. Ештон таки вирішив розповісти про все, що з ним трапилося відтоді, як опинився в саду під лавою. Він розказав майже все, що пам’ятав. Не зізнався тільки про кульки, які застрибували час від часу в невидимий браслет на зап’ясті його лівиці.

Нові знайомі слухали уважно. Старший пильно роздивлявся хлопця, а в голосі молодшого іронія змінилася на жалість. Але Ештон не хотів, щоб йому співчували, бо щиро вважав, що йому дуже пощастило. Хтозна, де він жив до того, як утратив пам’ять? Ким був? Та юнак почав своє життя з нуля і зараз упевнений, шо все найгірше позаду, що він упорається з усім, що чекає його.

Коли розповідь завершилася, молодший, який назвався Терном, став умовляти старшого, Гліба, прийняти Ештона до товариства. Гліб потягнув Терна вбік. Дорогою він сердито бурчав, мовляв, хто поручиться, що це не хитрощі і розповідь хлопця — не чийсь підступ?

Далі Ештон не чув, про що вони розмовляють, але зумів ухопити головне. З гіркотою усвідомив, що Гліб йому не довіряє. Чому? Юнак і справді був чесний перед ними. Але кожен має право на сумніви.

Вочевидь, Терн вичерпав усі аргументи на користь Ештона, бо, судячи з почутого, Гліб уперто наполягав на своєму:

— Шпигун… тягар… небезпечно… Ти несповна розуму?.. Наче з-під землі виріс…

Урешті-решт Ештона це розізлило. Він не вважав себе гіршим за будь-кого, хай навіть то будуть ловці чи квадроси. Подумаєш, знайшлися важливі персони! Бачте, скільки сперечаються! А може, не такі вже вони й важливі? А може, він у тисячу разів важливіший за них? І взагалі, він до гурту не просився, міг спостерігати за ними й на відстані. Вони ж самі його зачепили. Допитали, а про себе — анічичирк! Хоч би з чемності розповіли бодай щось.

Можливо, вони ще довго сперечалися би, та Ештону набридло бубоніння і він підійшов до них, щоб сказати, що не збирається нав’язувати свою компанію. Аж раптом хлопець побачив у розкритому наплічнику Терна багато-багато барвистих кульок, схожих на ті, які він носив у своєму браслеті.

Ештон подумки вилаявся: «От телепень! Так он що пролітало сьогодні повз мене. То вони такі, як я, зі схожими фокусами!».

Терн і Гліб уважно дивилися на хлопця. Терн зі співчуттям, а Гліб — украй невдоволено.

— Зранку ми попрощаємося, — гордовито почав Ештон, — тому я хотів би почути, хто ви такі, звідкіля йдете і що вас примусило блукати степом?

Терн і Гліб перезирнулися й розреготалися. Ештон спочатку кліпав очима, потім усміхнувся, а за мить і сам долучився до їхнього дружнього сміху. Гліб, насміявшись, відійшов на декілька кроків, хвильку постояв, а потім мовчки махнув рукою, наче відмахнувся від чогось набридливого й настирного. Терн аж засяяв.

— Так би давно!.. — сказав він. — Тобто я хотів сказати, що, як на мене, ми про це не пошкодуємо, — тут-таки виправився й потягнув Ештона за собою, не даючи Глібу передумати й на ходу пояснюючи хлопцеві, що насправді Гліб хороший, тільки занадто переймається через безпеку.

— Захист постав, — буркнув Гліб, удаючи, ніби сердиться. Сам він відійшов і, щось шукаючи в наплічнику, замугикав якусь пісню, яка починалася словами «Бо колір твоєї щирості волошковий…».

— Насправді він не сердиться, — розповідав балакучий Терн. — Він перший тебе помітив і зацікавився тобою. Ти не схожий на тих, із ким можна перетнутись у цих краях. Твоя історія якась нереальна, але я знаю, що ти сказав правду. І Гліб знає, він вірить тобі. Он навіть про колір щирості заспівав.

Гліб тим часом вийняв зі свого наплічника пістоль із чотирма кінцівками, на які було насаджено чотири довгасті штирі. Усередині, у чотирикутному заглибленні, Ештон помітив ретельно скручену зелену тканину, мотузками прикріплену до чотирьох кінцівок.

— Для чого це? Що це за така дивна зброя?

— Не завжди приємно ночувати просто неба, чи не так? — спокійно запитав Гліб. — От ми з Терном зараз про це й подбаємо.

Ештон стенув плечима:

— Як? Ми так далеко від будь-якого поселення, що навіть із горбка його не бачимо. Що, хатину за мить збудуєте? — хлопець навіть образився на спокійну інтонацію Гліба, бо сприйняв його слова за іронію.

Гліб крутив у руках пістоль, щось підкручував у ньому, а Епігона попросив залізти на найближче дерево, узявши мотузку.

«Хоч на дереві спатиму, а не в траві, як вони… А пихи стільки!» — думав Ештон, за вказівкою Гліба підтягуючи дивну зброю до себе.

Гліб чомусь усміхався, а Терн підспівував:

Бо колір твоєї щирості волошковий,

Як очі коханої, що задивляються на тебе з жита,

Як вода, яку п’єш щодня, щоб утамувати спрагу,

Як правда, за яку борешся, бо іншої не буде,

Як небесне покривало, яким мати огортає тебе

Від краплини початку й до потоку кінця,

Який стане початком…

Ештон тим часом уже крутив пістоль у руках:

— Що далі? — звернуся він до Гліба.

— Бачиш наші наплічники? — запитав Гліб і, не чекаючи відповіді, повів далі: — Візьми пістоль так, як я щойно, притримуючи за руків’я. Саме так! А тепер спрямуй його в бік наплічників.

Ештон націлився, але Гліб його підправив:

— Якби ще й покрутив його в руках так, щоб чотири кути рівномірніше «дивилися» донизу… Вправо, ні-ні, догори лівий кут, о-о-о-о, а тепер опускай. Ось так! А зараз натисни на гачок, та дивись, тримай міцно, щоб руків’я не випало, бо таке інколи трапляється з незвички.

Ештон терпляче виконував усі вказівки, не розуміючи, до чого все це приведе. Нарешті вистрілив, і штирі розлетілися в різні боки й устромилися в землю. Цупка тканина розкрилася, накрила наплічники й упала додолу.

— Непогано, як на перший раз, — похвалив хлопця Гліб, — ти свою роботу виконав, тепер ми з Терном трохи попрацюємо.

Вони завантажили в невеликий циліндр кульки з Тернового наплічника, і тканина стала потроху підійматися, допоки не утворила напівкруглий купол. Поки Ештон злазив із дерева, зелений намет уже був готовий.

— Ось наш прихисток на цю ніч, ходімо! — і Гліб, задоволено усміхаючись, пригнувся і зайшов до шатра. Слідом за ним поспішив Терн. Ештон теж не чекав повторного запрошення.

Усередині було не надто просторо, але місця вистачило б, щоб розмістити ще двох-трьох осіб. Тож Глібу таки вдалося здивувати хлопця.

«Цікаво, чи я колись бачив щось подібне? — запитав себе Ештон, але білий мур у його голові, який не пропускав крізь себе спогади, стояв міцно. — Не можу пригадати… То й нехай. Усе одно кожен мур колись упаде, якщо є хтось, хто розхитує його».

Терн знову замугикав «Бо колір твоєї щирості волошковий…». А от Гліб був не вельми балакучий. Він вийшов назовні «ставити захист», за його словами, а після того, як повернувся до намету, майже відразу заснув. Ештонові не спалося. Він планував якнайбільше розпитати своїх нових знайомих про місто, до якого вони прямують, про краї, які їм довелося відвідати. Але Терн теж укладався спати, тож хлопцеві довелося змиритися з тим, що сьогодні він нічого не дізнається про тих, із ким опинився під одним дахом.

Ештон дав собі слово зранку розпитати Терна і Гліба про мету, яка чекала на них у Палацовому місті. А от про те, що знає про лист, який вони везуть із собою, вирішив поки помовчати. Із тим і заснув…

Арніка

в Джоновому будинку

Арніка пройшлася коридорами будинку. Він видався дівчині якимось чудернацьким: досі нічого подібного вона не бачила.

«Мабуть, тут мешкав геть божевільний архітектор», — подумала Арніка.

Дивно, але їй тут усе подобалося, і відчуття тривоги, що спочатку охопило її, кудись зникло. Захотілося розпитати про те, чий це будинок, дізнатися його історію. Дівчині здавалося, що такий дім обов’язково має власну історію і, звісно, таємницю. Але тоді, вочевидь, і її почнуть допитувати… І їй доведеться розповісти про себе, Чиста та його передчасну смерть. Чи хотіла б вона цього? Поки що ні.

Арніка зітхнула. Вона вміє знаходити ворогів. Тепер ось надбала найзапеклішого.

Клізі їй ніколи не пробачить зриву такої угоди. І тому треба убезпечитися, та як? Насамперед сходити до дядька Колоса. І про сережки розпитати докладніше, і про те, чого варто остерігатися й чого чекати від Клізі.

Як їй бракує Чиста! У нього була відповідь на кожне запитання. Він розклав би всю ситуацію по поличках. У дитинстві Арніка любила гратися в цю гру. Гра доволі проста й потребує мінімальної фантазії і максимального терпіння, у неї вона часто грала з Чистом. Інколи той піддавався, і дівчинка вигравала. Раділа неймовірно! Навчилася грати тоді, коли вони вдвох раптово переїхали в край Плаїв на весь рік. Тепер вона розуміє, що Чист тоді відчув серйозну небезпеку, тому вони так поспіхом залишили місто. А для неї це була лишень весела пригода.

У грі все просто: вигадується або пригадується якась проблема, наприклад зруйнована собача будка (відчахнута гілка дерева, висохлий листок, сльозина, що котиться по щоці, відчинені двері тощо). Потрібно виокремити всіх, кому ця будка могла бути цікавою, кому вона заважала, дратувала, хто, що й коли про неї говорив, хто через неї перечепився та навіть усіх, кому чимось не догодив господар собаки — їх теж потрібно врахувати. Потім усіх записаних слід розділити на три групи. У першу виокремлюють найімовірніших винуватців, у другу — тих, хто міг бути причетний, у третю — хто не міг цього зробити. Усі особи отримують номери: один, два, три… Далі картки з іменами людей виймаються, і для кожного вигадується виправдання. Картки тих, чиє виправдання здається непереконливим, відкладаються окремо від тих, чия непричетність очевидна. Коли перебрані картки опиняються у двох скриньках, пильніше розглядають тих, хто був у першому та другому списках і чиї картки опинились у скриньці серед тих, до кого нема довіри. Зазвичай на цьому етапі гри винуватець обов’язково знаходиться.

Зараз винуватець очевидний — це Клізі, його навіть не потрібно записувати в картку. Але очевидним є й те, що сам він не міг би зайти так далеко. Хоч і слабохарактерний, він занадто любить почесті та славу. Хто їх йому може забезпечити?

Тільки хтось значно сильніший і значиміший від нього. Ештонова справа показала, до якої ницості ділок може дійти. Тепер Клізі зліший, тож небезпечніший. Він захоче реваншу, тому намагатиметься задіяти всі сили, щоб ні вона, ні Ештон більше не стали йому на перешкоді. Від мстивого Клізі тепер варто чекати будь-яких підступів. Що ж, ігри закінчилися… Якби цей рік Арніка провела вдома, то знала б про всі зміни, що тут трапилися. Їй якнайскоріше слід зустрітися з дядьком Колосом чи з братами Мелинами. Вони мають знати, що відбувається в місті. Можуть знати й про те, над чим працював Чист перед її приїздом. Їм якомога швидше потрібно йти із цього будинку з м’якою слухняною травою, що встеляла його розкішним килимом. Потрібно порадитися з Колосом, розпитати його.

Арніка навчилася ухвалювати самостійні рішення ще в школі у Палацовому місті. Тут, удома, вона звикла слухати мудрі поради Чиста, звикла до підтримки, та іноді забувала про те, що все може вирішити сама. Навіть не так. Коли Чист давав їй самостійну справу й щось радив, їй хотілося зробити все по-своєму. А тепер, коли його не стало, вона готова була вдень і вночі вислуховувати його поради. Без Чиста дім спорожнів, життя полетіло шкереберть… Тільки зараз Арніка відчула, як важливо для неї мати рідну душу, знати, що, хай далеко, є хтось, до кого можна прийти й завжди отримати те, чого потребуєш.

Дівчина обігнула колону, сповільнила крок, ідучи через вітальню, і нарешті звернула коридором до кімнатки, де дрімав Ештон.

Нічна розмова

Напевно, спав він недовго. Прокинувся від незрозумілого шарудіння й голосів. Спочатку подумав, що то Гліб із Терном розмовляють, але за мить зрозумів, що голоси незнайомі. Ештон прислухався, дивуючись, хто міг бути так близько від них? Було ледь чутно, як щось легке й невагоме летить від хлопця в напрямку Терна. Це, напевно, те, що Терн носив у наплічнику, такі ж кульки, які залітали в невидимий браслет на Ештоновому лівому зап’ястку. Але це дрібниці. Хлопця зараз більше цікавила тиха розмова. Говорили двоє. І розмовляли вони про Терна і Гліба! Це ж треба! Спочатку Ештон навіть хотів розбудити своїх знайомих, бо подумав, що то, можливо, їхні друзі. Ті, з якими вони везли лист і які загубилися в дорозі. Але відразу ж передумав. Можливо, усе геть не так?

— Як гадаєш, далеко Гліб із Терном відірвалися? — спитав перший незнайомець.

— Та нє! Ми їх завтра наздоженемо. Усе буде в нормі. Побачиш. Необережність і довірливість Терна нам тілько на руку. Пересваримо їх між собою, а тоді… Вони поєдинчо ніц не варті, — відповів другий, трохи хрипкий голос.

— Це ти винен, що ми затрималися, — докоряв перший. — Зрештою, то, напевно, краще. Бо якби ми виїхали вчасно, то вже зробили б те, що мали, і мусили їхати назад краєм Плаїв.

— Ага! Точно! Ми могли б! Але не хотілось би. Не подобається мені той край, не для мене то, — хрипкий голос вчувався так близько, і Ештон подумав, що їхній сховок от-от викриють, — там ніколи не знаєш, кого зустрінеш. А ще там таке відчуття, ніби ти і ловець, і здобич. Дотепер не розумію, чо Гліб передумав їхати через Плаїв край. Подейкують, він тамтешній, там народився, — голос неприємно захихотів, — а ми могли б допомогти йому залишитися там назавше.

— Ти недооцінюєш Гліба. Він сильний суперник, — сказав перший голос. — У змаганнях наші сили завжди були рівні. І мені кортить змінити цю рівність на свою користь.

Ештон вирішив, що час розбудити Терна або Гліба. Але він злякався, що може щось зачепити, коли вставатиме в темряві, а галас у цій халепі зайвий.

— Але в нас є перевага, і то суттєва! Ми знаємо, шо вони наші вороги, бо давно хочемо їх знищити, — голос аж зашипів, і хлопцеві стало моторошно, — а вони, телепні, у разі чого захищатимуть нас, як друзів.

— Перевага є, — голос віддалявся, — але другий маг хоче ловців…

Ештон нашорошив вуха, але так і не почув, чого хоче якийсь там другий маг. Якщо він не перший, то, отже, слабший. Знати б ще бажання першого мага.

А раптом і перший теж проти Гліба і Терна? «Кому вони так насолили?» — спитав би знайомий пекар. Просторий безкінечний степ довкола… І, здається, у ньому майже немає людей. Точніше, є лише двійко, яких Ештон вважає супутниками, і ще двоє, яких він навіть не бачив, тільки чув, і які ненавидять Гліба та Терна, хоча ті вважають їх товаришами. Ох, є ще другий маг. Ледве не проґавив. Отже, троє проти двох. Але ж ще є він, Ештон! Отже, сили рівні.

Хлопця збентежила нічна пригода. Він напружено думав, розповідати про почуте чи промовчати. У тиші літали мініатюрні барвисті бджілки, комашки… чи кульки, а на душі було неспокійно. Ештон був захищений чарівним наметом із зеленим куполом. До того ж поруч — двоє сильних квадросів-воїнів, які використовують цікавенні пристрої. Але чому тоді він відчуває незахищеність, набагато сильнішу від тієї, коли самотою ночував у полі?

Голоси чужинців геть стихли. Отже, вони пішли. І можна не хвилюватися, що його хтось почує, якщо він завовтузиться. Ештон таки вирішив розбудити Терна й розповісти про нічну пригоду.

— Терне, прокинься! — хлопець вважав, що будить Терна, та насправді розбудив Гліба.

— Ти чому не спиш? Щось трапилося? Поганий сон? — спросоння бурмотів Гліб, але, коли Ештон запитав, чи той із краю Плаїв, умить прокинувся.

— Звідкіля ти це знаєш? Хто ти, хлопче, насправді такий?

Ештон зітхнув і слово в слово передав щойно почуту розмову. Але він не просто оповідав, а й перепитував, хто такий маг, що роблять ловці, скільки тих магів насправді, який стосунок до них мають вони з Терном…

Гліб відповідав спокійно і розважливо. Напевно, він аж тепер повірив Ештону. Місто, до якого вони прямують, є столицею всіх країв. Саме в ньому Правитель проводить найбільше часу. З нього можна найлегше потрапити в інші світи, тому там прагнуть жити ті, хто займається наукою, хто планує розгадати всі таємниці техніки. Подейкують, що вхід до нього дозволений не кожному. Місто магів, вогнекрилів, квадросів, ловців… Місто тих, хто може похвалитися давнім родоводом, хто походить із верхніх чи вершинних… Місто, що дає шанс кожному перейти на вищий рівень, що збільшує можливості, розбиває надії, ховає в собі загадки минулого, плекає майбутнє… Наче магніт, притягує до себе і людей високого польоту, і тих, хто, навіть маючи заборону залишати нижні світи, усіма правдами й неправдами хоче сюди потрапити.

Слухаючи оповіді Гліба, Ештон нарешті зрозумів, що йому потрібно йти саме в Палацове місто. Це ж очевидно! Як багато хоче дізнатися позбавлений пам’яті! Звички, уподобання, інтереси — у хлопця їх наче й не було. У нього це все забрали, грубо й відразу. Болісно і прикро. Ештон прагнув усе згадати. Він піде в Палацове місто і, можливо, саме там поверне собі спогади про колишнє життя.

Увійти до Палацового міста могли лише обрані. Гліб розповів йому про це, як і про те, що вони з Терном від народження могли увійти в місто без перепон. А Ештон? О, тоді юнак навіть не задумувався, наскільки йому пощастило, що місто, у якому він опинився без пам’яті, майже безмовним, виявилося вільним, відкритим для всіх, гостинним навіть до чужинців. Звісно, якби до нього повернулася пам’ять, він би поводився обережніше. Але тоді хлопець ще не дуже знався на особливостях входження до міст. Ним керувала віра в диво й бажання знайти себе в цьому світі. А якщо пощастить, то, може, і в інших світах теж. Коли Гліб запитав, чи давно Ештон був у Палацовому місті, хлопець не знав, що відповісти. Він не міг пригадати, чи взагалі колись там бував.

— Після твоєї розповіді я вважаю, що нам із Терном таки треба було б піти в край Плаїв і перевірити, наскільки тепло нас там зустрінуть. Але наразі маємо важливішу справу. Та й тобі, як бачу, хочеться дізнатися про своє минуле. Палацове місто немале, тож навряд чи можна сподіватися, що хтось тебе впізнає. Але я не очікував, що ті, на кого ми чекали й на кого розраховували, нас зрадять. Отже, хто хоче миру, готуйся до війни! Маємо невеличку справу, яку хотіли б залагодити саме в Палацовому місті. Досі я не був певен, чи можна тобі довіряти. Сподіваюся, я не пошкодую про те, шо таки вирішив прийняти тебе до товариства. Тобі буде нелегко, та, надіюся, упораєшся, встигатимеш за нами.

— У Палацовому місті діє потрійна система захисту, — вів далі Гліб. — Спочатку потрібно пройти через першу огорожу. Туди пропускають усіх, хто чимось торгує, а також тих, хто має особливий допуск. Зважаючи на те, що ти розповів, нам не можна залишатися надовго між першою і другою огорожами, тому спробуємо якомога швидше підійти до другого поста. Але в жодному разі не потрібно бігти чи надто поспішати, бо охороні це може здатися підозрілим. Отже, запам’ятай — іти слід спокійно й упевнено. Нам не треба привертати до себе зайвої уваги. Найважливіше — пройти третій контроль. Він найцікавіший, позаяк…

Гліб на мить замовк, зацікавлено оглянув юнака з ніг до голови, а потім додав:

— Завтра ми таки дізнаємося, бував ти в Палацовому місті чи ні.

Ештон захвилювався. Палацове місто надавало багато шансів і можливостей. У ньому можна знайти потрібного Вчителя і, що не менш важливо, правильно обрати свій майбутній шлях. Хлопець усвідомлював, що міг би опанувати будь-яку професію з тих, якими займалися мешканці того містечка, із якого він зараз ішов. Але не відчував себе ні кравцем, ні шевцем, ні пекарем… Він хотів віднайти власний талант, загублену сутність, відновити втрачену пам’ять, пригадати, ким був чи ким хотів стати. Якщо він зможе увійти до цього міста, то до переліку його перемог додасться ще одна. У серці зажевріла вдячність до Гліба за те, що той пояснив, як потрібно поводитися. Що ж, Ештон не поспішатиме і не сповільнюватиме їх. Аж ніяк не хочеться затриматися поміж першим і другим захисними мурами міста. З думкою про завтрашній день хлопець заснув. Йому снилися невідомі мури, покинута в попередньому місті домівка та безликі люди, які планували зашкодити Глібу і Терну.

Ештону здавалося, що його розбудили відразу, щойно він заснув. Сіріло, ранкова волога пробиралася під одяг, примушуючи ловити дрижаки. Гліб виглядав задоволеним і, підморгнувши Ештону і Терну, заповзявся складати їхній чудернацький тимчасовий прихисток. Хлопець охоче допомагав, а от Терн, як і звечора, не виявляв особливої зацікавленості до всього, що робили його супутники. Він копирсався біля свого наплічника: перебирав маленькі кульки, уважно розглядав їх і розкладав у різні кишені. Ештон не розумів, навіщо дорослий чоловік займається такими дрібницями, коли, на його думку, важливішою на той момент була зовсім інша робота.

— Я готовий, — нарешті повідомив Терн, припинивши перебирати свої кульки. — Допомогти вам?

— Ні, не треба, ми впоралися, — Гліб саме вкладав до свого наплічника складені речі.

— Тоді рушаймо, — відкарбував Терн, — ми мусимо встигнути.

Було сиро й холодно. Гліб із Терном рухалися швидко, щоб відійти подалі від місця ночівлі. Ештон розумів їх. Кому б хотілося зустріти в дорозі ворогів? Отож-бо й воно! Як міг, поспішав за новими друзями, щоб нітрохи їх не затримати. Попереду крокував Гліб, праворуч від нього на певній віддалі йшов Терн, а Ештон прямував останнім.

Найзручніше йти було, звісно, Терну. Рослий і спритний, він легко ступав по траві у своїх високих чоботах, а довгий плащ збивав росу й не давав їй потрапити за халяви. Чоботи Гліба, хоч і трохи коротші за Тернові, були так чітко припасовані, що йому роса не дошкуляла. Ештон же, хоч і пишався своїм новим одягом, зрозумів, наскільки той незручний для подібних мандрівок. Високі мокрі трави уповільнювали ходу, одяг набрався вологи, а чоботи так промокли, що кожен наступний крок дошкуляв хлопцеві більше, ніж попередній. Він стомився так, що вже навіть не зважав на те, що зійшло сонце й трохи потеплішало. Гліб час від часу озирався, щоби переконатися, що юнак не надто відстав. Ештон знесилився. Іншим разом він перечекав би, поки підсохне роса, та й сам ішов би не так швидко. Але зараз йому хотілося довести, що він може йти нарівні із супутниками. Нарешті Гліб, який очолював похід, змилосердився й оголосив привал. Ештон, мов підкошений, упав у траву. А Гліб із Терном почали тихенько радитися.

— Малому треба поставити вловлювач, — переконував Терн.

— Він навіть не знає, що це таке, — опирався Гліб. — І ще: ти мусиш визнати, що він нас затримує. Запізнення може надто дорого нам коштувати.

— Але ж він знає наші імена і, хай там що, таки щось про нас думає. Мені вдається все перехоплювати, та що ближче до міста, то робити це стане дедалі важче. Хто гарантує, що хтось інший не перехопить те, що не встигну я?

Гліб озирнувся на Ештона.

— От морока! Ти маєш рацію. — Він підправив пасок, декілька разів пригладив волосся, наче це допомагало йому краще зосередитися, і розпорядився: — Тимчасово віддай йому свій малий запасний наплічник.

Поки Терн виймав для Ештона наплічник, Гліб звернув його увагу на взуття хлопця:

— І як же він ітиме далі?

Гліб зняв із хлопця чоботи, і вони з Терном знову відійшли на коротку нараду. Ештон дивився на свої ноги, але стійко терпів біль. По невдоволеному Терновому обличчю хлопець зрозумів, що цього разу той Гліба не переконав.

— Хлопче, ми не зможемо йти з тобою далі, як планували. Ти поволі дійдеш до міста й сам або приєднаєшся до когось, як ото до нас… — Гліб на мить замислився і простягнув йому невеликий наплічник, схожий на ті, що були в них із Терном, тільки вполовину менший, — це тобі подарунок від нас. Складатимеш речі.

Юнак подякував за подарунок, і на його очах виступили сльози. Терн навіщось приніс браслет, схожий на той, що вже був у Ештона на зап’ясті, і, мабуть, хотів одягти його хлопцеві на руку, але не зробив цього.

— Глібе, ти це бачив? — Терн вказав на Ештонове зап’ястя.

Юнаку не зовсім сподобалося, що вони так безцеремонно розглядають його напіврозкритий браслет.

— Знак бачиш? — Терн тицяв Ештоновою рукою ледь не під ніс Глібу так, наче вона була сама по собі, а хлопець був її додатком.

— Ти бачиш кульки? — очі Гліба розширилися, а голос видавав величезне збентеження.

«Еге ж, бачу, а хто ж їх не бачить?» — з іронією хотів перепитати Ештон, розуміючи, що невдовзі залишиться в полі сам, а вони підуть в омріяне місто без нього. Замість того просто, ледь стримуючи сльози, ствердно кивнув головою.

— І які вони? — перепитав Терн.

— Які-які? Як мухи — маленькі, різнокольорові, — шмигнув носом хлопець.

Гліб і Терн уважно подивилися на Ештона — той аж зіщулився. Він не все розповів їм, але, з іншого боку, вони теж не довірили хлопцеві й частини того, що знають. Терн зиркнув на Гліба, запустив руку у свій наплічник, вивудив з нього декілька кульок, викинув зайві, зачерпнув іще раз, щоб знайти потрібні та заклав їх до Ештонового браслета, який тихенько клацнув і став невидимим. Терн із Глібом мовчки перезирнулися й почали швидко збиратися.

Потім Гліб натер ногу хлопця якоюсь маззю, і біль став потроху вщухати. Терн накрутив на змащену маззю ногу тканину й натяг чобіт, наче Ештон був безпомічне немовля. Гліб, намастивши другу ногу хлопця, передав Терну тканину і другий чобіт, а сам хутко прилаштовував лямки на Ештоновому наплічнику. У рекордно короткий час хлопець уже стояв на ногах.

— Готовий іти далі? — бадьоро спитав Гліб, наче то не вони з Терном щойно з пісними виразами на обличчях пояснювали, що залишать його посеред поля самого.

— Я можу й сам дійти, — ображено буркнув Ештон.

— Сам! Сам! — засміялися Гліб і Терн, легенько поштовхуючи один одного й сяючи, немов Ештонів браслет, коли він відкритий ясної днини.

Якісь вони дивні. Так, дуже дивні. Терн ледь руку не виламав, розглядаючи якусь позначку на браслеті. І Гліба не треба було переконувати ще раз — він погодився миттю, щойно побачив браслет. Ештону навіть стало трохи прикро, що його супутники дізналися про цю таємницю.

Біль минув, і хлопець відчув себе сильним і бадьорим. Терн із Глібом ще декілька разів вибухали сміхом без видимої причини, через що Ештон навіть захвилювався, чи вони, бува, не з’їхали з глузду. Сонце ще не пекло в голову, тож хлопець вирішив, що втече від них, якщо ці двоє й надалі поводитимуться так дивно. У цю мить Терн розпочав, а Гліб охоче підтримав уже знайому Ештонові пісню про колір щирості.

«Якла-га-га-гаска коханої, що грі-гієте-ге-бе проме-ге-нем соня-га-чним, як ко-го-лос пше-ге-ничного по-го-го-ля…» — щосили підтягав хлопець, і це викликало в Терна й Гліба нові напади сміху.

Ештон навіть і не згадав жодного разу про свої натерті чобітьми ноги — чудодійна мазь зробила свою справу. Він уже не теліпався позаду, а йшов нарівні зі своїми супутниками. Тепер хлопцеві здавалося, що такого повного, безмежного відчуття щастя в нього ще ніколи не було. Отже, кожне наступне щастя завжди більше, гарніше і яскравіше за попереднє? Дарма, що Ештон не знав, хто поруч із ним, але йому так хотілося комусь довіряти і щоб йому довірилися також… І хіба цього потребують тільки діти? Невже дорослим не потрібна ось така безхмарна й безтурботна довіра? Вони втрьох кепкували один із одного, сміялись і веселилися. Навколо них, наче метелики, пурхали золоті кульки, підлітали вгору і, кружляючи, розліталися в три наплічники. Яким ще може бути абсолютне щастя?

Одяг Ештона підсох, тож іти йому стало значно комфортніше, а ось ці миті єднання дарували хлопцеві крила. Гліб зняв свій пасок, щоб легше було йти. Найспекотніше було Терну, та він уперто не хотів знімати довгого плаща. Декілька сухих ягід втамували голод, неглибока річка, яку вони згодом перейшли вбрід, напоїла їх. Дорогою вони говорили про Ештонів наплічник, про кольорові кульки, що — це ж треба! — виявляється, були виловленими думками. Про те, як розрізняти їх за забарвленням, проте, що, виловлюючи думки, можна заробити собі на життя. Ештон перепитав, що такого особливого знайомці побачили в його браслеті. Гліб і Терн розповіли, що такий браслет указує на приналежність його власника до ловців думок. Ештон розумів, що в тих переплетених літерах, які так уважно розглядали його супутники, вони могли щось вичитати. Та ні Гліб, ні Терн, охоче пояснюючи, як виловлюються думки, як правильно втримати їх у наплічнику, як вийняти з нього так, щоб інший ловець не зміг їх перехопити, нічого не сказали про якісь особливості браслета. Лише радили Ештону не показувати його незнайомцям. Хлопець розумів це так: знайомих у нього було зовсім небагато, може, колись їх було чимало, то він поки що нікого пригадати не міг. Із цього випливало, що браслет не можна показувати ніколи й нікому.

Ештон сумнівався, чи добре, що його браслет побачили Гліб із Терном, бо ж він також не дуже добре й не надто давно їх знав. Та зараз хлопець схоплював кожне їхнє слово, запам’ятовуючи, як ловити думки, користуватися наплічником, правильно заповнювати браслет. Ештон ладен був обійняти весь світ і навіть не припускав думки, що щось може піти не так, як він хоче… Юнак чітко розумів, що зараз йому щастить на хороших людей, на сонячну погоду, на те, що він неначе вивудив з-поза незворушного й непохитного муру, який закрив доступ до його пам’яті, щось дуже дороге, знайоме й важливе. І хоча він поки що не знав, що на нього чекає, усе одно радів своїм новим відчуттям і випромінював стільки позитивної енергії, що Терн навіть порадив йому бути обачнішим і у великому місті не показувати своїх почуттів на людях. Від нього Ештон дізнався, що існують такі собі ловці світлих людей, тобто «світлячків». Вони тримають «світлячків» у полоні, десь неподалік від Морових підземель. І це все заради світлої енергії, яка ніколи не згасає, за будь-яких життєвих обставин. Вона має високу ціну, позаяк ладна вилікувати смертельно хворого, повернути втрачену надію, подарувати віру тим, хто ніколи її не мав. Гліб зі свого боку радив Тернові прикусити язика й не балакати надто багато навіть при увімкненому особистому думотоні. Це, як пояснював Ештону Терн, такий прилад, який перетворює на енергетичні кульки все, про що думаєш, розмовляєш, усе, що хвилює, тішить або завдає жалю. Коли перемикаєш думотон, він може спіймати й думки інших людей, не захищені від виловлювання. А ще є спеціальні прилади, які зчитують усе, про що думають люди. Якщо кульки завантажити в такі прилади, то в невеличкій хмарці можна побачити ці думки.

— Терне, тобі не слід зараз про це йому розповідати, — зауважив Гліб, але Терн зацікавлено спостерігав за тим, як усе швидко засвоює Ештон, і радів, що в нього такий тямовитий підопічний.

— Глібе, він такий, як ми, він один із нас. Кому, як не тобі, це знати? — тихо відповідав Терн. — Невже, якби я опинився в подібній ситуації, мені ніхто не допоміг би? Невже ти пройшов би повз мене з незворушним обличчям лише тому, що побоявся б перейти дорогу тому, хто закрив пам’ять? Ти не такий!

— Та я не про це! Ми теж не на прогулянку вибралися. І минули всі переходи не для того, щоб… — Гліб спересердя махав рукою. — Ти ж розумієш, що за інших обставин я й слова не сказав би. Я й зараз не проти, допомагай, звісно, але як нерозумно й небезпечно робити це саме тут, біля Палацового міста, та ще й тоді, коли за нами можуть стежити і, гадаю, таки стежать!

Терн кивав головою й говорив, що потрібно використовувати той час, який є, бо іншого може не бути. Гліб кумедно вимахував руками, крокував туди-сюди, і все починалося спочатку: Терн пояснював, Ештон слухав, а Гліб, попри свою удавану сердитість і невдоволення, підправляв і доповнював Тернові пояснення.

