Інга Пфлаумер

Серце гріє

СЕРЦЕ ГРІЄ

Пролог

Полум’я свічки ледь здригнулося і метнулось праворуч, наче відбиваючи сум’яття, що панувало в думках гостя. Дато Гай, величезний, посічений шрамами воїн, схожий на старого кошлатого ведмедя, чекав на відповідь. Темна постать у кріслі не зронила й звуку, але від того що зараз відповість ця людина, залежало не лише майбутнє п’ятьох підлітків, а й багато в чому доля самого дато й усієї школи.

Гість у темній накидці, вкритій плетивом вибагливого письма бедуїнів, ступив уперед. Його тонкі руки, сховані в рукавички, випустили дерев’яний ціпок. Маг притягнув до себе стосик паперів зі столу.

— Навіщо ти зберігаєш це? — прошелестів кочівник. Незважаючи на тишу, яка панувала в обителі, голос Шеїчі було ледь чути. Так у безмісячну ніч пісок, здійнятий вітром, стукотить у вікно.

Палець, обтягнутий чорною тканиною, вказував на невелику картинку в золотавій рамі.

Боєць, у якому насилу можна було впізнати молодого Гая, з майже батьківською гордістю дивився на підлітків, які пустували біля водограю. Один — рудий, довготелесий і недоладний, здіймаючи сотні бризок, затягав у воду другого — білявого, повнуватого, в крислатому капелюсі. Третій, чорний від засмаги, стояв поруч із Гаєм, стискаючи в руках стос книжок. Правий нижній кутик картини було замазано чорною фарбою. Але двоє чоловіків, які були в кабінеті, чудово знали, хто був там зображений.

Замість відповіді дато Гай знизав плечима й відвернувся до вікна.

— Розкажи мені про них, — попросив кочівник, не дивлячись у папери.

Величезним ручиськом Гай розкуйовдив і без того розпатлане волосся, схопив бороду в жменю, похитав головою: він і раніше розумів, що це буде нелегка розмова, але не уявляв, наскільки тяжко сидіти в одній кімнаті з людиною, котра уособлює минуле, про яке так часто хотілося забути.

— Дівчисько, те, котре смаглявіше, — Тара, добре володіє зброєю. Швидка, легка, гнучка — коза та й годі. Щоправда, тримається осторонь, на людей з побоюванням поглядає, на контакт не дуже добре йде. Друга, Майя, білява, — навпаки. Товариська, хоч і з норовом. Її родина вже багато століть лікувальною магією займається, старша сестра Майї, Інжера, минулого року отримала звання майстрині. Зараз проходить служіння в грандмайстра Тахінії. Молодша, щоправда, не така обдарована, зате дівчисько щире й добре.

Хлопці, звичайно, складніші будуть. Нел із клану екзорцистів. Не мені тобі розповідати, які в нас із ними стосунки. Тож його до нас не просто так послали…

— Шкідник?

— Куди там!.. Мітка демона в нього. Не поталанило хлопцеві при народженні. Другий, Грей, нічим до іспиту не вирізнявся. Й іспит уже втретє складав — батько його приїздив, аби втлумачити синкові, що слід. І втлумачив — той на смузі перешкод узяв і перелетів на той бік. Попри заклинання проти левітації. Просто потягнувся до нитки стихії дерева — Цин-ді, сили набрався і полетів. У нас такого переполоху давно не було. Щоби чотирнадцятирічний хлопчисько таку штуку втнув! Не кожному з тих, хто довчився до звання сото, такий політ до снаги. А та-вей, старший цієї п’ятірки, — Дарт, найталановитіший, напевно. У шістнадцять років звання та-вей отримати — чував ти коли-небудь про таке? Дуже сильний маг росте, дуже сильний.

Гість мовчав. Дато Гай пройшов із кутка в куток, сів до столу, знову підвівся, визирнув у вікно — і нарешті не витримав:

— Ну, то що? Шеїчі, ти незабаром на цих паперах дірку прогледиш.

— Намагаюся зрозуміти, хто з них…

— Хто з них що?

— Хто з них турбує тебе настільки, що ти перепорпав усю пустелю, аби знайти мене. Ось ця, — на стіл лягла в’язка паперів, увінчана зображенням срібнокосої дівчинки, — відпадає відра-зу. Батьки — відомі лікарі, родина багато років рятує людям життя, там такий запас благочестя в крові, що за дівчинку можна не перейматися. Єдине, що може турбувати, — заздрощі до старшої сестри, але від таких дрібниць до стихії не звертаються. Цей хлопець, — ще одна в’язка, цього разу з портретом білявого зеленоокого юнака, опустилася на стіл, — теж не підходить. Так, здатність до магії Цин-ді просто дивна, але поки що виявилася лише раз. Зважаючи на все, що написано в сувої, хлопчисько надто ледачий і неповороткий. Такому стихія ні до чого.

Із цим дівчиськом теж усе зрозуміло, — Шеїчі відклав сувій, на початку якого була намальована смаглява чорнява кароока дівчина. — Жодних здібностей до магії. Дато Феаліс із більшою зацікавленістю поставився б до такого екземпляра. Залишаються двоє. Хлопець із міткою і юний геній. Міченого я, мабуть, теж виключу. Йому ні до чого стихії — у нього своїх проблем задосить. А ось юному генієві… — Шеїчі замовк, очікуючи відповіді. У кабінеті було так тихо, що чути, як пустеля за стінами міста жене свої піски.

— Скажи, навіщо тобі це? — продовжив кочівник.

— Ти не розумієш, — зітхнув Гай. — Не в мені річ. Ти подивися на цих дітей. Тару, ту саму, позбавлену здібностей до магії, не візьме ніхто. Твоя правда, Феаліс багато на що піде, аби її роздобути. І ти не гірше за мене знаєш, що він із нею зробить, аби якомога більше довідатися про таку дивину, як цілковита відсутність магії. Вона у відмові, розумієш? Я особисто з кожним учителем розмовляв, щоб їй дозволили тут навчатися. Я сам її вивчив усього, що вона вміє. І тепер віддати її Феалісу тільки тому, що той вчасно подбав і відповідно всіх майстрів налаштував? — Гай роздратовано вдарив долонею по столі. Між п’ятьма великими магами Ормрона ніколи не було ніжних почуттів.

— А цей, Нел, — продовжив Гай, — хлопець із міткою. Його при народженні мали були вбити власні батьки. Проте вони інакше його використати вирішили. За всі роки служіння заплачено золотом у надії на те, що демон всередині в нього пробудиться й знищить тут усе живе. І хлопець це чудово розуміє. Як і те, що тут його тримають із зачаєними сподіваннями, що під час служіння він згине десь у далеких землях. А Грей? Син пекаря, здатний запросто знаходити нитки стихій і черпати з них силу. Боги великі, де таке бачено? Ми обидва знаємо, що чаїться в нитках. Нема блаженства, рівного тому, що охоплює людину, з’єднану з ниткою. Скільки шістнадцятирічний парубійко витримає, перш ніж потягнеться до нитки ще раз, зіллється з нею і втратить розум? Лінощі лінощами, але я не надто уповав би на них.

Гай замовк, замислився, чи варто продовжувати. П’ятий учасник команди був головним предметом його тривог.

— Дарт, у нього свої складнощі. А цей хлопець мені дуже дорогий. І я сподіваюся, що ці четверо зможуть втримати його від нерозважливих вчинків, — Гай вирішив обмежитися короткою характеристикою улюбленого учня, Шеїчі й сам усе зрозуміє. — Їм потрібен учитель. Такий, як ти.

Довгі й сповнені почуття монологи не були сильною стороною зазвичай неговіркого Гая. Дато відкинувся на спинку крісла й втупився в стелю. Ці дітлахи справді важили для нього дуже багато.

— Ледар, одержимий, позбавлена магії, хлопець, що жадає сили, й дівчинка, якій доведеться стати єднальною ланкою між ними… Ну й п’ятірка, — Шеїчі стомлено похитав головою. — Гаразд. Я візьмуся за них. Але розкажи-но мені докладніше про цього молодого та-вей.

Розмова за дубовими дверима кабінету дато Гая тривала до світанку.

Розділ І

Перше завдання

Сьомий день, місяць малого достатку=

Рухатися ставало дедалі складніше. Права рука немовби налилася свинцем, кожен удар серця відбивався в пораненому плечі. Думки плуталися, заважаючи сконцентруватися на заклинаннях. Дарт струснув головою, розганяючи туман, який огорнув думки. Каміння під ногами тремтіло дедалі дужче — хвилин за дві шахту мало б остаточно завалити. Тоді Дарт разом із цими чотирма сисунцями та духом стихій залишиться тут назавжди.

Удар кам’яних мацаків знов упав на опору, яка підтримувала склепіння. Кам’яна скалка пролетіла зовсім поруч, залишила на щоці молодого майстра глибокий поріз, але Дарт не відчув нового поранення: інше закляття — відвертання очей — жадало від пораненого хлопця максимальної концентрації.

На верхньому виступі двоє чарівників допомагали останній групі шахтарів протиснутися в майже цілком завалену лазівку, що вела на поверхню. Напівдемон відбивався від кам’яних мацаків, які реагували на кожен рух живої плоті. Він відволікав увагу духа від заклинання, котре прикривало відхід мирних жителів. Знавіснілий елементал, якому не дозволили набути кінцевої форми, несамовито кришив стіни, прикриваючи точку Цзу-сань-лі — єдине вразливе місце на тілі. Через неї дух був з’єднаний зі стихією — джерелом своєї сили.

Останні жителі Тріаса сходили нагору. «Принаймні нам вдалося врятувати селян», — подумав хлопець, слабшаючи.

По руці пройшла судома. Від болю Дарт на мить замружився, втрачаючи концентрацію. Уже непотрібне закляття відвертання очей негайно зникло. Тієї ж миті кам’яний мацак здійнявся вгору й ударив туди, де стояв молодий майстер. У повітря злетіли іскри й скалки породи. Дарт насилу встиг ухилитися — волога від крові долоня зіслизнула з гладенької поверхні каменя, й хлопець впечатався спиною в стіну печери.

Звідкілясь згори почувся жіночий лемент. Здається, вигукували його ім’я. Але все це вже не мало значення — опора, що підтримувала кам’яне склепіння, звалилася з важким, протяжним стогоном. Величезні шари гірської породи полетіли вниз…

На чотири дні раніше. Перший день, місяць малого достатку

Майя витягла з шафи вже п’яту сукню. Цього разу — фіалкову, того самого відтінку, що й очі в дівчинки. Інші чотири, різних барв і фасонів, було розкладено на ліжку. Уперше в житті Майя збиралася в магічну школу, гакко, з таким хвилюванням. Спричинилося до цього не лише свято вручення нашивок і показові бої, а й зовсім випадково почута нею розмова двох дівчат, які торік складали іспит.