Ештон спостерігав за їхньою суперечкою й відчував захист і підтримку від обох супутників. Завбачливий і обережний Гліб, щирий і доброзичливий Терн ставали його вчителями. Хлопець зрозумів, що він любить учитися, готовий прислухатися до всього сказаного й сподівався, що дуже швидко зможе показати, наскільки для нього важливі їхні довіра, увага й наука.

До Палацового міста було вже зовсім близько, і на шляху мандрівників зустрічалося дедалі більше людей. Тут були й торгівці з різноманітним крамом, і поодинокі подорожні, і гурти, що об’єдналися по дорозі; актори, які везли сюди свої вистави, сподіваючись на увагу й щедрі подарунки вельмож; розгублені мешканці віддалених містечок, які хотіли стати учнями, підмайстрами, а згодом і майстрами; шановані городяни, що їхали додому або на гостину; поважні пані, що везли своїх дочок на оглядини; слуги, що після короткочасного відпочинку поверталися до місця праці; сторожі, воїни, швачки, прачки, годувальниці…

Що ближче трійко мандрівників підходили до брами, то збільшувався натовп, галасливіше ставало довкола, менше спілкувалися між собою Терн і Гліб і більше кульок залітало до їхніх наплічників. Ештонів наплічник був порожній, бо для його наповнення бракувало особливого приладдя. Але це аж ніяк не впливало на чудовий настрій хлопця. День був ясний і погожий, на небі — жодної хмарини, а от над містом ширяли великі кольорові та водночас напівпрозорі кулі з чорними цятками всередині. Вони вигулькували з десятка високих споруд, що нагадували вежі, але були значно вищі й вужчі за ті, що досі бачив Ештон. «Принаймні вони зна-а-ачно вищі за вежі напівзруйнованого палацу, де я тимчасово жив досі», — захоплено думав хлопець. А ще його дивували візерунчаті, опуклі, схожі на тарелі кола. Прикріплені до верхівок веж, вони виловлювали великі барвисті кулі, а потім випускали їх знову, окутуючи кольоровим туманом.

Утрьох вони так поспішали, що вже до обіду без особливих труднощів і пригод дісталися величних кам’яних мурів Палацового міста.

Під мурами Палацового міста

В Ештона від величі споруд перехоплювало подих, Гліб помітно хвилювався, та й зазвичай говіркий Терн — теж, бо, відколи стало видно браму, ішов мовчки. Вражало все, на чому зупинявся погляд. Із трепетом хлопець поглядав на величезний масивний міст, перекинутий через виритий під міським муром рів, заповнений водою. На нього всіх охочих увійти допускали двійко охоронців-розпорядників. Далеко на обрії бовванів ще один міст, до нього теж живою рікою стікалися люди. Ештон ішов у натовпі й поглядав на другий міст, на великий потік людей, до якого щохвилі струмочками стікалися нові охочі увійти в Палацове місто. Дочекавшись своєї черги, троє супутників пройшли мостом ближче до мурів.

У першу браму вони зайшли в галасливому натовпі під пильними поглядами охорони Головних воріт. Ештон навіть здивувався, бо думав, що контроль буде ретельнішим і пройти крізь ворота буде важче.

Щастя, захоплення, подив переповнювали хлопця. Чомусь ніяк не міг заспокоїтися: серце тріпотіло, як сполохана пташка.

Гліб помітив його хвилювання й мовчки поклав правицю на Ештонове плече. Хлопець вдячно глянув на нього й заспокоївся. У голові Ештона вже сновигали думки про те, що, можливо, у місті він згадає, хто він і звідки, аж раптом неподалік від себе розрізнив голоси, які вже чув минулої ночі. Без сумніву, нічні переслідувачі таки наздогнали їх. Гліб теж відчув їхню присутність, насторожився й Терн. Ештон дивився на два величезні мури. Один вони вже подолали, через браму іншого лише намагатимуться пройти. Навколо — людська ріка, яка коливається, здіймає хвилю і, заспокоївшись, затікає в декілька рукавів-воріт. І коли думаєш, як утриматись у тому потоці, чомусь завжди стається щось непередбачене, що ускладнює і без того непростий шлях. Вороги зовсім поруч. Ештон розумів, що саме він затримав Гліба й Терна. Без нього ті двоє, що їх він ще не бачив, а тільки чув, не наздогнали б його супутників і віднедавна наставників. Але без нього Гліб і Терн не вважали б їх ворогами. Отже, він, хоч і затримав своїх супутників у дорозі, проте став їм у пригоді?..

Удавано безтурботний Терн розплився в посмішці і, ще не здогадуючись, що нічні переслідувачі поруч, тихенько бурмотів щось під ніс. Ештон прислухався. Ну, зрозуміло: «колір… волошковий». Підспівує собі, наче артист на центральній площі міста, якого вдячні слухачі от-от обдарують за талант. Терн високий, його важко не помітити. Зрештою, якби не він, то Ештон уже декілька разів загубився б у натовпі. Інше діло — Гліб. Низенький, верткий, він увесь час кудись зникав, неначе хотів дослідити кожен клапоть землі поміж двома міськими мурами.

— Кепські справи, — тихо мовив він, з’явившись знову біля них із Терном. — По-перше, нас чекають біля чотирьох входів, по-друге, ми навіть не знаємо, зможе Ештон пройти в місто чи ні.

— Я чув ті самі голоси, що й уночі, — схвильовано сказав Ештон, — вони десь тут, зовсім поруч…

— Але ж вони не знають, що хлопець із нами, — Терн на мить посерйознішав і, дивлячись на Гліба, кивнув у бік юнака.

Ештонові супутники ненадовго замовкли, щось обмірковуючи. Повсюди в тисняві сновигали люди, підштовхуючи їх то в один, то в інший бік ліктями, клунками, пожитками.

— Він не зможе, — видихнув Гліб і знову задумався.

— Це ми не зможемо, а його шанси більші, ніж наші… якщо тільки нас не побачать поруч із ним. — Терн пригнувся і майже пошепки запропонував Глібові, щоби те, що мали доставити в Палацове місто вони, проніс Ештон.

— Але він не знає всього, — пробував протестувати Гліб.

— Це його й наша перевага, — коротко заперечив Терн.

Ештон мовчав, бо геть не розумів, про що йдеться.

Проте Терн умів переконувати. Принаймні вже вдруге Гліб погодився, що напарник має рацію.

— Ми обрали не краще місце, де йому варто все розповісти, — розмірковував Гліб, — і я тривожуся, що ми не встигнемо пояснити, бо з хвилини на хвилину нас можуть вистежити. Коли нас побачать поруч із Ештоном, утратить сенс усе, що ми йому скажемо. Але зараз потрібно спробувати пройти в місто окремо, бо нам ще зарано йти в край Плаїв, а йому надто небезпечно залишитися там (він кивнув головою, наче поглядом хотів перелетіти через стіну) без нас.

— Я знаю, що робити, — Терн вихопив із окремої кишені наплічника зеленаву кульку й попросив Ештона її проковтнути.

Хлопець неохоче взяв її, покрутив у долоні й хотів був повернути, але Терн попрохав:

— Просто повір. За допомогою цієї кульки ти зможеш визначити місце нашої зустрічі. Чекай на нас там. Якщо ми тебе там, — наголосив він, — не застанемо, за два дні чекай біля цього виходу з міста.

Ештон не встиг навіть оком змигнути, як Терн із Глібом щезли — розтанули, мов їх ніколи й не було. Але наповнений Глібів наплічник, що опинився на спині хлопця, переконував у зворотному. А ще з ним лишилися ті знання, які супутники передали йому дорогою. Зеленава кулька виявилася доволі непоганою на смак і приємно пахла гіркуватими запашними травами. Він пробував пригадати, що це за трави, та його постійно відволікали. Тим часом натовп підштовхував Ештона щоразу ближче до других воріт контролю. Юнак побачив Терна біля іншого входу. Що ж, він не маленький, пройде сам. Хвилювався, чи зможе виправдати сподівання своїх супутників. Проте точно знав, що коли він не зустрів би Гліба з Терном, то зараз настрій у нього був би куди гірший.

«Мені пощастить», — як мантру, подумки повторював Ештон і впритул підійшов до входу. Гліб і Терн розчинилися в натовпі біля іншого входу, тож зникли з його поля зору. Двоє охоронців, які стояли праворуч і ліворуч від хлопця, пильно подивилися йому у вічі.

— Навіщо йдеш? — це недолуге запитання вони почергово ставили всім охочим пройти крізь другі ворота.

— Хочу навчатися в Палацовому місті, — не змигнувши й оком, щиро вірячи, що саме так і буде, відповів Ештон.

Саме тієї миті, коли він відповідав охоронцеві, зелена їстівна кулька почала діяти, і хлопець чітко побачив химерний будинок, оповитий зеленню, мур, викладений із каменю й оздоблений предивним, майстерно викуваним плетивом.

— Проходь, — байдужим поглядом провів його охоронець, вочевидь, повіривши йому.

— Іди! — відлунням прозвучало з уст другого вартового.

А Ештон уже рухався далі. Його підштовхували люди, шо квапились якнайшвидше пройти через наступну, останню перепону. Він наче й не бачив усього, що відбувалося довкола — ішов, бо зусібіч його підтримували люди, чув усі розмови, але те дивне видиво, яке на певний час заволоділо його уявою, було настільки реальним, що Ештон відчув себе в зовсім іншому місці. У нього перед очима вже тяглася вуличка, якою торохкотіли брички, рухалися люди… Він відчував особливі пахощі розмарину й чебрецю, бачив білі та червоні троянди, що звисали з кам’яних огорож і ледь похитувалися від вітру. Його уява показувала дорогу, якою Ештон хтозна-чого прямував до чудернацького химерного будинку, прикрашеного скульптурами левів. Навіть на кам’яному паркані довкола будівлі через кожен десяток кроків натрапляв на виліплені зображення лев’ячих морд — задоволені й ситі, агресивні, хитрі, пильні до здобичі, спокійні й оскаженілі, доброзичливі, лагідні! Жодна лев’яча голова не була схожа на іншу, кожна відтворювала чітку емоцію, настрій, певний характер. Поряд із будинком височіла вежа, вузька й висока, усіяна дрібними отворами від підніжжя до самісінького верху. Величезні зелені, рожеві, блакитні бульбашки-кулі з людський ріст вилітали з неї і здіймалися над містом, а інші підлітали й лускали над велетенською кованою чашею, що кріпилася до вузької верхівки вежі. Гарно, хоч і незрозуміло! Хлопець так чітко бачив усі найменші деталі, що й із заплющеними очима, здавалося, міг відшукати цей будинок у величезному незнайомому місті.

— Розплющ очі! — почув Ештон крізь марево свого видива. Він мотнув головою, щоби відігнати від себе той настирливий голос, що зверхньо-наказово виводив його із замріяного стану, у якому хотілося перебувати якомога довше.

— А дзуськи! — буркнув Ештон і махнув рукою. Тієї самої миті хлопець відчув, як він, наче бульбашка, злітає в небо. Щасливо, блаженно усміхнувся, аж раптом його хтось добряче струснув і вихлюпнув на нього, мабуть, із відро води.

Очі нарешті розплющилися, і Ештон побачив, що його міцно тримає один із охоронців, а другий уже замахується на нього ще одним відром, наповненим водою.

— Не треба! — хотів гукнути Ештон, але не встиг — вода змочила його від голови до ніг, і в нього вийшло лише мляве булькання, у якому можна було розібрати лише «не тре… тре… тре…».

— Умлів малий, — поблажливо сказав один вартовий іншому.

Той зареготав і, побачивши, що очі в Ештона розплющені, тицьнув хлопця, наче кошеня, до отвору в стіні, у який усі зазирали. Отже, він біля останньої перешкоди.

Ештон, не знаючи, що має робити, витріщив очі й завмер біля невеликої, розміром із голову, чорної прямокутної скриньки. Від стін віяло холодом, і його затрусило чи то від холоду, чи від страху, чи від раптового усвідомлення, що йому аж ніяк не вдасться потрапити до міста, бо, як він чув від людей із натовпу, ота чорна скринька якимось дивом розпізнає очі тих, хто вже був у місті, тому навряд чи допустить туди його. Віднедавна допуск «нових», неперевірених скринькою людей заборонений, хіба що вони покажуть дозвіл, виданий самим Правителем.

Очікування затягувалося. Хлопець розхвилювався, і його затрусило ще більше. У скриньці щось клацнуло, замиготіло, загуло… і двері в місто для Ештона відчинилися! Юнак ще не встиг зорієнтуватися, як добрячий стусан від охоронця допоміг йому увійти, а точніше, «влетіти» в омріяне місто.

Ештон

у Палацовому місті

Із хлопця стікала вода, а він стояв навколішки в мокрому одязі, у порваних штанях перед величним загадковим містом і чомусь плакав. Від надмірного хвилювання не міг зрушити з місця. На нього ніхто не зважав, ніхто не підходив, начебто він був паршивим кошеням. Якийсь огрядний дядечко майже наступив йому на руку своїм чоботом — Ештон ледь устиг її відсмикнути. Перед очима все ще стояв химерний будинок, який він мусить знайти в Палацовому місті, а серце вистрибувало з грудей від неймовірного піднесення й захоплення всім, що зараз бачив.

Щасливий, блаженний стан проте минув, коли хлопець усвідомив, що купка його однолітків в однаковому сірому одязі хихотить, дивлячись на нього. Від групки відділилася невисока смаглява дівчина, підійшла до Ештона і вклала йому в руку щось схоже на кулон, який зняла зі своєї шиї.

— На щастя, — сказала. Голос незнайомки був теплий і лагідний. Ештон усміхнувся неочікуваному подарунку й ніжному голосу.

Йому здалося, що він підхопився з колін дуже швидко, але коли звів очі, то дівчини й тих, хто був із нею, поруч уже не було. Коли розтиснув долоню, то побачив невеличкий плаский сіро-зелений камінець із видовбаним посередині отвором, у який було протягнено тонку шкіряну шворку. На камені довкола майстерно витесаного символу, що скидався на сонце, розташувалися ще й інші символи, значення яких Ештон не розумів. Оберіг був іще теплий — дівчина щойно зняла його зі своєї шиї. Хлопець хутко одягнув подарунок і подумав, що додаткове щастя йому точно не завадить. Тепер у нього два обереги — знайдений у підземних переходах покинутого замку медальйон і цей кулон. І, певно, браслет на руці теж можна вважати оберегом, тож — три.

Отже, усе вдалося! Він пройшов усі перевірки, увійшов у Палацове місто або завдяки зеленавій кульці з видивом, або тому що вже колись бував тут. Пам’ять нічого не підказувала, тому Ештон вирішив не заглиблюватися в зайві розмірковування і для початку розшукати химерний будинок із марева. Дістатися його було не так уже й складно. У місті він нарахував усього дванадцять веж, а біля потрібного будинку у видиві хлопець бачив вежу, з якої вилітали великі зелені кулі. Інші кольорові кулі пролітали близько до неї, та вилітали вони не звідти. Отже, йому лише потрібно розпитати про вежі в першого-ліпшого містянина, тоді дістатися до потрібного будинку, зберігши Глібів наплічник. А там Терн і Гліб уже самі знають, як вчинити. Може, допоможуть йому знайти роботу? Ото якби ловця думок! Але ж вони нічого йому не обіцяли… Просто чомусь вирішили, що він один із них, що ця робота для нього. Ештон пройшов широкою гарною вулицею. Ліворуч височіла стіна, що наче виростала з гори. Як же тут гарно! Спекотно… Хлопець підійшов до височенного і досить широкого — у три, а то й чотири обхвати — дерева, під яким у велетенську камінну чашу струменіла вода, сів на кам’яну півкруглу лаву, уздовж якої на широкому дерев’яному настилі сиділи містяни, і подумав, що тепер кожне нове місто він розглядатиме, як те, у якому народився чи ріс, навчався чи працював, шукатиме в ньому знайомі вулички, будинки, приглядатиметься до людей, вишукуючи серед них рідних… І може, знайде їх у такому поважному віці, як той чоловік із костуром, який сидить навпроти нього на лаві. Як він шукатиме те, про що не має ані найменшої уяви? А якщо його рідні виявляться такими манірними, як ці дві жіночки, що прийшли з доброзичливим розгубленим містянином, який, здається, готовий виконати всі їхні забаганки? Ештону подобалося розмірковувати. Згадав кубельце в покинутому замку — місце, де він ставав іншим, мінявся. О, він хотів би його тут мати! Воно було б його домівкою, прихистком і сховком.

Сидячи на лаві в Палацовому місті, почувався мандрівником, якому є про що розповісти. «І чому я так мало дізнався про містечко, де жив досі? От якби мене хтось попросив розказати про моє життя, я ще не міг би оповідати так довго й цікаво, як ті, хто багато мандрував», — скрушно думав Ештон. Кожному цікаво було б довідатися більше про той замок у містечку, про його колишніх мешканців, про їхнє життя-буття. Там, звідки він прийшов, про це не говорили. А коли хто й заводив розмову, йому тут-таки нагадували:

— Тс-ссс! Ні пари з вуст! То прокляте місце!

Утім, це все вже минуло. Та все одно добре пам’ятати про місто, де жив, хай навіть спогадів не так уже й багато. Е-ех! Нарешті він щось пригадував, а спогади — наче крила. Зараз у нього інший клопіт — мусить визначити, що робити далі. Ештон зацікавився зауваженнями Гліба й Терна проте, що теж може виловлювати маленькі кульки. Так насправді й було — кульки самі закочувались у його браслет, коли він ставав видимим. Та йому й на думку не спадало, що саме це може стати його роботою. А ще він відчував, що дуже цього хоче. Але в Палацовому місті його може чекати інша, не менш цікава справа… Про те, щоб стати ловцем думок, він зараз може тільки мріяти. Хтозна, як складеться. Зрештою, Гліб із Терном могли помилитися щодо його талантів. Отже, у нього є ще два дні, щоб вирішити, чи йти йому до цього будинку й ставати ловцем, чи шукати іншу роботу. Але наплічник у хлопця за спиною вперто нагадував, що згодом може робити все, що заманеться, а зараз мусить виконувати обіцянку доставити наплічник у дивний будинок із левовими пащами й трояндами. Це, за його пам’яті, перше вагоме зобов’язання.

Ештон опустив пальці в холодну воду й хлюпнув на розпашіле обличчя. До химерного будинку його тягла якась невідома сила, що була навіть сильнішою за почуття голоду. Хлопець вирішив, що за першої нагоди він таки пристане на пропозицію нових друзів і спробує стати ловцем.

Хіба можна в такому сумніватися? Ештон відкинув усі зайві думки й сконцентрувався на тому, щоб якомога швидше знайти будинок і віддати Глібів наплічник. Відтепер для нього знову все починалося спочатку…

І ще трохи про Джонів будинок

Арніка зайшла до кімнати саме тоді, коли Ештон прокинувся і, здається, остаточно отямився.

— Потрібно тікати звідси, — пробелькотів юнак.

Арніка мовчки кивнула, погоджуючись. Ештон скочив з ліжка, нашвидкуруч одягнувся, запхав у наплічник декілька пласких округлих, схожих на камінці приладів, що слугували навідниками, визначальниками, намагнічувачами думок, зчитувачами. Роззирнувся. Тільки тепер помітив над дальнім столиком у кутку кімнати кілька кульок, на одній із яких майоріла рожева стрічка. Вона, без сумніву, мала б привертати до себе увагу. Ештон двічі перечіпався через неї поглядом, але тільки тепер допетрав, що до чого. Це Джон зумисне залишив її тут для нього! Отже, йому було важливо, щоб Ештон помітив і прочитав саме цю кульку.

Арніка, збираючи «плату» для Клізі, сприйняла кульку зі стрічкою як прикрасу, тому не зачепила її.

— Нам не можна тут залишатися, — квапився Ештон — кульку візьмемо із собою та послухаємо деінде.

Арніка мовчки кивнула, та, подивившись на Ештона, який прощальним поглядом окинув кімнату, підтакнула про всяк випадок, щоб він її почув.

Ештон нашвидкуруч замкнув кімнату, і вони з Арнікою дременули до виходу. Двері будинку тихенько рипнули за ними, а охоронна троянда залишилася вірно оберігати сховок із ключем. Арніка теж на прощання погладила її листя, і квітка по-котячому вигнула гілля й заховала гострі довгі шипи.

«Прийняла», — мимохіть зауважив про себе Ештон.

— Куди ми? — на бігу розпитувала Арніка.

Але юнак усе ще думав про недавній вечір і будинок, бій вогнекрилів, утечу, ключі у сховку, що так скидався на сховок із його дитинства. Найдужче зараз хотілося опинитися всередині того загадкового будинку й таки перевірити свої здогадки. Але чи варто наражати на підозри Арніку? Їй і так через нього сьогодні довелося несолодко.

— Мені з дядьком потрібно зустрітися. Ти зі мною? — запитала дівчина.

— Так, — на ходу відповів Ештон.

Будинок Джона з його дивовижним садом залишився далеко позаду. Вони підбігли до однієї з трохи віддалених від цього місця мап переміщень, звично стали на ваги. Дівчина торкнулася мали. На сріблястій із протертими кутами скриньці з’явилася цифра з кількістю кульок, достатніх для потрібного їм переміщення до будинку Колоса, дядька Арніки. Ештон закинув кульки у скриньку. Цього разу переміщення було звично швидким. Юнак озирнувся, і серце його закалатало — вони опинилися неподалік Старого кварталу. Отже, саме місто водило його довкола того будинку, до якого він потрапив випадково й де до нього поверталися спогади. Але зараз не час думати про це — вони підходили до Колосової оселі. Арніка впевнено вела юнака до повороту, куди звернув одинокий перехожий того вечора, коли Ештон уперше побачив бійку вогнекрилів.

«Це не збіг, — міркував він, — тут криється або небезпека, або щось таке, чого ми ще не можемо збагнути. Це якась загадка, і ми маємо її відгадати».

Усе, що відбувалося, Ештон сприймав не як випробування, виклик долі чи несправедливість, а як завдання, яке належить виконати, щоб надалі крокувати життям рівним шляхом.

Арніка, перервавши міркування юнака, загриміла великим і важким металевим кільцем, закутим у левову пащу.

— Будь обачна, — сказав хлопець, торкнувшись її плеча. Арніка вдячно поглянула на нього й відступила від воріт.

— О юна паро, ви до кого? — запитав статечний немолодий чоловік, який відчинив браму. Його права брова підіймалася й опускалася, а очі то зводилися, то розбігалися врізнобіч, догори, він час від часу заплющував їх, і хоча спершу могло видатися, що чоловік несповна розуму, було очевидно, що він не запрошуватиме їх усередину.

Проте Арніка зорієнтувалася швидко:

— Нам порадили пошукати в цьому кварталі роботу, сказали, що тут бракує робочих рук.

— О tempora, о mores![1] Приходити до незнайомих людей удосвіта без запрошення й рекомендацій і шукати роботу — як це необачно й нерозумно! — Чоловік звертався то до Ештона, то до Арніки. Потім додав, підморгнувши: — Кожен має свій визначений час і місце. Шукайте далі, у мене нема для вас утішних новин. Sero venientibus — ossa.[2]

Ворота зачинилися.

— Ух! То наш знак. Дядько заговорив про кістки — отже, до нього навідалися непрохані гості, — зауважила Арніка й торкнулася Ештонової руки. Але хлопець і сам здогадався, що в Колоса були вагомі причини не прийняти їх і про щось попередити.

— Куди тепер? — поцікавився юнак у розгубленої Арніки.

— Мені треба ще раз переглянути документи, заповнені Клізі, і декілька годин перечекати десь неподалік. Я хотіла б, щоб Колос узаконив оборудку з Клізі. Але оскільки він зараз не може нас прийняти, надішлю угоду братам Мелинам. Є тут неподалік будинок твоїх знайомих, де є поштова скринька?

Ештон усміхнувся, і в його очах спалахнули пустотливі вогники:

— Неподалік? Є ідея! Спробуймо зайти в один знайомий мені будинок. Може, цього разу звідтіля не доведеться тікати. Але про всяк випадок будь готова!

— Труднощі — не причина, щоб не завершити справу? — Арніка усміхнулась і рушила за Ештоном.

Дім Ештона

— Почекай тут, — Ештон, не скидаючи наплічника, підтягнувся на гілці дерева, гулькнув за паркан. Арніка, щоб не привертати зайвої уваги, повільно прогулювалась уздовж муру й міркувала про те, що час визначеності, у якому вона жила, коли Чист був живий, минув. Натомість настала дивна пора невидимої боротьби в цьому місті або втечі з нього. Насправді, якби не Ештон, то вона, мабуть…

— Арніко, ти не туди дивишся! Я тут! — юнак торкнувся її руки, а за мить ледь не силоміць утягнув дівчину на подвір’я через маленьку, дуже зарослу диким виноградом хвіртку.

— Я задумалася, — відповіла дівчина, зацікавлено поглядаючи на будинок.

— Мене довгенько тут не було, але я повернувся і тепер удома, — очі Ештона сяяли радістю. Хтозна, чи знайшов би він свій дім, якби Джон свого часу не умовив його переїхати сюди, у місто Світла? Іноді доля веде по життю несподіваними шляхами…

Арніка якось недовірливо роззиралася довкіл. Ештон щоразу більше дивував її. Скільки разів вони із Чистом, прямуючи до Колоса, проходили повз цей будинок? Від нього віяло спокоєм та тишею, але аж ніяк не життєвою енергією. Їй завжди впадав в око отой барвистий дикий виноград на паркані, та бажання зазирнути всередину, за зарості ніколи не виникало. Невже це будинок Ештона? Не схоже, щоб він тут жив. Хіба, може, колись… У цього юнака, що в «Млині» аж ніяк не був схожий на заможного, за короткий час їхнього знайомства з’явився ще один будинок. Це вже якось занадто. «Це вже навіть непристойно», — сказав би на це, регочучи, Чист. Арніка зітхнула.

Ештон перекидав у руках невелику кульку — свою найулюбленішу дитячу іграшку. Її залишили на подвір’ї на найвиднішому місці, наче чекали, що він прийде й візьме її до рук. Іграшка лежала біля вхідних дверей. Ештон ураз пригадав мамин голос, який кликав його додому й нагадував, щоб він не забув своєї улюбленої кульки. Він справді вдома! Йому хотілося кричати, плакати, сміятися, робити щось відчайдушне, неймовірне! І юнак не стримався. Покачався по траві, підстрибнув угору, зірвав квітку й подарував її Арніці. Потім скинув у траву наплічник і ліг горілиць, удивляючись у небо. Сили прибувало — земля додавала її. Ештон відчував, що нарешті знайшов ту точку опори, завдяки якій може перевернути світ. І, можливо, знайшов ту людину, для якої він хотів би це зробити… Юнак дивився на Арніку знизу вгору і розумів, що вона неспроста з’явилася в його житті. Із дівчиною до нього повернулася удача. Але його не полишало відчуття, що батьки не могли просто так покинути будинок. Вони мали щось залишили для нього…

Хлопця враз охопили догадки й роздуми. І хоча ще мить тому він був неймовірно щасливий, раптом зрозумів, що треба робити якісь дальші кроки.

— Спробуємо зайти до будинку, — сказав Ештон нібито Арніці, але насправді більше самому собі, і невдовзі вже звично порядкував на балконі. Він витяг зі схованки ключ і цього разу вже не для того, щоб бодай колись покласти його туди знову.

«Він таки трохи схиблений», — тим часом думала Арніка. Вона оглядала подвір’я, крокуючи садовою доріжкою, і вкотре запитувала себе, що робить поруч із цим дивним юнаком. Дівчина повільно обходила будинок і розуміла, що попри всю його дивакуватість таки неймовірно рада їхньому знайомству. Вона пригадала Ештона відразу, як тільки побачила на його шиї камінь на шкіряній шворці! Хто міг би подумати — це той самий мокрий і обірваний хлопчина, бідолаха з Палацового міста, із якого сміялися її товариші! Той, кому вона подарувала свій кам’яний оберіг, що його колись у дитинстві дав їй Чист. Батька вже немає, а оберіг знову повернувся до неї. Коло… Якби не Ештон, то вона, імовірно, виїхала б із міста, хоча тут стільки всього цікавого, стільки можливостей для роботи, її дім. Зрештою, смерть Чиста теж зобов’язує її залишитися. Хто ж, окрім неї, знайде й покарає вбивцю?

Раптом дівчина скрикнула: їй здалося, що кущ ворухнувся, що під ним хтось ховається. Вона гукнула Ештона, який саме схвильовано підносив ключ до замка. Почувши голос Арніки, юнак миттю опинився біля неї.

— Там хтось ворушиться! — Дівчина вказала на розкішний кущ із яскравими малиновими квітами.

«Мабуть, якогось ховрашка чи їжака злякалася», — поблажливо подумав хлопець.

Щоб довести, що боятися нічого, мовчки підійшов до куща й широким жестом відгорнув його гілля. На землі нерухомо лежав вогнекрил!

— О-о-о, ні! — простогнав Ештон, сахнувшись. — О ключники Офіри! Як на мене, це вже занадто!

Він пригадав бій, який недавно бачив із балкону будинку, і жахнувся — ще тільки мертвого вогнекрила йому бракувало! У тому, що той мертвий, Ештон ні на мить не сумнівався. Ніхто не вижив би без допомоги після такої бійки!

Поранений вогнекрил

Аж раптом вогнекрил тихенько застогнав, наче почув Ештонові думки і не погоджувався з ними. Арніка схопилася за голову, юнак від несподіванки вкляк на місці. Вони кинулися до пораненого. Ештон поніс вогнекрила до дверей будинку, дівчина допомагала, як могла. Юнак без особливого трепету, який мав би бути під час повернення додому, твердою рукою відчинив двері ключем, бо в той момент на зайві хвилювання й церемонії часу не було. Зараз лише від них із Арнікою залежало життя вогнекрила, і вони обоє добре це усвідомлювали.

— Як він сюди потрапив? Хто насмілився стріляти у вогнекрила? — схвильовано запитала Арніка.

— М-м-м… — хотів був пояснити Ештон, але прикусив язика.

— Ти знав? Ти знав і привів мене сюди? — накинулася на нього дівчина, але, побачивши, як хлопець розпачливо розвів руками, зрозуміла, що він і сам шокований тим, що на його подвір’ї під кущем стікає кров’ю поранений вогнекрил.

— Ти стаєш небезпечним другом, — зауважила Арніка. Вони обоє були із цим згодні. І навіть вогнекрил, якби тільки міг розмовляти, теж із цим погодився б.

Вони не знали, як правильно лікувати вогнекрилів — це ж не зовсім люди. Тому просто промили рани, обробили їх антисептиком, а тоді Ештон зі шкіряної торбинки, яку отримав у подарунок від діда Леона, вийняв чудодійну мазь і щедро намастив нею досить глибоку рану незваного гостя. Перев’язавши її й трохи видихнувши після такої напруги, Ештон та Арніка декілька хвилин сиділи мовчки. Потім дівчина скропила обличчя вогнекрила водою і майже силою влила в напівживу істоту декілька крапель живильної рідини.

«Добре, що він фіолетовий, а не вишневий, — чомусь подумав Ештон, — так криваві рани краще видно».

Він не ризикнув сказати це вголос та налякати Арніку ще й тим, що розуміється на різновидах вогнекрилів, бо їй і так дісталося — то його рятувала, то вогнекрила тепер разом із ним лікуватиме…

— Краще ми його не знаходили б, бо тепер маємо забагато клопоту, — ніби на підтвердження Ештонових думок шепнула Арніка. — Хоча, з іншого боку, таки добре, що ми його побачили. Може, він виживе? Як гадаєш, у нього є шанси?

Юнак знизав плечима.

— А я от думаю, що все залежить від того, скільки він тут пролежав, — розмірковувала далі Арніка.

— П’ять днів, — відповів, хвильку помовчавши, Ештон.

— Скільки?.. Ти знав і дозволив йому тут помирати? — жахнулась Арніка.

— Ні, я не знав, — хлопець заперечливо похитав головою.

— А звідки тоді?.. — дівчина питально подивилася на Ештона.

Юнак розумів, що Арніка має право дізнатися багато про що, та не знав, із чого почати розповідь. Він никав кімнатою, наче вирішив виміряти її кроками. Ештон не міг і не хотів розповідати дівчині всієї правди, бо хотів убезпечити її від Верховної охорони, від будь-кого, хто захотів би розпитати її, від сірих ловців, що могли скористатися її думками. А може, краще розповісти про все, не криючись? Хлопець рвучко розвернувся біля Арніки, сів поруч неї в оббите цупкою тканиною напівм’яке крісло, поклав обидві руки їй на плечі і, зазирнувши у вічі, сказав:

— Я розповім, що знаю, але це довга історія.

Арніка виструнчилась і відчула всю урочистість моменту. Її дуже приємно здивувала ніжність, яку почула в голосі юнака. А ще дівчині раптом дуже схотілося повірити в щирість і правдивість його слів. Ештон на мить відвів погляд і, опустивши руки, м’яко повернувся знову:

— Я хочу, щоб ти знала: я невимовно щасливий бути саме тут, у цьому будинку, у цій кімнаті, — голос його потеплішав, — і я радий, що саме ти зараз поруч. Я покажу тобі сховок, де лежатимуть ключі від будинку. Охоронна сигналізація подвір’я не спрацьовує тільки на мене і, не знаю чому, не спрацювала на вогнекрила. Тому в разі якоїсь непередбачуваної ситуації, якщо мене не буде поруч, покажу тобі, як уникнути зайвого галасу.

Арніка мовчки кивнула, і Ештон повів далі:

— Тільки пообіцяй мені: хоч би там що сталося, ти прийдеш сюди сама. Поки що не розповідай про цей будинок ні Колосу, ні будь-кому іншому.

Дівчина кивнула.

— От і добре, — посміхнувся хлопець, — бо відсьогодні ти в цьому домі найбажаніша гостя. Вогнекрилу після цілющої мазі стане значно легше. Та все одно зараз ми потрібні йому, як повітря. І ти це розумієш. Я не хочу привертати зайвої уваги до цього будинку, а вогнекрил, та ще й поранений, викличе чимало запитань. Ти погоджуєшся зі мною? Зараз нам час вирушати до твого дядька Колоса. Поки нас не буде, вогнекрила лікуватиме сон, а будинок його охоронятиме. Із ним нічого не станеться.

Ештон вивільнив від кульок свій наплічник і заклав їх у думотон будинку. Той наче ожив. Відтепер Арніка могла будь-коли сюди заходити на правах дуже близького друга чи господині. Їй було від цього приємно й трохи ніяково. Це було якесь нове відчуття, і вона не знала, що з ним робити.

Дядькові Колосу про вогнекрила вирішили поки що не розповідати. До того ж Ештон ще не був певен, виживе той чи ні, хоча дуже розраховував на мазь сивобородого діда Леона. Пораненого накрили двома великими покривалами й знову дали напитися, додавши у воду кілька крапель настою сон-трави. Арніка запам’ятала місце, де лежить ключ від Ештонової оселі, хоча й не знала, навіщо це їй потрібно й чи потрібно взагалі.

Ештон та Арніка дуже поспішали, адже затрималися трохи довше, ніж розраховували. Та хлопець устиг прилаштувати на балконі свій маленький іграшковий уловлювач думок — дитяча забавка могла працювати дуже довго, не привертаючи до себе зайвої уваги, а використання всіх можливих систем уловлювання думок уже перетворилося в нього на звичку. Дякувати Терну і Глібу, які спонукали його обрати цю професію! Усе починає потроху ставати на свої місця. Може, не зовсім так, як хотілося б, але хтозна, що для нього краще?

Цікаво, що на них чекає в Колоса? Арніка ще раз уважно проглянула угоду й кинула в поштову скриньку Ештонового будинку короткого листа, адресованого братам Мелинам, Чистовим друзям. Тільки після того, уважно оглянувши крізь порослий виноградом паркан вулицю, вони вислизнули з-поза хвіртки й невдовзі знову стояли перед воротами Колосового обійстя.

Поради Колоса

На них уже чекали, і цього разу запросили не лише у двір, а й у дім. Господар зустрічав їх особисто, як найпочесніших гостей. Невисокий, худорлявий, проте жилавий, він ще від воріт здивував Ештона тим, що підніс до свого обличчя обидві долоні, а по тому, притиснувши правицю до грудей, шанобливо схилив голову. Уже за мить, вочевидь, вельми вдоволений собою, торкнувся пальців Арніки й, протанцювавши кілька па, повів її до будинку, кивком голови запрошуючи Ештона слідувати за ними.

— О, моя люба, сьогодні de te fibula narrator![3] — усміхнувся Колос до дівчини.

Ештон зауважив, що чолов’яга встиг перевдягнутися до їхнього приходу. Розшиту довгу накидку й гаптовану сорочку він змінив на вишукану легку жовту шовкову сорочку з широким чорним паском. Широкі коричневі штани майже торкалися землі та прикривали чорні шкіряні сандалі, оздоблені вишитим золотою ниткою орнаментом. Дув легкий вітер, і в уяві Ештона Колос ставав схожим на чудернацький човен із легким барвистим вітрилом, що вдало маневрував хвилями.

Тільки-но вони піднялися східцями на другий поверх і зайшли до великої кімнати, більш схожої на танцювальну залу в якомусь палаці, Колос, граційно-жартівливо вклонившись Арніці, скерував її до великого зручного, оббитого тканиною м’якого дивану. Різьблені ніжки меблів, вишукані тканини, майстерні полотна на стінах, урочиста атмосфера, що панувала в кімнаті, видавали любов її господаря до розкоші. Але коли помічник Колоса зачинив двері до зали, господар заговорив — вдумливо, виважено, чітко, наче всі слова були прописані в його пам’яті або на якійсь зі стін. Кожне його слово мало вагу й потребувало уваги та усвідомлення.

— Ex private industria[4] я провів розслідування. Я вже все знаю — земля чутками повниться. Справа, якою ти займалася, доволі небезпечна для вас обох. — Він махнув рукою, об’єднуючи жестом Арніку з Ештоном. — In pleno lumine[5] обманути може тільки Клізі, він на це здатен… Але ти його перехитрила. Clavus clavo pellitur![6] Мушу тобі сказати, що, здається мені, ти трішки схибила в розрахунках. Errare humanum est,[7] і тільки тому, що Клізі не очікував такого натиску й опору, він теж помилився. Bis dat, qui cito dat[8] — ти знаєш. Хочу, щоб ти не хвилювалася. Твоя помилка тобі нічого не коштуватиме, крім ненависті Клізі. Документи при тобі?

— Ні, вони в надійному місці, — Арніка з Ештоном перезирнулися.

Колоса це засмутило. Він махнув рукою й вийшов у потаємні двері. Ештон і Арніка мовчали. Отже, вони, хоч і несвідомо, обдурили Клізі? Звісно, він на це заслужив, бо й сам ошукав не одну невинну душу! Цікаво, як Клізі, такий досвідчений і самовпевнений, міг так схибити? А, може, це просто чутки і їх навмисно розповсюджують, щоб укладачі угод засумнівалися в легітимності домовленості? У голові не вкладалося. Якщо Клізі вважав, що Ештонових кульок, які залишилися в будинку Джона, буде замало, щоб розрахуватися (а він знав це напевне), то чому все підписав? Це дуже дивно… Своїм підписом ділок погодився з тим, що угода законна. Непростий будинок в Ештонового друга, ой, непростий…

Арніка розуміла, що саме від неї залежало, належатиме будинок Ештону чи Клізі. Гидливість до останнього допомогла їй діяти нестандартно, із фантазією, але Клізі з його досвідом і захланністю ніяк не міг дозволити їй перемудрити себе. Може, помилки не було? Дівчина не сумнівалася в собі, але дядькові вона теж довіряла.

Колос нечутно повернувся до зали. Саме так у тиху гавань упливають човни. Він підбадьорливо кивнув Ештонові й простягнув Арніці невелику скриньку зі словами:

— Casus a nullo praestator.[9]

— Casus?[10] — перепитала Арніка.

Колос заповзято почав пояснювати причину можливої помилки, але Ештон із тих пояснень зрозумів ще менше, ніж із їхньої попередньої розмови. Арніка кивала, перепитувала, сперечалася, доводила своє. Якоїсь миті підперла долонями щоки й стала пильно вдивлятися в підрахунки, які записала для Колоса на аркуші, поки він виходив. По тому розсміялася й знітилася. Ештон не розумів її емоцій, але сподівався, що згодом дівчина все йому пояснить.

— Арніка мусить виїхати з міста, — звертаючись до Ештона, сказав тихо Колос. — Найкраще, щоб вона просто зникла. Її розшукуватимуть півроку, відраховуючи від сьогодні — саме за цей термін угода набуде чинності. Перед вашим візитом моя довірена особа вже повідомила всім укладачам угод про те, що я підтверджую: угода відбулася. Якщо Клізі й той, хто за ним стоїть, знайдуть Арніку раніше, ніж за півроку, то і вона, і ми розділимо долю Чиста. Поки її не знайдуть, ми будемо у відносній безпеці. Я зробив певні розпорядження. За декілька днів отримаю відповідь від свого доброго друга з краю…

Рипнули двері. Колос пішов подивитися, хто там, але за ними було порожньо. Він задумливо й повільно повернувся назад і продовжив:

— Байдуже, якого друга. Тебе, Арніко, уже почали шукати. У тебе нема навіть кількох днів. Додому тобі не можна. — Колос заклопотано ходив кімнатою, але розмірковував напрочуд спокійно. Він підійшов до картини, що висіла на стіні, зняв одну намистину, майстерно прикріплену до намальованої на портреті матері, й сказав:

— Опинишся за межами міста, проковтни. Вона вкаже тобі дорогу до того дому, де ти будеш у безпеці.

«Така сама кулька провела мене до школи ловців у Палацовому місті», — подумав Ештон.

До зали потяглася вервечка слуг із їжею й напоями. Колос запросив гостей повечеряти. І Ештон, і Арніка охоче погодилися. Спочатку їли мовчки, а коли слуги пішли, то стали розмірковувати, як краще заховати дівчину. Зрештою, їй самій належало вирішити, що робити далі. Колос розповідав про чутки, які поки що не мають підтвердження, але дуже ймовірні: Правитель збирає всіх укладачів угод і з них обиратиме собі радника. Серед них не залишилося жодного з трьома фіолетовими камінцями.

— Клізі лютував, коли побачив у мене Чистову сережку, — зібравшись із духом, сказала Арніка й ковтнула трохи води.

— У мене нема доказів його вини чи невинності. Поки що нема, — мовив, трохи помовчавши, Колос.

Двійко білих голубів усілися на підвіконня. Вони вуркотіли, постукуючи дзьобами у вікно. Кожен із трьох, хто сидів за столом, дивлячись на них, думав про своє. Декілька разів карлиці-служниці питали дозволу увійти, та Колос заперечно похитував головою. Двері зачинялися, і за певний час усе повторювалося, аж поки нарешті співрозмовники не обговорили все, що хотіли.

— Мені було б спокійніше, якби в тебе було це, — Колос простягнув Арніці записані на аркуші свої думки й підрахунки, пов’язані з угодою. Юнак перевірив свій уловлювач думок — він був увімкнений і не дозволяв потужному будинковому вловлювачеві Колоса красти Ештонові думки. Інтуїція підказувала, що йому слід якнайшвидше забратися з цього дому. Та юнак розумів і те, що певною мірою через нього Арніка на півроку може стати вигнанкою.

Колос став перед нею на коліно, поклав свою руку на її невелику худеньку долоньку, опустив голову і здавленим голосом, роблячи над собою певні зусилля, сказав:

— Я боронитиму тебе, наскільки вистачить уміння й сил! — Покрутив головою, підняв її вгору, ковзнув поглядом по Ештону і додав, дивлячись крізь нього: — Я обіцяю тобі, як обіцяв Чистові. Щодо Клізі — я покажу йому, що pacta sunt servanda.[11] Чист хотів би, щоб я зробив це для тебе.

Цієї миті в душі Ештона прокинулося щось давно забуте і світле, чого він не відчував, напевно, відтоді, як мама гукала його з найпотаємнішого закапелку в саду й, коли вони із сестрою наввипередки підбігали до неї, обіймала обох. Гаряча хвиля огорнула юнака, і спогади, що пробивалися крізь невидиму білість стіни, заполонили його теплом, схитнули і роєм стали залітати в ті комірчини пам’яті, у яких їм давно належало бути. Пам’ять хлопця розгортала перед ним картини, де батько стояв на одному коліні перед мамою, як зараз Колос перед Арнікою, бабуся, дідусь, дитячі ігри й забави, гості, що приходили в дім, подорожі, думки, фрази, слова… Ештонові стало зле, і він знепритомнів.

…Юнак лежав на Колосовому дивані й ковтав воду, а разом із нею і сльози — чи то дитячі, чи дорослі, чи печалі, чи щастя. Виявляється, усі його спогади нікуди не щезали — вони завжди були з ним, сиділи в його голові, вельми налякані й стиснуті невидимим утискувачем настільки, що утворили всього лиш одну манюсіньку кульку, яка тихенько калатала всередині та, будучи надто малою, не могла вивільнитися й повернутися у втрачений закапелок пам’яті. А зараз він бачив біля себе Арніку, Колоса, двох служниць-карлиць, які лили на нього воду, і відчував, що голова може луснути від надлишку тієї інформації, що в ній з’явилася. Ештон переповнився нею й був по-дитячому слабким та водночас сильним, як ніколи досі.

Похитуючись, підвівся. Колос дивився на нього здивовано.

— Ти хочеш піти з ним, з оцим? Та він же трохи того… — перепитав Арніку.

Дівчина мовчки кивнула, і Колос визволив її маленькі руки зі своїх. Він розумів, що зможе її захистити, тільки залишаючись у місті, і усвідомлював, що, відпускаючи з Ештоном, уже не поверне її такою, якою знав досі. Арніка віддала Колосу кульку, з якою могла б знайти будинок-прихисток. Цієї миті вона відчула, що це правильно, що саме так і повинна зробити. Кулька знову опинилась на своєму місці на шворці на портреті Колосової матері. Ештон бачив, як Колос навпомацки нанизує її, наче намистину в коралі. Тільки ловці бачать їх. Навіть попри зчитувачі, усі інші люди можуть лише віддалено знати те, що міститься в мікрокульці. А ловці бачать. І Ештон бачив, що його й Колосові кульки, адресовані Арніці, однаково яскраво-вогнисті…

Та зараз юнак більше не міг ні про що розмірковувати — невпорядковані думки враз визволилися й стали заповнювати всі вільні комірки пам’яті. Йому навіть здалося, що він став набагато важчим і не зможе йти. Арніка погано розуміла, що зараз коїться з хлопцем. Її збентежили слова Колоса. Дівчина шкодувала, що не зможе залишитись у місті, щоб знайти винуватців смерті Чиста. У неї зароджувалася симпатія до Ештона, а ще вона відчула в ставленні Колоса до себе щось нове, і це її бентежило. Важко було не оцінити всього, що робив для неї цей чоловік. Може, Ештон і не усвідомлював усіх складнощів ситуації, у яку потрапив, та вона добре знала, чого коштувало Колосу прикрити її ненавмисну помилку (якщо така виявилася б) і чим для нього це могло обернутися.

— Aut cum scuto, aut in scuto,[12] — Арніка дивилася у своє майбутнє й була готова до боротьби.

— Carpe diem,[13] — відповів Колос, сприймаючи її слова і на свій рахунок теж.

— Мир твоєму дому, — попрощався Ештон.

— Мир і благоденство вам, — у тон йому відповів Колос, благословляючи Арніку, як це зробив би Чист.

— Vivere est militare?[14] — запитально і водночас ствердно дівчина попрощалася з Колосом удруге.

— Vivere est cogitare,[15] — із ніжністю відповів Колос, окреслюючи над її головою знак благословення.

«Я вперше бачу його таким. Після смерті Чиста він по-іншому до мене ставиться, і це бентежить та навіть трохи лякає», — думала дівчина.

У Ештона в голові ще трохи паморочилося, та він не міг не помітити трепету прощання Колоса з Арнікою. Він бачив тривогу в її очах, бачив, що Колосові червоні кульки-думки темнішають і ледь не вибухають у просторій кімнаті. Вибір є завжди. Зараз вона обрала… як би це правильно сказати… незалежність від Колоса чи що? Вона не дуже хотіла робити цей вибір. Можливо, не сьогодні чи не зараз. Але зробила. І Колосу довелося із цим змиритися. Хоча хтозна, чи змирився би він, якби не Ештон…

У житті, відокремлюючи друзів від ворогів, хлопець давав шанси всім, хто перебував поміж чітко окресленими межами дружби й ворожнечі, примкнути до будь-якої сторони й стати для нього тим, ким новий знайомий захоче. Друзі та вороги теж часто виходили за умовно проведені Ештоном межі. Він не боровся з тим, бо вважав марною справою вчити корову літати. З полумиска глека не зробиш, а підступна людина порядною не стане. Порядний і благородний може оступитися, помилитися, і, залежно від того, що він обере для себе далі, стане зрозуміло, чи злетить він над високою планкою добра, чи потоне, падаючи глибше нижньої планки, занурюючись у безвихідь чорноти зла. Тому що кожен вибирає сам — і він, і Колос, і Арніка, і… Словом, усі мають вибір.

Але зараз не час філософствувати — у домі його дитинства лежить поранений і безпорадний вогнекрил. Ще декілька днів тому ледь не всесильний і могутній, він сьогодні, як ніхто, потребував допомоги.

Ештон струсонув головою, наче від того всі спогади й думки мали б стати на місця, і, ледь торкнувшись руки Арніки, що сиділа поруч, сказав:

— Час іти!

Дівчина кивнула. Колос приклав праву руку до грудей, трохи схилив голову в дружньому напівпоклоні й простяг руку вперед. Жест дружби, поваги й підтримки. Рукав шовкової сорочки оголив міцну, мускулисту правицю. Ештон повторив жест Колоса, виказуючи у відповідь свою прихильність і повагу.

— Ubi concordia, ibi victoria,[16] — уже біля воріт прошепотів Колос.

Холодний медальйон, що висів на шиї, не міг угамувати палкі почуття, які вирували в серці Ештона. Він примусив серце стукотіти тихіше, увімкнув думотон, підправив наплічник і, переконавшись, що поруч нікого нема, ступив разом із Арнікою в тишу нічної вулички. Юнак думав про холод каменю, міць бруківки, свіжість вітру, надмірну сирість, що передвіщала близький дощ. Два темні силуети, закутані в плащі, квапливо сунули з тепла, затишку й комфорту в невідомість. Обоє розуміли, що тільки їхнє лікування й підтримка можуть допомогти вогнекрилу. Колос окреслив їм ризики, на які вони пішли під час підписання угоди. Вони перешкодили чиїйсь грі, і тепер слід очікувати ходів невидимого й невідомого суперника. Переконавшись, що довкола ні душі, разом зайшли у хвіртку Ештонового подвір’я.

— Ми вдома, — видихнув юнак.

— Отже, усе буде добре, — підтримала його Арніка.

Життя

в батьківському домі

Скроплена нічною росою трава ластилася до ніг Ештона, дерево підіймало гілля, щоб ненароком не зачепити його в темряві, мала невибаглива квітка, яка розпускалася щоночі, ніжно пахтіла, пробуджуючи дитячі спогади. Щастя!.. Хіба можна бути щасливішим? Де й коли? Лише в дитинстві, поруч із дорогими серцю людьми — батьками. Їх нема поруч, та їхній дух витає тут, треба тільки вірити в це.

Вони зайшли в будинок. Вогнекрил отямився. Був слабкий, але, вочевидь, ліки дідуся Леона творили дива. Ештон невимовно зрадів.

— Мир тобі в моєму домі! — Ештон зробив легкий наголос на слові «моєму», щоби вогнекрил зрозумів, що перед ним друзі й боятися йому нічого.

— Мир тобі! — привіталась Арніка, що йшла слідом.

Її присутність заспокоїла вогнекрила. Він ледь кивнув головою й прошепотів:

— Мир вам!

Арніка відклала великий кошик із їжею, який Колосові слуги приготували для них, підійшла до вогнекрила й подала йому марулу — кисло-солодкий м’ясистий плід жовтого кольору. Його м’якоть мала б утамувати біль, спрагу й голод. Вогнекрил з’їв невеликий шматочок і знову заснув. Арніка й Ештон позмінно чергували біля нього. Шкіра вогнекрила то ставала темно-фіолетовою, і тоді він марив, то світлішала, тоді його дихання ставало спокійнішим і рівнішим.

Життя вогнекрила було у великій небезпеці, вони це розуміли, але не могли привести до нього лікаря, бо тоді їм обом загрожувала б смертельна небезпека. За законом, знайшовши пораненого вогнекрила, люди мали б негайно викликати Верховну охорону. Та друзі не знали, хто його поранив, і не хотіли наражати його й себе на ще більшу небезпеку. Побачивши, що ліки допомагають, сподівалися на життєві сили вогнекрила. Вони напували й годували його, перев’язували рану, давали ліки від дідуся Леона, і вогнекрил став видужувати.

Він уже не марив, щоразу довше розмовляв із Арнікою та Ештоном, його шкіра знову ставала світло-фіолетовою. Він виходив на подвір’я, щоб поміркувати про те, чого його рятівникам краще не знати.

Арніка розмістилася на другому поверсі, у кімнаті Ештонової мами. Ештон і вогнекрил зайняли кімнати першого поверху. Юнак згадував усе нові й нові подробиці з дитинства — тихе життя йшло йому на користь. Не міг пригадати лише свого викрадення з дому і того короткого часу до появи в чужому місті, у кутку чужого подвір’я біля саду. Не уявляв, хто це зробив і навіщо. Ештон перебирав свої дитячі спогади, передивлявся їх, наче кінострічки, вдивлявся в обличчя людей, що тоді приходили в гості, ходив тими самими кімнатами, обмірковував те, що згадав. За перші два дні ці надмірні емоції так його виснажили, що хлопець занедужав. На щастя, Арніка була не тільки турботливою й терплячою, а й досить освіченою. Вона розповіла, що колись, подорожуючи з батьком, чула доволі сумну історію про чоловіка, до якого повернулася пам’ять. Він з’їхав із глузду, згадавши все відразу. Чоловік так захотів заповнити всі прогалини своїх утрачених спогадів, що ті витіснили його реальне життя й перетворили на дорослу дитину. Тому дівчина радила Ештону проганяти деякі спогади, не дозволяти їм витісняти реальність.

Боротися із собою найважче. Як можна відмовитися від найбажанішого? Це на межі можливого. Як Ештон не опирався, подеколи бажання пригадати все й відразу ставало непереборним. Та хлопець учився контролювати свою свідомість. Вогнекрилові теж щодня ставало краще. До кінця тижня він остаточно видужав і був готовий залишити свій прихисток і його гостинних господарів. Вогнекрил хотів якнайшвидше потрапити з міста Світла в Палацове, бо знав, що його шукають, але тепер у нього були зобов’язання перед господарем цього дому, він не міг так просто покинути своїх рятівників. Він розумів, що Ештону потрібна його допомога, і підтримував хлопця разом із Арнікою. Вогнекрил пояснював, що спогади треба повертати поступово. Юнак потроху вчився сортувати їх. Відтепер вони стануть коконом-оберегом, із якого він братиме силу й наснагу. Урешті-решт хлопець таки навчився притлумлювати деякі спогади. Завдяки турботі Арніки, розважливості вогнекрила й бажанню знайти того, хто вирвав його пам’ять і був причетний до того, що сталося з його батьками, Ештон учився бути безжальним до власних спогадів.

Вечірні суперечки

Щовечора трійко приятелів збиралися разом у найбільшій кімнаті будинку, де колись відбувалися пишні вечірки, і обговорювали важливі державні новини. Вони обережно з’ясовували думки одне одного щодо Правителя, магів, вогнекрилів, ловців, квадросів…

— Можлива війна, — спокійно говорив вогнекрил.

— У Правителя й магів дуже багато шансів її уникнути, — заперечував Ештон. — Ми, ловці, бачимо, як збільшується кількість сірих і чорних думок, як важко віднайти яскраві емоції.

— Це тому, що всі вміють захищати їх, ставлять уловлювачі, носять думотони, — заперечувала Арніка, — а темних емоцій людям здебільшого не шкода, вони охоче випускають їх у світ і не думають про наслідки.

— Усі можуть жити правдою. Є обставини, за яких людина мусить зробити свій вибір. Насправді набагато легше не перейматися, чи добрий твій учинок або думка, чи ні. Легше хвалити когось чи ганити? Захоплюватися кимось чи обурюватися? Що робимо частіше? Мені часом навіть здається, що кожного можна назвати ловцем думок. Просто такі, як я, бачать думки всіх людей. А ті, хто не бачить, можуть уловлювати їх інтуїтивно й аналізувати свої, вичищати їх, освітлювати. Коли кожен матиме світлі думки й помисли, воєн не буде, — заперечив Ештон.

— Але не всі ж бачать думки! Ти не замислювався, чому не всі наділені цим даром? Є відчуття, інтуїція, телепатія — і це теж дари, але трохи інші, ніж бачення, — не погоджувався вогнекрил. — Цей дар дається не людьми, такого не навчишся, його потрібно виявити, він дуже рідкісний. Ти краще від мене знаєш, що ловці народжуються в різних родинах — і серед багатих, і серед бідних. Не знаєш чому? Насправді ти просто не хочеш визнавати, що багато з них позначають себе темрявою й ловлять темні думки. Як гадаєш, навіщо?

— Не знаю, — огризнувся Ештон. Він розумів, що вогнекрил, хоча це й прикро, має рацію. За чорні думки не придбаєш ані новинок-винаходів, що спрощують ловлю, ані їжі, бо навіть мапи їх не приймають. Такі думки збирають у ловців квадроси, щоби показати Правителеві настрої мешканців. Збирають так само, як і хороші, світлі думки.

— Ти мислиш вузько. А що станеться, коли ловці принесуть квадросам тільки чорні думки? — Вогнекрил ставив незручні запитання.

— Коли вони потраплять до Правителя, — підхопила його думку Арніка, — він вирішить, що бажання жити мирно зникає, що край не вартий його допомоги…

— Саме так, — схвально кивнув Арніці вогнекрил. — І тоді Правитель, маги й сама природа вже не допомагатимуть тому краю чи світові.

— І тоді думки людей ставатимуть щоразу сірішими, — здогадався Ештон.

— Так, коли квадросів наступного разу направлять перевірити чистоту думок людей, вони будуть темнішати, а може, навіть стануть геть чорними, — зітхнув вогнекрил.

— Тоді Правитель зрозуміє це по-своєму… — продовжила Арніка.

— Що буде з тим краєм і світом, який залишиться без підтримки Правителя? — запитав Ештон.

— Тоді людям, доведеним до відчаю, допоможе хтось інший, — сумно сказав вогнекрил.

— Чи приймуть вони допомогу від людини, завдяки якій у Правителя склалася неправильна думка? — не вгавала Арніка.

Вогнекрил із Ештоном промовчали.

«Так, — трохи поміркувавши, подумала дівчина. — Але лише за умови, що вони не знатимуть, що ця людина винна в їхніх бідах».

— А вони не знатимуть! — вигукнув Ештон. — Звідки їм знати?

— Квадроси непідкупні… — невпевнено мовила Арніка.

— Більшість кульок квадроси отримують від ловців, і лише невелику частку виловлюють самі, — розмірковував юнак. Згодом із суміші кульок утворюється кольорова гама настроїв. Якщо вони отримають від ловців лише сірі чи чорні кульки, це призведе до спотворення інформації. І, з мого досвіду, зараз не всі квадроси бачать думки. Раніше такого не траплялося: у квадроси брали лише тих, хто мав здатність бачити думки, а зараз цю систему порушено. Навіть ловців поменшало. Вони кудись зникають. Може, виїжджають? Багато моїх друзів із міста Світла та з Палацового міста вже подалися в край Плаїв… Ловців і справді менше, ніж кілька років тому. Відкритих, чесних, непідкупних, тих, із ким хочеться спілкуватися. Порядних, світлих… — Ештон затнувся. — А може, то мені лише здається?

— Вас винищують, подивіться ж нарешті правді в очі! — Вогнекрил підійшов до Ештона впритул. — Невже ваше ловецьке братство не може зібратися й протидіяти цьому? Ви мусите діяти, розумієш? Зараз більше ніхто не може змінити ситуацію. Тільки ви, ловці. Якщо ще встигнете щось зробити…

— Ловці не люблять натовпу ловців, бо там їм ловити нічого, — випалив Ештон одвічне жартівливе гасло ловців, намагаючись трохи зняти напругу розмови.

Вогнекрил відійшов, розуміючи, що зараз марно сподіватися на братство ловців чи квадросів. А він просто не міг, не мав права вказувати, що саме робити, бо це мусили вирішити ловці.

— Чому вогнекрили ворогують? — раптом запитав Ештон.

— Через те саме. І порядних укладачів угод убивають також через це. Ті, хто не хотів підпорядковуватися певним силам, утекли, а тих, хто не встиг, знищили або їхнє знищення заплановано й відбудеться рано чи пізно — залежить від їхньої ваги і значущості. Дехто ще опирається, хтось сумнівається, але є й ті, що вже здалися.

— Ти не відповів. Невже Правитель цього не бачить? Чому маги нічого не роблять, чому не доповідають? — Ештонові хотілося вірити, що всі негаразди, про які розповідав вогнекрил, — просто трагічний збіг.

— Хтось ретельно готується до підкорення країв. З’явилися групи вогнекрилів, готових воювати проти Правителя та собі подібних. Що, на вашу думку, це означає? — вогнекрил говорив спокійно, та в його голосі відчувалася гіркота.

— Зрада магів? — Арніка зробила круглі очі.

— Зрада магів, — повторив Ештон.

— Ми вистежили один такий загін, але не сподівалися, що вони так само захищені, як і ми. Навіть точно не знаємо, скільки їх було.

— Більше ста, менше двох сотень, — пригадав Ештон.

— Звідки ти це знаєш? — підхопився вогнекрил.

— Я випадково опинився поряд. Поставив кількісник, та він чомусь того разу підрахував не надто чітко. Тоді я подумав, що його вже час міняти. Не знаючи, що це дім мого дитинства, за дивним збігом обставин я бачив частину бою, під час якого ти постраждав. Можливо, я бачив початок. Може, середину. Потім просто кинувся навтьоки. Ти помітив, наскільки швидко примчала Верховна охорона? Я не ризикнув потрапити їм на очі саме тоді, коли став свідком бою між вогнекрилами. А згодом трапилася інша випадковість — мене й Арніку здивувала поведінка Колоса, який дав зрозуміти, що за його будинком стежать. Нам потрібно було заховатися неподалік… ненадовго… от я й подумав про цей будинок. Якісь неясні відчуття привели мене сюди. І до Колоса звідси недалеко, а ще Арніка хотіла надіслати листа, і їй потрібна була поштова скринька, яка була б неподалік. Коли ми сюди зайшли, я переконався, упевнився, що справді випадково натрапив на дім мого дитинства. А потім ми з Арнікою побачили тебе, і я зрозумів, що, можливо, опинився вдома для того, щоб допомогти тобі. А вийшло, що згодом ти допоміг мені впоратися зі спогадами. І зустріч із Арнікою — не що інше, як диво. Проте, як на мене, останнім часом забагато збігів. Певно, в Офірі хтось прихильний до мене. Отже, маю віддячити, зробити щось важливе. Але чому для цього важливого обрали саме мене, а не когось, наділеного такими можливостями, як ти, наприклад?..

Вогнекрил похитав головою:

— Кожному своє. Мене моє не омине…

По тому запала тиша.

Подібні розмови траплялися дедалі частіше, але велися вони тільки в одній кімнаті, яка втаємничувала висловлені в ній думки. Це місце використовувало мікрокульки, даючи будинку енергію для захисту, світла, тепла.

Минув іще один тиждень. Ештон старанно вчився давати раду своїм спогадам, і це йому вже вдавалося. Арніка й вогнекрил допомагали йому, як могли. Вогнекрил приносив продукти — він охоче віддячував своїм новим друзям за порятунок. Він, який умів приховувати свої думки й змінював фіолетовий колір шкіри на людський, щоб бути невпізнаним, розповідав про кумедні ситуації, що траплялися з ним доволі часто. Вогнекрил приносив новини, що в місті ледь не щодня з’являються групи людей, схожих на доповідачів, які стежать за настроями. У нього навіть склалося враження, що вони хочуть замінити ловців. Ці люди оселяються в різних кварталах міста, блукають вулицями, заходять у кав’ярні…

— Вони шпигують, це ж очевидно! — обурювався вогнекрил.

У місті зростала напруга. Але їхній сховок виявився надійним, тоді як, за словами вогнекрила, біля Джонового помешкання постійно чатували, біля Чистового теж крутилися якісь люди. На щастя, будинок Колоса не охоронявся. Ештон за звичкою щодня виставляв на балконі думотон, розвертаючи його в напрямку Колосового обійстя.

Іноді ввечері юнак сідав у крісло й поринав у спогади про навчання в Палацовому місті, про подорож у країну Плаїв… Міркував, чому його життя змінюється саме так. Йому на роду написано стати «світлим» ловцем думок. Отже, саме це потрібно від нього світу.

Джон теж був «світлим» ловцем. Ештон міг на пальцях перелічити тих ловців, що, як і він, абсолютно відкидали можливість вилову й використання темних думок для лихих справ. Дехто з них були його друзями ще за часів навчання в Палацовому місті. Добре було б, якби вдалося з ними здибатися. Ця думка виникала дедалі частіше, і врешті-решт Ештон вирішив надіслати друзям-ловцям кульки із запрошеннями. Він дуже хвилювався, бо такі зустрічі щоразу закінчувалися непередбачувано. Але хлопець був переконаний, що все робить правильно. У голові чомусь усе частіше зринала пісня, яку він колись співав із Терном і Глібом:

Бо колір твоєї щирості волошковий,

Як очі коханої, що задивляються на тебе з жита,

Як вода, яку п’єш щодня, щоб втамувати спрагу,

Як правда, за яку борешся, бо іншої не буде,

Як небесне покривало, яким мати огортає тебе

Від краплини початку й до потоку кінця,

Який стане початком.

Бо колір твоєї щирості золотавий,

Як ласка коханої, що гріє тебе променем сонячним,

Як колос пшеничного поля,

Як світло роду благородного й праведного,

Як батьківське благословення,

Що дає обов’язок і силу звершень

Від краплини початку й до потоку кінця,

Який стане початком.

Що ж, певно, сама доля залишила його з Арнікою й вогнекрилом тут, у нього вдома, у місті Світла. А може, і дід Леон. Ештон усміхнувся від одного спогаду про нього. Дивовижний чоловік! Хай буде живий-здоровий! Он скільки його пророцтв уже справдилося. А з друзями-ловцями слід зустрітися обов’язково — ситуація видається доволі дивною. Знову виникає відчуття кінця й початку водночас. Уже втретє в його житті. Уперше — тоді, коли він утратив пам’ять, удруге — у краю Плаїв, утретє — зараз, коли повернулося минуле, яке могло залишити його без теперішнього й майбутнього. Зате тепер у нього є спогади про материнську любов і відчуття обов’язку перед давнім і славним родом. Та мізерна частка спогадів, що зв’язала б усе воєдино, ще відсутня, але він уже відчув міць, силу і значимість своїх предків. Тепер Ештон розумів, що дорога, якою він ішов, була не випадковою, що він мусить з’ясувати, хто й навіщо заподіяв йому ці негаразди. Юнакові хотілося вірити, що він зможе повернути все так, як воно має бути, — до сонця, світла, правди. Якщо Правитель відмовиться від світу, за нього боротимуться інші. Можливо, використовуючи війну як засіб здобуття влади.