Навчання в гакко Ормрон складалося з кількох етапів. Перші роки учні вивчали теорію. Далі, по іспиті, отримували звання джун-вей. Учнів поєднували по четверо й до кожної четвірки приставляли старшого — та-вей. П’ятірка займалася практичними заняттями не тільки в Ормроні, а й за межами пустелі. За успіхами п’ятірки стежили досвідчені маги-сото. Щойно сото вирішував, що його підопічні готові до «дорослого життя», він розпускав п’ятірку. Недавні підмайстри самі ставали майстрами. Хтось ставав та-вей і отримував своїх підопічних. Хтось починав служити одному з п’яти дато — найдужчих магів Ормрона. Хтось залишав місто в пустелі й вирушав до інших країн: навчання в гакко Ормрон — найкраща рекомендація для придворних магів.

У підслуханій Майєю розмові йшлося про та-вей Дарта — найпривабливішого юнака в цій школі. Його блакитні очі, чорне, як воронове крило, волосся та зарозумілий погляд здобули йому небувалу популярність серед жіночої половини гакко. Тепер, за кілька днів по тому, як стало відомо, що Дарт закінчив своє навчання, усі дівчата ворожили: чи залишиться ця втілена мрія в стінах Ормрона, а чи поїде на північ, тішити своєю вродою простих смертних? Молоденькі джун-вей шепотілися про те, що нібито хтось став свідком сварки між Дартом і дато Гаєм. Останній відмовився відпустити учня за стіни Ормрона, що не потішило юного майстра. Вивести з рівноваги добросердного Гая не просто, але цього разу він кричав так, що його голос було чути в східному крилі — за добрі п’ять сотень метрів від кабінету. Крику Дарта, щоправда, ніхто не чув. Свідки припускали, що нещасний мовчав, бо був уже мертвий, але за кілька хвилин блідий та-вей вилетів із кабінету й так хряснув дверима, що зі стін посипався тиньк. Утім, Майя була впевнена, що якби майстер Дарт забажав — двері б знесло разом із одвірком.

Майя розуміла, що так радіти з чужої сварки просто непристойно, але щаслива посмішка не сповзала з її обличчя ось уже ледь не добу. Дівчинка навіть спала посміхаючись. Думка про те, що Дарт не тільки залишиться в школі, а й, можливо, стане старшим її четвірки, буквально підносила Майю над землею. Що не менше тішило — з левітацією в неї було не надто добре. Точніше зовсім погано. Майя панічно боялася висоти. Ледь її ноги переставали відчувати тверду поверхню, до горла підступала нудота, а серце починало стукати з божевільною швидкістю. Після третьої непритомності її звільнили від занять левітацією, що, втім, не завадило дівчинці пройти смугу перешкод на іспиті. Головний екзаменатор дато Гай чудово розумів, що маги, обдаровані у всіх стихіях, — велика рідкість. Тому кожен учень сам вирішував, яким чином проходити смугу, які речі й заклинання використати. У результаті хоч Майя так і не опанувала левітацію, все-таки отримала звання джун-вей. І сьогодні їй належало стати членом п’ятірки. Можливо — під керівництвом самого Дарта!

Фіалкова сукня виявилася найкращим варіантом. Її барви відтінювали незвичайні очі Майї, біле мереживо гармоніювало зі срібним волоссям — особливістю всіх членів родини Політріс, а щоки й без того палали від захвату.

Майя ретельно розчесала волосся, капнула трішки лавандової олії на зап’ястя, посміхнулася своєму відображенню й статечно спустилася в їдальню до сніданку.

Родина Майї жила в Ормроні вже понад три століття. Мама викладала основи лікувальної магії, батько займався дослідженнями разом із дато Феалісом, а дідусь у своєму лазареті приймав пацієнтів із усього континенту. Старша сестра Майї, Інжера, була найулюбленішою і найсильнішою ученицею дато Тахінії. Можливо, колись Інжера посяде місце Тахінії серед п’яти великих магів Ормрона й отримає титул дато. Це величезна честь для родини Політріс. Інжера чудово це знала.

Як і щоранку, вся родина зібралася в їдальні. Батько в очікуванні сніданку читав ранкову газету, дідусь переглядав список пацієнтів на сьогодні, мама клопоталася на кухні.

Майя ненадовго завмерла в проході, чекаючи, поки її помітять.

— Яка ти сьогодні гарна! — схвально промовила Аміна Політріс. Вона внесла до їдальні гарячі млинчики, сирну пасту, смачнющий банановий джем і карамель.

Батько відклав газету й оглянув молодшу дочку.

— Красуня! Зовсім уже виросла, а недавно ж під стіл пішки ходила.

Задоволена Майя наблизилася до столу.

— Авжеж, працювати в команді — це тобі не слухати впіввуха дзижчання нашої неньки на лекціях, — цієї миті Аміна легенько штовхнула чоловіка в плече, але той тільки підморгнув молодшій доньці: — Але й від людей, які виявляться у твоїй п’ятірці, багато чого залежить, адже саме вони прикриватимуть тобі спину у випадку небезпеки.

— А ви з мамою були в одній п’ятірці, авжеж? — Майя почала розливати духмяний чай із трав по білих порцелянових кухлях.

— В одній. Але до твоєї матері повернутися спиною я б не ризикнув, — нагородою за це зізнання став ще один ніжний стусан від люблячої дружини.

— Інжеро? Це… Це правда те, про що я думаю?

Старша сестра спускалася сходами в незаймано-білому вбранні. Тільки стан обвивав гаптований золотавими нитками обі пояс — широкий, прикрашений ієрогліфами.

— Пояс молодшої послушниці! Чому ти нам нічого не сказала? — мама підвелася з-за столу, щоб ближче розгледіти розкішний пояс, що його дато Тахінія вручала тільки найближчим учням.

— Я повернулася пізно, тому вирішила відкласти цю приємну звістку до ранку…

— Вражаюче! Щоб отримати такий, я старався десять років. Ти мене аж на сім обігнала! — обурився тато, але всім було зрозуміло, що й він у цілковитому захваті.

— Молодець, дівчинко. Бабуся тобою пишалась би, — дідусь Майї був чоловіком мовчазним і відлюдькуватим. Почути від нього похвалу — велика рідкість.

— Коли вона його тобі вручила?

— За який термін ти дослужишся до старшої послушниці? Мені для цього ще сім років знадобилося. Подивимось, як у тебе вийде, — щасливі голоси батьків лунали одночасно.

Майя зітхнула й втупилася в чашку. Що й казати, сестричка обрала найбільш вдалий момент, аби продемонструвати свої переваги. Втім, їй нічого особливого для цього й не знадобилося. Інжера завжди була найрозумнішою, найталановитішою, найбільш здібною. Вона достроково здала іспит і змінила червону нашивку на жовту, з ієрогліфами джун-вей у дванадцять років — на два роки раніше за своїх однолітків і молодшу сестру. Кілька літ роботи в п’ятірці — і ось на передпліччі в Інжери красується біла нашивка з написом та-вей. Тепер сестра отримала дарчий пояс від самої Тахінії, значить, синя нашивка високого майстра-сото — не за горами, а Інжері ж всього дев’ятнадцять.

Майя знову зітхнула. Якби вона, Майя, була така само обдарована, як старша сестра, отоді-то Дарт неодмінно звернув би на неї увагу, проте Майя була звичайною ученицею, з далеко не найблискучішими здібностями. Навряд чи такій сіренькій дозволять працювати разом із геніальним майстром.

Але сьогодні навіть сумні думки не могли зіпсувати юному магові настрою. Попереду на неї чекали захопливі пригоди, заняття в польових умовах, небезпечні завдання й, напевно, нові вірні друзі. Майя ледь доторкнулась до млинчиків, устала з-за столу, обійняла маму, цьомкнула в щоки батька й діда, кинула зневажливий погляд на сестру та вийшла з дому.

На вулицях міста панувала весна. Повітря було наповнене пахощами ясмину, одночасно цвіли азалія, бузок і яблуні — маги, що контролюють погоду, цього року особливо розійшлися. Важко було повірити, що за високою білою стіною навколо міста жене свої піски безкрая пустеля.

Дорога до гакко займала в Майї десять хвилин, але сьогодні дівчинка не квапилася. Вона зумисне вийшла раніше, щоб не захекатися і встигнути перейнятися важливістю моменту, перш ніж її нога ступить на мармурову підлогу головної зали. Повз неї статечним кроком проходили такі самі ошатні хлопчиська й дівчатка, по обличчях блукали радісні посмішки, сяяли захоплені очі — немовби весь Ормрон просочився дитячими передчуттями й батьківською гордістю.

Майя поважно крокувала бруківкою, прислухаючись до стукоту своїх підборів. Від сьогодні вона вже не маленька нітто-хей, котра поспішає до школи з величезним портфелем, вона — джун-вей. Залишилося тільки отримати жовту нашивку, аби усі бачили, що перший у житті іспит складено. Майю трішки бентежило, що жовта нашивка може не гармоніювати з фіалковою сукнею, на мить навіть подумала повернутись і переодягтися, але це вбрання так пасувало до її очей…

— Привіт! Розкішна сукня!

Так кричати просто у вухо Майї могла тільки одна людина — Віра. Висока, тонка, схожа на ламану лінію, Віра була найкращою подругою Майї з першого дня в гакко.

— Привіт. Вигляд маєш незрівнянний!

Віра порожевіла від компліменту у відповідь, покрутилась навколо власної осі, демонструючи темно-зелені штани й короткий обтяглий топ.

— Маман хотіла натягти на мене святкове кімоно, уявляєш? На мене — кімоно! Та я в ньому як ціпок, загорнутий у напинало. Але ж ти знаєш маман — така конформістка, — Віра закотила очі й присіла в реверансі, вдаючи Уліну Реко — викладачку предметної магії металу Байді та за сумісництвом її маму.

— І що ж ти зробила?

— Як що? Загорнулася в кімоно, як належить, а вниз надягла ось це. Мама в дім, я за ріг, кімоно в сміттєвий бак — і ось я серед вас!

— У сміттєвий бак? Але як же…

— Та що йому зробиться, — відмахнулася подружка. — Слухай, як класно було б потрапити в одну п’ятірку! — Віра негайно змінила тему розмови, що, варто зазначити, траплялося з нею доволі часто.

— Так, було б здорово. І та-вей Дарта туди так само… — Майя трішки почервоніла.

— Ой, знову ця романтична маячня. І слухати не хочу. Як із ним працювати можна — не уявляю. Він же — морожена риба!

— Сама ти морожена риба! Він просто дуже стриманий і чемний, — образилася за свого кумира закохана дівчинка.

— Він? Чемний? Три ха-ха! Та він просто самозакоханий дурень, який не бачить нічого, крім себе, любого. Ой, добре, не хочу сваритися, встигнемо ще. Ми не спізнюємося?

Суперечки про особистість Дарта точилися в подружок уже не раз. Насправді Майю навіть тішило те, що Віра — не одна з шанувальниць молодого майстра. Інакше в дружні стосунки між дівчатами закралися б ревнощі, яким до снаги зруйнувати найміцніші зв’язки.