…Поки що Ештон ще не наважувався зчитувати з мікрокульок додаткову інформацію, щоби не перевантажити свою пам’ять. Події, які за звичних обставин людина впродовж життя сортує на основні й другорядні, наче змагалися між собою, і жодна з них не хотіла визнавати себе менш важливою за інші. Тому хлопець потроху відкидав зайве, перетворюючи спогади на кульки. Декілька наплічників відсортованих спогадів, які займали в кімнаті чимало місця, нагадували, що могло б із ним статися, якби він не блокував доступ власних спогадів до своєї пам’яті.

Ештон попередив вогнекрила й Арніку про те, що на якийсь час мусить поїхати з дому. Він планував зустрітися з ловцями і з’ясувати, що вони можуть зробити для світу, чим допомогти. Вогнекрил теж був зобов’язаний повідомити про себе своїм товаришам. Те, що його досі не знайшли, дивувало: вочевидь, не надто ретельно шукали або взагалі не сподівалися, що він вижив. Арніка залишилася сама. Звісно, вона охочіше шукала б винуватців смерті Чиста, проте, якщо вірити Колосу, їй не можна зараз з’являтися на людях. Колос обіцяв докласти всіх зусиль і знайти винних. Дівчина в цьому не сумнівалася.

До міста Доль

Збиралися недовго. Розходилися в сутінках — так було безпечніше. Вогнекрил планував потаємними підземними ходами дістатися Палацового міста, а Ештон у містечку Доль, що розташувалося неподалік від міста Світла, мав зустрітися з побратимами. Усі кульки-запрошення він надіслав заздалегідь, тож був певен, що друзі відгукнуться. Він і сам раніше отримував подібні звістки. Товариство ловців іноді збирало всіх, щоб розповісти про якусь технічну новинку, сконструйовану народним умільцем для вдосконалення роботи думотона. Іноді (бувало й таке!) їх запрошували для того, щоби статечний і поважний ловець розповів про особливості виловлювання за часів, коли ще не було думотонів. Часто такі зустрічі були нудними, нецікавими і просто забирали час, але траплялися й такі, після яких виходив із розумінням, що почуте за певних обставин могло навіть урятувати життя.

Колись Ештон був новачком, уперше запрошеним на таку зустріч завдяки Терну і Глібу. Тоді він і відчув оту спорідненість ловців, свою причетність до них, вагомість того, що вони роблять для світів. І кожна така зустріч була дуже змістовна.

— Іди, — легенько підштовхнув його Терн. Гліб ішов поруч, поклавши долоню на плече хлопця на знак батьківського благословення й підтримки, яких тому дуже бракувало.

За круглими столиками сиділи ловці — статечні та молоді, відомі й невідомі, скромні та пихаті, веселі й набундючені, жартівники й серйозні. Тоді ще не було такого різкого контрасту між «світлими» й «темними» ловцями. Ештон ловив кожне слово та мріяв влитися в їхнє товариство, стати рівнею. Тоді він іще не міг викликати ловців на зустріч, не мав права голосу, не довів собі й усім, хто він такий і чого вартий. Згодом у нього зникло бажання щось комусь доводити. Своє місце, вагу і значущість юнак щоразу визначав для себе сам. Зрештою, він обрав той шлях, де перемога не була самоціллю, де за мету слугували постійна праця й удосконалення.

Але не про це треба думати зараз. Ештон відкинув спогади і, скориставшись мапою й кількома кульками, наближався до своїх приятелів, «світлих» ловців. Хлопець не сумнівався, що прийдуть усі запрошені. Хвилювався, чи встигне вчасно, бо старезна мапа, втягнувши його, за короткий проміжок часу викинула юнака трохи далі, ніж він на те розраховував. Він попрямував до іншої мапи, щоб скоротити час і подбати про безпеку перед зустріччю.

Поміж переміщеннями в цій доволі безлюдній місцині Ештон помітив чоловіка в сірому плащі з накидкою. Це його не здивувало б, якби не відчуття, що за ним стежать. Отже, увага й обережність! Він брав на себе відповідальність, викликаючи друзів, тож мав бути впевненим у тому, що їх не підслухають «сірі» чи «темні» ловці. Те, про що вони сьогодні говоритимуть, може привести до Морових підземель, якщо їхню розмову почують люди, які хочуть нашкодити ловцям. Ештон здійснив декілька переміщень і скористався кількома мапами, щоби заплутати переслідувачів, якщо такі були.

У наплічник залетіло декілька кульок, і юнак побачив, що вони сірого кольору.

Коли він від народження був би дреком (від цієї думки хлопець огидливо здригнувся), то, мабуть, теж зацікавився б одиноким перехожим, що поночі йде не до найближчої корчми, а бігає від мапи до мапи, безладно витрачаючи цінні кульки, та ще й поспішаючи з містечка, сповненого світла й розваг, у темінь ночі.

Дреки — найближчий прошарок до верхів суспільства. Однак стати на щабель вище в ієрархії дрек може лише тоді, коли доведе якийсь негідний учинок верхнього. Тоді їх, так би мовити, «міняють місцями». Часто дреки, звиклі шпигувати, навіть ставши верхніми, роблять це й надалі, а верхні, які вимушено стали дреками, найчастіше скочуються ледь не до нітів, якщо не знаходять підтримки у своїх недавніх побратимів. Тому часто ніти, найнижчі в класовій драбині світів, мають більше гідності, ніж дреки. Іноді верхні, які стали дреками, ставлять на меті покарати тих, хто принизив їх до такого неповажаного рівня. Тоді вони шпигують за своїм кривдником і повертають собі свій статус.

Траплялося й таке, що дреки навмисне підлаштовували ситуацію так, щоби понизити верхніх. Ештон чув, що їхніми послугами користуються наближені до Правителя верхні, щоб позбутися конкурентів у будь-який, навіть такий недостойний, спосіб.

Ештон не був верхнім. Він був вершинним. Про це дізнався лише тоді, коли потрапив у свій будинок. У нього й раніше було відчуття, що його рід мусить бути принаймні з верхніх, бо в іншому разі навіщо йому стирали б пам’ять? Та оскільки він не знав про своє походження, то вважав себе нітом. Не почувався ущемленим, не гнався за посадами й не переймався регаліями. Тепер Ештон знав, що він вершинний, і навіть міг довести це, тому почепив на ліве плече синій еполет. Він розумів, що це недосяжна для багатьох мрія. Також знав, що зняти з нього цей титул може тільки сам Правитель разом із судом вершинних. Практично юнак був недоторканним. Саме тому будь-коли міг увійти в будь-який світ чи край, уже не кажучи про міста. Для нього були відкриті всі шляхи. Тепер він розумів, чому свого часу зміг увійти в Палацове місто. А поки що не хотів викликати нічиїх заздрощів і приховав звичний ловецький одяг під темною дорожньою накидкою.

Нічний нишпорка, що стежив за ним, не витримав шаленого темпу переходів і щез. Ештон задоволено посміхнувся, бо хоч і згаяв чимало часу, проте переконався, що зустріч ловців буде справді таємною. Невдовзі він уже проходив браму міста Доль і наближався до призначеного місця зустрічі. Містичне місце — ця брама. Вона хтозна-скільки разів була зруйнована і відновлена. Через легенду, що обіцяла процвітання всім, хто долучиться до розбудови міської брами, кожен Правитель, що бажав собі легкого успішного правління, вважав ледь не обов’язком щось змінити в її архітектурі. Зрештою містянам це набридло і вони почали протестувати проти чергової перебудови головної міської брами. На щастя, тоді їх підтримали маги. Так біля основних воріт почали з’являтися інші брами. Одна стіна міста поступово перетворилася на низку різних за стилем, архітектурою й висотою воріт. Місто Доль ніхто й ніколи не завойовував — маленьке, провінційне, з невеликою кількістю мешканців, воно нікому не заважало. А може, усе через легенду, яка пророкувала страшну кару тому, хто, руйнуючи щось у місті, нічого не побудує. За іншою легендою, ті, хто входитимуть у місто через «родинні» ворота, отримають процвітання й добробут. Мабуть, тому до розбудови долучались і верхні, і вершинні. Кожен хотів для своєї родини кращої долі. Поступово вибудувалася ще одна стіна з воріт, яка не тільки прикрасила в’їзд, а й значно збільшила площу міста. «Хтозна, може, я пройшов зараз крізь ворота, що їх колись побудував хтось із моєї рідні?» — міркував юнак. Погодьтеся, це було б цікавою несподіванкою для будь-кого. Але зараз Ештону було не до того. Він, навіть не задумуючись, за звичкою чи за покликом інтуїції проніс крізь браму камінь і поклав його біля інших камінчиків. Їх приносили ті, хто вірив у третю легенду міста Доль. Ештон, заходячи до міста, завжди приносив із собою камінці як данину традиціям. Він, хоч би як поспішав, клав принесений у дар камінь і бажав місту та його мешканцям процвітання. Деяких ритуалів юнака навчили в Палацовому місті, і він досі їх виконував, бо, коли був малий, із дитячою наївністю вважав, що ці знання допоможуть батькам знайти його. Тепер сам прагнув знайти їх і вірив, що колись так і буде. Ештон добре знав традиції різних міст, тож ловці думок, збираючись у мандрівку, частенько зверталися до нього за порадою, коли планували вилазку в те чи інше місто. Містичним чином будь-яка подорож приносила кращу винагороду після таких, здавалося б, малозначущих ритуалів.

Місто Доль — по суті, невелике містечко, тож відстані тут такі, що мешканцям навіть не потрібно користуватися мапами. Ештон нарешті дістався місця зустрічі — музею думок. Задля безпеки хлопець деякий час постежив за його входом. Нікого підозрілого поруч не було, тож Ештон звеселів. Музей був розташований у мальовничій місцевості, яка проглядалася звідусіль. Куди не глянь — краса така, що аж хочеться затамувати подих. А якщо ще усвідомлювати, яку історичну пам’ять зберігає кожен камінь давніх споруд, то приходить розуміння, наскільки важливим є це місто для історії світу.

Три гори в центрі містечка з’єднані мостами, що утворюють підкову. Саме під цією підковою, на невеликому пагорбі, і було зведено невисоку округлу споруду музею. Суттєвою перевагою цієї місцини завжди була неможливість уловлювання думок.

Парадокс? Можливо, так вважатиме непосвячений. Творці музею не хотіли, щоби будь-хто, увімкнувши думотон, викрадав експонати, які зберігалися тут уже багато років, а може, була ще якась причина, що обрали саме таке місце — таємниця, яку забрали із собою архітектори й будівельники музею. Отже, про це зараз уже не дізнається ніхто.

Подейкують, що саме тут створювалися всі дев’ять світів, якими зараз керує Правитель. Легенда оповідає, що в колі, з якого вихід думок неможливий, сиділи найкращі архітектори Офіри. Вони захотіли створити світи, на які їм було б приємно дивитися, управління якими давало б задоволення. Отож кажуть, трудилися вони не покладаючи рук, не шкодуючи сил, чи то сім днів і сім ночей, чи то йшлося про сім років, а може, про десятки чи сотні років? Ніхто їхньої праці не бачив, бо, якщо вірити легенді, то росло посеред цього кола величне старезне дерево, а під ним сидів дідок, білий як молоко, думу думав і люльку курив. Ото з тієї люльки і випливав дивний білий туман, схожий на молоко, який розливався довкола. Через нього ніхто й не бачив, що саме тут відбувалося. А коли туман одного ранку розсіявся, перед людьми постали у всій красі і розмаїтті дев’ять світів. Місто це почали називати містом зміни Доль, бо, кажуть, якщо хтось хоче Долю змінити, то спочатку мусить побувати тут, де той молочний туман клубочився найдовше. Час минав, і люди потрохи почали вкорочувати назву міста, і вже не називали його містом зміни Доль, а говорили простіше — місто Доль. Із часом все минає, усе змінюється. Хто ж тепер повірить у білого старенького дідка піддеревом, у молочний туман чи архітекторів з Офіри? А на місці, де, як оповідає легенда, усе це відбувалося, побудували музей думок.

До музею веде низка підземних сполучень. До нього, не привертаючи зайвої уваги, можна дістатися з різних куточків міста, а подеколи й із досить віддалених країв. Підземні галереї, виставкові зали, навчальні експонати — усе це призначене лише для ловців. Тому цю споруду часто називають не музеєм думок, а музеєм ловців. Для пересічних відвідувачів це звичайна невелика кругла споруда, віддалено схожа на кульку, коли вона влітає в думотон. Саме для таких людей було відкрито декілька величних і помпезних залів, до яких можна пройти крізь тунелі в трьох горах. Кожен зал має своє призначення і розташований за колом несприйняття думок. В одному залі розмістилася думотека, другий обладнаний як звичайний ігровий майданчик, куди для розваг привозять дітей з усього міста, а третій, найбільший, поділяється на менші зали, які використовували і як місце для знайомств, і для дорослих розваг, і для вирішення будь-яких життєвих питань.

Багато містян, родини яких декілька поколінь мешкають тут, навіть не здогадуються про те, що казки про підземне місто, які на ніч так полюбляють усі діти, розповідають історію виникнення і становлення саме їхнього міста, а з нього — усього краю, ба навіть одного зі світів. Може, це дійсно не вигадка, а правда, захована в казковій історії? Місто Доль уміє берегти таємниці, розташовуючи їх на найвиднішому місці, але так, щоб вони зацікавили своєю глибинною правдою тільки посвячених, обраних. Ештон був наймолодший із посвячених. Усвідомивши, що походить із давнього й шанованого роду, розумів, що має шанс посісти почесне місце не лише серед ловців, а й біля Правителя. «Чи не це часом колись стало причиною для мого зникнення?» — часто розмірковував юнак. Завдяки поверненню пам’яті тепер він знав, що досить рано виявив ловецькі навички. Невже хтось, чиїм інтересам це могло зашкодити, дізнався про це й… Та ні, абсурд якийсь. Кому може зашкодити дитина? Можливо, його зникненням хтось хотів вплинути на батьків? Знову ті дивні припущення. Хоча… Вони дуже схожі на правду.

У музеї думок

Ештон тихо підійшов до схилу, над яким височів музей.

Трава погойдувалася під нечутну мелодію вітру, заколисуючи й присипляючи пильність, наче намагаючись якомога довше зберегти таємниці землі, на якій росте. Але Ештона це не збентежило — він легко знайшов отвір для мікрокульок під закрученим гачкуватим кованим поруччям, відсунув прозору засувку, узяв у жменю декілька золотистих кульок і по одній відпустив у отвір. З тихим мелодійним дзенькотом кульки закружляли по заглибині, що розширювалася донизу, аж поки не потрапили до великого казана з прозорою водою. Торкнувшись рідини, вони почали роздуватися до гігантських розмірів і ставали такими, як кулі, що літають між дванадцятьма вежами Палацового міста. Роздувшись, кулі щосили почали тиснути на стіни, розсовуючи їх. Коли утворилася невелика щілина, потрібно було швидко крізь неї прошмигнути, бо з куль почала стікати вода, вони стрімко зменшувалися до розміру мікрокульки, а відтак і стіни зсувалися неймовірно швидко. Ештон завжди заходив сюди саме так — це найкоротший шлях, а ще в такий спосіб він перевіряв свою реакцію і спритність. Цього разу хлопцю легко вдалося шмигонути всередину. Щойно стіни стулилися, він опинився в напівтемряві. Неподалік почулися впевнені кроки й пролунав голос:

— Лови світло!

— Світи людям! — відповів Ештон, не роздумуючи.

До нього підійшли Силен, Тиктор, Дік і Дервіш.

— Радий за тебе! — Дік навіть у напівтемряві помітив знак роду, що ледь проглядався з-під накидки. Ештон кивнув головою на знак подяки за уважність.

— Ото файно, хлопче, добра є! Чув, чув! Тішуся тобов, — доброзичливо прогудів Дервіш.

Тиктор і Силен мовчки здійняли правиці на знак привітання. Ештон теж привітав їх дотиком піднятої руки. То в одному, то в іншому кінці тунелю вчувалися дзвони — це відкривалися входи. Ловці збиралися.

— Ходімо, — Силен першим попрямував до залу збору. Дорогою вони зустріли ще Дана й Тихона, які теж застрибнули в тунель крізь щілини і ледь не збили їх із ніг.

— Треба вдосконалювати мапи переходів і входи в тунель, а то можна своїх перебити й самому не вціліти, — бурчав завжди невдоволений Тихін.

Його ніхто не підтримав, хоча всі неодноразово погоджувалися, що ці думки треба через квадросів доправити до проектувальників. Та, з іншого боку, крім тренованих ловців, сюди ніхто ніколи не заходить. «Швидка реакція рятує життя!» — одне з гасел ловців. Лункі кроки під мелодійний передзвін печерних дзвонів дедалі гучнішали — вісьмома тунелями наближалися «світлі». Ештон не сподівався, що ловців буде так багато. Він близько контактував із кількома десятками з них, багатьох бачив чи знав, та не сподівався, що вони всі відгукнуться на його заклик. Запрошені передали іншим ловцям, що є причина зібратися. Побачивши тих, хто прибув, Ештон мимохіть відчепив свого синього еполета.

«Чогось вартими мають бути мої слова і вчинки, а не заслуги тих, чиїм нащадком мені випала честь бути», — подумав хлопець і одним із перших підійшов до мапи очистки.

Усе як завжди. Так уже повелося, що тільки мапа вирішує, хто увійде до зали, а кому доведеться повернутися назад. Правда, Ештон уже кілька разів чув, що з нею щось трапилось і вона може пропустити до залу ловця, який не має права там перебувати. Але він вважав, що ці хвилювання безпідставні — досі за цим дуже ретельно стежили. Перевірка тривала недовго. Пройшовши її, Ештон без вагань піднявся до кола виклику — місця, де зазвичай сидів той, хто запросив усіх на зустріч. По одному заходили ловці, і він насолоджувався урочистістю моменту. Проте водночас трохи хвилювався, як сприйме його думку поважне товариство.

Ловці прибували, гомін у залі дедалі посилювався, утім, як і хвилювання Ештона. Величезне приміщення ділилося натри кола, кожне з яких могло вмістити чимало ловців. Та наразі зал був заповнений приблизно наполовину, і це означало одне — ловців ставало щоразу менше… Ті дев’ять сходинок, якими Ештон зійшов до кола виклику, не відділяли його від решти — трава з Ішти давала відчуття єдності одного з одним і з зовнішнім світом. Ештон сидів на траві, заклавши ногу на ногу, а неподалік від нього розміщувалися ловці. Зал відділив зайві кола з незаповненими місцями й став меншим, затишнішим.

— Поважне товариство, дозвольте мені… — розпочав Ештон. Він розповів і про бій вогнекрилів, і про зникнення його родини, позбавлення пам’яті, дивні смерті Чиста й ще кількох знаних і поважних укладачів угод, про зменшення кількості «світлих» ловців. Юнак вважав ці події ланками одного ланцюга.

По тому почали висловлюватися інші ловці:

— У нас зникла третина «світлих» ловців, — повідомив Квінт із Палацового міста.

— У нас зникло п’ятеро з дванадцяти, — підхопив Тарт, який прибув із невеликого містечка Ставина.

Трава під ловцями особливим чином закручувалася по колу — вона легко підіймала охочих висловитися, а їх виявилося немало.

— Для чого ми тут зібралися? Обговорити наші негаразди? Чи, може, відтепер зобов’яжемо всіх ловців звітувати, хто, куди, для чого виїхав? — уїдливо запитав Тремп. — Кажеш, що ти вершинний. Де докази? Міг би хоч почепити еполет, якщо, звісно, маєш на те право. Чи боїшся відповідати перед судом вершинних?

Ештон тільки-но хотів відповісти, аж раптом відчув сильний стусан у плече. Падаючи, устиг помітити в кутку залу мантію мага. Ще декілька ловців упали, мов підкошені, решта схопилася зі своїх місць і кинулася до магів із вигуками:

— Змова! Зрада! Заколот!

Купол залу зловісно запалахкотів червоною загравою, щосили сигналізуючи про небезпеку, одна завіса сповзла, і ловцям відкрилося друге коло, у якому стояли маги в червоних мантіях.

Ловці ніколи не воювали з магами, яким, до речі, було суворо заборонено входити до залу збору. А ці не просто зневажили неписані правила, вони знехтували головними засадами, на яких трималася рівновага системи — увійшли сюди й слухали обговорення.

Біля Ештона нечутно опинився Тихін. Він поглядом указав на одного з магів — невисокого юнака з кривою посмішкою й невпевненим поглядом — і непомітно кивнув. Ештон так само поглядом показав на молодого мага Тарту і Силену, що попідхоплювалися з місць і опинилися поруч. Дервіш також тихенько підсувався ближче. Тарт стрельнув із пістоля, що аж ніяк не міг би зашкодити життю ні ловця, ні мага, і над ловцями почала утворюватися звичайна рибальська сітка. Такий пістоль часто використовували квадроси — його цупка тканина розкривалася, утворюючи намет, верхню частину якого прикріпляли до дерева.

Пістоль Тарта працював за схожим принципом, тільки замість цупкої тканини в ньому були рибальські тенета.

Погляди ловців і магів були прикуті до сітки, що розгорталася над їхніми головами, аж раптом Ештон, Тихін, Тарт і Силен метнулися в протилежний від пастки бік. Юний маг розгубився. Намагаючись скинути тенета, він активно розмахував руками, привертаючи до себе увагу й ще більше заплутуючись. Ловці кинулися до нього, аби розірвати захисне коло, ураз створене магами. Зал, у якому чаклунство було заборонене, руйнувався у відповідь на чари. Найстарший маг підняв руку, щоби допомогти юному невдасі. Коло деформувалося, і захист, вибудуваний магами, утворив у стіні щілину. Силен тим часом ковзнув по траві під другу завісу й кинувся одному з магів під ноги. За ним прошмигнули Дервіш і Квінт. Маги запанікували й відступили, збільшуючи магічне коло, проте його захист не витримав натиску ловців. Друга завіса впала, і на понівеченій траві постали розлючені ловці, а навпроти них — купка потомлених магів, які навіть не уявляли, що буде далі.

Хтозна, чим би все закінчилося, якби не впала ще одна завіса, і в третьому, найбільшому колі залу перед отетерілими ловцями не постали ще одні маги. Ці теж були в мантіях. Новоз’явлених було менше, ніж ловців, проте значно більше, ніж попередніх магів.

На мить усі заклякли — ловці не знали, чого очікувати від новоприбулих, а маги, які протистояли ловцям, чомусь не виявляли бурхливої радості від підмоги, а стояли похнюплені. Ештон, який так і не встиг почепити еполет на плече й досі тримав його в руці, бовкнув:

— Ще тільки Правителя бракує.

У цілковитій, аж дзвінкій хвилинній тиші його слова пролунали занадто голосно. У дальній частині залу ворухнулася завіса, і всі здригнулися, вочевидь, очікуючи появи Правителя.

Але натомість з’явилася група прибиральників із мітлами, граблями, драбинами й різним реманентом. Карлики зупинилися, із жахом і обуренням оглядаючи потрощений зал. Карлиця, що зиркнула догори й відразу подивилася собі під ноги, не зорієнтувалася, що в залі хтось є, окрім тих, хто зайшов із нею, і обурено верескнула:

— Бодай на колючках їм сидіти, усім тим ловцям з магами і разом зі всіма, хто верховодить, а не на траві з Ішти. Понищили, нелюди! А хто ж полізе аж попід купол чіпляти завісу?

Вона скрушно зітхала, дивлячись на знищену траву, ішла, човгаючи ногами й соваючи по траві великою щіткою, що її розгладжувала, і приговорювала, як має покрутити рученьки-ніженьки тих, хто осквернив святиню, і з яким задоволенням вона вручила б їм мітлу, і хай би спробували власноруч відновити знищене і сплюндроване. Інші карлики, коли побачили, хто в залі, не посміли ступити й кроку. А прибиральниця висловила весь свій праведний гнів у цілковитій тиші й зупинилася лише тоді, коли наштовхнулася мітлою на мантію одного з магів. Той люто витріщався на щітку, якою вона за інерцією ще вовтузила по його мантії, але за долю секунди карлиця оговталась і писклявим застудженим голосом запитала:

— Будемо прибирати чи витрішки ловити?

Ештон ще не чув від карликів такого нахабного звернення, тому не втримався — розреготався. За ним засміялись і маги, і ловці, захихотіли й карлики, невпевнено переминаючись із ноги на ногу, готові в будь-який момент чкурнути подалі звідси. Зрештою, коли всі вгамувалися, карликів випроводили. Маги, які вчинили бійку, хотіли тихцем залишити зал, та ловці не дозволили. Вони оточили їх і вимагали пояснень щодо такого нечуваного й зухвалого вторгнення.

— У вас нема привілеїв про щось нас питати, — пихато мовив один із новоприбулих магів і хотів піти геть.

— Уже є, — Ештон, нарешті почепивши еполет, примусив магів повернутися.

Еполети верхніх зблиснули ще в декількох ловців. Маги неохоче повернулися назад. Тепер вони зрозуміли, що будуть змушені пояснити, хто їх сюди покликав, як вони пробралися в зал і навіщо прийшли. Ловці всі як один розуміли, що готувалося щось недобре, але що? Маги, які колись мали необмежений вплив, потроху втрачали його через дедалі новіші вміння ловців і квадросів. Їм не подобалося, що люди підтримували ловців. Дехто з ловців теж володів магічними знаннями, а дехто з магів виявлявся звичайним самозванцем, який прагне влади й кращого життя. Але існували й такі, яким було під силу приборкувати могутні стихії. Колись ловці й маги були заодно, і тоді їхні світи вважалися непереможними. А тепер… Комусь вигідно їх розсварити, запалити вогонь ненависті й настрополити один проти одного. Хтось добре знає, що й ловці, і маги запальні, нетерплячі та дуже амбітні, і хоче цим скористатися.

— Тремпе, продовжуй! Мені здається, перервали саме твоє слово, — уїдливо промовив Дік, бо помітив, що той узагалі намагається вислизнути із залу. Дервіш перекрив йому дорогу, показуючи, куди пройти.

Тремп, зітхаючи, підійшов у коло до промовців:

— Вимагаємо пояснень, — промимрив він до магів тремтячим голосом.

— Хто ви? Назвіться. З якою метою і як сюди потрапили? Хто дав наказ убивати ловців? — Ештон був дуже категоричний.

Дік теж почепив еполет (у верхніх еполети були жовтого кольору) і прискіпливо розглядав обличчя магів:

— Викликаймо Верховну охорону, — сказав майже пошепки.

— Не потрібно! — До них кинувся юний маг, нападник-невдаха. — Я розкажу все, що знаю.

Він вийшов у коло, прокашлявся і, ковтнувши слину, розповів про те, що підслухав у школі магів: учитель Тремп розповідав учителеві Пліту про чергові збори невдах без титулів і звань, які вважають себе хтозна-ким. Він скаржився, що знову буде змушений тягтися казна-куди лише для того, щоб укотре почути жалюгідні скиглення про утиск ловців.

— Укажи на людину, яку знаєш як учителя Пліта, — наказав Квінт.

— Ось він, — юний маг тицьнув пальцем в одного з присутніх магів, — ось учитель Пліт, а це — учитель Ділект, ось учитель Тремп.

— Хотіли втекти, задкували до виходу, — реготнув Дік, виводячи на середину залу Тремпа й Ділекта, що на них указав хлопець. Ештон обійшов їх по колу, пильно вдивляючись в обличчя й вивчаючи кожну деталь одягу. Суперечки, які точилися серед присутніх, потроху стихали.

Маги не відривали поглядів від синього Ештонового еполета, у них трусилися руки.

— Обшукати їх, — наказав Ештон.

Силен кивнув, і троє ловців кинулися до Тремпа, Ділекта й Пліта.

— Це нікому не зійде з рук, — почав був шипіти Тремп, але замовк, відчувши люті погляди ловців.

— Не потрібно обшуків, — Дік пильно подивився у вічі Тремпа й раптом присів на ліву ногу, наче праву звело судомою. Насправді, вочевидь, він намислив танцювати. Що ж, Дік перебував у ловецькій залі й мав право робити те, що вважає потрібним, навіть таку диковинку, як танець. Праву ногу він зігнув у коліні, ліву руку притис до спини, а правицю простяг до Тремпових грудей.

— Шамабальський танець викриття, ух ти! — пролунали захоплені голоси тих, хто впізнав танець із першого руху. Тремп позадкував: його налякала чи то Дікова дивакуватість, чи то його рухи. Він відсахнувся, утратив рівновагу й наступив на ногу Силенові, який стояв позаду нього.

Силен, рятуючи ноги, теж крутнувся, щоб не наступити на ногу комусь із ловців, які про всяк випадок зробили коло тіснішим. Тож Силен крутнувся й зачепив ловецький плащ Тремпа, який за мить став схожий на мантію, що також дивно потьмяніла, зріділа в повітрі, наче наполовину розчинилася в ньому. Дік уже заходився присідати на іншій нозі, плавно проводячи в повітрі руками. Силен тим часом крутнувся ще раз навколо своєї вісі, і мантія на Тремпові ледь не луснула й стала ще прозорішою та водянистішою, а його тіло дивним чином збільшилося, стало драглисто-сірим і не схожим на людське. Дервіш із серйозним виразом на обличчі запалив люльку й присів на підвищенні. Трава з Ішти слухняно піднесла його трохи вище, щоб було зручно споглядати всіх. Він заклав ноги під себе й виглядав таким спокійним і незворушним, наче щойно пообідав і відпочивав у затінку дерева. Дим тонкою цівкою плив у повітрі. Пахло полином, дубовою корою, деревієм і ще якимись таємничими травами.

Дік тим часом навприсядки крутився навколо Ділекта, зіщуленого від напруги Пліта й Тремпа, відтіснивши Силена на крок убік.

— Янич? — Тихін і Тарт з огидою дивилися на драглисте тіло нижньосвітка, який ховався за мантією.

Усі вже чітко усвідомили, що це був не Тремп, і вже від цього ловцям мало б стати легше, якби вони не розуміли, що це гидотне нижньосвітне створіння зробило з Тремпом.

— Не може бути, — Ештон не хотів вірити своїм очам. Ще невідомо, скільки часу Тремпове тіло служило цьому покидьку. Чи він один тут такий? Цим створінням під страхом найвищої кари заборонено з’являтися у володіннях Правителя. Он воно що значить — зіпсувати мапу! Виходить, хтось таки винен у тому, що в ловецькій залі стало можливим таке протистояння. Той, хто мусив слідкувати за тим, щоби мапа не пропускала «темних» ловців. Зрадник! А тут не те що «темні» — яничі в залі. Біда! Певна річ, що дехто з магів знав про Тремпове падіння. У невеликій магічній школі з учителями завжди виникали проблеми — на відміну від ловців, маги не поспішають ділитися знаннями. А Тремп… Він нікому не заважав, як-не-як потроху, хоч і поганенько, учив новачків, тому магам до нього не було діла. Вони були переконані, що їхні вороги — ловці й квадроси, і саме з ними потрібно воювати. А знищити такого перебіжчика, як Тремп, — невелика честь. Маги воліють обирати гідних суперників. А деякі взагалі ігнорують магічні сходини, тому з колегами-чаклунами майже не бачаться. Специфіка роботи! Так чи інакше, а це викриття магам не на руку.

— Верховну охорону! — вигукнув Тихін.

— Верховну охорону! — почулися голоси інших ловців.

Новоприбулі маги стояли окремою групкою й спостерігали за всім, не втручаючись. Ловці зважали на їхню присутність, проте чинили за потребою. Та й, зрештою, саме ловці тут були господарями. Це до них маги прийшли без дозволу. А якби отак ловці спробували до магів підступитися? Галасу на всі світи наробили б!

Раптом новоприбулі маги поскидали із себе мантії й постали перед присутніми у фіолетово-сірих святкових плащах вершинних.

— Верховну охорону! — вигукували ловці ще сильніше й азартніше, бо хто знає, чи немає й під тими плащами когось потворного з нижніх світів.

Ештонові стало не по собі. Юнак ще не звик до того, що він вершинний, і надто добре пам’ятав події, що відбулися за останні півроку: за участь у них окрема камера Морового підземелля могла б стати другою домівкою. Усі ловці мали за що недолюблювати Верховну охорону. Але зараз закликати її було дуже доречно.

Молоді маги заметушилися, та їм достатньо було одного заперечливого погляду Ештона для того, щоб зрозуміти: вислизнути вони не зможуть.

— Верховна охорона сюди не прибуде, — відкашлявшись, сказав один із магів-вершинних. — Не має такого права.

— Не прибуде? — трохи здивовано прошепотів Тихін, а Тарт, гидливо позираючи на Тремпа, Ділекта й Пліта, спитав:

— То що нам із ними робити?

— Нічого, — утрутився Дік, відпочиваючи після виснажливого танцю, — вони приречені. Жити їм залишилося недовго.

— Його правда, — підтвердив маг-вершинний, побачивши, що погляди присутніх звернені й до нього теж, — їх чекає жахливе закінчення життя. Тремп уже давно приречений. Давно… Як прикро! Але в них були шанси уникнути такої долі. Зараз Ділект і Пліт перетворилися на яничів наполовину, Тремп — ще більше. Ми всі знаємо, що такі перетворення зазвичай незворотні. Вони порушили Закон, і на них лежить Морів відбиток. Огидні тварюки зсередини доїдять тіла Ділекта й Пліта і заповнять їх своєю плоттю, якщо до того зрадники не втраплять до Морових підземель і якщо на них не чекає якесь страшніше покарання. Їхні діти й онуки протягом усього життя не зможуть відвідувати Палацове місто. Учні-маги вже ніколи не стануть справжніми магами. Вони поплатяться за свою дурість і довірливість. Їм і їхнім ще не народженим дітям теж відтепер заборонять вхід у Палацове місто. Та й жити там вони не зможуть. Ділекту, Тремпу й Пліту — їм уже не допоможеш. А тепер і магів, і ловців чекає велике очищення. Це добре. Закон передбачає видиму й невидиму кари. Отже, сьогоднішня подія буде уроком для всіх.

Тремпа, Ділекта й Пліта охорона провела з місця зустрічі ловців до мапи, що з’єднувала місто з долиною Покари. Отже, ці троє перемішаються від міста Доль подалі. Танець Діка оголив їх настільки, що їхню огидну суть видно здалеку. Але в цьому тільки їхня провина. Ештон потрусив головою, наче хотів висипати з неї думки про зрадників, і глянув на магів.

— Як ви сюди потрапили? Хто ви? — запитав мага-вершинного.

— Вершинні, які мають право бути магами або ловцями, або… — той змовк, і Ештон розумів, що він мав би сказати «квадросами», але не захотів продовжувати, вважаючи, що його й так зрозуміють. — Ми хотіли з’ясувати, які причини змусили вас тут зібратися. Ми сподівалися…

Він іще довго говорив, а Ештон із нетерпінням чекав, коли маг уже підійде до головного.

— Світ чекає змін, — вів далі маг-вершинний. — І в мене виникає просте запитання: якщо нам потрібна буде ваша допомога, то чи ви, ловці, надасте її?

Ловці байдуже дивилися на те, як маги намагаються заручитися їхньою підтримкою. Жоден м’яз не здригнувся на обличчі Ештона, коли він зрозумів, куди хилить вершинний. Не могло бути сильнішої армії, ніж вогнекрили, об’єднані з ловцями. А якщо на їхньому боці виступатимуть вершинні та ще й маги, то будь-якому Правителю слід добре замислитися над тривалістю своєї влади. Та що там думати? Тут і думати нічого — таке об’єднання й керуватиме призначенням Правителя. З іншого боку, те, що сказав вершинний, можна було трактувати й по-іншому — він, треба віддати йому належне, був дуже обережний у своїх висловлюваннях.

— Ловці завжди перебували на боці правди, — неоднозначно відповів Ештон, ретельно підбираючи кожне слово, щоби не бовкнути зайвого, допоки чітко не зрозуміє, хто й навіщо так ризикнув, щоб послати сюди людей, які не мали права тут перебувати. — Підтримка вершинних завжди сприяє зміцненню влади і, як наслідок, кращому життю. Ми — звичайні трударі, що відтворюють настрої країв і світів. Наш обов’язок — допомога. Хвала Правителю!

— Рівновага світам! — із цими словами маги-вершинні відкланялись і залишили зал.

«Хто й коли вигадав закон про недоторканність вершинних?» — мовчки обурювався Ештон, а вголос запропонував ловцям підкріпитися після перипетій сьогоднішнього дня.

Усе було зрозуміло. Обговорення втратило сенс. Те, про що говорив Ештон, ловці побачили на власні очі у всій непривабливості. Паскудне відчуття огиди хотілося змити. Воно було липкішим від багна, бо всі розуміли, що ті тіла, у яких оселилися тварюки-нижньосвітки, колись належали ловцям. Бр-ррр!..

Усі гуртом подалися до єдиного прямокутного приміщення в цій споруді — саме там уже були накриті столи й господарі займали місця. Квінт, Тарт, Силен, Тихін, Ештон, Дік і Клер опинилися за одним столом. Приміщення, де зазвичай обідали ловці, виглядало доволі дивно. Ніжки столів, схожі на непрозорі пісочні годинники, підтримували круглі стільниці з невеликими отворами посередині. Зі стелі одна за одною опускалися кулі-бульбашки, у яких пересипалися маленькі кульки. Вони зависали над кожним присутнім і засипалися в отвір посередині стільниці. Якщо ловець хотів використати половину кульок, він натискав кнопкоподіл, і його куля-бульбашка віддавала отвору половину того, що мала. Ще один натиск означав знову поділ кульок навпіл.

— Сьогодні по-багатому, — зауважив Дік, поглянувши на товсті кулі-бульбашки, що нависали над кожним ловцем.

— По-багатому, — підтримали його інші, дружно натискаючи кнопки поділу.

Бульбашки, кумедно трясучись, позависали над отвором, віддаючи частку кульок до спільної заглибини.

Над вільним столиком зависли ще три величезні бульбашки і з десяток менших.

— Перебіжчики не повернуться. Що робитимемо з бульбашками Тремпа, Ділекта й Пліта? — поцікавився Квінт.

Тихо вилаявся Тихін. Він досі перебував під враженням. Вважав, що вже з ким-ким, а з ловцями такого не мало б статися.

Що ж, три ловецькі бульбашки вже ніколи не стануть у пригоді своїм господарям. Такі бульбашки зазвичай розподілялися на розсуд товариства.

— На підтримку немічних ловців! — запропонував Ештон і додав решту своїх кульок.

— Добре діло! — підтримав Дік.

— І я не проти. — Квінтові кульки теж долучилися до купи.

— І мої туди запакуйте, най буде так, — спокійно додав Дервіш, засовуючи люльку за пояс.

— Це добре діло хай зарахується їхнім душам, — зітхнула Клер, одна з небагатьох жінок-ловчинь, теж додаючи свої кульки.

Кульки монотонно зсипалися у велику скриню під загальний схвальний гомін. Відразу ж назвали тих, кому потрібна допомога, і зголосилися охочі її доправити.

Ештону страшенно подобалося гуртування ловців. Народжувалося відчуття єдності та сили. Вони можуть допомогти собі й тим, хто зараз більше від них потребує підтримки. Зрештою, хто їм допоможе, як не вони самі?

На круглих столах з’явилися страви, і нарешті закрутилися балачки не про сьогоднішнє, а про те, хто що цікавого бачив, чув, виловив. Спорожнілі бульбашки заясніли, знову наповнюючись кульками. Ловці один за одним висловлювали Ештону повагу й підтримку.

— Не радій завчасно. Сподівайся завше на свої сили, — Дік нагадав одне з правил ловців. І додав ледь чутно:

— Не забувай, що дехто підтримує зараз не тебе, а твій еполет.

— Дякую, друже. У мене нема ілюзій. Невже думаєш, що маги-вершинні…

— Тс-с-с, не треба про них. — Дік не дав договорити. — Насправді вони не озвучили своїх намірів, їх можна розуміти і так і сяк. Для того, щоб вирішити справу, за якути взявся, магічна підтримка не потрібна. Усі присутні почули й побачили все, що захотіли почути й побачити. Ти й так розголосив усьому світу свої тривоги. Багато з тих, хто хотів ситнішого життя, тепер задумається, чи варто обирати в компаньйони магів. Процес очищення розпочався. Треба йти до Правителя. Вибери з ловців п’ятьох-десятьох. І хай кожен по десятку своїх вибере. От і матимеш перевірених і надійних людей. Тоді можна не остерігатися зради.

— Сам бачиш, що коять маги й вершинні. Раніше вони собі такого не дозволяли, — тихо мовив Ештон.

— Тепер вони доберуться й до ловецьких родин, — сказав Дік.

Дервіш почухав потилицю:

— Тре’ думати. Можна ту чекати. Але то всьо одно нич не даст. За пару день виберут, хто поведе Правителя до Офіри. То буде по всьому…

Ештонові навіть на думку не спадало, що, одягнувши еполет, він тим самим може викрити свій родовід, а з ним і дім-схованку, де перебувала Арніка. Дік був правий у всьому. Дрібний, жилавий, гостроязикий, він умів захистити не лише себе. У бійці завжди перший. Навіть немолодий вік не заважав йому побешкетувати. Він завжди дивував усіх якимось дитячим потягом до справедливості. Разом із тим Дік — доволі непростий чоловік. Чого вартує хоча б шамабальський танець викриття. Хтозна, скільки ще таких танців у нього в запасі?

Дік був також і скарбницею філософських думок, жартів та алюзій. Миттєва реакція, глибока вдумливість, замішана на запальному характері, — це все він. І зараз Дік слушно радить рятувати рідних і збирати сили для захисту. Усе правильно. Тільки де ж вони, його рідні? Як їх знайти? Болючі запитання. Щоправда, коли він по стількох роках зневірився хоч колись відвідати місто й місце свого народження, дім повернув його потаємні емоції й бажання. Родовий будинок відкрив йому картини зі щасливого дитинства, а Арніка навчила не боятися довіряти людям. І Ештон розкрив себе ловцям, показав, хто він, розповів, що робиться зараз у його голові, пояснив свої відчуття, тривоги. Страху за себе в нього не було, його замінило розуміння, що він зобов’язаний зробити щось. Що саме — ще не знав, але відчував сили виконати будь-що, важливе й необхідне людям чи краю, і не зважати на перешкоди. Дік зі своєю готовністю ухвалювати рішення й відповідати за них був для нього справжньою знахідкою. Ештон вдячно погодився прийняти його допомогу.

— У Палацове місто треба йти. До Правителя на розмову. — Клер прискіпливо оглядала ловців і захопилася погладжуванням своєї бульбашки, яка аж тремтіла від задоволення, міняла кольори й форми та радо приймала кульки-думки. — Треба остерігатися Бора й Лютина. Якось недобре вони поглядають у наш бік. Принаймні мені так здається. Хотіла б я, щоб це було не так. Але навіть їхні бульбашки здригаються — так неохоче приймають кульки.

— Ще невідомо, що вершинні розкажуть Правителю, — пробурмотів Силен, — у Палацовому місті вони точно будуть раніше за нас.

— Ходи треба знати, — буркнув Тихін.

— Ходи в такому ділі не допоможуть, — нагадала Клер.

— Як підемо єнчими дорогами, то ми прийдем борше за них, — усміхнувся у вуса Дервіш, — то можливо.

— Отже, випередимо, — заспокоїлася Клер.

— Про що радимося? — підсіли до них брати Кликачі.

Квінт, Тарт, Силен, Тихін, Ештон, Дікі Клер розповіли про намір іти в Палацове місто.

— Та то не так далеко! Чув, шо Правитель скоро проїде через місто Доль. Він хтів би втрапити в Офіру, а ми — до него на перехват, та й проведем то, — посерйознішав завжди усміхнений Дервіш.

— Так ось яка причина появи магів-вершинних! — почухав потилицю Тарт. — Вони завжди приходять напередодні, перевіряють настрої в місті, через яке іде Правитель.

— Так-то воно так, але ти, Тарте, не плутай грішне з праведним. Місто містом, а ловецький музей тут ні до чого… — заперечив один із братів Кликачів.

— Це багато чого пояснює, — промовив Квінт, — але жодного разу маги-вершинні потайки не пробиралися в ловецький зал, щоб послухати присутніх.

«Не вершинні мали б іти першими, щоб перевірити шлях Правителя, а квадроси», — подумав Дік, але промовчав.

— Шкода, що ми не можемо перевірити, хто це був насправді. А то їм було б непереливки. Ті еполети вершинних надають завелику владу, — розсердився Квінт, стиснувши кулаки, але запнувся й замовк, зиркнувши на еполет Ештона.

— Розумію тебе, друже, — розвів руками Ештон, — але розумію й те, що мою причетність до вершинних вони теж за цих обставин перевірити не могли й повірили мені на слово. Зазвичай вершинні знають одне одного в обличчя. Та в мене зовсім інша історія. Я ніколи не бачив їх, а вони — мене.

— Я нічого не маю проти вершинних… — Квінт хотів пояснити, що не це мав на увазі, але всі й так розуміли, про що він намагався сказати.

Роздуми ловців

Ловці сиділи замислені — із виразів їхніх облич було зрозуміло, що кожен намагається знайти простий і ефективний спосіб, щоби вони, покликані говорити правду про світ і людей, могли й далі виконувати свій обов’язок, щоб світ продовжив існувати, щоб не було воєн.

— Усе так складається, що ми зі своїми намірами можемо запізнитися, — сказав Дік.

— Отже, усе виглядає так: маги якось дізналися про те, що ловці збираються в місті Доль напередодні того, як туди приїде Правитель. Вони відчули, що навіть повітря останнім часом просякнуте заколотом, тож вирішили перевірити, чи не від ловців іде прихована загроза. Хтось, зацікавлений у тому, щоб маги помилилися й відволікайся на зустріч ловців, переконав їх, що вони знайдуть винних серед нас. Маги змогли потрапити в зал, бо мали найвищий допуск вершинних. Влаштувати бійку, знаючи таємницю Тремпа, Пліта й Ділекта, для когось виявилося теж нескладною справою. Хтось змусив цих трьох нещасних викрити себе, з’явившись на збори ловців. Трохи легше було збити з пантелику магів-початківців. Отже, наша зустріч стала просто приводом, щоб ослабити захист Правителя й відволікти магів, покликаних його оберігати, якщо ті маги-вершинні, які прибули сюди, справді допомагають йому, — Ештон аналізував уголос і бачив, що багато ловців поділяють його думку.

— Якщо зустріч — привід, тоді причина — влада Правителя? — почулося з гурту.

— Годиться як одна з причин, — зауважив Дік.

«Ще й як годиться, якщо шукати таємний зміст у словах магів-вершинних», — подумав Ештон.

— А якщо все не так? — засумнівався Силен.

— Може, й не так, — Ештон обвів поглядом присутніх, — є ще декілька варіантів. Можливо, ці маги-вершинні залучені до змови. Тоді ми повинні поводитись інакше. Тоді наш обов’язок — викрити їх і негайно викликати Верховну охорону. Та як ми доведемо їхню вину? І чи справді вони натякали на зміну Правителя? Хто з нас може бути впевненим, що промову одного з них треба розуміти саме так? Ми можемо обговорити ще декілька різних варіантів. Але, з огляду на все те, про що я говорив раніше, бачу занадто багато збігів у такому маленькому містечку. Невже історія повториться, і все знову вирішить місто Доль? Бо все йде до того…

Присутні задумалися над його словами.

— Та не думайте так кріпко, — мовив Дервіш. — Во нині рішим, хто з ким в групі, та й підем, жиби провести Правителя до Офіри. Дуже вже він хоче в ту Офіру втрапити, то каждий знає. Тамкай і нападут. У дорозі легше напасти, чим посеред міста.

— Тоді це означає, що ми мусимо якось запобігти нападу на Правителя? — підсумувала Клер.

— Так, — Ештон ще раз поглянув на ловців, намагаючись відчути їхній настрій.

— Ми багато чого не знаємо, — мовила Клер. — Не знаємо, хто дав дозвіл на перебування магів-вершинних у залі ловців.

Не зрозуміло, як могло статися, що ловці на кшталт Пліта й Ділекта навчають магів? Як маги, хай навіть вершинні, можуть бути ловцями? Порушено споконвічний порядок. Його треба відновити. Власне, це в силах Правителя. Тоді маги знову стануть тільки магами, ловці — ловцями. Я готова захищати честь ловців, свою честь. Я хочу, щоб наші права були незмінними. Я готова за це боротися!

Її підтримали. Усі як один. Бо найчастіше честь — чи не єдине, що є в ловця. Без жодної рідної душі у світі жити нелегко, але простіше, ніж зі щоденною відповідальністю. Обов’язки й правила мусять виконувати всі, вони стають важливішими за їжу та сон. Ловити темні думки — це одне, а свідомо піти на порушення клятви, знаючи, що через це загине твоя сім’я, — геть інше. Тому переважна більшість ловців… та що там, майже всі не мають родин.

— Честь і гідність! — підтримав Дік, і за ним це гасло повторили всі.

Відлуння понесло слово «гідність» коридорами в кожен закапелок. Ці прості й справді важливі для кожного слова не тільки дозволили відчути урочистість моменту, а й об’єднали ловців ще міцніше. Кожен у цю мить думав про своє. Хтось згадував, як став ловцем, інший — як давав ловецьку клятву, ще хтось пригадував скрутні життєві моменти, дехто — щасливі, не ховаючи усмішку за вдаваною серйозністю. Товариство для багатьох замінило родину, а гумор і жартівливі вчинки стали розвагою й звичним ділом. Хоч би які розмови точилися, хоч би як складалося, кожен знав, що його підтримають, розрадять, а за потреби надають стусанів, щоби не втрачав почуття міри й не зазнав осуду.

— На другу неділю в місті Брам готується велика гостина. Правитель приїжджає на неї каждого року, і все проїжджає через місто Доль, — вдумливо мовив Дервіш.

— Ми могли б скористатися цією нагодою, — підхопився Дай.

— Або перехопити його при виїзді з Палацового міста, жиби не сидіти туво і не чекати, а такой троха розрухатися, — додав Дервіш.

— Усе це добре, — іронічно усміхнувся Силен, — але дуже вже нагадує мені змову. То правда, що ті маги-вершинні не боролися проти нас у ловецькій школі. Чи буде так у полі, за межами міста? Я не проти боротьби, ви ж знаєте. Але ловці — не воїни. Так, ми завжди брали участь у боротьбі, ми підтримка й опора для правителів, бо першими відчуваємо, коли має статися щось незвичне, прогнозуємо зміни. Ми щороку за традицією супроводжуємо Правителя до міста Доль і далі, бо він прагне потрапити до Офіри. Але щоб беззбройними тягатися з магами, хай і новачками, — таке трапилося вперше. Та ще й у місті Доль, у залі, де ми завжди були господарями і де наш захист був абсолютний. А що далі? Як нам визначити шлях, яким поїде містом Доль Правитель? Чим зможемо допомогти, коли проти нас боротимуться маги? Як зробити, щоб Правитель довірився нам, а не магам, від початку покликаним його захищати? Над цим треба подумати. У когось є ідеї?

— Є, — коротко відповів Ештон, — але потрібна ваша підтримка. Чи хтось готовий ризикнути разом зі мною? Нехай випадок вирішить, хто супроводжуватиме Правителя цього року. Нехай вирішить гра. А хто не хоче чи не може долучитися до гурту — його право.

Усі перейшли в залу розваг. Саме там традиційно вирішувалися суперечки й відбувався розподіл на групи під час супроводу Правителя в Офіру.

Спочатку ловцям треба було розділитися на невеликі групи. Решту мали визначити жереб і спритність. У коло поставили з десяток величеньких черевиків. За право першим влізти в один із них доведеться поборотися. Перед кожним ловцем, що стали в першу десятку, розклали по дванадцять кольорів кульок. Над гравцями вгорі по колу в спеціальних отворах з’явилися по два вікна з цятками, що умовно позначали рівень захисту. Кожен ловець мав устигнути схопити кульки відповідного кольору, дострибнути до вікон завдяки власній спритності чи за допомогою невеликої драбинки з п’ятьма щаблями й правильно розподілити кульки. Тобто в кошик вікна з білою цяткою мала потрапити біла кулька, у кошик вікна з рожевою — рожева. Гра проста, але складність полягала в тому, що вікна то пришвидшувалися, то сповільнювалися, а часом замість двох виринало три, тому витримати такий темп і не помилитися було майже неможливо. Ештону ця гра подобалася ще з часів навчання в ловецькій школі. Вона добряче тренує швидкість і спритність. А ще потребує відмінної фізичної підготовки й витривалості.

— Сота! Брама! Почали! — з азартом вигукнув Степовик, сивий ловець із білою, як молоко, бородою.

Гра розпочалася. Ловці хапали кульки, застрибували на щаблі, плуталися в кольорах, а дехто, у кого вікна на певний час уповільнювалися, ще й намагався закинути кульку у вікно суперника, щоб виправити надто виграшний рахунок. Така забава завжди надавала можливість побачити, хто ким є насправді. Гра вдачі не міняє. Вона допомагає краще зрозуміти інших і вболівати за того, кому симпатизуєш, навіть коли сумніваєшся в його перемозі.

Перемоги бувають різні: абсолютна — коли хтось таки найсильніший, найспритніший тощо, оптимістична — коли головне не перемога, а настрій, особиста — коли гравець перемагає свої страхи, хвилювання, невпевненість. Але є ще й інші, здобуті хитрощами. Та все ж гра захоплює й дає змогу бути собою. Це — як потрапити в інше місто, край чи світ. Тоді невідомо звідки з’являються додаткові сили. А в житті правила не залишаються незмінними, тому, якщо не змінювати себе, усе повторюватиметься доти, поки те коло не розірве людина з іншим ставленням до навколишнього світу, іншою поведінкою, нетиповими вчинками. Але хто в розпалі азартної гри про таке розмірковує? Гра здатна змінити настрій кожного. Тільки треба йти за нею, не опиратися, підкоряючись азарту, не втрачати себе й розкриватися людям, пізнаючи їх у відповідь.

…Розпашілі гравці перетворювалися на дітей, радіючи своїм і чужим перемогам. Дух єднання панував у залі й у їхніх душах, які завдяки грі наче помолодшали на кільканадцять років, наче повернулися в часи забавок ловецької школи. Зал переповнився світлом від невеличких яскравих кульок. Якби хтось закупорив його наглухо, то напівкруглий дах зірвала б потужна хвиля, а промінь блакитних, зелених, рожевих емоцій кульками вихопився б назовні й хоч на мить, та змінив би світ, зробив би його кращим, світлішим, добрішим.

Гра закінчувалася. Останні ловці визначилися, хто з ким вирушатиме. Десятеро переможців обрали собі черевики, у які ставали обома ногами, а далі вже самі черевики обирали, кому з ким по дорозі. Кожен ловець підходив до першого-ліпшого величезного черевика, у якому стояв один із десяти переможців, ставав у нього, немов у човен, а далі черевик або приймав його, або, розгойдуючись, виштовхував із себе.

Ештон полегшено зітхнув, коли побачив, що йому призначено йти з Діком. Він не став переможцем, бо під час гри Лютин закинув йому декілька кульок іншого кольору. Але гра є гра, правила є правила. Ця витівка Лютина виглядала безневинно, як жарт, тому Ештон і не думав на нього гніватися. Степовик, Дервіш, Тихін долучалися до Діка один за одним, і Ештон подумки похвалив черевик за вибір. Наступними до них приєдналися Бор і Лютин, тож усе виявилося не так однозначно, як здавалося на позір. Також до Ештонового черевика потрапили обоє братів Кликачів і Сонус, один із наймолодших ловців. Черевик ще декілька разів підстрибнув і завмер. Вибір було зроблено. Дік запропонував Ештону очолити їхній невеликий загін, бо ж, мовляв, він вершинний, та й перемога мала б бути його. Проте юнак відмовився.

— Хто не вміє програвати, той не виграє, — сказав Ештон і вкотре за день відчепив еполет. На запитальний погляд Діка відповів:

— Він важливий для мого серця, а не для друзів і нашої спільної подорожі.

Дік схвально кивнув і підійшов ближче до решти ловців, що йтимуть разом із ними. А Ештон помітив у дальньому кутку гральної зали карликів, які з цікавістю споглядали результати гри, і, зачерпнувши повні жмені барвистих кульок, підійшов до них.

Карлики, наче заворожені, дивилися на барвисті кульки.

— Прийміть від щирого серця в дар від мене, — шанобливо промовив Ештон і простягнув кульки.

Карлики по черзі підходили до нього й простягали свої маленькі долоні під мерехтливе багатство, яким обдаровував їх ловець. Він завжди так робив. Обдаровування після гри стало для Ештона одним із обов’язкових ритуалів. Ловці, що спочатку підсміювалися над його щедрістю, зрештою звикли й не зважали на це його дивацтво.

Сяючи від задоволення, карлики один за одним тихенько вислизали з приміщення, бажаючи Ештону миру й процвітання.

— Бажаю тобі побачити Офіру, — прошепотіла наймолодша карлиця, якій дісталося на декілька кульок більше, ніж іншим, бо вона виявилась останньою.

— Миру й то… — завчено відповів Ештон і навіть не встиг зрозуміти, що саме йому побажали. Мініатюрна карлиця щезла, мов її й не було.

«Уперше чую таке побажання», — подумав юнак і поспішив приєднатися до гурту ловців, які жваво обговорювали маршрут.

Черевики вже не гримотіли, мікрокульки не гули, наче бджолиний рій, коли непроханий гість залазить у вулик, а тихо потріскували. Усі загони були сформовані, тож ловці, оточивши кожен свого провідника, активно долучалися до обговорення.

— Найкраще було б перехопити Правителя біля Палацового міста, тоді в нас буде трохи більше часу. Ми на місці вирішимо, як діяти. Не варто чекати, поки він добереться до міста Доль! — Дік прийняв від Степовика ту частину кульок, що він виділив їхній групі, та віддав на збереження Бору.

Кожна група отримала рівну частку кульок і учасників. У всіх однакові шанси. Тепер важливо, на чиєму боці буде удача. Напрямок у всіх один, а от дороги — різні. Нереально прорахувати маршрут Правителя. Навіть він сам не знає його до останнього моменту. Маг закидає кульку в дороговказ, і випадковий вибір міст визначає шлях. Отже, допомогти може тільки випадок.

…І знову в кожного за спиною наплічник, і знову попереду дорога. Але зараз усе по-іншому. Колишнього Ештона, що час від часу почував себе перекотиполем, уже ніколи не буде. Він згадав достатньо, щоб усвідомити вагомість свого роду. Тепер у нього є домівка. Навіть не одна. А ще він знав, що його повернення чекає Арніка.

Хлопець розумів, що не може затриматися надовго. Точніше, може, але не має права. Ним керувало почуття відповідальності за життя й кар’єру цієї дівчини. Дедалі частіше Ештон ловив себе на думці, що досі за нього ніхто так завзято не боровся, як вона. Він мусив відновити справедливість щодо неї. Мав допомогти їй і собі також. Юнак не заспокоїться, поки не розгадає таємницю зникнення своїх батьків. А в цю мить він почував себе струмком ріки, що текла до місця щасливих дитячих спогадів, до Палацового міста. Разом із дев’ятьма товаришами йому знову випадала нагода супроводити Правителя до міста Сили. Але якщо пощастить, якщо саме вони перестрінуть Правителя, у них буде шанс зробити свій світ мирним.

Часто Правителі відмовляються від надто проблемних країв чи світів. Останньою краплею, яка впливає на це рішення, є кульки, зібрані квадросами й спіймані ловцями. Якщо більша частина кульок темна та навіть чорна, Правителем ухвалюється невтішне для народу рішення. Він оголошує, що певний край або світ відтепер йому не належить, і покидає його разом з усіма своїми помічниками-захисниками. Тоді за цю місцину можуть поборотися інші. Що чекає на людей, які там мешкають? Здебільшого руйнація і страждання. Тому ловці є такими важливими. Від них дуже багато залежить! Якщо вогнекрил так наполегливо говорив йому про небезпеку, то це може означати, що невдовзі Правитель вирішуватиме долю цього світу. Отже, шанс переконати його не втратити один зі своїх світів, хоч і мізерний, але є. А от часу обмаль. Ештон уже бачив, як колись Терн із Глібом везли Правителю свої наплічники з мікрокульками. Він добре пам’ятає, скільки золотистих, блакитних, рожевих, зеленавих кульок було в них. Тоді вони змогли переконати Правителя. Щоправда, був ще лист, який його супутники везли, і зміст якого Ештон навіть не уявляв. Тоді вони не користувалися мапами й таємними ловецькими підземними переходами, спочатку навіть їхали на конях, щоби заплутати своїх переслідувачів. Вони вчасно принесли наплічники в Палацове місто, і тоді чийсь підступний план було зірвано. Мікрокульки були розвіяні з дванадцяти веж. Темних кульок виявилося значно менше. Здається, згодом Ештон навіть чув чи то легенду, чи то бувальщину про двох славетних квадросів, що врятували світ… Але ще двох із їхньої четвірки не знайшли й досі. Та хоч там як, людська вдячність стала легендою, що житиме. Але не це дивує. Юнак жив у краю, де легенди так міцно перепліталися з дійсністю, що подеколи ставали правдивішими за буденне життя. Ештон, коли почув цю оповідь, навіть не відразу зрозумів, про кого йдеться. А з часом усвідомив, що й він теж був частиною цієї історії. Але про це знало троє — він, Терн і Гліб. Отже, так мало бути, бо ця легенда не про нього. Ось і зараз Ештон, хай навіть здалеку, торкався чи то легенди, чи то пророцтва, чи найбільшого дива, що бодай колись існувало в усіх мислимих і немислимих світах. Він, якщо пощастить, зробить для світу те, що колись зробили Терн і Гліб. Якщо, звісно, пощастить супроводжувати Правителя в Офіру…

Легенда про Офіру

Цю легенду Ештон уперше почув у Палацовому місті. Опинившись серед тих, хто мав хист до ловецької справи, спочатку не міг звикнути, що скрізь такі самі, як він, хлопчаки, хіба за віком трохи старші. Привчався до того, що всі випробовують різні методи ловлі один на одному, постійно кепкують, зауважують прагнення, страхи й недоліки, бачать силу і слабкість. У перші дні навіть заснути не міг — блукав коридорами, зазирав у всі двері, потрапляв у різні незручні ситуації й усе одно тинявся, наче хотів увібрати в себе кожну деталь чи емоцію, пов’язану з цим місцем. Його спрагла пам’ять фіксувала все: нові обличчя, довжину коридорів, висоту стін, кожен поворот, закапелок чи виступ, вечорове ухкання пугачів, змовницькі шушукання майбутніх ловців, оповідки наставників, святкові розсипання кульок із великих веж, кожну несподіванку, будь-яку світлу, визначну для нього подію.

Ештон вигадував для себе нічні забавки, як-от: пройти крізь усі коридори із заплющеними очима за час вечірнього обходу чергового наставника так, щоб не потрапити йому на очі; непомітно для всіх видертися на дах найвищої будівлі ловецької школи й спостерігати за спокоєм чи метушнею довкола. Здійснював нічні вилазки в Палацове місто, навіть облаштував таємний закапелок на горищі, де міг усамітнитися у хвилини смутку чи неспокою, відшукав підземний прохід від ловецької школи до центру Палацового міста і навіть знав, де кожен із наставників зберігає ключі від нього. Більше того, відвідав усі вежі Палацового міста й на власні очі побачив, як саме мікрокульки потрапляють в отвори для розсіювання над містом. Запам’ятовував нове й щодня почувався щасливим, бо сам був творцем своїх майбутніх спогадів.

Завдяки ловецькій школі в Ештона було багато щасливих емоцій, які він щедро віддавав мапам як плату за подорожі. Палацове місто стало для нього містом щастя. А щастя — особлива емоція. «Більше віддаси — більше отримаєш», — казав він сам собі, даруючи зароблені кульки незнайомим людям, які їх потребували. При цьому зважав на друзів, хороший настрій, веселощі, та аж ніяк не на кількість кульок. Ештону легко давалося навчання, і він вважав, що може собі дозволити такі подарунки стороннім людям, якщо йому судилося не пам’ятати рідних.

Одного разу, повертаючись із Силеном, Тихоном і Пінтом із нетривалої нічної вилазки, він помітив тьмяні відблиски світла поблизу свого таємного закапелка на горищі. Подумав, що його сховок викрито й захотів побачити, хто там господарює. Сходи зрадницьки рипіли, коли хлопці підіймалися на другий поверх до своїх спалень. Поодинокі світлові кола виблискували з фонтана, розташованого на першому поверсі в холі. Бульбашки завбільшки з Ештонів кулак мляво наростали на рівні другого поверху, скочувалися з пласкої поверхні донизу, ударялися об інші й так само неспішно підіймалися по спіралі догори. Світла від них було небагато, проте достатньо, щоб пройти сходинками й не розбити лоба.

Ештон сказав Силену, Пінту й Тихону, щоб ішли без нього. Тихін, як завжди, щось буркнув про те, що всім слід триматися купи, а не розбрідатися, неначе отара. Але Ештон уже поспішив пірнути в суцільну темряву довгого коридору з багатьма поворотами. Він вів до вузьких сходів, якими хлопець завжди підіймався на горище. Намагаючись рухатися нечутно, Ештон ішов сходами. На горищі побачив прочинені двері. Він і не знав, що поряд із його нехитрим сховком є таємна кімната. Та це його не здивувало. Як можна в будівлях, наповнених незвичайними людьми і речами, дивуватися такій простій таємниці, як іще одна кімната, хай навіть добре замаскована? Так от звідки ці спалахи! Звісно, він не міг сподіватися на те, що єдиний запримітив це горище, та відчуття було таке саме, як тоді, коли в його перший сховок удерлися чужинці.

«Зрештою, треба визнати, що то я потайки потрапив у чийсь простір, а не навпаки», — подумав Ештон, і це його трохи заспокоїло.

Він підійшов ближче до прочинених дверей і прислухався. Спочатку було чутно тільки булькання якоїсь рідини й бурмотіння. Потім хтось сказав:

— Палтусе, ти невиправний. Знову мрієш про свій край, та добре знаєш, що не потрапиш туди.

— То вище за мене. Не можу змиритися, — відповів інший голос.

— Ти можеш подорожувати світами, навіть можеш спробувати потрапити в Офіру. Що тримає тебе тут?

— Тримає… Щось таки тримає. Ще й як тримає! Затисло в лещатах, із яких годі вибратися… — хтось, імовірно Палтус, зітхнув. — Твоя правда, я хотів би спробувати… І сподіваюся, що спробую таки колись, якби лишень мене відпустило дане мною слово.

Співрозмовник Палтуса закашлявся, відповідаючи:

— Знову ти про своє. Не край серце. Того, що було, не зміниш. Тобто можна, звичайно, але не завжди вдається…

— Охо-хо… — простогнав Палтус.

— Ти й мене засмутив своєю тугою. Палтусе, та ти ж завше був першим веселуном… Підкинь-но декілька рожевеньких у вогонь. А вже років сім як став самітником. Боляче дивитися!

Щось грюкнуло. «Мабуть, той, що з Палтусом, гепнув кулаком», — здогадався Ештон. Він уже хотів був іти, щоб не підслуховувати про чийсь душевний смуток.

— А давай-но про добру жінку, — приязно запропонував Палтус.

Ештон вирішив затриматися, щоб іще раз послухати жартівливу пісню, яку чув колись від Терна.

Той, що був із Палтусом, затягнув:

За високими кущами

У широких у полях

Загубила чоловіка

Добра жінка в бур’янах.

Палтус охоче підхопив, пришвидшуючи темп:

Що від віку і до віку тре’ робити чоловіку,

Щоби всі його любили, щоб у полі не губили,

Щоб сорочку гаптували, до обіду прикликали.

Що робити чоловіку? Що?