Величезний комплекс гакко підносився в центрі Ормрона, мов гірський хребет, поблискуючи п’ятьма вершинами. На сході здіймалася зелена прямокутна вежа Цин-ді, прикрашена фігуркою дракона. У цьому будинку навчалися чарівники, що спеціалізувались на магії елемента дерева. На заході круглястий білий купол із зображенням тигра ховав магів металу Бай-ді, здатних наділяти прості речі магічними властивостями. Зараз там щосили кипіла робота — після вручення нашивок кожен учень мав отримати в подарунок від свого сото магічну річ. Це могла бути зброя, прикраса, тварина — що завгодно. У кожному разі, учневі цей подарунок мав придатися не раз. Трикутний шпиль вогню Чи-ді, яскраво-червоний, палав у вранішньому світлі. То був притулок магів, спеціалізація котрих — бій. Закляття для атак, тренування тіла й духу, бою на мечах, стрільба — ось чим займалися в будівлі під шпилем, увінчаним фігуркою червоного птаха. Четверта вершина — темно-синя сфера, встановлена на спині чорної черепахи, — обитель магів води Хей-ді. Тих, хто присвятив життя вивченню однієї з найзагадковіших стихій. Подейкували, що в цій будівлі займалися не лише телепатією, ясновидінням і астральними проекціями, а й некромантією. У північній частині школи завжди було холодніше, коридори там здавалися темнішими, аудиторії вужчими, а звук голосу — надто гучним і живим для такого місця.

Квадратову споруду у центрі вінчав жовтий куб, символ землі — Хуан-ді, на якому виблискував у променях сонця єдиноріг. Тут проходили заняття нітто-хей, а на верхніх поверхах працювали маги землі — готували лікувальне зілля, створювали нові заклинання, вивчали трави й коріння. Від цього в будівлі школи завжди приємно пахло то корицею, то бергамотом, а то й ваніллю.

Сьогодні ворота школи були прикрашені яскравими квітами. Ледь чутно дзенькали на вітрі дзвіночки, гомоніли водограї, співали птахи, обабіч вимощеної камінням доріжки горіли ароматичні свічки. Біля входу юрмилися нітто-хей, яким належало складати іспит наступного року. Наступної весни хтось із них ітиме цією ось дорогою до своєї жовтої нашивки.

Майя з Вірою увійшли до мармурового холу, а звідтіля — у Велику залу. Свою назву вона отримала не випадково — це дійсно була величезна зала; ряди крісел спускалися донизу, туди, де розташовувалась овальна сцена, на якій нині розставили столи з рівними рядами жовтих і білих нашивок.

Майя та Віра зайняли місця ближче до сцени. Зала поступово заповнювалась. Особливо запопадливих матусь, котрі жадали побачити, як синові чи доньці вручать нашивку, двоє та-вей затримували на вході. Сьогодні діти починали самостійне життя, і все, що мало бути сказане за цими дверима, призначалося тільки їм, а не батькам.

Нарешті забили у великий дзвін. Останнім у двері, що вже зачинялися, прослизнув русявий хлопець із дерев’яними кульками в руці. «Грей, як завжди, спізнився», — пролетіло рядами. Цей персонаж давно був у всіх на язиці — запізнювався на всі лекції та всі заняття. Якщо, звісно, взагалі на них приходив. Наприклад, на перший іспит він навіть не з’явився. На повторне складання восени прийшов, подивився на смугу перешкод — і пішов до себе в кімнату. У той час як його однолітки вже понад рік носили нашивку з ієрогліфами «джун-вей», Грей так само зрідка з’являвся на заняттях, здебільшого або спав, або стирчав у парку на території гакко. Спосіб, у який він склав іспит, здивував не тільки дато — всі учні школи завмерли з роззявленими ротами.

На сцену зійшов гранд майстер Гай. Інші дато на церемонії не були присутні, але це й не дивно — по-справжньому справи гакко цікавили тільки Гая, він піклувався про учнів, для кожного знаходив слово підтримки й підбадьорення, завжди був у курсі проблем своїх підопічних. Іноді на заняттях з’являлася дато Тахінія, і попри те, що активної участі в справах школи не брала, кожен із послушників знав — у Тахінії, у залі землі, завжди можна попросити поради й підтримки. Решту дато більше хвилювали інші справи. Мору взагалі не виходила з корпусу води Хей-ді. Там, глибоко під синьою кулею, у підвалах, вона проводила такі експерименти, від самої думки про які навіть кров холола в жилах. Було достеменно відомо, що в часи служби герцогові Едера, правителя невеличкої держави на межі пустелі, Мора одним змахом руки піднімала таке військо мерців, що супротивники з жахом розбігалися, навіть не вступаючи в бій.

У вежі металу дато Феаліс днями й ночами длушпався в алхімічних книгах. Якщо вірити пліткам, мета його роботи — перенесення особистості людини на річ зі збереженням розуму — відбирала в мага увесь час. А останній дато — Лавіон, красень із золотими кучерями та вічно молодим обличчям, — ховався то в зеленій вежі, то в парках, а то й блукав пустелею в пошуках натхнення, щоб писати свою дивну музику.

Гай відкашлявся й почав вступну промову. Чудовий майстер бою, він ніколи не володів словом так, як крицею і магією, тому вступ вийшов лаконічний. Слідом за Гаєм виступила його помічниця сото Олія. Вона розгорнула білий сувій і почала одне за одним називати імена та-вей, котрим належало стати членами нових п’ятірок.

Майя затамувала подих і стисла кулаки. Зараз вона дізнається, чи залишиться майстер Дарт в Ормроні!

Олія не квапилася. Імена вимовляла старанно й акуратно, так само акуратно й статечно гото сходили на сцену. Гай особисто вручав кожному білу нашивку й промовляв кілька теплих слів. Зараз Майя майже ненавиділа кожного з цих дурнів, які повільно ступали вкритою візерунками підлогою. «Тільки б він був тут, тільки б він був тут!» — подумки повторювала дівчинка, та так старанно, що ледь не пропустила найголовнішого. Якби не лагідний стусан під ребра від любої подруги, Майя не повернулася б із небес на землю.

— Та-вей Дарт Велоні! — оголосила Олія, і жіноча половина зали затамувала подих.

Молодий майстер був, як завжди, чудовий — синій сурдут зі срібним гаптуванням підкреслював ультрамаринові очі, чорна сорочка й штани відтіняли бліду шкіру, чорне волосся хвилями спадало на плечі. Майя завмерла: боялась пропустити хоча б один рух свого кумира.

Злість — це не те слово, яким можна було б описати внутрішній стан юного та-вей. Шалена лють підходила значно більше, але все-таки була б недостатньо виразним визначенням. Більшу частину ночі й увесь ранок молодий майстер провів у тренувальній кімнаті, розносячи на друзки нещасні манекени. Але це мало допомогло. Дарт і сам не підозрював, що здатний на такі емоції — йому знадобилося все самовладання, щоб спокійно зійти на сцену, стримано подякувати Гаю за нашивку та повернутися на своє місце. Після вчорашнього дивитися на свого наставника, не пориваючись роздерти його на шмаття, було досить складно. Не те щоб Дарт справді вважав себе здатним перемогти вчителя, але гнів вимагав виходу. Майстер відвів душу на нещасних манекенах, але хіба могли їхні страждання зрівнятися з раною, завданою Дартовому самолюбству? Вчора ввечері Гай повідомив улюбленому учневі, що не дозволить Дартові покинути Ормрон. І не тому, що боявся за життя учня, не тому, що Дарт був потрібен йому тут, а тому, що молодий майстер не готовий до самостійного життя! Дарт розумно заперечив: якщо вже не готовий він, то взагалі ніхто в цій бісовій школі не готовий вирушати в зовнішній світ.

— Вгамуйся, малий, — сказав, немовби відрізав, наставник. — Я поки ще дато Гай, а ти ще мій учень — і робитимеш так, як я скажу. Сім років тому я всупереч усім правилам зарахував тебе в гакко. Тебе — вовченя без роду-племені, про яке ніхто нічого не знав. Ти хотів сили — я вчив тебе. Вчив, не запитуючи, що привело тебе в Ормрон, сподіваючись, що сам розповіси. Ти мовчав — і я мовчав. Мовчав, мимохідь з’ясовуючи, хто ти й звідки. Усе сподівався — сам розкажеш. Але, видно, час визнати, що вчитель я не найкращий. Усе, що міг, — я тобі дав. Але цього не досить!

— Не досить кому? — голос учня дзвенів від напруги, хоч той і говорив набагато тихіше, ніж наставник.

— Тобі не досить, дурню! Коли я сказав, що твоє навчання не скінчено — виходить, його не скінчено! Завтра ти отримаєш свою команду й працюватимеш із четвіркою джун-вей доти, поки я не вирішу, що цього досить, зрозумів?

— Я та четверо шмаркатих дітлахів? Не пам’ятаю, щоб я збирався вчитися на няньку.

— О ні, школяре, не ти й четверо шмаркатих дітлахів. А досвідчений сото й п’ятеро шмаркатих дітлахів! І ти погано зрозумів мене — це було не прохання, це — наказ. А тепер забирайся з-перед очей, щоб і духу твого тут до вручення нашивок не було!

Ніхто раніше не розмовляв із Дартом у такому тоні. У нього навіть майнула думка потай залишити Ормрон, але все-таки по тривалих роздумах змушений був погодитися з грандмайстром. У гакко Дарта привела конкретна мета. І якщо для того аби досягти цієї мети, потрібно впокорити гординю, молодий майстер готовий до цього.

Вручення білих нашивок закінчилося. Сото Олія взялася до жовтих.

Та-вей уважно спостерігали за тим, як сценою крокували підлітки — багато хто вже знав членів своїх майбутніх команд, тож ці тепер поглядали на підлеглих ледь не з батьківською любов’ю. Дарта все це мало хвилювало — він навіть не глянув на теки з особовими справами чотирьох дітлахів, яким не пощастило потрапити в його команду. У тім, що нещасним не поталанило, він не сумнівався. Закінчити роботу в п’ятірці можна у два способи. Найпростіший — виконувати всі доручення сото, звітувати про виконану роботу й чекати, поки високий майстер вирішить, що його підопічні отримали достатньо досвіду, аби перейти на наступний рівень. Інший спосіб — виконати триста завдань. Після такої кількості вдалих місій та-вей та його команда можуть просити підвищення в обхід свого сото. Дарт не сумнівався — Гай дуже ретельно вибиратиме високого майстра для його п’ятірки. І навряд чи це буде людина, з якою просто домовитися. Отже, команді Дарта належало виконати три сотні завдань і не менше!

Юнакові здавалося, що дато Гай хоче від нього чогось конкретного, що йдеться про певний урок, про певне вміння, якого в молодого майстра поки що нема. І як тільки Дарт засвоїть цей урок, буде готовий до виконання своєї місії. Тієї, котра привела його в гакко Ормрон.