Добра жінка гірко плаче,

Витира сльозу щодня:

— Де ти, де ти, чоловіче?

Пропаду без тебе я!

Що від віку і до віку тре’ робити чоловіку,

Щоби всі його любили, щоб у полі не губили,

Щоб сорочку гаптували, до обіду прикликали.

Що робити чоловіку? Що?

Чоловік за років десять

Причвалав у рідний край,

Жінці кинувся на шию,

Каже: — Жінко, зустрічай!

Поспішав, як міг, до тебе,

До родини, до дітей.

Винні ті поля широкі

І кущі високі, гей, гей-гей!

Знай, від віку і до віку треба бути чоловіком,

Щоби всі тебе любили, щоб у полі не губили,

Щоб сорочку гаптували, до обіду прикликали.

Треба бути чоловіком, гей, гей-гей!

Щоб ніколи не губитись,

З роду в рід, із року в рік

Ріже й ріже кущ високий

В чистім полі чоловік!

Обидва співрозмовники помітно повеселішали, і Палтус, який активно виспівував, зізнався: він так сумує за краєм Плаїв, що той йому аж сниться.

— Віриш чи ні, та коли насниться мені той край, то я весь день щасливий. Хто не бував у краю Плаїв, той не знає, що є там міста, трохи схожі на Офіру. А мо’, дуже схожі. Але не в тім річ. Ми в краю Плаїв бачили і білі кам’яниці, і золоті бані храмів. Це нічого тобі не нагадує? А що про Офіру говорить легенда? Що є місто, будинки в якому зведені з каменю білого-білого, усі дахи сяють золотом, як сонце ясної днини, а крізь кришталь ллється в будівлі сяйво золотаве… Потрапити туди можна тільки чистим душам, піднесеним людьми аж до неба.

— Та знаю я, Палтусе, знаю. Аби ж то геть усі світлі та чисті прямували в той благодатний край, то було б добре. Але ж воно не так. Через те в кожному поселенні чи містечку є люди, здатні очищати. І сам край теж очищає себе. А в Офіру так просто не пройдеш. Туди відкритий прохід лише обраним, стократ перевіреним, яких не засліпили б краса й багатство. Їх небагато, таких людей. За чистоту душ, як сказано в легенді, будуть даровані таким вічні життя й молодість. Тому всі Правителі й випробовують щороку своє щастя. Бо ж хто, як не вони, піднесені людьми так високо, що майже сягають неба? Ото їм тільки ще вічного життя й молодості бракує…

— Друже мій, брате мій любий, та то ж навмисне пущений поговір, що тільки Правителям туди шлях відкритий. Та то робота магів — народ плутати. Я думав, ти знаєш, що кожний вершинний може пробувати. І верхній, певно, може. Не в тім річ. Але ж зі всіх виберуть тільки сімох, а з них — тільки один може зостатися в Офірі, та й то, як вірити легенді, раз у сто літ. І хто там зостався, уже назад не вертає, бо з Офіри може бачити, де, коли, у якому краю чи світі що робить найменша комаха, про що думає кожна людина. Він може в момент будь-чиє життя перевернути догори дригом. Може прийти на поміч, а кому й палки в колеса повставляти. Отак-то, брате.

— Великі діла вершаться в Офірі, — зауважив співрозмовник Палтуса. — Хе-хе, то, кажеш, і вершинний, і верхній?

— Про верхніх точно не знаю, а вершинні можуть, заслужили, — відкарбував Палтус. — Але щоб потрапити туди, «кожний мусить вершити діла праві», як каже легенда. А я сам себе позбавив такого права. Моє сумління не кришталево чисте. Маю гріх. Поки не виправлю, нема сенсу сіпатися. Усе, доста! Де то вештається Бриль? Годі дочекатися. Ти нині бачив його чи як?

Ештон, почувши, що має ще хтось підійти, позадкував до виходу. Він ледь устиг заховатися за завісу, як пролунав голос Бриля:

— Вибачайте, браття, за спізнення. Випроваджував любителів нічних блукань.

Ештон більше не почув ні слова. Мабуть, Бриль щільно зачинив за собою двері. Хлопець трохи посидів, намагаючись угамувати стукіт серця, що ледь не вистрибувало з грудей, і з великою обережністю пробрався у свою кімнату. Силен, Пінт і Тихін ще не спали. Вони напосілися на Ештона з розпитуваннями, чи бачив він Бриля. Виявляється, той застав їх дорогою до кімнати й довго випитував, де були, що бачили. Хлопці викручувались, як могли. Бриль пригрозив, що наступного разу перегляне мікрокульки з їхніх наплічників і не витрачатиме так багато часу на безглузді балачки.

— Пощастило, — хихотіли хлопці, — а ти де був? Бриль тебе не перестрів?

— Я встиг заховатися саме перед тим, як він прийшов, — став розповідати Ештон і раптом побачив прикріплений до одвірка невеликий уловлювач думок.

Підморгнув хлопцям, і вони миттю перекріпили його поверхом вище на одвірок самого Білодума — керуючого ловецькою школою. Довго поспати цієї ночі їм не вдалося — за кілька годин увімкнулися сирени. То, мабуть, Білодум прокинувся й помітив уловлювач. Лементу було! Ще довго Бриль пояснював, як міг його вловлювач опинитися на Білодумових дверях. На щастя, для них усе минулося запотиличниками, отриманими від Бриля, і нотаціями від Білодума.

Рідна ловецька школа! Веселі часи!..

Хіба тоді Ештон міг передбачити, що мине зовсім небагато часу, і він відшукає батьківський дім, знатиме, хто він і звідки, крізь час і відстань отримає батьківське благословення? Хіба знав, що в рідній оселі його чекатиме малознайома дівчина, яка поставиться до нього так по-дружньому? Чи сподівався, переїжджаючи з Палацового в місто Світла, що саме це місце поверне йому пам’ять? Чи міг подумати, що отак запросто балакатиме з вогнекрилом, придбає будинок Джона?.. Чи уявляв, що виявиться вершинним, перейматиметься долею Правителя, а колись, може, навіть шукатиме загадкову Офіру?.. А хтозна, які ще несподіванки чекають його в житті? Можливо, саме зараз хтось світлий, достойний того, щоб оселитися в Офірі, скеровує його погляд у потрібному напрямку? У будь-якому разі, обов’язків у нього дедалі більшає…

На пошуки Правителя

А поки що його разом із іншими ловцями чекає невелика подорож. Вони вирушають на пошуки Правителя. Усе, що з Ештоном відбулося останнім часом, майже не залежало від нього. Йому, який звик самостійно ухвалювати рішення, подобалося бути в гурті однодумців. «Удвічі приємніше, коли навіть у дріб’язках супутники міркують так, як я», — думав юнак. От і зараз він схвально зауважив, шо Дік скерував усіх до тієї самої мапи, до якої направив би й він, якби йому довелося вести ловців.

Ще в місті Доль, поки Ештон мрійливо пригадував історію з недалекого минулого, коли вперше почув про Офіру, їхній загін перед дорогою проспівав ту саму пісню, що її тоді співали наставники в таємній кімнаті ловецької школи. Бор і Лютин бубоніли, обурювалися, що через дурниці всі втрачають дорогоцінний час, та Дік, віджартовуючись, виконав її від початку й до кінця. Брати Кликачі, найкремезніші та найсильніші зі всіх ловців, таки не втрималися й підійшли до буркунів.

— Боре, ти можеш співати, а можеш мовчати, — сказав один із Кликачів, потираючи ніс величеньким кулаком.

— І ти, Лютине, можеш… — другий Кликач навис над ловцем, — але якщо зараз йому, — він кивнув головою в бік Діка, — завадиш, то не лише сторчма вилетиш із загону, а й матимеш справу з нами.

Один брат Кликач майже по-дружньому поплескав по плечу Бора, інший — Лютина. Невдоволені на диво швидко вгамувалися. Решта ловців в урочистій тиші доспівали цю простеньку й наївну пісеньку, без якої Дік не вирушив би в дорогу.

— У тих диваків із краю Плаїв увесь час якісь забобони, — бурмотів Бор.

— Пісеньку вони співають, — зіронізував Лютин, скоса поглядаючи на братів Кликачів, — вони ще станцювали б. — Але пригадав танець Діка й припнув язика.

— Гм, ніяк не второпаю, навіщо вони це роблять. Може, щоб нас роздратувати? — Бор аж зупинився від геніальної, як йому здавалося, здогадки.

— З ними треба бути обережними. Одні Кликачі чого варті! Кулачища величезні, за Діка й Степовика з Дервішем готові у вогонь і воду. Тихона з Ештоном теж годі переконати не йти до Правителя. Чи можна?.. — Лютин запитально глянув на Бора.

— Пхе, — вигукнув той, — оце вже навряд. Співали, наче в краю Плаїв народжені. Дивацтва заразні. Та я сам не розумію, чого ми поперлися з ними? Ми з тобою могли просто прийти й розказати про все другому магу. А могли би й не говорити — у школі магів два місця звільнилися. То нас і так туди візьмуть. Але тепер уже й не знаю, шо робити — іти туди чи не йти. З Ділектом і Плітом те страхіття саме в тій школі сталося. Тепер треба думати, чи не зроблять ті маги проклятущі з нами те саме, що зробили з ними.

— Тьху, тьху, тьху, — Лютин став плюватися на всі боки, наче це уберегло б його від чогось лихого. — Гадаєш, це робота магів? Ото напасть! Тоді, скажу тобі, краще нам триматися ловецької братії. Від них такого не сподіваєшся. Та все одно сил нема дивитися, як Сонус старається, пісню затягає. Тьху!

Бор про всяк випадок теж поплював довкруж себе, одним плювком навіть ненавмисно попав у Лютина, знітився, але побачив, що той дивиться в інший бік, і промовчав.

Ловці завдяки мапі переміщень уже були за межами міста. Безкрає поле праворуч і густі лісові хащі по лівий бік від дороги здивували не всіх — часто ловці, заплутуючи переслідувачів, змінюють напрямки, розділяються, знову об’єднуються для досягнення мети подорожі. Їхнє завдання було чітке — першими дістатися місця, де, імовірно, перебуває Правитель, відгадати чи відчути, де саме його шукати. За кількістю груп визначили стільки ж потенційних місць очікування. Дік вів своїх ловців до одного з них. Ситуація ускладнювалася тим, що в разі, якщо вибраний пункт призначення вже зайняли ловці з іншої групи, тим, які запізнилися, доведеться або напрошуватися їм у допомогу, або йти до іншого місця призначення. Такі правила. Надто важливою напередодні щорічного походу Правителя до Офіри є його безпека. Гра перетворюється на реальність і знищує межі між минулим, сьогоденням і майбуттям. Якщо вірити легенді, один із сімох, що увійшли до цього міста вічної досконалості й молодості, має право не тимчасово, а навічно залишитися в благословенному краю. І змінити будь-що — минуле, майбутнє, сьогодення.

Ештон, уперше почувши в ловецькій школі легенду про Офіру, певний час мріяв про те, щоб хтось змінив його минуле. Він хотів бути переконаним у тому, що десь у якомусь краю в нього є сім’я, що його чекають і люблять… А зараз він знав так багато, що вперше не прагнув змін у минулому. Хлопець лише бажав переконатися, що батьки живі й колись він зустрінеться з ними. Ештон відчував батьківську любов кожною клітинкою свого тіла, міг і хотів ділитися своїм неосяжним щастям, якого щомиті більшало. Яскраві спалахи пам’ятних подій, що влягалися в його голові на належні їм місця, додавали наснаги. Він уже по-іншому, по-дорослому поблажливо ставився до всього, що відбувалося навколо нього останнім часом.

Попереду в темряві щось замиготіло. Ештон попрямував туди. Щось жовтяве перекочувалося в темряві то вправо, то вліво. Вони з Діком одночасно підійшли до невеличкого хлопчика, який ішов, вимахуючи жовтою хустинкою.

— Провідник? — зі здивуванням запитав Діка Ештон. Він чув про провідників, але бачив уперше.

— Провідник, — ствердно відповів Дік, мабуть, швидше сам собі, ніж Ештонові. — Бачиш його?

— Так, бачу, — відповів юнак, навіть не розуміючи того, що провідників дано побачити не всім.

Хлопчик жваво заховав жовту хусточку й, поки до Ештона та Діка наближались інші ловці, мовчки щез, залишивши по собі жовтаві вогники вздовж дороги.

— Оце щастя! Такого не буває, щоби провідник показував шлях. Тобто так досі ще не було… — почухав потилицю Дік.

Ештон, Дік і Дервіш, задерши голови, то вдивлялися в зоряне небо, то приглядалися до миготливих жовтих вогників уздовж дороги.

— Дивина, хм, — протер обличчя руками Дервіш, — доля чаклує шаленим. Доля шось наворожит… Знати би ше, кого так провадят, хто там має руку. Та мені шо? Але то інтересно… Я не я буду, не інакше, як ключники Офіри скинули нам один ключ. Теперка тілько тре’ прийти і відімкнути…

— Туди, — махнули руками Дік і Ештон та рушили в напрямку, який указували вогники.

Інші поспішили за ними. Тепер ловці не могли згаяти ні хвилини, бо вогники провідників зазвичай світять недовго — із часом тьмяніють, а згодом гаснуть. Досі невідомо, хто надсилає провідників на допомогу, та досвідчені ловці вважають, що їх слід сприймати як подарунок конкретній людині, рідше — гурту. Дік не вважав за потрібне витрачати час на те, щоб дізнатися, кому саме небо надсилає допомогу (вважалося, якщо людина, для якої дарована така підтримка, проходила повз вогник, той щезав), тож усі обмежилися подякою й поспішили.

Ловці йшли довгенько. Вони встигли стомитися, та не зупинялися, бо дороговкази стали тьмяніти. Вогників попереду дедалі меншало. Ішли мовчки, бо розуміли, що важливо встигнути подолати цей шлях до того моменту, коли вони взагалі погаснуть. Стомлені, ловці під ранок, коли вже ледь сіріло, дісталися останнього видимого півтьмяного вказівника. Вони попадали в траву, щоб перепочити.

— Маємо переконатися, що саме ми прийшли першими. — Дік витяг флейту, що хтозна-як з’явилася за його широким поясом. Разом із першими сонячними променями зазвучала мелодія, така ж ніжна й невагома, як цей світанок. Ештон упізнав її, бо це одна з тих мелодій, які слугували ловецькими сигналами. Кульки, що увібрали в себе цю музику, Дік розсипав у траві.

Ештон тішився з того, що його пам’ять зберегла вміння, про які він навіть не здогадувався, що ті вміння з’являються в нього так само звично, як сходить сонце, і щоразу викликають таке саме захоплення, яке можуть викликати лише геніальні у своїй простоті речі, вчинки, емоції.

— Флейта звучить пречудово! — Юнак утомлено усміхнувся до Діка й розімліло потягнувся, приминаючи трави.

Брати Кликачі, лежачи в траві, посапували так, що Ештонові спочатку навіть здалося, що вони поснули. Бор щось буркотів, та вголос обурюватися не наважувався, бо ж наче й не мало бути в нього причин для невдоволення.

— Ми встигли першими! — Дік відкинувся в трави поруч із Ештоном. — У нас є час на підготовку до зустрічі.

Степовик із Дервішем підморгнули Тихонові, щоби він наглядав за Лютином. Той сердито мовчав, бо розумів, що вони з Бором — у меншості, і своїм невдоволенням він собі тільки зашкодить. Аби щось сказати, запитав:

— Як гадаєте, чи ми тут надовго?

— Доки буде потреба, — гигикнув Тихін.

Аж раптом Ештонові й Сонусові стало якось зле. Вони перевернулися зі спини на живіт, розпласталися, розкинувши вшир ноги й руки, і почали дослухатися до себе.

— Хтось сюди йде, — сказав, скорчившись від болю, Ештон, — слід чекати гостей.

Дервіш схопився на рівні й почав вишукувати щось у травах неподалік від гурту.

— Знайшов! — вигукнув він радісно й почав розтирати знайдену траву в ступці, яку завжди носив із собою.

Дік співчутливо поглядав на Ештона й Сонуса, поки Дервіш готував їм настоянку. Юнаки випили землистого кольору терпкувато-гіркий напій і відчули, що їм трохи полегшало. Усе-таки вони були одними з наймолодших, а такого нападу і старший, досвідчений ловець не завжди витримає.

«Напевно, маги близько», — подумав Дік.

Поява Арніки й вогнекрила

— Я огляну місцевість, — Ештон, відчувши полегкість, звівся на ноги й покрокував до найближчих чагарників. Він тривожився за Арніку й чомусь відчував, що знову потрібен вогнекрилові.

— Я тут, — шепіт із чагарів ледь не примусив юнака відсахнутися від дерева, на яке він обперся, усе ще важко дихаючи.

— Вогнекриле? Ти тут? Але як?.. — Ештон повільно підійшов до кущів і, відсунувши гілля, здивовано роззирнувся довкола.

— Я не сам, — і вогнекрил кивком показав на Арніку, яка сиділа мовчки, обхопивши руками коліна. Розкрита дорожня сумка, що її носять через плече, лежала в траві. Хлопець помітив, що Арніка прихопила із собою довгу сукню. Ештон дуже зрадів дівчині, вогнекрилові і навіть її сукні — у ній Арніка здавалася особливо привабливою.

— Що сталося? Чому ви тут? — юнак не міг повірити власним очам. Нічна втома й різкий ранковий біль знесилили його, і він ледь тримався на ногах.

— Ну, знаєш… У нас є свої таємниці, — усміхнувся вогнекрил, — але, правду кажучи, для мене це було неважко, бо ти допомагав — думав про мене й про неї. А ми, вогнекрили…

— Знаю-знаю, можете відчувати на відстані тих, хто про вас думає, — закінчив за нього Ештон. Він сів на траву поруч із дівчиною й приготувався слухати. Вогнекрил просто так не прилетів би.

— Арніку попередили карлики. Вони прийшли до твого будинку для чергового прибирання й розповіли, що Верховна охорона планує обстежити цей дім. Їм про це розповіли родичі-карлики, а тим — їхні родичі, що прибирають у помешканні, у яке часто заходить Верховна охорона.

Ештон кивнув. Він вірив вогнекрилу й Арніці, карликам довіряв теж. До того ж тепер він знав, що і його батьки довіряли карликам. Пригадував, що вони завжди дарували їм щось понад те, що зазвичай дарують прислузі. У пам’яті виринали моменти, коли батько, вітаючи одного з карликів із народженням дочки, передав для неї чудовий шкіряний пояс із дорогоцінним камінням. Це, без сумніву, королівський подарунок для будь-кого із верхніх чи вершинних, а вже що й говорити про карликів! Чи треба казати, що від такого щастя в карлика запаморочилось у голові й Ештонова мама відпоювала його соком марули? Після декількох ковтків він таки впав, не втримавшись на ногах. Тоді мама годувала його з ложечки соком галактодендрону. І коли сердега втретє гепнувся на підлогу, утрутився Ештонів тато й порадив не рухати його і просто дати йому час заспокоїтися.

«То було так давно… Незвично мати такі чіткі давні спогади. Але тепер не найкращий час поринати в минуле, пора думати про сьогодення. Як зараз допомогти Арніці та водночас підтримати ловців? Вогнекрил урятував дівчину, повернувшись до Ештонового будинку. А карлики, ризикуючи життям, попередили її про перевірку Верховної охорони. Зі свого боку, Арніка порятувала мене, допомігши владнати справу з Джоновим будинком. Що ж робити?.. Ловців залишити не можу, а коли приведу Арніку до них — порушу ловецькі приписи й звичаї. Хоч би там як, я вважаю за обов’язок зробити все можливе для її безпеки й комфорту», — міркував юнак.

— Тут неподалік є хатина, де Арніка буде в цілковитій безпеці. Часу в мене обмаль — я повинен встигнути на зустріч із друзями-вогнекрилами, але хотів би показати хатинку тобі, перш ніж знову вирушу в дорогу, — мовив вогнекрил.

— За годину, коли всі заснуть, — прошепотів Ештон, примруживши очі.

— Хай так і буде, приходь за годину, — погодився вогнекрил.

Ловці тим часом вже облаштувалися й готувалися до сну: поставили захист і сподівалися, що цього дня їх навряд чи хтось потурбує. Ештон випив ще декілька ковтків Дервішевого цілющого зілля й дочекався, поки всі поснули. За годину він із вогнекрилом та Арнікою вже прямував до хатинки, про існування якої, здавалося, знав тільки вогнекрил.

На превеликий подив Ештона, вони дісталися потрібного місця досить швидко. Але їх насторожило вогнище й світло, яке пробивалося крізь вікна будиночка. На жаль, юнак не міг привести дівчину до ловців, а вогнекрил забрати її із собою — тим паче. Тому, порадившись, вони вирішили подивитися, хто зараз мешкає в хатинці — Арніці потрібен був прихисток.

Вогнекрил страшенно нервував, вочевидь, його переповнювали якісь тривожні відчуття. Урешті, коли в нього самовільно почали стискатися кулаки, він не витримав:

— Я не можу йти з вами далі, не можу згаяти більше ні хвилини, мене чекають. Якщо залишуся живим, знайду вас. — Вогнекрил змінився — виструнчився, на мить закам’янів, його погляд став жорстким і відстороненим. Він нахилив голову, потім хутко підняв її, поглянув угору й настільки швидко здійнявся у височінь, що Арніці й Ештону здалося, ніби він просто щез.

— Що з ним? — піднявши брову, здивовано спитала дівчина.

Ештон стенув плечима й збентежено подивився на неї.

Що ж, у них вибір невеликий. Арніка стомлена. До будиночка лише декілька кроків, до ловців теж не дуже далеко, та юнаку доведеться неабияк постаратися, щоб вони зрозуміли, як дівчина опинилася поруч із ним. Про вогнекрила — анічичирк у будь-якому разі. Тож марно чекати й розмірковувати — треба починати діяти. Якщо не вийде залишити Арніку на перепочинок у цій хатинці, вони підуть до ловців. А поки що…

Ештон і Арніка відчинили двері. Усередині хатини було доволі просторо, навіть попри те, що людей там перебувало немало.

— О, то в нас гості, — приязно привітався помахом руки чоловік із дальнього кутка праворуч. Юнак мимохідь так само відповів на привітання помахом.

— Ще їх тут бракувало, — тихо засичав у дальньому кутку зліва інший чоловік у дивному вбранні.

Ештон міцно стиснув долоню Арніки.

— Маг, — прошепотіла дівчина.

Тим часом до них підходили вітатися люди різних прошарків: і двоє купців, що їхали з дружинами до міста Доль, і кілька осіб у майже однакових коричневих одежах, що назвалися нітами-блукальцями, і чоловік, що супроводжував у Палацове місто жінок-швачок. Ештон нарешті заспокоївся — він спокійно міг полишити Арніку в такому товаристві. Тим паче, що її радо запрошували до свого кутка купці і їхні дружини, та й жінки-швачки теж раділи зустрічі — запрошували до свого столу. «Не щодня зустрічаються укладачі угод такого рівня», — читав у їхніх очах Ештон, і це трохи притлумлювало пильність і заспокоювало його. Але те, що п’ятеро чоловіків, які догоджали магу, знайомі з так званими нітами-блукальцями, він помітив відразу. Ще декілька осіб постійно швендяли туди-сюди буцімто за дровами. Насправді ж скидалося на те, що вони — добре вимуштрувана охорона. Невже Правитель тут? Не схоже, що маг є найвищою тутешньою персоною. Але всі ці думки Ештон тримав при собі — він не встиг поділитися ними з Арнікою. Готувалося частування, тож усі сідали за спільний стіл.

— Хто чим багатий, — із цими словами кожен подорожній виймав із наплічника чи торбини все, чим міг поділитися. За традицією, у таких хатинках кожен віддавав частину припасів з огляду на довжину свого шляху. Навіть якщо в подорожнього нічого не було із собою, його закликали долучитися до спільної вечері. Хто знає, що може трапитися в дорозі? Сьогодні можеш мати хоч віз їдла, а завтра залишитися ні з чим. Тому такі ось хатинки слугували ніби острівцями єднання. Дорога рівняла всіх — і заможних, і бідних, бо за одним столом кого тільки не зустрінеш.

Зазвичай ловці оминали такі прихистки, бо не мали права виловлювати в них думки, тож Ештон, що опинився тут за збігом обставин, покладався лише на інтуїцію. Він не ловив кульок, не зчитував їх, але бачив їхнє забарвлення.

— Ти в безпеці, — прошепотів він Арніці.

За інших обставин Ештон охоче побалакав би з гостинними купцями — вони йому чимось нагадали тих, що приїжджали в містечко, яке він вважав місцем свого другого народження. Йому хотілося побути тут поруч із дівчиною, послухати неквапливі розповіді мандрівників і ще раз порадіти за себе теперішнього, згадуючи те, яким він був. Зараз у нього є мета — зустрітися з рідними, є зобов’язання перед Арнікою, є бажання разом із ловцями допомогти Правителю зробити вірний вибір, а ще — потреба знайти Джона й побачити сестру, якій допомагав декілька останніх років.

…Запах печені заполонював усе навколо — на дворі на металевому стрижні допікався впольований кимось кабан. Ештон відокремив частину припасів, залишених вогнекрилом, і виклав їх на стіл. Те саме робили й інші. Казна-звідки з’явилися карлиці, якимось дивом відчувши велику кількість людей і харчів, і заповзялися готувати їжу й накривати на стіл. Страви й напої почали з’являтися з неабиякою швидкістю. Що ж, Арніка буде сита й переночує в теплі і безпеці. А от раптове зникнення вогнекрила Ештона дуже непокоїло. А ще трохи хвилювало те, що в будиночку — маг, який чомусь зустрів їх насторожено-вороже, і багато чоловіків, що видають себе не за тих, ким вони є насправді. Утішало лише те, що на території для подорожніх заборонено використовувати свої вміння. Але якщо заборона не зупинила магів навіть у залі ловців, то що говорити про якусь хатинку?

Ештон більше не міг залишитися з Арнікою. Він мусив іти. Сподівався, що застане ловців на тому самому місці і йому не доведеться пояснювати свою відсутність. Купці запрошували дівчину подорожувати з ними до міста Доль, а чоловік, який супроводжував швачок, і собі присягався, що з ним Арніка безпечно дістанеться Палацового міста.

Дівчина домовилася з Ештоном про зустріч у Палацовому місті, і він, картаючи себе, що не може доправити її туди сам, таки мусив залишити подругу на волю випадку в доброзичливому товаристві. Юнак чомусь був переконаний, що доля й цього разу буде прихильною до нього й до Арніки.

Вогнекрил відчував, що коїться щось недобре, бо мало місце магічне втручання. Інтуїтивно, як уміють тільки вогнекрили, відшукував правильний напрямок. Чомусь його вабив неприємний холодок, що відштовхнув би будь-кого. Але вогнекрил знав, що йому потрібно летіти саме туди, у гущу того холоду, і не помилився. Дороги він не потребував — напрямок, тільки напрямок. Відчув, що вже близько, коли стало занадто зимно, щоб летіти далі. Опинившись на місці, жахнувся — зрозумів, що не встиг, запізнився: навколо лежали тіла його друзів, побратимів, а в напрямку до Палацового міста чорніли цятки, які будь-хто сприйняв би за птахів. Проте він знав, що це вогнекрили, і кинувся за ними навздогін. Летів так, що забивало подих і не залишалося сил, але ніяк не наздоганяв їх — утікачі так і залишалися малопомітними цятками на горизонті, аж поки й зовсім не щезли з виду.

Під ним темнів безкінечний ліс. Від безсилої люті й розуміння, що далі летіти не зможе, вогнекрил опустився нижче й упав на мокру від роси траву на галявині. Перекотився й лежав, безсило стискаючи кулаки, згодом люто гамселячи ними землю й знову обезсилено завмираючи. Чого хотіти тоді, коли зробити вже нічого не можна?.. Він хтозна-скільки часу пролежав горілиць, поки нарешті не відчув у собі сили міркувати логічно. Припинив картати себе, бо розсудив, що наздогнати вбивць не встигне. А навіть коли встигне, то що?..

Тішити себе ілюзією, що він сам упорається з тими, з ким не впоралися всі його побратими, вогнекрил не став. Але подумав, що, може, є шанси врятувати ще когось із його друзів? Навіщо він переслідував тих вогнекрилів? Він повинен негайно… негайно…

І вогнекрил рвонув із місця так швидко, як тільки міг. Онде вже ледь видніються ті невисокі скелі, де залишилися лежати його побратими…

Ловці на шляху до Палацового міста

…Ловці, здавалося, не зауважили тривалої відсутності Ештона. Він прийшов до побратимів, які вже спали, і сам миттєво заснув, а зранку прокинувся аж ніяк не з думками про Правителя. Його непокоїла безпека Арніки й вогнекрила. Ловці ні про що не розпитували. Дік поглядав на хлопця запитально, але мовчав. Він мав хворобливий вигляд, наче кілька ночей не спав. Ештон зауважив це, але не надав особливого значення. Він вирішив вибрати момент і розповісти друзям про хатинку та її мешканців. А ще не можна проговоритися про вогнекрила.

— Треба поговорити, — шепнув йому Дік.

Лютина з Бором дуже доречно відправили спостерігати за однією з доріг, і ловці використали час для розмови.

Ештон розповів про вечірню подорож і про всіх, хто був у будиночку, як провів Арніку й водночас простежив за дорогою. — Якою дорогою ти вертався? — перепитав Дік.

— Тією, якою йшов туди. Я не знав, на який час ви затримаєтеся на одному місці. Усі відпочивали після нічного переходу, але могли раптово перейти на інше місце. Я пішов без попередження, сподіваючись, що на короткий час… — Ештон знітився.

— Мене теж не було якусь годину. Правда, я сказав Тихонові, що йду, — Дік стомлено сів на камінь, обпершись на невелику скелю, — але зараз навіть шкодую, що був у тому місці й бачив те, що важко забути.

Дік трохи помовчав, потім зібрався на силі й розповів, що на заході сонця бачив жахливу картину. Він ішов дорогою, що вела до долини за крутими й не надто високими скелями. Угледів Ештона, який прямував кудись із чагарів разом із дівчиною, і сподівався їх наздогнати.

За якийсь час зрозумів, що дорога, на яку звернув, надіючись обігнати їх, веде в зовсім іншому напрямку, і навіть хотів повернутися. Через скелясту місцину він не побачив, що дорога розгалужується.

— Ще трохи пройду й тоді повернуся — так я вирішив для себе, — розповідав Дік, — а коли зайшов за невисокі, як оці, скелі, то побачив найбільше жахіття у своєму житті — долину, усіяну тілами вогнекрилів.

— Кого? — перепитав Ештон, усвідомлюючи, що ввечері в той момент, коли вогнекрил показував їм коротку дорогу до будиночка й відчував небезпеку, можливо, тривав бій із його побратимами-вогнекрилами.

— Вогнекрилів, друже. Фіолетових вогнекрилів. Усі вони були мертві. Мене досі трусить від того видовища. Їх було стільки… Стільки… — Дік ковтнув слину, йому пересохло в горлі, хотілося пити й водночас бракувало повітря. — Я не слабкодухий, але аж ніяк не хотів би ще раз пережити щось подібне.

— Це неможливо, — Ештон ледь стримувався, — неможливо. Хто міг напасти на… — він хотів сказати «вогнекрилів», але замовк — згадав побачене біля свого будинку.

Отже, фіолетові вогнекрили переможені. Це означає, що його товариш-вогнекрил відчув небезпеку й полетів на поклик своїх друзів, щоб зустріти там погибель. У нього більше немає щирого, вірного друга… Так безглуздо й так боляче! Ештонові не хотілося говорити ні з ким і ні про що. Він навіть у думках не хотів змиритися з тим, що нещодавно врятований вогнекрил — мертвий. Проаналізував ще раз, і рятівна думка «а може, він не встиг…» викликала двоякі відчуття.

— Я помітив, як ти поспіхом повертаєшся назад і, щиро кажучи, спочатку навіть подумав, що й ти їх бачив. Мені здалося, що ти чогось недоговорюєш. Але коли ти миттєво заснув, я зрозумів, що помилявся. Побачивши таке, заснути неможливо…

Ештон підійшов до Діка, по-братськи поплескав його по плечу. Обох трусило. Інші ловці, мабуть, ніколи не бачили вогнекрилів — звістка їх приголомшила б, та вони навіть не уявляли сили й потужності людиноптахів. Ештон і Дік вирішили не розповідати побратимам про вогнекрилів. Сказали лише Дервішу — він багато чого знає й уміє, порадить, підкаже, не зрадить. Він не балакучий, і на нього можна покластися як на себе.

— Я відправив Лютина й Бора тим шляхом, який ви не обстежили, — Дервіш був стомлений і задумливий.

— Хто обстежить цю дорогу ще раз? — Ештон ані на мить не сумнівався, що це треба зробити.

Зголосився Дервіш. Ештон склав йому компанію. Йому й Діку Дервіш дав випити більшу, ніж іншим, порцію здолай-трави.

— Зібрана в краю Плаїв, — хвалився ловець, — тут такої нема, будь-яку лихоманку здолає.

Напій водночас бадьорив і заспокоював. Дік, випивши, ліг перепочити, а Ештон навпаки відчув приплив сил. Ловці залишили двох товаришів на чатах, а самі розбилися по двоє і рушили в домовлених напрямках.

…Дервіш та Ештон дійшли до роздоріжжя.

— Тут, мабуть, Дік помилився й пішов тією дорогою, що посередині, — уголос розмірковував Ештон. — Я провів дівчину дорогою, що ліворуч, тому нам направо.

— Тільки б тих, — Дервіш навіть не хотів вимовляти імен Бора й Лютина, — не зустріти.

— Не хотілось би, — підтримав його Ештон.

Бій вогнекрилів і магів

Але не встигли ловці пройти й кількасот метрів, як побачили, що їм назустріч рухається купа люду: купці, два маги, зо два десятки осіб у коричневому одязі та ще декілька чоловіків, на яких учора Ештон не звернув уваги.

— Дивна компанія, — шепнув Дервіш.

— Ще б пак! — погодився Ештон.

— Настільки дивна, що вони навіть можуть бути тими, кого ми чекаємо, — Дервіш, як завжди, спокійно оглядав прибулих.

— Не знаю, не знаю… Дивний гурт, та якщо в цьому гурті Правитель, то можна вважати наші пошуки легкими, а мені ніколи нічого в житті не давалося легко, — Ештон гірко усміхнувся.

— Усе трапляється вперше, — і Дервіш вийшов на стежку, щоб його помітили.

— Мир вам! Я — вершинний. Ми шукаємо Правителя, бо маємо підстави хвилюватися за його життя й добробут цього світу. Гадаю, маги не наважаться напасти на вершинного. Хоча хто, як не вони, могли бути зацікавленими в тому, щоби загинули всі фіолетові вогнекрили? — Ештон випалив усе скоромовкою, вийшовши наперед.

— Зупинитися! — наказав магам один із купців, який увечері так люб’язно спілкувався з Ештоном і Арнікою.

Раптово на світлому, безхмарному небі, прямісінько над Дервішем, закублилися хмари, гримнув грім, і в землю між ловцями й дивним гуртом ударила блискавиця. Перед Ештоном з’явилася невелика тріщина, яка поступово збільшувалася, і він зупинився.

Двоє магів помахом рук устигли знову начаклувати й направити на юнака блискавиці, що з’являлися чи то зі щільно завішеного темними хмарами неба, чи то з їхніх широких рукавів. Він ухилився, а маги ще раз розмахнулися, зовсім не зважаючи на протести Правителя, і блискавиці вдарили знову. Ештону пощастило вдруге. Дервіш щось кричав, навіть спробував перестрибнути щілину, але вона розрослася настільки, що ловець зірвався в неї й тримався за край з останніх сил. Якби маги не були зайняті Ештоном, Дервіш загинув би.

Якийсь чоловік щось розпачливо кричав до того купця, що намагався зупинити магів, водночас щось наказуючи людям у коричневому. Вони кинулися навперейми магам і миттю крутнулися за годинниковою стрілкою, обводячи однією ногою навколо себе коло. Над кожним здійнявся стовп куряви. Блискавиці замигтіли, і завдяки суцільній куряві Ештон вивернувся ще раз. Він опинився біля того місця в щілині, звідки намагався вибиратися Дервіш. Ештон устиг схопити його за руку саме тієї миті, коли ловець уже майже ковзнув донизу. Удвох із якимось купцем вони підтягли Дервіша догори, і той опинився разом з усіма. Стовпи куряви потроху розсіювалися, і Ештон уже приготувався був до найгіршого, але навпроти двох магів, які здійняли таку колотнечу, наче із землі виросли двоє інших. Потім з’явилися ще декілька, а за ними раптом постали… фіолетові вогнекрили! Декілька шеренг фіолетових вогнекрилів! Живих! Як це можливо?.. Один із них стояв упівоберта до Ештона, і йому навіть здалося, що вогнекрил усміхається!

Магів, які викрешували блискавиці, було менше. Вони розуміли, що ніхто їх не пощадить, і були готові боротися до останнього. Один із них поглядом відшукав дивного купця й хотів був схопити його, узяти в заручники, але маги, що стояли з ловцями й вогнекрилами, застерегли його жестами. Відчайдух зрозумів, що перемога на боці супротивника. Купці та їхні дружини, що опинилися посередині, у гущі бою, зробили декілька кроків у бік фіолетових вогнекрилів, про всяк випадок подалі від двох магів, що зігнорували наказ загадкового купця. Купця?.. Але ж купці магам не наказують! Отже, це таки Правитель?!

Тим часом ситуація змінилася — за двома магами хтозна-звідки насіялися вишневі вогнекрили, наче з сіро-чорних гнітючих хмар упали вогняні краплі. Маги-зрадники збадьорилися — вочевидь, зрозуміли, що з такою підтримкою вони мають шанси перемогти. Щойно рука одного з цих двох магів піднялася для продовження бою, вишневі вогнекрили, навіть не зрушивши з місця, почали похитуватися, немов усередині кожного з них містилася якась невидима пружина. Чомусь задощило. Напруга зростала. Маг закляк зі зведеною рукою, не в змозі поворухнутися. Фіолетові вогнекрили теж захиталися, наче маятники.

За мить усе знову змінилося: гойдалися всі вогнекрили. Ештон, що бачив бій вогнекрилів і добре знав, чим закінчується таке безневинне, на перший погляд, погойдування, смикнув за рукав одного з тих, кого ще вчора вважав купцем, щоб відтягти подалі від майбутнього поля бою. Але купець не зрушив із місця. Маги, що стояли поміж вогнекрилів, теж завмерли. Вони розуміли можливості вогнекрилів і вважали за краще не втручатися. Тим часом розгойдування ставало дедалі загрозливішим та інтенсивнішим. Раптом один із групи у вишневих плащах змахнув руками, а потім різко опустив їх так, що плащ зник. За ним цей рух повторили всі. Ештон бачив, що Дервіш припав до землі, бо виникло відчуття, що вогнекрили здіймуться в небо. Але вони лише поскидали плащі — про крила нагадували тільки вишневі та фіолетові еполети на правому плечі кожного з них.

«Усе повторюється», — подумав Ештон, пригадуючи бій, який йому випало бачити раніше. Юнак жестами показав, щоб усі люди відійшли подалі, бо, мовляв, зараз буде гаряче.

Тікати було нікуди, і Ештон заплющив очі, щоби не бачити жахливої бійні. Він навіть не усвідомив, що всі, окрім нього й вогнекрилів, мов зачаровані, заклякли і, зовсім не рухаючись, споглядають початок дивного дійства. Дощ посилився, грім щораз гучніше розпинав гнітючу тишу, а блискавиця яскраво висвітлювала початок смертельного поєдинку.

Ще один удар грому, спалах — і раптом двоє магів-зрадників упали, немов підкошені. Вони викручувалися, намагалися виплутатися з тенет, та даремно — були наче закутані в золоту сітку, зіткану зі світла блискавиці. Хмари потроху розсипалися клаптями чорного попелу по траві, зелений колір якої тепер здавався особливо яскравим. Блакить неба ледь виднілася крізь сірість хмар, а сонце, що подекуди просвічувало крізь них, засліплювало яскравими золотавими блискітками. Так іноді вночі зорі проглядають крізь буденну сірість і освітлюють землю своєю сяючою небесною душею. Маги, які стояли за фіолетовими вогнекрилами, обійнялися, стали в коло й щось тихо забубоніли. Раптом запала тиша — така дзвінка, що, здавалося, було чутно, як скрапує з листя дощ, як шурхотить, злітаючи з трави на землю, попіл.

Вогнекрили лівою рукою провели по правій від плеча до долоні, правою — по лівій, наче струшуючи із себе невидимий порох. Усі, хто завмер, змогли вільно рухатися, говорити, зітхати. Відчуття й усвідомлення всього, що відбулося, приголомшувало.

— Народження світу, — тихо сказав Дервіш.

І хоч він навіть не зрушив з місця під час бою, а ці слова вимовив так тихо, як тільки міг, для Ештона вони прозвучали, як гуркіт грому. Він озирнувся, бо звідкись здалека почув голоси: «Е-ге-гештоне, Де-ге-гервіше! Три-ги-майтесь, ми йде-ге-ге-гемо до вас!» Хлопець усміхнувся, бо побачив, як із пагорба збігають Степовик, Тихін, Бор із Лютином, брати Кликачі та Сонус. Аж раптом дмухнув вітер, обдав обличчя свіжістю й навіяв ту особливу сонливість, із якою іноді боротися важче, ніж із ворогом.

Ті, що напередодні назвали себе купцями, і їхні дружини наче знепритомніли. Їхні помічники в коричневому одязі лежали нерухомо на землі. Дервіш також потрапив під дію дивного повітря — лежав, усміхаючись, наче маля. Ештон озирнувся й побачив, що маги договорили свої примовляння й розімкнули коло. Навкруги посвітлішало.

— Що привело вас сюди? — крикнув Ештон до магів немов крізь сон. Юнак був такий легкий та невагомий, якою людина є лише вві сні чи в ті особливі часи змін, що схожі на переродження або піднесення, коли пізнаєш щось таке, що не підлягає поясненню й розумінню, що згадуватиметься, як марення. І серце лунко стукотіло в грудях, і говорив він, і йшов сповільнено, як ніколи не говорив би й не йшов насправді.

Темрява відступала. Вогнекрили й маги здивовано поглядали на Ештона, наче він не людина, а якийсь привид.

— Хто ти? — повагом підійшов до нього маг.

— Я перший запитав, — огризнувся Ештон, чомусь розсердившись.

Вогнекрили підходили один до одного й торкалися плечем з еполетом. Бій добіг кінця. Він був незвичний, емоційний, невидимий, спрямований на тих двох дивних магів. Отже, уже ніхто не битиметься, продовження бою не буде! Ештон зітхнув із полегкістю. Його оточили маги, розглядаючи, немов якесь диво.

— Цікавий, — вертячи головою, як дитина, що побачила щось незвичне, резюмував один із них.

Інші теж вертіли головами й, схвально кивнувши, відходили.

— Що з моїм товаришем? Що з моїми знайомими? Їм потрібна допомога? — схвильовано запитав Ештон.

— Ні, — спокійно відповідав маг, — вони лише заснули. Просплять до завтра й забудуть усе, що бачили.

— А я?

— Ти пам’ятатимеш. Ти один пам’ятатимеш, якщо тебе сон не взяв, — відповів маг.

Інші кивнули на знак згоди.

Ештон теж кивнув. Вогнекрили, яких він, здавалося, спочатку не цікавив, підходили до нього ближче, пильно вдивлялися, а потім відходили, неначе втрачаючи цікавість.

«Нехай підходять і розглядають, — Ештон сидів, підібгавши під себе ноги, й терпляче чекав, коли вже нарешті закінчаться оглядини. — Зовсім як діти».

— Ми повертаємось у будинок для подорожніх, — маг, що, мабуть, був за старшого, схопив куряву, що в одному місці чи то спадала долу, чи то здіймалася догори, і почав розмахувати руками, наче ліплячи з неї щось.

«Якби ми зараз були в краю Плаїв, я подумав би, що він звичайний гончар, який ліпить горщик», — Ештон не проявив надмірної цікавості до кругових магічних рухів, а даремно — раптом зі звичайної куряви посеред шляху постав наземний перехід із мапою. У ньому за порухом мага одне по одному зникали всі, хто був на місці подій. Окрім вогнекрилів, ясна річ. Ештон підійшов до наземного переходу, коли побачив, що в ньому зникають ловці. Озирнувся. Маг махнув йому рукою — це скидалося на прощальний жест. А може, то він так вітався? Ештон про це не думав. Саме зараз йому не хотілося боротися. Не те, щоби забракло сил, ні. Просто зараз не було сенсу. А й справді, якщо посеред дороги дерево і його потрібно обійти без будь-яких чарів, то чи настільки принципово, обходити зліва чи справа?

Хлопець увійшов у наземний перехід і за звичкою потягся до наплічника — за кульками, щоби сплатити за переміщення. Але перехід запрацював сам. Ештон навіть не встиг здивуватися. Під його ногами утворилася рожева кулька, яка дедалі збільшувалася. Вона непомітно, наче юнак був безтілесним, проросла з-під нього, і він опинився всередині, живий і неушкоджений. Торкнувся руками щік, поплескав по боках, щоб відчути реальність того, що відбувається. Дах переходу розчахнувся, немов пелюстки тюльпана, і Ештон поплив. Майже так само все відбувалося на вежах Палацового міста, там у кулях теж можна було літати. Спочатку хлопцю здалося, що його політ буде трохи безладним, як тоді, коли маленька дитина видуває кольорову бульбашку. От у Палацовому місті з польотами все ясно — бульбашки рухаються лише від вежі до вежі. Що ж, треба просто набратися терпіння, він усе зрозуміє — інакше й бути не може. Ештон таки мусить долетіти чи до вежі, чи до переходу, схожого на той, із якого вирушив. Зрештою, у тих магічних обрядах має бути хоч якийсь сенс. А магів там було… скільки ж їх там було? Семеро? Восьмеро? Немало, як для магів. А ще сила-силенна вогнекрилів. Маленькі кульки його думок розліталися по рожевій кулі, та до наплічника чомусь не залітали. Отже, треба їх відкинути, бо він за ними нічого не побачить. О, та в нього просто вимкнений особистий думотон! Ештон увімкнув пристрій, і кульки слухняно вишикувались у чергу, щоб туди залетіти. Це було так кумедно, що юнак розсміявся. Він з’ясував, що мерехтіння кульок йому нічим не завадило б — крізь молочний туман, що оточував рожеву кулю, у якій він опинився, майже нічого не було видно. Час від часу хлопець бачив кулі, схожі на ту, у якій він чи то плив, чи то летів хтозна-скільки часу. І йому навіть здавалося, що в них є люди.

Минула чи то мить, чи половина життя, чи набагато більше. Молочний туман стирав грані часу. Разів зо два чи три Ештон помічав зелені труби якоїсь доволі складної конструкції й розмиті чорні плями, що шугали в них раз по раз донизу: билися об стінки, залітали в бокові розгалуження й знову падали. Хлопцю навіть здалося, що ці плями теж мають обличчя, що й це — люди. Але чомусь подумав, що йому нізащо не хотілося б опинитися на їхньому місці. Нічого не змінювалося — туман то ставав трохи прозорішим, то знову густішав. І в ньому було так гарно, так радісно, що не хотілося навіть думати — а чому, власне, тут так хороше? Хотілося ще вище, угору. Хоча в тій кулі хіба розбереш, де верх, а де низ? Пливеш собі в безмежжі простору та й пливеш…

«І де ж тоді сонце? — думалось Ештону. — Мало б присвітити хоч трохи. Та й вітру нема. Вітре, де ти?.. Катма. Як я лечу без вітру?..»

А куля тим часом почала знижуватися. Молочний туман ставав прозорішим, і декілька разів куля перелетіла з боку в бік, наче м’яч. Коли під нею внизу завидніли гори, Ештон захоплено закляк — він побачив ліси, річки, озера, що розділяли чотири світи. Юнак і не мріяв побачити межі світів отак, із висоти.

Понад хмарами, що були так далеко внизу, кружляло декілька чорних цяток. «Орли», — здогадався хлопець. Він насолоджувався казково прекрасними краєвидами, хотів увібрати їх у себе, наче це було можливо. Захоплення було таке неосяжне, що кульки його думок забарабанили по рожевій кулі, наче хотіли її пробити. Є такі місця, відвідати які є щастям. І це було одне з них. За те, що побував у ньому, хотілося подякувати магам — хтозна, чи ще колись випаде така нагода.

Куля знизилася й пролетіла над досить густим і великим лісом, а згодом — над самісіньким плесом озера поблизу Палацового міста. Ештон побачив Арніку, що наближалася до його воріт. Серце юнака вдруге за короткий час ледь не вискочило з грудей — і кульки знову щосили забарабанили по рожевій кулі. Із дівчиною все гаразд! Ештона трохи дратувала вимушена безпорадність. Здавалося, що куля летить, куди їй заманеться. Але тоді чому він мав змогу побачити Арніку? «Бо думав про неї!» — майнуло в його голові. Отже, куля хоч трохи, та таки відчуває бажання того, хто в ній.

Ештон зауважив, що саме зараз він пролітає над тією місциною, де відбувся перший, як він вважав, смертельний бій між вогнекрилами. Отже, вони живі, і йому не здалося, що один вогнекрил дивиться на нього якось особливо. Тож вони-таки дійшли згоди, і саме тому бій був… без бою. Вогнекрили домовились і діяли заодно! Тоді як розуміти ту криваву різанину, про яку йому розповів Дік? Невже її не було, і вогнекрили інсценували це для когось? Чи Дік щось наплутав? Цікаво-цікаво… Усе непросто. Мусила бути якась домовленість, якась хитрість. Якщо Дік нічого не переплутав, то першого бою між вогнекрилами не було. А в такому разі його товариш-вогнекрил мав би відчути, що нічого страшного не сталося. А він чомусь не відчув. Може, стомився, бо всю ніч летів з Арнікою?

«Тоді, — міркував Ештон далі, — якщо вони помирились і діяли спільно, Правитель не відмовиться від цього світу. Але це станеться за умови, що квадроси принесуть йому наплічники зі світлими думками. А якщо квадросів тут нема, то чи не погодиться Правитель переглянути мікрокульки з наплічників ловців? Так, це трохи суперечить правилам… Зовсім трохи.

Якщо на шальки терезів покласти рівновагу світу і правила, вибір очевидний».

Ештон був переконаний: Правитель погодиться, що вмісту ловецьких наплічників варто вірити більше, ніж тому, що він цьогоріч отримав на розгляд, і тоді цьому світові не загрожуватимуть війни. Вогнекрили й маги — не єдині потужні сили, якими керує Правитель, тому нечисленні ватаги охочих поборотися за владу не ризикнуть нападати на світ, що має такий багаторівневий захист.

Ще Ештон розумів, що зараз саме той момент, коли Правитель дуже потрібний їхньому світові. Політ надав можливість трохи відсторонитися й подумати про долю багатьох людей і про те, чим він може зарадити, чим допомогти. З іншого боку, може, доречніше зараз було б вирішувати свої сімейні проблеми? Наприклад, пошукати батьків, а не рятувати світ узагалі? Але Ештон був звичайний юнак, що діяв за покликом серця. І воно завело його саме сюди…

Куля приземлилася в таборі, де ловці зупинялися на ніч, і розтанула, немов її й не було. Магія! У їхньому колишньому таборі вже розташувався інший загін ловців, які теж вирушили на пошуки Правителя. Ештону потрібно було вмовити їх піти з ним до хатинки для подорожніх. Коли він пролітав над нею, то бачив якийсь рух. І вогонь у вуличному вогнищі горів… Де ж решта ловців із його групи? Може, маги відправили всіх у хатинку? Якщо ні, то знову доведеться їх шукати. Але шанс є…

Уже втретє за останні кілька днів Ештон прямував до хатинки. Ловці з табору охоче погодилися приєднатися до нього, коли юнак пояснив, що відбулося й для чого йому потрібна їхня підтримка. Дорогу здолали без особливих труднощів і пригод. Ештона найбільше хвилювало, чи справді перевдягнутий купцем чоловік — Правитель? Та хлопець відігнав сумніви: зараз не час вагатися.

Особлива ватра

Біля хатинки Ештон побачив ловців зі свого табору й людей у коричневому одязі. Купці були всередині.

— Дозвольте подарувати вам вміст мого наплічника, — від порога звернувся Ештон до «купця», який, на його думку, був Правителем. Юнак трохи нервував, бо міг помилитися.

— Я ще ніколи не отримував такого щедрого подарунку, — мовив «купець», — що ж я маю дати натомість?

— Обіцянку, що Правитель перегляне зібрані мною думки. «Купець» кивнув. Ловці один за одним почали виставляти поряд із Ештоновим наплічником свої.

— Нікого в цьому світі не виходить заплутати! — пристрасно вигукнув Правитель (а це таки був він!), розчулившись від побаченого. — Печатка Правителя на моєму чолі!

Цієї ночі ніхто не спав. Розмови точилися до ранку. Ловці на прохання Правителя розповідали про все, що бачили, подорожуючи світами. Про клопоти, мрії, надії, людські сподівання, які траплялися їм найчастіше. Про те, що варто було б змінити, щоб повернути порушене верховенство Закону. Ловці переконували, що потрібно вміти слухати, чути, бути відкритим до світу, бо любов породжує любов, а ненависть — мати лиха. У боротьбі добра і зла саме Правителю належить стежити за шальками терезів. У нього величне покликання, шо вимагає певного самозречення й абсолютної справедливості. Там, в Офірі, якої він прагне дістатися, якщо вірити легендам, важливі тільки його думки і вчинки, лише вчинки і думки. Ловці й маги повинні підтримувати порядок у світах, і це — їхній обов’язок, їхнє покликання й жертва.

Маги підтримували висловлені ловцями міркування. Принаймні Ештон помітив декілька мікрокульок, що могли б означати підтримку, симпатію, яка виникала, коли ловці змальовували своє бачення світового порядку. Правитель уважно вислуховував усіх, і було незрозуміло, чи це на нього так вплинуло побачене, чи його настільки здивував учинок ловців.

У вогнище, обнесене невисокою огорожею й розведене особливим чином, ловці кидали кульки — свій набуток, свою безкровну здобич. Над вогнем здіймався білий дим, у якому вони бачили життя тисяч людей, що хвилюються, сумують, закохуються, сподіваються, вірять, мріють. Ловці відвідали різні куточки цього невеликого світу і завдяки Ештону, який кинув у ватру свої найсвіжіші емоції, навіть побачили красу чотирьох світів, що межують один із одним.

Кульки летіли у вогонь, люди на різні голоси, різними вчинками у видіннях над вогнищем доводили, що живуть у чудовому світі: вони його люблять, докладають зусиль, щоб допомогти собі й тим, хто поруч; вони готові захищати свою батьківщину, місце, де живуть. Було очевидно, що їм не байдуже майбутнє.

Правитель теж охоче закидав кульки у вогнище. Від цього дійство біля вогню набуло особливого настрою. Правитель був уже не у вбранні звичайного купця: його голову прикрашала оздоблена сапфірами та рубінами шапочка з малиновою стрічкою, а на плечі яскравів символ вищої влади — малинова китиця.

Над ранок наплічники ловців були ще досить об’ємними — у них залишилося чимало кульок. Проте Правитель вирішив, що побачив достатньо, і махнув рукою. Люди в коричневому, вочевидь, добре знали, що означає цей жест. Вони висипали весь вміст наплічників у вогонь: ватра здійнялася ледь не до неба. Кульки з гучним тріскотом лускали у вогні й осявали все довкола. Ештон, який ще вдень був готовий посперечатися з ким завгодно, що не може бути більш захопливого видовища, ніж межа світів, яку він бачив із кулі, уже не був такий упевнений — емоції, коли вогонь вистрілював у простір, були не менш вражаючі. Жовта вогняна куля ставала довгастою, хиталася, немов вогник свічки, витікала за межі огорожі й вирувала, наче гірські потоки в краю Плаїв навесні. Вогонь засліплював очі, але не обпікав.

— Очищення світу і прояснення, потрясіння для нас, — мовив Правитель, коли згасла остання іскра магічної таємничої ватри.

Ловці були вражені. Тепер вони знали, яку силу можуть мати думки — на позір звичайні кульки, полювання за якими скидається на забаву.

— Я, Правитель дев’яти світів, запрошую вас щороку доправляти мені думки цього світу. Ваша праця буде оплачена, а вашим нащадкам довіку буде дозволено заходити в Палацове місто, — урочисто оголосив Правитель.

Ловці схвально загули. Ештон теж охоче пристав би на щедру пропозицію Правителя, якби не Арніка. Він тепер уже не знав, чи готовий ловити думки за плату. Це якоюсь мірою позбавляло його професію певного романтизму й гостроти емоцій.

— Моя пропозиція тобі не до душі? — Правитель поклав руку Ештонові на плече.

— До душі, але спершу мушу виконати одну обіцянку — допомогти талановитій дівчині знайти вбивцю її батька. Я собі не пробачу, якщо її в цьому звинуватять.

— А ти певен, що вона не винна? — спитав Правитель.

Ештон нічого не відповів, але його погляд був красномовніший за слова.

— Розумію… Знайдеш мене в Палацовому місті. Якщо буде потрібна допомога, звертайся. — Правитель одягнув Ештону на палець перстень із сапфіром і поважно відійшов.

Правитель із великим, значно більшим, ніж завжди, почтом і вперше не криючись їхав на неабияке випробування. Він разом із іншими намагатиметься будь-що потрапити в Офіру — благословенне місто. Хіба він мало зробив для цього? Правитель вважав, що достатньо. Отож сподівався, що цього року точно подолає всі випробування.

Ловці розділилися на тих, хто захотів і далі жити, як раніше — бути вільним, ні від кого не залежати, перебиватися від заробітку до заробітку, і тих, кому захотілося піти на службу до Правителя, щоб зробити життя більш усталеним і прогнозованим.

До честі ловців слід сказати, що жоден із них ні тоді, ні будь-коли в майбутньому не дорікнув Ештону за те, що вони так просто віддали свої наплічники з кульками.

Колись ця історія обов’язково стане легендою — вона надто нереальна, щоб бути правдою для будь-якого світу. У неї з’являться прихильники й противники, до неї додадуть нових героїв — тих, хто міг чи просто хотів там бути. І кількість наплічників із кульками неодмінно збільшиться — люди люблять додавати всього потроху до героїчних історій. А поки ловці були щасливі від того, що їхньому світу нічого не загрожує, а Правитель був задоволений, що (чого таїти) не своїм коштом переконався в потрібності цього світу. Ештон збирався в дорогу до Палацового міста, і Дік із Дервішем зголосилися йти з ним.

— Після того що ми зробили, мені вже нічого не страшно! — розреготався Дік, страшенно задоволений, що побачив таку атракцію.

— То ж усі історії світів про нас і то всьо напишут! Точно! Де ж то видано — взяти всьо, шо мали, та в вогень, та в небо! — реготнув Дервіш і поплескав Діка по плечу. — Хай йому грець, от утнули так утнули!

— А я не думав, що всі мене підтримають, — зізнався Ештон.

— Хлопче, та в усіх ловецьких школах вивчатимуть, як ловці переконали Правителя, що не можна покидати цей світ напризволяще. А якщо без жартів, — посерйознішав Дік, — то першим пожертвував тим, що в наплічнику, ти. І в тому твій гонор. Але, як бачиш, тут усі гонорові. Віддати все заради чогось великого — хай навіть то була би марна жертва, — це святе діло. То зарахується. Отак я думаю. Не докоряй собі, що через тебе хтось голий-босий. Бачиш, усі щасливі! Брате, веселись і ти! Я давно не пам’ятаю таких веселощів. Та це ж буде про що згадати, гей-гей! Душа радіє. Ото ми!..

Ештону трохи відлягло від серця. А те, що в усіх довкола хороший настрій, заспокоїло його остаточно. «Гей, гей, світе! Я все зробив правильно!» — подумки радів юнак.

— А нумо веселої на дорогу, — скомандував Дервіш. І ловці затягнули:

За високими кущами

У широких у полях

Загубила чоловіка

Добра жінка в бур’янах…

Правитель із ловцями віддалялися все далі й далі, і вже ледь чутно було:

Добра жінка гірко плаче,

Витира сльозу щодня:

— Де ти, де ти, чоловіче?

Пропаду без тебе я!

…Ештон із Дервішем і Діком прямували до Палацового міста, навіть не думаючи скористатися таємними ловецькими підземними переходами, і потроху підспівували. Вони прислухалися до відлуння й намагалися потрапляти в такт із ловцями, які йшли з Правителем. І хоча часто збивалися, бо вже майже нічого не було чути, радісно виводили:

Знай, від віку і до віку треба бути чоловіком…

У Палацовому місті

До Палацового міста наші подорожні дісталися ввечері наступного дня. Ловці милувалися всіма барвами світу, і їх не покидало відчуття його краси й величі. Сонце заходило. Небо розділилося навпіл — зліва яскравіло жовтим і оранжевим, а справа химерно поєднувалися синя й блакитна барви. Розкішна смарагдова трава, у якій Ештон плутався, ідучи до міста вперше, наразі принишкла. Принаймні він жодного разу в ній не заплутався. Сьогодні, підходячи ближче до мурів міста, юнак зауважив цікаву закономірність: він був знову щасливий, як і тоді, коли вперше заходив сюди з Глібом і Терном. Щоправда, він був уже трохи інший — з іншими сподіваннями й мріями, та й саме поняття щастя теж змінилося. Але Ештон був усе одно щасливий. Відтепер пізнаватиме багатоликість цього стану — досить смутку! Агов, Палацове місто, зустрічай!

І місто зустрічало — до брам через мости не тяглися кілометрові черги, як тоді. Можна вважати, що прохід був вільний! Із вежі до вежі, як завжди, перелітали кольорові кулі, і це було пречудово — іноді так хочеться, щоб хоч щось залишалося незмінним! Ештон із любов’ю поглядав на височенні кам’яні мури. Вони вабили його, запрошували поринути в прекрасні веселі спогади часів навчання в ловецькій школі.

Зараз юнак уже нітрохи не шкодував, що не супроводжує Правителя. Іноді треба відмовляти собі в задоволеннях. А супровід не що інше, як почесне задоволення. Тепер усе буде добре. Доля подарувала Ештону щасливий шанс, і він скористався ним, та якби колись Терн із Глібом не побачили в ньому ловця, то чи вдалося б йому самому вийти на ловецьку стежку?.. Хлопця переповнювали вдячність і втіха, а серце радісно тенькало й кликало його поділитися своїми почуттями з Арнікою. Знайти б її якнайшвидше!.. І, що важливо, зуміти б їй допомогти! От Колос, мабуть, знає, як це зробити. Юнак згадав, як він не зводив із дівчини очей: дивився пильно, і якби не Ештон, не відпустив би її — знайшов би потрібні слова й аргументи, переконав би, що всюди, крім його дому, вороги. Арніка бачить у Колосі надійного друга, а смерть люблячого батька зробила її дуже вразливою. Їй потрібен час, щоб отямитися. Короткий перепочинок із ним і вогнекрилом дав дівчині можливість трохи заспокоїтися. Проте, звісно, не змиритися.

«Колос, Колос, Колос!.. Якось забагато його поруч із Арнікою», — роздратовано думав Ештон.

Зауваживши, що юнак засумував, Дік вирішив його підбадьорити.

— Можемо зупинитися в мого побратима, — мовив ловець, — він знається з укладачами угод. Може, розповість дещо про твою красуню.

— Мо’, і я зможу чимось допомогти, — весело озвався Дервіш, цілуючи камінь брами Палацового міста, на якому був викарбуваний сокіл. — У мене теж тут багацько знайомих.

Вони пройшли крізь першу браму: людей було зовсім небагато. Тоді, коли Ештон заходив у Палацове місто вперше, він ледь пробирався крізь натовп. Біля другої брами охочих зайти було ще менше — хто міг би подумати?

— Такого ще не траплялося — тут завжди людно, — здивовано зауважив Дервіш.

— Завжди так, а от сьогодні, напевно, чимало людей уже встигли пройти раніше, — сказав Ештон.

А от щоб подолати наступну перешкоду, таки довелося зачекати.

— Я вже майже злякався, — пожартував Дік. — Коли до Палацового міста нема черги, це якась халепа.

Сторожа поспішала. За ловцями не було нікого. Перед ними всі вже пройшли.

— Хм, я буду не я, але тут щось не те, — повторив Дік і першим зазирнув до невеликої, розміром із людську голову, чорної прямокутної скриньки. Він увійшов у відчинені двері. За ним пройшли Ештон і Дервіш.

— Тут майже нікого немає, місто обезлюдніло, — чухав потилицю Дервіш.

Ештон не знайшов, що сказати, — справді, щось не те. Людей обмаль. А ті, що з’являються, блукають невеликими групками й не затримуються на вулицях надовго.

— Чоловіче добрий, — звернувся Дік до першого, хто трапився їм на очі (він потішив себе звеселяючим напоєм настільки, що ледь тримався на ногах), — а де всі?

— Ги, — зрадів чоловік, — так ярмаркуємо ми…

— Ага, — пожвавішали ловці, — а давно ярмаркуєте?

— Я вже третій день, — радо відповів чолов’яга.

— Оце пощастило! — Дік навіть підскочив від нетерплячки.

В Ештона та Дервіша теж загорілися очі, бо якщо вони встигли на ярмарок, де пропонують усілякі професійні новинки, то це таки удача.

У такі дні до Палацового міста заздалегідь з’їжджаються продавці й покупці. Саме тому охочих увійти в нього зараз було небагато — усі вже тут. Ще на підході до міста Ештон відчув у тілі якісь хвилі, вібрації, його сповнював невідомий трепет. Спочатку юнак не розумів, що з ним коїться, але тепер знав — то все його єство реагує на велику кількість людей, які зібралися в одному місці. Ярмарок!.. Та для ловця це найкращий подарунок, ліпшого годі й шукати! І троє ловців, навіть не перепочивши з дороги, рушили на звук ярмаркового гомону. Щоправда, Ештон, знаючи вправність крадіїв Палацового міста, про всяк випадок обмотав подарований перстень льняною хусткою й ретельно заховав на грудях еполет вершинного. Хоча такі речі злодюжки мусили повертати під страхом смерті, юнакові не хотілося випробовувати долю. Серце аж вистрибувало з грудей — отже, людське море тут, поряд. Тихенькі потріскування мікрокульок у наплічниках частішали. Троє ловців, сяючи усмішками, рушили не в гущавину подій, а на один із пагорбів, що слугував оглядовим майданчиком для тих, хто вперше опинився на ярмарку, чи для майстрів, які приїхали не в перший день і хотіли прилаштуватися до представників свого цеху. А ще для крадіїв, для тих, хто загубився, і тих, у кого щось поцупили. Із пагорба друзі таки побачили купців із ловецьким знаряддям. Тепер вони знали, куди їм треба йти.

Ярмаркові ряди розташувалися вздовж двох найдовших вулиць міста, що перетиналися на центральній площі: так було зручніше заїжджати й виїжджати з крамом. Місцеві мешканці збиралися здебільшого біля кравецьких яток. Чимало покупців було й біля возів із харчами. Птицю й худобу продавали на околицях міста, тому бекання, ґелґотіння, мукання, квоктання і хрюкання біля ловецького ряду не почуєш. Хіба коли якась весела птиця вирветься від господаря й подасться хтозна-куди, налякавшись надмірного гамору, її лемент долинає досить далеко. Але це нікого не бентежить — утікачку ловлять і передають рядами, аж поки вона не потрапить до рук господаря.

На диво, покупців біля ловецького краму — зрозуміло чому — виявилося небагато. Тому появі трьох ловців купці зраділи. Біля товару крутились учні із ловецької школи, точнісінько як Ештон із товаришами кілька років тому. Юнак зачерпнув жменю мікрокульок із наплічника й тицьнув одному із хлопчаків.