Майя ще витала в хмарах, коли Олія вимовила її ім’я. Якби не турботлива подруга, дівчинка проґавила б головну подію дня. Вона не відразу зміркувала, хто й навіщо вирвав її з полону мрій за допомогою відчутного стусана в гомілку, але Віра виразно кивнула головою у бік сцени, й усі сторонні думки вивітрилися з голови Майї. Втім, вивітрилися не тільки сторонні думки — пізніше Майя не могла згадати, як сходила на сцену, як вузька смужка жовтої тканини опинилася на її передпліччі, як гранд-майстер Гай потис їй руку й що він при цьому говорив; єдине, що лишилося в пам’яті, — відчуття посмішки, настільки широкої, що боліли щоки. Зігнати її з обличчя ніяк не вдавалося — м’язи наче зсудомило. Чи це та величезна хвиля радості, що затопила дівчинку, коли зі сцени пролунало ім’я Дарта Велоні, повернулася ще раз, аби остаточно втопити у своїх водах приголомшену Майю?

Так чи інакше, отямилася вона вже в кріслі. Вручення нашивок тривало. На сцену по черзі зійшли близнючки Рамінагі — щоправда, замість Ганни піднялася Ліку (вони вкотре помінялися місцями), але Гая обдурити не вдалося. Потім за нашивкою піднялася Віра, брати Своч, Феліція Томна — найвродливіша дівчинка випуску, котра, як на зло, чудово знала про свою красу, та хлопці з паралельного потоку, не знайомі Майї. Наступним знайомим ім’ям стало ім’я Тари Чейн — варто було Олії вимовити його, залою пролинув легкий шепіт — багато хто ще й досі не вірив, що ця нездара отримає нашивку. Усі знали, що її тримають у гакко тільки з поваги до Гая, котрому вона доводиться далекою родичкою. Останнім у списку, як завжди, був Грей Ясмин. Щойно вічний «запізнений» зійшов на сцену, Гай щиро здивувався: «Дивно навіть не те, що ти встиг до закриття, а те, що ти взагалі знайшов сюди дорогу!» — в залі засміялися, та хлопець нітрохи не зніяковів: «Та я просто тут проходив. Дай, думаю, зазирну — може, хто зрадіє…» Гай тільки похитав головою — змагатися в дотепності з цим дивним хлопцем йому не хотілося.

Нарешті церемонія завершилася. Столи відсунули до стіни, Олія змінила список. Почалася друга, більш інтригуюча частина святкування.

На сцену зійшли ті майстри, яким сьогодні належало отримати свої п’ятірки. Далеко не всі та-вей працювали з п’ятірками — багато хто йшли в лабораторію Феаліса або служили Тахінїї, виконували дрібні доручення лиховісної Мору або поповнювали почт блискучого Лавіона. Декого з майстрів Гай особисто відібрав, щоб займались із зовсім маленькими учнями. В остаточному підсумку залишилося шістнадцять та-вей — рівно стільки було потрібно, щоб розподілити шістдесят чотирьох учнів із жовтими нашивками на рукавах.

Більшість із майстрів Майя знала на імена, а з рештою просто зіштовхувалася в коридорах і аудиторіях. Зараз, дивлячись на тих, хто стояв на сцені, силкувалася вгадати — хто ж очолюватиме її п’ятірку? Майстер Дарт стояв сьомим — Майя схрестила пальці й завмерла в очікуванні.

Віра потрапила в першу п’ятірку, разом із нею — троє хлопчисьок і та-вей Діана — видно, щоб не залишати нещасну в чоловічому оточенні. Діані видали ключ від аудиторії, і п’ятірка подалася на другий поверх. За традицією кожній команді давали зо дві години, щоб познайомитися одне з одним і зі своїм сото. Далі на підлітків чекали тренувальні бої. Відразу після них офіційно починалося доросле життя. Деякі п’ятірки отримували завдання просто в день церемонії — навіть не залишалися на святковий обід, нещасні. Інші знайомились із сото й навпаки — застрягали в місті на кілька днів, а то й на місяць, чекаючи на перші доручення. Іноді, щоб задіяти послушників, аби не били байдиків, їх посилали на зовсім прості завдання — викопати колодязь, зібрати цілющі трави або навіть корів пасти!

Оголосили шість перших п’ятірок. Майї здалося, що в повітрі спалахують магічні заряди — так наелектризувалася атмосфера. Семеро дівчисьок вибули зі змагань — вони потрапили в перші шість команд. Вісімнадцять пар, що залишилися, не кліпаючи, дивилися на список у руках Олії. Загальна знервованість передалася навіть їй. Олія відкашлялася й оголосила:

— Команда номер сім. Та-вей — Дарт Велоні. Джун-вей — Майя Політріс…

Якби зараз у пустелі за одну мить похолоднішало на п’ятдесят градусів — Майя цього не помітила б. І річ зовсім не в бездоганній роботі відповідальних за погоду магів — дівчинка була настільки вражена, що єдиною думкою було: «Великі Боги, тільки б не розплакатися, тільки б не розплакатися!»

Майя гордо прямувала проходом, точно знаючи, що нині їй заздрять рівно вісімнадцять присутніх дам. Включаючи сото Олію та цю задаваку Феліцію.

Тільки коли вона опинилась по праву руч від Дарта, зрозуміла, що Олія і далі називає імена.

У проході немовби майнуло полум’я — тільки один учень міг похвалитися такою чуприною. Майя зітхнула — дійсно, не може ж увесь день відбуватися тільки гарне.

…Серце Нела розривали суперечливі почуття. З одного боку — він був дуже радий потрапити в одну команду з леді Майєю — срібнокоса дівчинка завжди ставилася до нього трішечки тепліше за решту, а вже як до неї ставився він — словами не описати. Але цей пихатий кретин Дарт дратував Нела одним своїм виглядом. Думка, що тепер цю зарозумілу пику доведеться споглядати щодня, дуже отруювала радість від присутності в команді леді Майї. З іншого боку — якщо вони працюватимуть разом із Дартом, Нелу цілком може трапитися нагода роз’юшити цього аристократичного носа та поставити зо два синці йому попід очі. Подумки уявляючи собі цю картину, Нел зайняв місце обіч Майї.

— Тара Чейн, — оголосила Олія.

Хтось пирснув у долоньку. На задніх рядах притишено розсміялися.

Тара майже не звертала уваги на смішки — за шість років, проведених в Ормроні, вона чула їх стільки, що сприймала цей сміх як шум дерев чи спів пташок. Щоправда, по тому як вона покарала трьох найбільш злісних насмішників так, що ті потрапили в лазарет, голосно сміятися в її присутності побоювались. Ще б пак — без застосування магії так поковбасити не найслабших послушників! Від згадки про ту бійку Тара мимоволі посміхнулася. Дато Гай не раз казав їй: «Не забувай, у чому твоя сила, та намагайся довідатись, у чому слабкість твого супротивника». Слабкість цих нещасних була в тім, що вони недооцінили тонку, гнучку Тару і її невеличкі, але дуже міцні кулаки. Якби в її руках була зброя — у стінах гакко могло б статися смертовбивство. З усього, що сталося, Тара винесла ще один урок: потрібно завжди пам’ятати, хто твій супротивник і яка мета бою. Якщо хочеш провчити суперника — постарайся зробити так, щоб він не вмер під час уроку або після нього.

Дівчина розуміла, що однолітки мають багато причин, аби не любити її. Людина, не здатна скористатися магією, в їхніх очах навіть не каліка, а недоістота. І ця помилка природи не тільки вчиться в магічній гакко, а ще й відмовляється визнати себе калікою! Заступництво Гая теж не додавало Тарі популярності. Серед учнів ходили чутки, буцімто Тара — Гаєва родичка; думка, абсурдність якої смішила Тару чи не найбільше. Ніхто з цих дітей уявлення не мав, звідки вона з’явилась і навіщо. Навіть Гай не знав про це. І от зараз вона, виродок та ізгой, сходить на сцену, щоб зайняти місце, за яке інші дівки ладні були волосся одна одній повиривати. Посмішка на смаглявому обличчі Тари поширшала.

Щиро кажучи, це дівчисько ніколи не подобалося Майї. Тара здавалася їй надто дивною. Одним словом — стороння, чужа. «Дарт, між іншим, теж не в Ормроні народився», — докинув внутрішній голос, і Майя була змушена з ним погодитись. Але річ була таки не в цьому — у гакко Ормрон навчається багато чужоземців, просто Тара була «іншою», не такою, як решта, і Майя це відчувала. Зараз ворожість Майї до «сторонньої» посилилася. З малознайомої дівчини Тара перетворилася на головну конкурентку.

Майя пильно стежила за тим, як Тара сходить на сцену. «Личко в неї нічогеньке, симпатичне. Темні, мигдалеподібні очі, пухкі губи, шкіра рівненька, хоч і темна. Статура гарна, цього заперечувати не можна: ноги он які довжелезні, талія тоненька, тільки м’язи на руках сильно виділяються. Ноги, напевно, теж накачані — от і ховає їх у штанях. А раптом майстрові Дарту подобаються саме такі, спортивні дівчата?» Остання думка була дуже неприємною.

— …і Грей Ясмин, — завершила перелік Олія.

Хтось у залі сміявся ледь не вголос.

До вух Дарта долинув шепіт:

— Ні, ну все логічно. Дарт — геній, от дато й підібрав йому баласт якомога тяжчий…

У молодого майстра промайнула думка, що зважаючи на реакцію залу, він дарма не зазирнув у ці трикляті теки.

— Аудиторія дванадцята, зелене крило, — кинув на ходу Дарт і повернув у бік сходів, що вели до житлових кімнат.

— А ви хіба не… — боязко почала Майя, котра вперше в житті ризикнула звернутися до кумира.

— Ви не в змозі самостійно знайти потрібну аудиторію? — пролунало це швидше як твердження, а не як запитання. Навіть не озираючись, щоб подивитися на реакцію своїх підопічних, Дарт підіймався сходами.

Майя вперше на собі відчула, як це, коли світ раптово втрачає яскраві барви. Хвилину тому вона була на вершині й насолоджувалася тріумфом. А тепер не просто звалилася з небес на землю, а й пірнула на таку глибину, що вже не виборсається.

— Погляньте-но, які ми круті, — Нел висолопив язика вслід та-вею, котрий швидко віддалявся, але Майя навіть не помітила гримаски нового напарника. Насилу стримуючи сльози образи, побрела коридором до зеленого корпусу.

— Нам туди, — вказала Тара, акуратно розвертаючи Грея до переходу. Хлопець збирався швиденько зникнути, користуючись відсутністю уваги до своєї персони.

— Туди? В мене щось негаразд із відчуттям часу, відстані та орієнтацією в просторі, — посміхнувся Грей і зробив крок убік.

— Із чим же в тебе гаразд? — Тара не збиралася здавати позицій, тому ніжно схопила товариша за рукав.

— Я симпатичний.

Замість відповіді дівчина підштовхнула Грея в напрямку коридору, не залишаючи хлопцеві можливості для маневру.

Аудиторія номер дванадцять розташовувалася на першому поверсі зеленого корпусу. Величезні, навстіж відчинені вікна виходили просто в сад, у кімнаті пахло бузком — всіяні квітучими китицями кущі росли попід стінами.

Майя за звичкою сіла ближче до вікна й неуважно втупилася в розсип крихітних лілових квіточок. Зараз її хвилювало єдине — майстер Дарт ненавидить її тому, що вона така потвора, чи тому, що вона така дурепа?

Нел, радіючи з відсутності Дарта, ляпнувся на лаву поруч із Майєю.

— Класна погода, еге ж? — із ентузіазмом вигукнув він, намагаючись зав’язати розмову. Дівчина не озвалась.

— Класна погода, кажу… — повторив хлопець, уже тихіше. Замість відповіді Майя прикрила руками обличчя, силкуючись не заплакати. Нел остаточно розгубився й замовк.

Тара зайняла місце в самім кінці аудиторії, на задній парті. Грей, схоже, впокорився з тим, що втекти не вдасться, присів на підвіконня, дістав з кишені дві дерев’яні кульки та заходився качати їх у долоні.

За вікном щебетало птаство, вітер ледь помітно перебирав листя на деревах. Дзвін на вежі пробив другу пополудні — саму середину часу кози, коли трава в полях стає м’якою і соковитою, сонячне світло заколисує теплом, а квіти кульбаби ховають золоті голівки в тугі бутони.

Чекати довелося недовго — Грей навіть не встиг заснути, як до аудиторії ввійшов майстер Дарт. Він пройшов до столу викладача, сів і увіткнувся в теки, ретельно вивчаючи їхній вміст. У класі зависло мовчання, яке порушував тільки шелест сторінок.

— А що він читає? — голосним шепотом поцікавився Нел, звертаючись до Майї, що вже отямилася й тепер натхненно розглядала кумира.

— Наші особові справи, — пояснила вона, не відриваючи погляду від зосередженого дартового обличчя.

— А навіщо йому наші справи?

— Так треба, — перервала його Майя. Дівчині не подобалося, що запитання Нела виривають її з полону мрій.

Нел засмучено вмовк — погляди, які леді Майя кидала на молодого майстра, дратували хлопця. От якби вона так дивилася на нього, Нела…

Майя кутиком ока помітила, як двері аудиторії прочинилися. Дівчина й не звернула б на це уваги, але протяг скуйовдив розкішне волосся кумира, пройшов тонкими прозорими пальцями по чорних локонах.

Від дверей повіяло холодом. Постать, із голови до п’ят закрита темним запиналом із вигаптуваними магічними символами, виникла на порозі ніби нізвідки. Сонячне світло від вікна, що м’яко обступало всі речі в класі, спіткнулося об того, хто ввійшов, і зникло біля нього. Майї здалося, що постать, неначе вампір, висмоктує сонячні промені з класу, від чого в кімнаті темнішає.

— Я — майстер Шеїчі. Ваш сото.

Голос майстра зовсім не схожий був на людський. У ньому не звучало жодних емоцій — говорив він якось надто рівно, неприродно. Майя читала в книжках, що саме так промовляють підняті з могил. Від цієї думки мороз пробіг поза шкірою — дівчинка зіщулилась.

Не здивований загальною реакцією, Шеїчі присів на крісло, що стояло біля входу.

— Можливо, кожен із вас назветься та розповість про себе?

— Наче ви чогось про нас не знаєте, — кисло посміхнувся Нел.

— Почнемо з тебе, Неле, — незворушно провадив сото.

Нел підвівся з лави:

— Мене звуть Нелом Тідочі. На моєму правом плечі «печатка демона», — мовив він виклично.

Майя зітхнула — ну все, почалося. Нел чудово знав, що «печатка» не прихилятиме людей до нього, але замість того щоб прикривати її червоною нашивкою нітто, він демонстрував ту свою печатку всім і кожному. Тепер і жовту нашивку Нел приколов не на праве плече, як належить, а на ліве. І чого він хоче цим домогтися?

— І це все, що ти можеш про себе сказати? Хіба печатка тільки й складає твою сутність? — запитав Шеїчі.

Нел замислено наморщив чоло.

— Підійди до мене, — провадив майстер, виймаючи щось зі складок накидки.

Найменше Нелу зараз хотілося йти до цього дивного чоловіка, але виказати острах на очах у леді Майї він не міг. Намагаючись не сповільнювати кроку, наблизився до сото.

— Далеко на півночі є магічна гакко, у якій чарівники вивчають світ померлих. Декому із них вдається не тільки зв’язатися з цим світом, але й підкорити собі одного з духів. Таких людей називають шаманами. Вони використовують ось це, — Шеїчі простяг Нелу крихітний кістяний кулон, — щоб контролювати своїх підопічних. Можливо, хлопчику з демоном, це допоможе й тобі.

Нел прийняв подарунок, вклонився, як годиться, і впав на місце поряд Майї.

— У нього під каптуром суцільна темрява, — шепнув він їй просто у вухо. Дівчині здалося, що в словах напарника пролунали нотки якогось захвату.

— Тара Чейн, — пролунало з задньої парти. — Я не володію магією, обходжуся кулаками й зброєю. І я не родичка грандмайстра Гая.

Остання фраза, швидше за все, була сказана не стільки для Шеїчі, скільки для інших.

— В останньому не сумнівався. Твій «не родич» дато Гай дуже давно замовив для тебе подарунок. Увесь цей час він припадав порохами на складі, очікуючи сьогоднішнього дня.

Тара підійшла до сото. Зі складок мантії на світ з’явилися два тонкі вигнуті мечі. Один довгий, близько метра, другий значно коротший. Блискучі леза спалахнули на сонці, засліпили очі.

— Це східні мечі — дайто катана й сьото катана. Їх виготовляють далеко за океаном. Як і в тобі, в них немає магії, але якщо вони потраплять у вмілі руки — магія їм і не потрібна.

Майя стурбована дивилася на Дарта, вся увага якого зараз було зосереджена на Шеїчі й Тарі. Дівчинку мучили ревнощі. «Якби я пішла першою, або хоча б другою, майстер Дарт зараз дивився б на мене. А тепер він подумає, що я не тільки дурненька, але ще й боягузка!» Щойно Тара повернулася на місце, Майя схопилася:

— Я — Майя Політріс. Усі в моїй родині спеціалізуються на лікувальній магії. Але мені б хотілося вивчати не тільки магію землі, а й силу вогню. Я хочу стати бойовим магом, першим у моєму клані!

У запалі Майя не помітила, як вибовкала свою найпотаємнішу мрію. Тільки зупинилась, щоб вдихнути, й зрозуміла, що оце зараз ляпнула. І почервоніла, як сонце на заході. Але голови не опустила — якщо вже знеславилася, то мусиш поводитися гідно. Дівчина швидко глянула в один бік, в інший. Як не дивно — ніхто з хлопців не засміявся. Уперше з моменту формування п’ятірки Майя подумала: «Може, моя команда не така вже й погана, як здається?»

У подарунок від сото Майя отримала гарний срібний перстень із аметистом. Майстер сказав, що цей камінь — символ щирості та шляхетності, а також вірної любові — в цьому місці Майя почервоніла ще густіше. Перстень вочевидь мав якісь магічні властивості, але визначити їх з першого погляду було складно.

По тому як Майя повернулася на місце, в класі зависла тиша. Секунди перетворювалися у хвилини, але Грей, схоже, й не збирався якось реагувати на спочатку здивовані, а потім і обурені погляди Майї та Нела. Хвилин за п’ять навіть Дарт повернувся обличчям до недбайливого учня, але той спокійно качав по долоні дві дерев’яні кульки.

— Так і мовчатимеш? — нарешті озвався Шеїчі.

— А можна? — відповів запитанням на запитання Грей.

— Ні, не можна, — по нетривалому роздумі відповів сото.

Грей зітхнув, зстрибнув з підвіконня й відрекомендувався:

— Грей Ясмин.

Продовження не було.

— Це все? — схоже, хлопець дійсно здивував Шеїчі.

— Так, усе, — знизав плечима Грей і сів на підвіконня. Сото похитав головою.

— Тоді тримай! — мовив він і кинув Грею грубу книгу в шкіряній палітурці.

Подарунок пролетів небезпечно близько від голови Дарта. Майя затамувала подих.

Грей спритно спіймав книгу, яка ледь не вилетіла у вікно, й тільки Шеїчі помітив, що вже в польоті його дар змінив напрямок так, щоб приземлитися просто на долоню учня.

Не дивлячись на книгу, Грей поклав презент на підвіконня, поруч із собою.

— О четвертій почнуться тренувальні бої. Присутність обов’язкова, — Дарт зібрав теки, кивнув Шеїчі та вийшов. Схоже, знайомство відбулося.

— Майє, проконтролюй цих двох, — Шеїчі вказав на Нела та Грея. — На цьому все. Відпочиньте перед турніром як слід.

Наказ Шеїчі трохи здивував Майю, але сперечатися з майстром вона не стала.

Після зустрічі з сото трійка джун-вей подалася спочатку в буфет, підкріпитись, а потім погуляти парком. Півтори години до збору в тренувальній залі промайнули швидко, навіть надто швидко. Майя розраховувала збігати додому й змінити святкову сукню на що-небудь більш належне до випадку, але не мала жодної вільної хвилини. Грея не можна було з очей спускати — хлопець очевидячки розраховував швиденько вшитися й пропустити тренувальні бої. Нел сам тинявся за Майєю, мов прив’язаний, але постійно відволікав дівчину розмовами. У ці моменти Грей робив чергову спробу зникнути з поля зору наглядачки. Майя почувалася вихователькою в дитячій. Їй власних проблем не бракувало — дуже тривожили майбутні бої. Попри сміливу заяву, зроблену сьогодні в аудиторії номер дванадцять, до бойового мага Майї було ще далеко. Такий маг має не тільки вміти читати заклинання й аналізувати своїх суперників — йому також не перешкодить гарна фізична підготовка, а із цим у Майї були проблеми. Не те щоб вона не хотіла займатися або лінувалася, про-сто бувають предмети, які учневі «не даються», як би він не намагався. Рік у рік, на превелику силу здаючи нормативи, Майя втішала себе приказкою «вище голови не стрибнеш» — але не цитувати ж її, лежачи на татамі й дивлячись в очі майстрові Дарту в той самий момент, коли спритнішого суперника оголосять переможцем!

Ледь встигли до початку жеребкування.

Зала для тренувань перетворилася невпізнанно. Замість дерев’яної підлоги, татамі й манекенів перед очима в учасників розгорнулася лісова галявина. М’яка зелена трава, кущі, невеличкий струмок і кілька дерев, освітлених призахідним сонцем. Зумисне для тренувальних боїв розібрали дах.

Крім Гая, на боях була присутня Тахінія — на випадок якщо хтось із дітей серйозно постраждає.

Трійця джун-вей розташувалася на глядацьких трибунах. Хвилини за дві до них приєдналася Тара. Майя крутила головою, намагаючись раніше помітити майстра Дарта. Той з’явився, коли барабан з іменами учасників бою вже крутився.

Та-вей мигцем глянув на своїх підопічних і сів поруч.

Почалося жеребкування.

— Як гадаєте, вони не змусять членів однієї п’ятірки боротися між собою? — поцікавилася Майя, намагаючись зав’язати розмову.

Дарт байдуже знизав плечима.

— Віра Реко, — вигукнув вісник. — І Тара Чейн.

Віра з Тарою вийшли на галявину та вклонилися одна одній відповідно до правил.