— Дякую, — той захоплено блиснув очима й метнувся з друзями купувати те, для чого їм бракувало кульок.

Насправді Ештон, Дік і Дервіш були не дуже заможними покупцями: щоб придбати хоч якусь ловецьку новинку, їм трьом довелося б вигорнути кишені, та й то хтозна, чи вистачило б. Але для обміну старого кількісника на новий Ештонових кульок було достатньо. Оновивши кількісник і стискач кульок, юнак підійшов до Дервіша, що зацікавлено розглядав ліхтарик, до якого майстерно припасували подрібнювач мікрокульок.

— Та то незамінна річ для подорожі, — зітхав Дервіш. — Уявляєш, він переробляє навіть темні кульки. Така мала річ, а стільки користі!

Дервіш відійшов від продавця — у нього не було кульок на придбання ліхтарика. Дік підморгнув Ештонові за спиною Дервіша й кивком запропонував розділити витрати на двох. Їхніх мікрокульок вистачило! То й що з того, що наплічники знову порожні? На те вони й ловці, щоб ловити! Он уже нові мікрокульки потріскують — ярмарок!

— Нам доведеться проситися заночувати в ловецькій школі. Де ще нас приймуть без оплати? — шепнув Ештон.

— Не доведеться, — сказав Дервіш, — десь тутечки мешкає сусід мого сусіда. То він нам як чоловік немовчазний усі новини розкаже. А ловецька школа бігати не вміє, то ми завтра до неї зайдемо. Бо то далеченько, а мені йти не хочеться. Та й темніє якось швидко…

— Ой, брате, чогось ти недоговорюєш. Коли це тебе дорога лякала? І темряви ти наче до сьогодні не боявся… — посміхнувся Дік. — Краще заночуємо в перевіреному місці — нашій школі ловців.

Вони вже вибралися з торгових рядів і вийшли на спокійнішу вуличку. Очі почали звикати до сутінків, аж раптом Дік, що тримав куплений для Дервіша ліхтарик, відкрив долоню, із якої з’явилася м’яка довга смужка світла. Вона стрибнула з бруківки на мур біля будинку, немов граційна кішка.

— Та як же воно?.. — розчулився Дервіш.

— Відтепер і нам темряви нічого боятися, коли ти присвітиш. І не відмовляйся, бо образимося, — із цими словами Дік вручив ліхтарик товаришеві. Дервіш щасливо засяяв, наче натертий мідяк. Мікрокульки тихо подзенькували, залітаючи в ловецькі наплічники. І скільки їх, тих вимірів щастя?..

Друзі звернули у вузький провулок, повернули праворуч і пройшли повз низку маленьких будиночків. Що ближче вони підходили до ловецької школи, то вищим ставав захист — суцільні неонові цятки у вікнах.

— Тепер недалеко, — полегшено зітхнув Ештон. Дервіш тішився подарунком більше, ніж діти з ловецької школи:

— Файна палиця зі світла, коби ж то на неї ше й спиратися мож було, то ціни би їй не було…

Біля школи все залишилося незмінним — і будівля, й огорожа, і квіти. Навіть біля кам’яної огорожі вчувалося щоденне:

— Лови світло!

— Світи людям!

Учителі переконані, що всі приміщення суворо контролюються. Але ті, хто там вчився, добре знають лазівки… А для таких, як наші подорожні, завжди відчинені двері спеціально збудованої невеличкої кімнати, що притулилася до паркану. Хоча насправді кімната призначена не для ловців, а для батьків, які приїхали здалеку, щоб провідати котрогось із учнів, і затримались у дорозі. Несподіванок не трапилося — двері гостинно відчинилися, і кімната прийняла своїх нових мешканців. Ловецька школа поринула в сон. Ночувати в знайомого — це зовсім не те, що вдома. А ловецька школа — рідна домівка для кожного ловця, тому Ештон і Дік скористалися нагодою освіжити приємні спогади.

…Ранок, очікувано насичений ранок! Ештон і Дік затрималися, щоб поспілкуватися, — їх тут пам’ятали, і вони в рідній школі знали кожен закапелок. Дервіш прокинувся раніше, щоб застати вдома свого знайомого й розпитати про останні новини. Звісно, ярмарок гамірний — чого тільки там не почуєш, але спробуй відділи правду від вигадки!

У ловецькій школі зазвичай про новини дізнаються одними з перших — всюдисущі учні, поспішаючи проекспериментувати із завданнями, де тільки не виловлюють кульки. А вже йти з ними на зчитувачі — то взагалі улюблена справа. Звісно, багато цікавого губиться, поки вони не навчаться правильно користуватися потрібними для ловця приладами — то зображення в хмарці над зчитувачем щезає, то раптом зникає звук. Але невгамовні учні можуть випадково виловити навіть найбільші таємниці світу. Тому Дік і Ештон вирішили розпитати про найсвіжіші новини саме в ловецькій школі. І вони не помилилися — директор і кілька вільних від уроків учителів охоче розповіли їм і про ярмарок, і про те, що Правитель виїхав із міста ще до його початку, чого раніше не бувало, і про черги охочих потрапити в місто, які напередодні сягали обрію. Ще розповіли, що замість Правителя відкриття ярмаркового тижня оголошував не його двоюрідний брат, як іноді траплялося, коли той хворів, а якийсь невідомий вершинний. А ще поруч із тим вершинним було мало верхніх. Усі подумали: це тому, що великий почет верхніх поїхав із Правителем.

— Якесь сум’яття й неспокій сумління вбачалися в тому вершинному, — резюмував директор.

«Сум’яття — то улюблене слівце Білодіда…» — пригадав Ештон, а «неспокій сумління» грозив усім, хто неналежно підготувався до уроку чи бешкетував. Очевидно, що директор зауважив слушні речі.

Ештон і Дік зі свого боку розповіли все чи майже все про зустріч із Правителем. У вчителів очі лізли на лоба, а директор слухав, постукуючи себе по скроні вказівним пальцем, що свідчило про найвищий ступінь зосередженості та його улюблене «сум’яття». А вже коли Дік розповідав про спалені кульки з ловецьких наплічників і про Ештона, то директор уже реготав на повний голос, помахуючи рукою й подригуючи ногою. Це означало, що вже досить, що не треба розповідати далі. Він підносив хусточку до очей і намагався протерти їх під окулярами, але в нього не завжди виходило — нові напади сміху накочувалися доти, аж поки в директора не почалася гикавка. Дік був чудовим оповідачем, а коли розповідь має такий приголомшливий успіх, то оповідачеві важко зупинитися. Отож Дік розмалював усе найяскравішими барвами, ще й трохи додав від себе — так, щоб веселіше було.

«Історія починає обростати небилицями», — думав Ештон, сміючись разом зі всіма.

Але хоч би як хороше їм було, вони мусили йти. Потрібно було знайти Арніку, зустрітись із Дервішем і розшукати тих, хто щось знає про загибель Чиста.

Директор і вчителі хотіли пригостити ловців «славним сніданком», як сказав Білодум, але Дік із Ештоном поспішали. Вони нашвидкуруч поїли в учнівській їдальні, а директор узяв із них слово, що ловці обов’язково прийдуть на урочисту вечерю й усім учителям ще раз розкажуть оту «до непристойного смішну історію» про спалення кульок. Ці два слова — «спалення кульок» — видавалися директору особливо кумедними.

Директор зі свого боку пообіцяв за той час з’ясувати, чи не приходила Арніка до школи для укладачів угод.

— Якщо ви зайшли туди, де вчилися, то чому б і їй не прийти в місце, де її люблять? — слушно зауважив Білодум, і вчителі його підтримали.

— А я перепитаю, до кого привезли жінок-швачок. Може, вони знають, де її шукати? — проявив ініціативу один із учителів.

— Разом ми її знайдемо швидше, — погодився Дік.

Порожні наплічники ловців учителі швидко наповнили кульками з кімнати для експериментів.

— У нас їх занадто багато, і для експериментів точно не забракне, — запевнили добродії, — а вам нічого в місто потикатися з порожніми наплічниками.

Ловці попрямували до найближчого переходу. Вони знали, що в школі зараз піднімуть усіх, хто міг би допомогти їм із Арнікою, бо ловецька дружба і взаємодопомога виростає саме звідси. У доброму гуморі і з вірою, що все вийде, вони дісталися до старенького наземного переходу. Дік закинув мікрокульки й тицьнув пальцем у мапу, що аж вросла в землю. Ештон квапливо зробив те саме. Перехід виштовхнув їх поряд із вулицею, де тривав галасливий ярмарок. Ловці опинилися кроків за двадцять один від одного. Добре хоч так, бо ті старі переходи можуть переплутати будинки, вулиці. Та поки що все йшло як треба!

І до будинку Дервішевого товариша недалеко — рукою подати.

Із погодою їм пощастило — сонячний і не надто спекотний ранок обіцяв перейти в погожий день. Хмарки, що то затуляли, то відкривали сонце, були справжнім подарунком для всіх яр-маркувальників і містян. Ловцям така погода теж була на руку. Прислуга багатьох заможних городян поливала бруківку водою, щоби камінь не надто нагрівався в обідню пору. Життя міста під час ярмарку майже не змінилося, хіба веселощів і ярмаркових жартів побільшало. А щодо іншого кам’яні мури чітко диктували свій споконвічний порядок. Зелена трава, що подекуди сама собою пробивалася крізь камінь, а де-не-де довгими смужками була висіяна вздовж будинків дбайливими господарями, тішила око. Дерева обабіч дороги давали тінь, і йти було легко й приємно.

Дервіш уже чекав їх у будинку свого знайомого. Ловців запросили до столу, та вони відмовилися, бо до вечора мали багато чого встигнути. Новини, що їх розповів товариш Дервіша, перегукувалися з тими, які Ештон і Дік почули в ловецькій школі. Друзі вийшли з гостинної оселі і для наради обрали витесану з бука широку лаву, що стояла під розкішними кронами столітніх дерев.

Для себе Ештон зауважив таке. По-перше, ловці допомогли Правителеві зберегти давній порядок і устрій. Добре то чи зле — покаже час. По-друге, отой вершинний, що з’явився хтозна-звідки, дуже швидко дізнається, що цей світ не для його правління. Звістка його не потішить, тож йому доведеться шукати собі щастя деінде. По-третє… А може, їм не Арніку треба шукати, а Клізі? Він прагнув влади й чекав нагоди відібрати в неї фіолетову сережку, отож дівчина для нього вкрай важлива. Отже, треба розпитати укладачів угод, що саме дає володіння двома сережками? Ештон поділився думками з друзями, і Дік із Дервішем погодилися.

— А може, Арніку треба прикликати? — задумливо запитав Дервіш.

— Як це? — Дік та Ештон перезирнулися.

— Та отак, як прийнято на ярмарку. Винайняти двох кликачів, щоби ходили поміж торгових рядів і прикликали загублену Арніку. Мо’, знайдеться? — жартівливо розвів руки Дервіш.

Дервішева пропозиція всіх розсмішила.

— Брате, роби що заманеться, аби дівчина знайшлася, — благословив жартівника на пошуки Дік.

А Дервіш і справді вирушив на ярмарок домовлятися з кликачами й ловцями в торгових рядах. Вони провели б Арніку, якби дівчина знайшлася, до ловецької школи. Дікові доручили дізнатися про справжню цінність двох фіолетових сережок у його товариша, який укладав угоди в Палацовому місті. Ештон за день мусив обійти всі місця, де укладачі угод допомагали людям вирішувати справи. Якщо Арніка там була, то хоч хтось мав її запам’ятати. Правда, він міг там зустріти Клізі, але в юнака був еполет вершинного й перстень Правителя. Він двічі недоторканний, тож Клізі йому тепер нічого не зробить.

Ештон дізнався, де саме в Палацовому місті укладається найбільше угод. Туди він спочатку й пішов. Розмовляв із укладачами, розпитував про Арніку й Клізі. Але все було марно — ніхто нічого не бачив, не чув, не знав. Юнак пішов у інше місце, потім вирушив до ще одного… Схожого на Клізі бачили, а от про дівчину ніхто нічого сказати не міг. Зате про дві сережки йому розповіли дещо цікаве — із укладачів угод у місті вже нема нікого, хто мав би дві фіолетові сережки. А ще він познайомився з укладачами, які добре знали Чиста, дехто навіть пообіцяв Ештону допомогу.

…Звечоріло. На місце зустрічі першим прийшов Дік із якимось товаришем. «Мабуть, укладач угод», — подумав Ештон. Із тих укладачів, які пообіцяли хлопцю допомогу, прийшло троє. Найдовше чекали Дервіша. Хотіли вирушати без нього, бо вже западали густі сутінки. Нарешті він вигулькнув з-за рогу й здивовано помітив, що замість Ештона й Діка його зустрів гурт.

— То я так розумію, що ми познаходили всіх, кого шукали, — зрадів Дервіш. — То ходімо вже.

— О, то й ти не сам! — Дік помітив хлопчика, який визирав з-за Дервішевої спини.

Ештон призупинився, щоби роздивитися хлопчака, і не повірив очам — до нього посміхалася Арніка, одягнена в дорожній хлопчачий одяг. Ештон схопив її за руки:

— Як ти?..

По тому звернувся до Дервіша:

— Як тобі вдалося?

— Хм… — той удавано запишався й зробив крок уперед, підкрутив вуса і реготнув: — Та по всьому ярмарку шукав дівчину, яка погодилася б вийти за тебе заміж. А знайшов оце хлоп’я, що назвалося твоїм товаришем.

Усі зареготали разом із веселуном і вирушили в дорогу. Невдовзі гурт дістався до мапи переміщень. Ештон тицьнув пальцем у місце, найближче до школи ловців. Усі стали на ваги перед мапою, і на скриньці з’явилася кількість кульок, які потрібно було до неї закинути як плату за переміщення. Ештон із Діком дістали кульки з наплічників і закинули в скриньку. Переміщення відбувалося трохи повільніше, ніж завжди. Прозорий з усіх боків циліндр рухався спочатку вгору, а потім наче шмигонув кудись убік, але майже відразу призупинився й миттєво помчав донизу. Невдовзі друзі вже стояли неподалік від потрібної їм вулиці.

У ловецькій школі

…До школи ловців увійшли гамірним дружнім гуртом, із чудовим настроєм. Їх радо зустріло чимале товариство. У їдальні вже понакривали столи, а в кутку стояли кілька карлиць, готових допомогти гостям. Та всі спочатку вирішили обговорити те, заради чого, власне, зібралися. Поки в кабінет доносили додаткові стільці, директор повів укладачів угод на невелику екскурсію, під час якої хвалив учнів, випускників закладу й навіть архітекторів, що створили ці будівлі. Дік із Дервішем витратили вільний час на короткий перепочинок, а Ештон провів свого «товариша» в одну з кімнат, де Арніка змогла б перевдягнутися. Він чатував під дверима, знову відчуваючи щастя. Але воно було знову інше, ніж усі ті емоції, які юнак переживав досі. Його багатолике щастя розросталося, множилося, змінювалося.

…Арніка вийшла з кімнати, і Ештон не впізнав її. Такою він дівчину не бачив ніколи — у довгій сукні вона скидалася на заможну містянку на прогулянці. Куди й поділася широка дорожня торба, перекинута через плече, і мішкуватий хлопчачий одяг! Ештон заціпенів на місці й від хвилювання не знав, що сказати. Але іноді й слів не треба — погляди бувають красномовнішими. Юнак прагнув безкінечно довго захоплюватися, милуватися нею. Аж смішно, справді. Але іноді таке трапляється і з ловцями думок.

— Ходімо? — вивела його зі ступору Арніка.

— Так. Ти чудова, — нарешті отямився Ештон.

Юнак подав Арніці руку, і вони вийшли з кімнати.

У кабінеті всі чекали лише на них. Дервіш тішився найбільше, адже саме він знайшов Арніку. А один із укладачів угод, схоже, лише тепер зрозумів, що ця красуня й той хлопчак, якого привів Дервіш, — одна й та сама людина, дочка Чиста. Коли емоції вщухли, директор розпочав промову:

— Сьогодні особливий день. Уперше за останні роки укладачі угод завітали до ловецької школи, і я дуже радий вітати таке шановане товариство. Ловці й викладачі об’єдналися, і це дуже важливо. Мусимо визнати, що причина нашого єднання трагічна. Шкода, що ми порозумілися запізно. А щодо того, що зараз відбувається в нашому світі, то «Nihil tarn alte natura constituit, quo virtus non possit eniti».[17]

І це закономірно — усе буде подолано. І ще я впевнений, що непорозумінь у нас не буде! Наша дружба і взаємодопомога процвітатимуть. Проте є моменти, коли наші емоції важливіші за прагматизм. Точніше, — директор подивився на незнайомця, що сидів поруч із ним, — точніше, я хотів сказати, що розуму не обійтися без емоцій, а емоціям неможливо без розуму. Так би мовити, вони одне в одному знаходять perfugium.[18] Поруч зі мною — давній знайомий, я навіть сказав би, учорашній конкуренту змаганні з важливості професії. Маю честь вітати мого друга дитинства, дорогого гостя — директора школи укладачів угод.

— Вітаю всіх, — тихо заговорив гість. — Вдячний за запрошення й відразу скажу, що мав би вибачитися за те, що не я зорганізував таку зустріч. Я знаю, якою справою займався Чист перед смертю. На жаль, не можу розголошувати — це міг би зробити тільки він або хтось із його рідних. До того часу, поки Верховна охорона не прослухала будинкового запису, Арніка, дочка Чиста, була в небезпеці — без цього запису ніхто не міг би довести, що дівчина не винна. Не розумію, чому вони зволікали. Спочатку Колос, товариш Чиста, поручився за неї. Я теж. Це означає, що коли Арніка не знайшлася б, ми відповідали б за її провини, доки Верховна охорона не підтвердила б її невинність. Не вдаватимуся в подробиці, та тепер частина записів у нас є, і Арніці нічого не загрожує. Отже, Верховна охорона вважає, що будинкові записи достатньо переконливі. Тепер про Клізі…

Арніка зробила застережний рух рукою:

— У мене є батькові кульки й записи в скриньці збігів. Ми можемо їх зараз переглянути — у ловців є така можливість. І до листа зі скриньки збігів у мене є ключ, тож я можу зараз її відкрити.

Ештон вийняв зчитувач, і Арніка заклала до нього кульки, залишені батьком. Одна за одною із хмарки виринали постаті. Спочатку прийшов посланець від Правителя з проханням узятися за досить делікатну справу щодо вершинних, яких звинуватили в змові:

— Справа давня, і її розкриття може бути доволі небезпечним, — попередив посланець.

— Я готовий узятися за неї, щоб довести правоту родин, — відповів Чист. — Але вона може зачепити тих, хто зараз вищий від мене. Мені потрібно знати, що я, моя дочка й усі, хто мені допомагатиме, перебувають під вищою охороною.

— Перстень дозволить усе. І захистить теж.

— Так, але для того, щоби цей перстень захистив не лише мене, а й мою дочку, їй потрібно мати дві сережки із фіолетовими камінцями, а не одну, — зауважив Чист.

— Що ж, перстень я залишаю. А здобути другу сережку Арніці ще належить…

Хмарка розвіялася, і ловці разом із укладачами угод поринули в задуму, бо до кінця не зрозуміли, що це може означати.

— Перстень зник, — сказала Арніка.

— Знайшовся, — заперечив директор школи укладачів угод, — як бачите, дещо я все-таки можу. Він у Клізі.

Гул обурення прокотився кабінетом, дехто з ловців навіть піднявся зі свого місця.

— Так ось чому Клізі приходив до мого батька, — мовила Арніка. — Він хотів отримати на додачу до персня другу фіолетову сережку.

— Усе нарешті стає зрозумілим, — сказав один із укладачів, товариш Чиста. — Залишається тільки здогадуватися, про кого саме йшлося в розмові посланця й Чиста.

Арніка вклала кульки до скриньки збігів і вийняла звідти список із двадцяти імен.

— Чи можу я вам показати? — запитала дівчина в друзів батька. Вони ствердно кивнули. Арніка почала читати. Більшості цих імен вона не знала, але розуміла, що в цьому списку точно зазначені Ештонові та Джонові батьки.

— То виходить, що твій батько загинув через те, що хотів виправдати моїх батьків? — гнівно запитав Ештон.

— Я повинна завершити все, що розпочав Чист, — тихо промовила Арніка.

— Тепер ми можемо довести, що Клізі винен, — директор школи укладачів потирав руки, — усі присутні можуть свідчити про те, що бачили тут. Арніко, це справа надзвичайної ваги, і ти не можеш одна довести її до кінця, бо це надто небезпечно. Так, у тебе дві фіолетові сережки, але поки що нема персня, який захистив би тебе. І, зрештою, твій батько навіть не розпочав цю справу, тож ти можеш від неї відмовитися.

— Уже не можу. Я зачитала список, і тепер усі, хто почув ці імена, причетні до цієї справи. Я повинна завершити все, що розпочав батько, — повторила Арніка, — і я це зроблю.

— Якщо тобі для цього потрібен перстень Правителя, то в мене він є! Не той, який поцупив Клізі, інший, але це не настільки важливо, — із запалом вигукнув Ештон. Він зняв із пальця пов’язку, і всі побачили на його руці перстень Правителя. — Мої батьки й багато інших сімей, що мали величезний вплив і вагу в різних світах, стали втікачами або загинули. Зникнення двадцяти родин не може минутися безкарно. Хтось мусить за це відповісти. Ви всі, ті, хто бачив правду, тепер розумієте, до чого йшлося — до зміни Правителя. Але зараз найголовніше не покарання винуватих — вони самі себе вже покарали, а якщо ні, то покара знайде їх і без нас. Найважливіше — повернути чесне ім’я й пам’ять про родини, які завойовували свою репутацію із покоління в покоління безліччю добрих справ, героїзмом і самовідданістю. Світ бореться за нас, якщо ми боремося за себе. Світ допомагає нам робити його кращим. І в наших пошуках теж допоможе. Для мене надважливими є три речі: земля, де народився й виріс, люди і моє серце.

Присутні мовчали — обмірковували почуте. Один із укладачів угод із гіркотою промовив:

— Вершинний, такий, як ти, не знає нічого про те, як важко досягти чогось, коли ти є ніким, коли ти, скажімо, ніт…

— Він не знав, що вершинний. Донедавна не знав. У нього не було ні родини, ні пам’яті про неї, — заперечила Арніка. — Ештон тривалий час вважав себе нітом, і ловці про це знають і можуть підтвердити мої слова.

— Так і було, — загули ловці.

— А я думаю так. На мені зараз дуже файні шкарпетки. У холод гріють, у спеку не печут. То ви вже вибачайте, шо про своє, — Дервіш побачив, як поморщився укладач угод і здивувалися ловці, — але то всьо по ділу. І чоботи на мені добрі. П’ять років, а їм хоч би шо. Зносу нема! Та вже дочекайтеся, прошу вас, хоч не так пишно вмію говорити, але ж то правду кажу, шо то всьо по ділу… Так ото я до того, шо добре знаю, хто мені вив’язав тоті шкарпетки — майстриня добра Гандзя з краю Плаїв. А тоті чоботи робив знатний чоботар із того краю Кирило. Шкіра м’якенька, гладенька, не промокают, не натирают. Кому треба, скажу, де Кирила найти, як втрапите в той край. Добрий майстер. Та вже… вже… Не думайте, шо то я так говорю, бо світу не бачив. І по світах погуляв троха — я чоловік вольний, сім’ї нема, то можу всьо. І во шо я вам скажу: як я каждий день пам’ятаю і споминаю добрим словом майстриню Гандзю і чоботара Кирила, то як мож забути тих, хто зробив оті мости, шо ведут до Палацового міста? Як мож викинути з пам’яті цілого світу того, хто збудував той дім, шо ту теперка ловецька школа, де нас так гостинно приймає директор Білодум? А про тих, хто утнув переходи і всьо таке, то вже говорити не приходиться.

І знову тиша. Усі, хто спочатку перешіптувався й переглядався, поринули в задуму й чекали, що ж далі утне дивакуватий ловець. Дервіш теж трохи помовчав, а згодом продовжив:

— Та не думайте, більше говорити не буду. То я просто хтів сказати, що такі тямущі люди, як ви, хтіли би, аби про вас пам’ятали. І я хочу шось знати про тих, хто був вершинним. Праведне чи грішне знання, але най буде пам’ятка. Бо вершинні мусили зробити шось таке для того світу… таке, шо до того не робив ніхто. Вершинними так просто не стают. Най ся люди на тому вчат, най знают.

Товариство схвально загуло, укладачі угод навіть заплескали в долоні — Дервішева простота часто вводила в оману, і від нього чомусь не сподівалися гостроти думки, та він був оригінальним співрозмовником, до якого варто звертатися за порадою. Ловці знали це давно, а тепер, судячи з оплесків і захоплених вигуків, і серед укладачів угод у Дервіша будуть прихильники. Але він про це не думав — завжди висловлював свою думку, не зважаючи на звання і ранги.

Директор ловецької школи Білодум почув Дервішеві слова про гостинність і згадав про вечерю, що вже чекає всіх:

— Дервіше, дякую, що нагадав про гостинність. У нас ще буде нагода поговорити за столом. Запрошую, запрошую всіх!

…За столом тривала розмова. Завдяки Арніці багато загадок і запитань зникли самі собою. А відповіді на інші запитання з часом обов’язково віднайдуться. Ще стане зрозумілим, хто розповів Клізі про перстень, який отримав Чист, і про владу, яку він дає, і кому заважав Чист. Зміниться все. І колись, напевно, люди об’єднаються, щоб зрозуміти, що ж сталося з тими родинами із Чистового списку. І настане новий день, і буде боротьба, і з’являться інші світлі мрії й сподівання. Із ловецької школи вийдуть нові ловці думок, а юні укладачі угод вивчатимуть пов’язане із сім’єю Арніки й Чиста та вигадуватимуть закони, за якими такого більше не станеться. Спливе час, і все зміниться. Усе минеться, але залишаться відчуття, які сьогодні об’єднали обидві школи. Нехай «об’єднали» не зовсім точне слово, але в тому, що зблизили, ніхто не сумнівається. Час неквапно плине в шкільній ловецькій їдальні й трохи сповільнюється, щоб дати можливість насолодитися цією історичною миттю.

Так, на перший погляд, це звичайна дружня гостина. А чому не назвати б її історичною? Усе, що ми робимо зараз, для наступної миті — уже історія. Зараз Ештон захоплено дивиться на Арніку. І її погляд у відповідь такий теплий і загадковий, як молочний туман, крізь який він летів у кулі. Вони обоє ще не знають, що принесе їм завтрашній день. І, здається, тільки вони ще не усвідомили того, що помітили всі присутні. Примостившись у кутку, курить свою люльку Дервіш, ховаючи задоволену усмішку у вусах. Дік про щось сперечається з директором ловецької школи. Не сплять допитливі юні ловці — вигадують, як довідатися, про що точиться розмова й чому це довкола одного з корпусів школи поставлено такий потужний захист? Правитель ще в дорозі до загадкової Офіри й мрійливо снить безмежною владою, яку може дати це місто. Вогнекрил поруч зі своїми друзями радіє, що вони живі. І хай поки що таємницею для всіх залишається те, як їм вдалося вижити, вони таки живі. Світ задоволений.

А Палацове місто ярмаркує. Воно завжди манитиме до себе тих, хто ще в ньому не був. Люди, як і досі, щодня віддаватимуть йому з емоціями часточки своїх душ, і вони, ті часточки, залишаться в ньому назавжди. Величні вежі незмінно вбиратимуть мікрокульки й щовечора розсіюватимуть їх, щоб наступний день був ще світліший. Як і дотепер, знавці ловецьких таємниць і самі ловці користуватимуться переходами й подорожуватимуть світами. І, можливо, Ештону вдасться відшукати в тих світах своїх батьків і сестру. Усе можливо.

Юнака раптом огорнула хвиля теплих дитячих спогадів. Пригадалася давня легенда, яку він у дитинстві чув від мами й пам’ятав навіть тоді, коли не міг нічого пригадати про себе.

Легенда

Ештонової мами

«У нічному небі ясніє молодий місяць, а Чумацьким Шляхом їдуть вози, наповнені непростою сіллю — сіллю життя. Скільки вони отак їдуть, ніхто не знає. Подейкують, що по ту сіль виїжджають замолоду, везуть її все життя, аж до старості. І начебто сидить на одному з тих возів старенький діло. З-поза білих хмар його не видно, бо одягнений він у білу сорочку, білими нитками вишиту, у білі штани, широким поясом підперезані. Навіть бриль у того діда теж білий. Та й сам такий, що й борода, і вуса в нього — як молоко. Їде він удень, їде вночі, не спиняється ніколи. А ще про нього чувати, що він знає-відає геть про все на світі, бо ж не просту сіль везе. Слідкує він за тією сіллю дуже, бо важливо, щоб ані грама не розсипалось із жодного воза. А що шлях рівний, хоч неблизький, то час від часу дідові хочеться трохи подрімати, особливо коли сутеніє й настає ніч. І кажуть люди, що саме тоді найчастіше трапляється так, що віз підстрибує на небесній бруківці, і трохи солі висипається. Тоді кожна її дрібка довго летить донизу й вибирає, у чию долоню втрапити, кому присмачити життя. Люди сплять, бо ж ніч! І їм навіть невтямки, які баталії розпалюються в небі навколо тих дрібок солі із Чумацького Шляху! Ніч — саме час для невидимих сил. Ото вже боротьба йде! Літають і темнокрилі, і світлокрилі. Вітри здіймаються такі, що ані землі, ані неба не видно. Саме тоді й бурі бувають, і моря штормлять… Кажуть старі люди, що в такі ночі зорі з небес сиплються додолу. Отак… А взяти ту дрібку солі в руки ні світлокрилі, ні темнокрилі не можуть, щоб не зостатися без крил. Бо якби хто з них торкнувся дрібки, то літати б уже не зміг. Тоді долітають вони до землі й назавжди крил позбуваються, людьми стають. Темнокрилі — темними, злими, а світлокрилі — ясними й добрими. За кожну дрібочку точиться боротьба, бо якщо сіль долетить до землі і втрапить до доброї людини — добра побільшає, ані — то… Самі знаєте. Буває, так захопляться темнокрилі, щоб дрібка до доброї людини не втрапила, що аж забудуться й схоплять її, аби тільки добра на землі не побільшало. Тоді на одного темнокрилого в небі стає менше, а на землі з’являється один недобрий чоловік. А буває, що світлокрилий розуміє, скільки лиха вчинить недобра людина, якщо хоч дрібка солі попаде до неї, і так вболіває за світ, що навіть готовий крил позбутися. І тоді все навпаки — світлокрилий, що вберіг дрібку, залишається без крил. Тоді на землі на одного доброго мудреця більше стає. І знає він те, чого інші знати не можуть, і бачить те, що для інших невидиме. До таких людей треба прислухатися, їхні поради до добрих діл ведуть. А темних, злих треба оминати десятою дорогою, бо, хоч вони теж багато всього знають, та не до добра їхні знання. Отак-то… А дідо на возі прокидається від дрімоти й знову пильнує чарівну сіль. Та й Чумацьким Шляхом ще хтозна-скільки їхатиме. Але що ніхто того діда не бачив, а тільки про нього чув, то ніхто достеменно не знає, чи то він один возам раду дає, чи то має компанію таких, як і сам, статечних дідів — по одному на кожному возі…»

— Гарна легенда, — похвалив Дервіш.

Арніка й Ештон ледь чутно мрійливо зітхнули.

Тиша… Дрімає час. І, можливо, саме тієї дрімливої миті хтось у легендарній Офірі, зважаючи на вчинки людей, будує щодо цього світу нові плани. У небі молодий місяць. Саме час для змін.

Примітки

1

О tempora, о mores! (латин.) — о часи, о звичаї!

2

Sero venientibus — ossa (латин.) — тим, що пізно приходять, — кістки.

3

De te fibula narrator (латин.) — про тебе байка мовиться.

4

Ex private industria (латин.) — за власного ініціативою.

5

In pleno lumine (латин.) — серед білого дня.

6

Clavus clavo pellitur! (латин.) — клин клином вибивають!

7

Errare humanum est (латин.) — людині властиво помилятися.

8

Bis dat, qui cito dat (латин.) — двічі дає, хто дає швидко.

9

Casus a nullo praestator (латин.) — за випадковість ніхто не несе відповідальності.

10

Casus (латин.) — випадковість.

11

Pacta sunt servanda (латин.) — угод треба дотримуватися.

12

Aut cum scuto, aut in scuto (латин.) — зі щитом або на щиті.

13

Carpe diem (латин.) — лови день.

14

Vivere est militare? (латин.) — жити — це боротися?

15

Vivere est cogitare (латин.) — жити — це мислити.

16

Ubi concordia, ibi victoria (латин.) — де згода, там перемога.

17

Nihil tam alte natura constituit, quo virtus non possit eniti (латин.) — немає нічого такого великого, яке б не загинуло.

18

Perfugium (латин.) — притулок.

Content

Любов Відута
Ловці думок

У незнайомому будинку

Несподівана знахідка

У діда Леона

Північний перехід

У «Млині»

Спогад Ештона. У Джона

Знайомство з Арнікою

Перший спогад

Допомога Арніки

Спогад Арніки. Нещодавні події

Отруєння Ештона

Спогад Арніки. Смерть Чиста

Дорога до Палацового міста

Арніка в Джоновому будинку

Нічна розмова

Під мурами Палацового міста

Ештон у Палацовому місті

І ще трохи про Джонів будинок

Дім Ештона

Поранений вогнекрил

Поради Колоса

Життя в батьківському домі

Вечірні суперечки

До міста Доль

У музеї думок

Роздуми ловців

Легенда про Офіру

На пошуки Правителя

Поява Арніки й вогнекрила

Ловці на шляху до Палацового міста

Бій вогнекрилів і магів

Особлива ватра

У Палацовому місті

У ловецькій школі

Легенда Ештонової мами

Примітки