Майя розгубилася. Ніяк не могла вирішити, за кого вболівати. Віра була її найкращою подругою. Але Тара тепер виявилася членом команди номер сім, а вболівати за члена чужої п’ятірки — це відгонило дезертирством.

Дівчата стали спиною одна до одної. Вдарив гонг. Супротивниці зробили по десять кроків у різні боки. Дзвін другого удару ще вібрував у повітрі, коли Віра рвучко обернулася й пожбурила в супротивницю з десяток дрібних крижаних стріл. Але Тари вже не було на місці — дівчина метнулася вперед, просто під ноги Віри. Чарівниця запізно розгадала маневр і зробила кілька кроків назад, але удар Тари припав просто під ліве коліно супротивниці. Віра впала обличчям униз. Тара вже стояла на ногах і лезо катани було спрямоване в спину поваленої дівчини. Дзвонар уже заніс руку для удару в гонг, що знаменував закінчення бою, коли Віра перевернулася на спину й кинула межи очі супротивниці жменю піску. Дівчина-воїн захекалася. Користуючись замішанням суперниці, Віра відкотилася вбік і прошепотіла закляття кхунджу, котре зв’язує противника невидимими повітряними путами. Останньої миті ще й досі засліплена Тара, орієнтуючись тільки на слух, метнула в чарівницю катану-сьото. Лезо ледь торкнулося світлої Віриної шкіри в районі передпліччя.

Ударив гонг. Гай оголосив нічию. Бій зайняв не більше хвилини.

Майя не могла всидіти на місці. Тарабанила пальцями по спинці переднього крісла, йорзала на сидінні, відволікаючи інших.

Нарешті вісник вигукнув її ім’я. Та ім’я суперника — Грей Ясмин.

Дівчинка отримала відповідь на своє запитання. Їй здавалося, що боротися з членом своєї п’ятірки — це досить дивно. Хіба вони, всі п’ятеро, не повинні підтримувати й прикривати одне одного?

Крім цього, Майя вважала, що їй найменше пощастило з супротивником. Здібності інших присутніх джун-вей вона хоч трохи уявляла. У кожного були свої сильні й слабкі місця. Хтось краще боровся на відстані, хтось надавав перевагу ближньому бою, одному краще давалася психічна магія води, комусь магія вогню, який завдає фізичних ушкоджень. Але Грей… До того моменту як він вільно, начебто робив це вісім разів на день, перелетів через смугу перешкод на іспиті, Майя була впевнена, що хлопець — цілковитий нездара. Тепер же їй належало позмагатися з ним.

Перший удар гонга. Серце в дівчини стукотіло десь у горлі й заважало дихати. Намагаючись рухатися якомога природніше, вона зробила десять кроків. Другий удар!

Майя метнулася ліворуч, завершуючи мофа-лаогун — закляття, що викликає магічного лука. До затуманеної бойовим запалом і легкою тривогою свідомості долинула гучна фраза:

— Я здаюся!

Майя розгублено зупинилася. Грей стояв у розслабленій позі під зеленою ялиною та, як завжди, качав у долоні кульки.

— Здаюся! — повторив він ще раз.

«Великі боги, який дурнуватий у мене вигляд!» — промайнула в дівчини сумна думка.

— Переможець — Майя Політріс, — виголосив вісник.

Майя сходила на трибуни зі змішаними почуттями. З одного боку — начебто перемогла. Але з іншого — яка ж це перемога? Дівчинка сіла на місце.

— Чому він відмовився від змагання? — здивовано запитала Майя, ні до кого конкретно не звертаючись.

— Вирішив, що в тебе одяг непридатний для бою, — ледь чутно гмикнув молодий майстер. Швидше за все, він не розраховував, що Майя почує ці слова, але тієї миті зал завмер в очікуванні учасників наступного бою. Фраза та-вея була тією соломинкою, котра переломила хребет верблюда. Майя схопилася й вибігла із зали. Цього разу їй не вдалося стримати сліз.

Вранці наступного дня, згадуючи образливі, але справедливі слова Дарта про своє вбрання, Майя надягла зручні, щільні штани, високі чоботи, короткий топ і легку куртку, найзручніші для виконання першого завдання. Дато Гай чекав на команду у своєму кабінеті до пів на сьому для п’ятнадцятихвилинного інструктування й отримання першого доручення. Дзвін пробив шосту, в домі ще спали — намагаючись не розбудити домашніх, дівчинка вислизнула надвір.

Місто тонуло в тумані. Блідий серпанок огортав усе навколо, перетворюючи знайомі вулиці на загадкові, сповнені зачарування та невідомої небезпеки переходи. Захисний купол над містом утримував живлющу вологу, не дозволяючи малесеньким краплям залишати небо Ормрона та зрошувати піски за стіною. На другий рік навчання в гакко Майїна мама, що викладала основи магії землі, повела своїх учнів на екскурсію в пустелю. Величезні бархани, безкраї піски й палюче сонце вразили дівчинку. Побачене за міськими стінами кардинально відрізнялося від світу, в якому Майя жила. Тоді вона запитала в мами — чому маги не перетворять пустелю на такий само квітучий сад, як Ормрон? Але Аміна Політріс лише посміхнулася у відповідь і сказала, що Майя сама зрозуміє це, коли виросте. Тепер, за кілька років, Майя знала, що маги намагаються по можливості не втручатися в природний плин життя. Сили стихій, що лежать в основі всього сущого, створили дуже гармонійну систему, і маги, котрі беруть свою силу в стихій, намагаються не гнівити своїх заступників без крайньої потреби. Зараз, щоправда, навіть малі учні знають, що стихії позбавлені розумного та емоційного начал — відповідно, їм далекі як гнів, так і радість, але навіть освічені маги бувають марновірними.

Поки Майя добігла до дверей гакко, туман почав спадати. На вулицях з’явилися перші пішоходи.

У коридорах школи було ще тихо, Майя прийшла на десять хвилин раніше призначеного терміну. За кілька хвилин з’явився Нел, порушив тишу, яка панувала в школі, голосним вітанням:

— Здрастуйте, леді Майє!

Дівчина цитькнула на напарника, кивнула в бік дверей.

— Чого там? — не зорієнтувався Нел.

— У дато Гая зараз інша п’ятірка. Не галасуй так — вони ж про справу говорять.

Нел слухняно замовк і сів у крісло поруч із дівчиною. Незабаром на іншому кінці коридору з’явилася Тара. За нею, щосили позіхаючи, плентався Грей.

— Ти зуміла його притягти? — голосним шепотом здивувалася Майя. — Ну, ти даєш!

— У мене дар переконання, — гмикнула Тара, прихиляючись до стіни. Грей сумно похитав головою, витираючи мокре волосся. Даром переконання Тари цього разу виявилась карафка води, вилита на голову хлопцю, коли у відповідь на її «вставай мерщій!» Грей просто перевернувся на інший бік. Дарма він учора не замкнув кімнату на ключ.

Дарт підійшов до кабінету рівно до пів на сьому. Вчора, після тренувальних боїв, він отримав прочухана від Шеїчі. Звичайно, прочуханом у повному розумінні слова це назвати не можна було — сото лише прошелестів: «Гарний та-вей уважний до своїх підопічних», — і вийшов, але Дарт витлумачив в це по-своєму: якщо він не стане «гарним» та-вей, вільне життя йому не світить.

Тому, підходячи до кабінету, Дарт сухо привітався зі своєю командою. Майя почервоніла й щось відповіла, Нел невиразно пробурчав чи то вітання, чи лайку, Грей неуважно кивнув, Тара привіталась, але все це Дарта вже мало хвилювало. Двері розчинилися, кабінет полишила попередня п’ятірка, і гучний голос дато Гая попросив учнів увійти.

Кабінет Гая був знайомий кожному послушникові гакко Ормрон. Сюди приводили забіяк, щоб влаштувати їм рознос — Нел і Тара не раз стояли перед величезним дубовим столом, колупаючи носком черевика пухнастий килим. Сюди ж приходили учні зі своїми малими й великими проблемами, скаргами чи запитаннями. Тут, у зручному шкіряному кріслі, завжди можна було отримати слушну пораду або й просто посидіти, милуючись дивовижними речами на столі в дато — пісочним годинником, підставка якого була прикрашена митецьким різьбленням, кришталевою кулею з блискавками, що спалахували всередині, підставкою під пера й чорнильницею з чорного каменю, шкіряними теками й сувоями з атласними стрічками. За спиною грандмайстра висіла величезна карта світу — від Завіси на півдні до незвіданих земель на півночі.

Майя вважала кабінет дато Гая найзатишнішою кімнатою в школі. Тільки тут стіни були оббиті деревом — за звичаєм Гаєвої батьківщини, однієї з північних країн, де літо триває лише три місяці, а сніг огортає землю теплою ковдрою.

— Ви чудово показали себе вчора, — почав Гай посміхаючись. — Дехто, щоправда, полінувався продемонструвати себе у всій красі та завадили товаришам зробити це, але все одно я вами пишаюся. Тепер перейдемо до справи.

Гай подав Дартові, який найближче за всіх стояв до столу грандмайстра, тоненьку теку.

— Це справи третьої команди минулого року. Команда не найдужча, але із завданнями справлялися непогано. Тиждень тому я послав їх супроводити обоз із медикаментами з Калеї в Тріас. Це маленьке шахтарське містечко в горах, недалеко від кордону з Мібоко. Дорога займає три дні за сухої погоди й понад тиждень у сезон дощів. У Тріас обоз прибув, їхній старший зв’язався із сото Андроніусом, повідомив, що завдання виконано. Андроніус звелів п’ятірці повертатися. Більше їх ніхто не бачив. Сото, природно, вирушив сам на пошуки учнів, але зараз він терміново потрібен мені тут, тому я відкликав його. Вирушайте в Калею через портал. Там зустрінетеся з Андроніусом, він розповість вам все, що йому відомо, і повернеться в Ормрон. Ваше завдання — знайти зниклу команду й з’ясувати, що трапилося з нею.

Дарт закінчив вивчати вміст теки й простягнув її грандмайстру, але той лише блиснув очима. По кількасекундних міркуваннях молодий майстер передав документи Майї, що стояла поруч.

— Можете вирушати. Андроніус зупинився в таверні «Синій ліс» — знайдете її самостійно?

— Легко! — з ентузіазмом відгукнувся Нел.

— А нам хіба не потрібно скласти план і все таке? — із сумнівом запитала Майя.

— Чого тут думати, робити треба! — заперечив Нел і першим вискочив з кабінету.

«Гаряча голова цього хлопця до добра не доведе», — зітхаючи, подумав грандмайстер і жестом відпустив решту. Вони вийшли за Нелом.

За годину загін, укомплектований запасом продовольства та чистих речей, зібрався в залі телепортації. Нікому із джун-вей раніше не доводилася телепортуватися — Майя смикала нашивку на рукаві, Нел тинявся з кутка в куток, намагаючись не дивитися на підсвічений зеленим поміст у центрі зали, Тара присіла на лаву в центрі, намагаючись не втрачати Грея з поля зору.

Щойно до кімнати ввійшов Дарт, маги розпочали підготовку до ритуалу. Нічого складного: двоє заклинань, магічні символи та концентрація духовної енергії — правда, якщо маг помилиться хоча б у одній літері, нещасних мандрівників може викинути де-небудь у океані або й взагалі на півночі, в невідомих землях.

Але відступати було пізно. Учні зійшли на поміст, спалахнув сніп білих іскор, павутиння заклинань обплутало мандрівників, огорнуло в кокон — і кімната зникла.

Секунд за п’ять члени команди опинилися на такому самому помості в храмі господині Похйоли. Майя болісно згадувала все, що їй було відомо про північну країну з дивовижною назвою Пудожа й місто Калею. На жаль, на уроках релігієзнавства, як і на багатьох інших, Майя витала в хмарах.

Одне запам’ятала твердо: якщо ненароком образити релігійні почуття місцевого населення, проблем не бракуватиме.

Зала телепортації чимось нагадувала кабінет Гая — скрізь тепле дерево, свічки, різьблені прикраси на вікнах і біла статуя гарної жінки в північному кутку.

Дарт спустився з помосту, підійшов до статуї, опустив кілька монеток у різьблений ящик біля ніг ідола, по тому, не оглядаючись, рушив до дверей.

— Майстре Дарт, — майже пошепки озвалась Майя. — Майстре Дарт! — уже голосніше покликала вона. — А нам теж потрібно вкинути туди монетки?

Дівчині вдалося вимовити фразу й жодного разу не затнутись, за що вона подумки себе похвалила.

Та-вей озирнувся і, як здалося Майї, ледь чутно зітхнув.

— Ідіть за мною.

— Може, ще за ручки взятися? — голосним шепотом обурився Нел.

Дарт завмер у дверях і повільно озирнувся вдруге.

— Ти щось сказав? — ретельно вимовляючи кожне слово, запитав майстер. Нел стис кулаки й випнув підборіддя.

Майя мало знала про традиції Пудожі, але твердо була впевнена в одному — за бійку в храмі відвідувачів по голівці не погладять. Тому вискочила вперед, заступила Нела й пролепетіла:

— Ні, нічого. Вам почулося.

— Ось і чудово! — Дарт рвучко розвернувся та вийшов із кімнати. Четверо джун-вей попленталися слідом.

Нел сконфужено прошепотів:

— Леді Майя, ти того… Не заступайся за мене більше.

— Ідіот! До чого ти тут взагалі! Три роки тому одна з наших п’ятірок телепортувалась через Наго — крихітне сільце на березі океану. Вони опинилися в кімнаті, пішли до виходу, і хтось із них наступив на порваний килимок у кутку. На виході з храму їх схопили та ледь не повісили — дато Гай особисто домовлявся з нагами, щоб ті видали п’ятірку нещасних Ормрону. Гакко заплатила величезні відступні — цей килимок присвячувався якійсь там богині, його плели з особливого павучого шовку, який у павуків виділяється не частіше, ніж раз на п’ятдесят років. Хтозна, може, тут у Калеї теж є щось подібне? Наприклад, вони погано сприймають бійки у храмі!

Нел ображено засопів, але сперечатися не став.

Калея зустріла гостей гамором, вогкістю та запахом риби. Повітря було просочене ним, як рослини земними соками. Над містом висіло брудне темно-сіре небо.

— Це місто що — кит проковтнув? — поцікавився Нел, затуляючи носа рукавом.

— А потім, видно, зригнув, — глибокодумно докинув Грей.

На місто спускалися сутінки — давалася взнаки різниця в часі.

Тара почала пробиватися крізь юрбу, намагаючись не втрачати з поля зору молодого майстра.

Дарт був у Калеї тричі, й щоразу його шлях так чи інакше пролягав через таверну «Синій ліс» — непоказний будиночок на околиці торговельного району. Таверна не користувалася популярністю ані в туристів, ані в контрабандистів, що робило її тихим і спокійним місцем, ідеальним для відпочинку мандрівця, котрий поспішає у своїх справах. Власник таверни не посилав хлопчиська-закликача на площу до храму, не давав оголошень у газети й взагалі уникав непотрібної реклами: заклад тримався на постійних клієнтах — магах, пілігримах і прочанах. Гідний і тихий контингент — ніяких поламаних меблів, бійок та галасливих гулянок. Але перш ніж поринути в ідилію, слід було перетнути головну площу, де завжди юрмився люд, центральні вулиці, переповнені візками, возами й каретами, проминути східний базар, від якого за милю тхнуло спеціями та прянощами, й розвідні мости. Потім дійти майже до порту й звернути на крихітну вулицю, обабіч якої туляться робітничі халупи. За два квартали вулиця впиралась якраз у таверну «Синій ліс».

Самотою Дарт здолав би цю відстань за годину, але четверо безглуздих джун-вей, котрі вперше за роки навчання полишили пустелю, могли розтягти цей час удвічі, а то й утричі. Молодий майстер то пришвидшував крок, то сповільнював його, подумки чортихаючись на всі заставки. Якщо команда не застане Андроніуса в таверні, завдання можна вважати проваленим!

Хоч як Майя старалася, встигати за Тарою не вдавалось. Дівчину раз у раз відволікали дивовижні речі, розкладені на ятках, або продавці, які хапали за руки та одяг із криком: «Красуне, не відпущу, поки не купиш, поглянь, які дивовижні стрічки — просто до твоїх прекрасних очей!» — або: «Куди квапишся, білява? Ось приміряй дивовижні чобітки на стрункі ніжки!» Тарі досить було одного погляду, щоб відсторонити липучих торговців, і одного поруху рукою для надто настирливих. Майя ж, то боячись скривдити кого-небудь, то щиро задивляючись на чудові тканини й прикраси, безнадійно відставала.

До робітничих районів мандрівці дійшли, коли вже остаточно смеркло. Вулиці в цій частині міста не освітлювались — у похмурих завулках стояла пітьма, тьмяне світло у вікнах будинків не розсіювало її, а відтіняло — на тлі каламутних кволих джерел цього світла темрява здавалося ще густішою і страхітливішою.

Ще на базарі, щоб прискорити рух групи, Нел схопив Майю за руку. Тоді вона спробувала вирватися з дужих пальців напівдемона, але тепер навіть раділа з того, що Нелова рука м’яко зігріває змерзлу долоню.

Попри хлопцеву підтримку, Майя чутливо дослухалася до гучного відлуння кроків у вечірній тиші. На хвилину їй здалося, що до тупоту п’яти пар ніг додається тихий, ледь чутний шерех. Дівчина зосередилася на дивному звукові та з розгону налетіла на завмерлу посеред дороги Тару.

— Обережніше, подружко! — з голосним смішком кинула чорнявка, легко обіймаючи Майю за плечі. Очі в дівчини мало не вилізли з орбіт: вона зовсім розгубилася від такого поводження напарниці й уже вирішила поцікавитися, об що та вдарилася головою, коли почувся ледь чутний шепіт Тари:

— За нами стежать. Вдавай, що не помітила, — і відразу, відповідаючи на невисловлене запитання, додала: — Дарт і Грей у курсі.

— Ой, пробач, тут так темно, зовсім нічого не бачу! — поквапливо відповіла Майя.

Одночасно з цим дівчині спала доволі неприємна думка: «Чому це вона так легко майстра на ймення зве? Невже між ними щось є?»

— Ти що, здуріла? — прогримів у нічному повітрі здивований голос Нела. Хлопець підозріливо витріщався на руку Тари, якою та обіймала Майю за плечі.

— Розслабся, зовсім я не чіпляюсь до твоєї подружки! — розсміялася Тара, непомітно наступаючи Нелові на ногу.

— Та що взагалі… — почав той, але дівчина швидко прошепотіла йому щось на вухо, теж легенько обіймаючи за шию. Природно, щойно Нел усвідомив сказане Тарою, як спробував озирнутися — але крицеві обійми дівчини не дозволили навіть поворухнутись.

— Агов, припиніть обійматися! — долучилась до гри Майя, прискорюючи крок, щоб наздогнати Дарта з Греєм.

— Чорт, я спіткнувся! — Грей звалився на землю поруч із найяскравше освітленим вікном. У будинку, зважаючи на все, була вечірка: вибухи п’яного сміху раз у раз порушували нічну тишу.

— Четверо, — прошепотів Дарт, щойно решта наблизилися до Грея, котрий і далі сидів на землі. — Швидше за все, грабіжники, але, можливо, й маги.

— Не маги, — тихо заперечила Майя, дивуючись із власної сміливості. — Я б неодмінно відчула.

— Нападуть за рогом. Найтемніше місце, — додала Тара, погладжуючи під накидкою руків’я катани.

— Спротиву вони не очікують, так що рухаймося вперед. Пильнуйте, — Дарт подав руку Греєві, ніби не помічаючи здивованих поглядів трійці.

Хлопці пішли далі вулицею, голосно перемовляючись.

Щойно команда наблизилася до рогу, від стіни відділилися дві тіні. Худий, загорнутий у плащ грабіжник стрибнув на Дарта з невеличкого уступу на рівні його голови. Він сподівався, що, підтримуючи товариша, хлопець міхом звалиться на землю, але замість цього потерпілий і носій розступилися, надаючи бруківку в повне розпорядження грабіжника. Другий пропустив Нела вперед, спробував напасти ззаду й приставити ніж до горла. Права рука з затиснутою в ній зброєю немовби наткнулася на стіну, бандит навіть здивуватися не встиг — кулак Нела впечатався йому в бік, вибиваючи повітря з легень.

Третій планував займатися чорнявкою в безформному плащі. Він тільки зробив крок їй назустріч, коли блиск металу враз засліпив його. Злочинець на мить приплющив очі, а коли знову прозрів — наткнувся на презирливий жовто-карий погляд поверх леза катани, яке впиралося йому просто в груди.

Останній учасник зграї стояв за ринвою і розраховував, що його ніхто не помітить, тож навіть розгубився — так швидко все сталося. Потрібно було вирішувати: вшиватися зараз чи ризикнути й спробувати пограбувати зарозумілих шмаркачів?

Супротивник Тари зробив останню спробу звільнитися — блискавично змахнув рукою, викидаючи вперед ножа. Криця вдарилась об крицю. Тара посміхнулась і показала злодюжці ще одну катану — в лівій руці.

Цієї миті четвертий грабіжник прийняв неправильне рішення — кинувся на чорнявку, що стояла спиною до нього…

Магічний удар вийшов доволі слабким (бойова магія Майї поки не дуже давалася), але його цілком вистачило на те, аби бандит відлетів від наміченої жертви кроків на десять.

— Дякую! — Тара ледь помітно посміхнулась, і її строге, похмуре обличчя дивовижно перемінилося.

Майя змахнула рукою: дрібниці, мовляв, але зробила зо два кроки вперед — щоб майстер Дарт не помітив, як погарнішала одна з його підопічних.

Утім, зараз та-вей був трохи зайнятий — вдруге допомагав голові грабіжника зустрітися зі стіною. Не впевнений у тім, чи вистачить двох ударів, Дарт приклав нещасного до стіни ще раз, в далі відпустив комір порваної шкіряної куртки. Бандит повільно сповз по стіні.

Інший грабіжник — той, котрому дістався магічний удар, — із відчайдушним зусиллям підводився з бруківки. Він майже зіпнувся на рівні, коли його, як і товариша перед цим, змів живий снаряд.

— Мій коронний удар, — широко посміхаючись, пояснив Нел.

— Красти погано, ти знаєш? — запитала Тара в поблідлого розбійника. Той тремтів, як спійманий біля сильця заєць. — Набагато краще сіяти розумне, добре й вічне, зрозуміло?

Грабіжник ошелешено кивнув.

— Чи мені все-таки прибити його? — ні до кого конкретно не звертаючись, запитала дівчина.

— Нехай іде. Ми спізнюємось, — нагадав Дарт, і з губів у бандита зірвалося полегшене зітхання. Даремно зірвалося — кулак Тари з кволим звуком увіткнувся з пухкий живіт грабіжника, і той, голосно стогнучи, звалився на землю.

Команда номер сім швидко віддалялася від місця бою.

У таверні було тепло, сухо й зовсім не пахло рибою. Потріскував вогонь у каміні, ледь чутно наспівував щось собі під ніс господар за шинквасом. Щойно п’ятеро мандрівників увійшли до кімнати, з крісла біля каміна викотився круглий, невисокий, метушливий маг із блискучою, мов стигле яблуко, лисиною.

— Ну нарешті, я вже зачекався! — Андроніус не дав нікому зронити й слова, міцно обійняв трохи розгубленого Дарта, буквально потяг хлопця до каміна й штовхнув у крісло. — Уже й надвір виходив, оглядався, і все таке інше — я ж і речі вже зібрав, за кімнату розрахувався, а вас досі немає. А мені чекати вже більше не можна — Гай сказав: «Що швидше повернешся, то краще», а він скаже — як відріже. Якби моя воля, я б у Тріасі залишився, звичайно. Та і як можна їхати — десь там мої дітки, я ж відчуваю!

Розповідаючи, маг Андроніус постійно рухався — то смикав короткими пальцями ґудзик на сорочці, то потирав сиві вуса, то постукував пальцями по дерев’яних підлокіттях. Але метушлива щиросердність мага здавалася вдаваною — Майя майже фізично відчувала його розгубленість і пригніченість. Він нагадував дівчині згаслу круглу свічу — і віск той самий, і ґніт, але вогню нема, й нема життя в недогарку. Та сама форма, та сама людина, але внутрішня сутність непомітно змінилася, немовби надломилося щось — невловиме, але дуже важливе.

— Я ж тоді нічого не запідозрив. Та що казати — зараз у пам’яті ту розмову прокручую, нічого ж підозрілого в ній!

— Він про що взагалі? — тихим шепотом поцікавився Нел у Майї.

— Про останню розмову зі своєю командою, не зрозуміло хіба? — прошепотіла дівчинка у відповідь, відчуваючи дивне роздратування — тепер, коли згадувала про те, як покірно йшла за Нелом, дозволяючи тримати себе за руку, Майя не стільки бентежилася, скільки гнівалася на себе — а раптом майстер Дарт усе помітив?

— Кісімото сказав, що всі ліки передали старості, добралися без пригод, збиралися назад того ж вечора. Я подумав іще — у Тріасі полудень, чому вони до вечора вирішили затриматися? Але запитувати не став. Тепер караюся цим страшенно! Вирішив, що діти з дороги стомилися, вирішили перепочити… Попрощалися ми, я взявся до справ, закрутився, на третій день їх не було. Ну, мало там що, думаю, може, в дорозі затрималися. Тамара їх вічно затримувала — цікава, як тхір, скрізь їй носа треба запхати! У них якось завдання було в сільці малронів — ті ж народ потайливий, поклоняються своєму духові гори, служіння ночами, чужих не пускають. Отож, Тамара… — маг затнувся й важко зітхнув. — Та що тепер казати… Не вберіг я своїх діток…

Дарт, якому ці виливи добряче набридли, вирішив перейти до справи:

— Що ви довідалися в Тріасі?

— Нічого. Зовсім нічого. Діти передали ліки, попрощалися й вирушили назад негайно. Я ще подумав — навіщо тоді мені сказали, що затримаються? Всі, кого запитував, підтвердили — мовляв, пішли ваші учні вдень, не пізніше полудня. Якщо так, то до вечора вони мали були до першого постоялого двору дійти. Але там їх ніхто не бачив! Не дійшли, схоже, вони до нього. Десь на півдорозі зникли. А там же нема нічого — поле й шлях! Усе перевірив — жодного сліду магії.

— О котрій ваша команда прибула в Тріас?

— За словами Кісімото — о десятій. Староста це підтвердив. Розібрали обоз, поговорили зі мною і… зникли.

— Вони йшли із Тріаса пішки?

— Так. Роміл, один із них, — перевертень, вервольф. Коні його, природно, не дуже любили.

На слові «вервольф» Дарт насупився. Молоді перевертні не завжди здатні контролювати свою силу в момент перетворення. Якщо звіряча половина Роміла взяла гору, то команда могла серйозно постраждати.

— Що ви, що ви! — обурився Андроніус, відповідаючи на невисловлені припущення Дарта. — Роміл — хлопчик з відомої родини, вовкулацтво в них у крові — чисті перевертні, жодної лікантропії. Він чудово контролював перехід, та й не міг заподіяти шкоди друзям! Ні за яких умов!

Схвильований маг схопився на ноги й заметався по кімнаті.

— Звичайно, не міг. Майстер Дарт зовсім не думав ні про що подібне, що ви! — Майя підійшла до мага та заспокоюючи погладила Андроніуса по руці.

— Так, я розумію, звісно. Але це все так тяжко. Чому я не здійняв галасу того ж таки дня, коли вони не з’явилися в Ормроні? Чому чекав дві доби?

Андроніус упав у крісло й відкинувся на спинку. Зараз чарівник найбільше нагадував здуту повітряну кульку.

— Я дуже розраховую на вас. Тиждень минув — стільки часу втрачено! Якби моя воля, звичайно, залишився б у Тріасі, — маг замовк, стомлено потер лоба долонею і раптом зненацька схопив Майю за руку. — Знайдіть їх. Хоч… Хоч як, тільки знайдіть!

— Обов’язково знайдемо, обіцяю, — тепла посмішка дівчинки, здавалося, трохи заспокоїла мага. Він рвучко стис її долоню, немовби заряджаючись енергією Майї, потім швидко попрощався й хвилини за дві зник.

— І цей клоун — сото? — ні до кого конкретно не звертаючись, здивовано промовив Нел.

— Маг Андроніус Грибальді — відомий фахівець в галузі магії металу. Замовлені ним амулети здатні працювати без підживлення понад п’ятдесят років. Крім цього, Андроніус — фахівець із метеорології та постійний член комісії, що приймає іспити в магів, котрі спеціалізуються на керуванні погодою, — пояснила Майя.

Дарт підвівся з крісла та підійшов до дівчини.

Вона відчула легкий запах хвої від темних локонів майстра, зазирнула в темно-сині, як сутінкове небо очі, обрамлені чорними, пухнастими віями — повітря неначе застрягло в її легенях, Майя не змогла дихнути…

— Наступного разу не варто втручатися в чужу розмову, — холодно зронив Дарт і подався до шинквасу.

— П’ять коней. Що швидше, то краще.

До слуху дівчинки долинув дзвін монет. Вона ще й досі не могла отямитися. Тара дивилась на напарницю співчутливо, Нел втупився поглядом, сповненим ненависті, в пряму, як дошка, Дартову спину.

— Як щодо того, аби відпочити й попоїсти? — поцікавився Грей, спостерігаючи, як Дарт відраховує золоті монети.

— У нас нема на це часу, — коротко відповів молодий майстер.

— У кого це „в нас»? — виступив уперед Нел. — Особисто в мене часу до чорта, в інших теж.

Дарт повільно обернувся. Сині очі стемніли, як море перед грозою. Нитки стихій у повітрі завібрували — ефір реагував на виниклу в кімнаті напругу.

Темний плащ зметнувся вгору. Одне блискуче лезо націлилося Дартові в шию, друге — в шию Нела. Тара виникла між ними немовби з нізвідки.

— Брейк. Що швидше виконаємо завдання, то швидше отримаємо наступне й то швидше закінчимо навчання та розійдемося в різні боки. Коли будуть готові коні? — запитала вона в поблідлого господаря.

— За п’ять хвилин, — відгукнувся той. Він був упевнений: що швидше видворить цих божевільних із таверни, то цілішою вона буде.

Молодий майстер був вражений. Він тільки сподівався, що його очі не надто збільшилися в діаметрі від подиву. Сутичка з Нелом його не хвилювала — відразу було зрозуміло, що з цим хлопцем виникатимуть проблеми доти, поки Дарт йому добряче не вріже. Навіть те, що джун-вей посміла погрожувати йому зброєю, було, по суті, дрібницею. Але як вона встигла? Як у неї вийшло не просто застати його зненацька, але й відразу отримати контроль над ситуацією? Вона ж навіть не маг!

Тара сховала зброю та відійшла вбік. Дівчина не була впевнена, що вчинила правильно — її вчинок був імпульсивним і необдуманим, але дато Гай нерідко повторював, що в складній ситуації інтуїтивні рішення часто бувають найправильнішими. Щоправда, нині, коли вона піддалась пориву, Тара принизила людину, до якої була ой яка небайдужа… Але, рубаючи голову, за волоссям не плачуть.

Напружену тишу порушив господар, повідомив, що коні готові. Загін у гробовій тиші рушив у дорогу.

П’ятий день, місяць малого достатку

У Тріасі стояв вогкий передсвітанковий туман. Досвітні вулиці були пустельні, з дерев’яних будинків не долинало жодного звуку, містечко здавалося покинутим і похмурим. Колись вимощена камінням дорога була зовсім розбита, від вранішньої вологи вона перетворилася на брудне місиво, і лише деколи під копита коня потрапляли поодинокі камені й тишу сонної вулиці полохав різкий звук. Іншим часом місто здалося б Майї лиховісним, але зараз вона майже дрімала в сідлі, не звертаючи уваги на те, що її оточувало. Дорога видалася вкрай стомливою — за чотири дні подорожі вони зупинялися в кожному готелі при шляху, але зовсім не для того, щоб відпочити. Майстер Дарт тільки розмовляв із різними людьми на заїздах, і відразу по закінченні розмови п’ятірка вирушала далі. Та-вей опитував постояльців, хазяїв і навіть конюхів, сподіваючись знайти сліди зниклої команди — але та мов крізь землю провалилася. Принаймні одне стало відомо точно — назад послушники Ормрона не поверталися. Шукати їх потрібно було в Тріасі.

На другий день подорожі Тарі вдалось умовити Дарта переночувати в готелі. Від згадки про це Майя навіть у напівсні неприємно сіпнулася. Але попри антипатію, котру Майя відчувала до дівчини-воїна, сприймати її як ворога не вдавалось. У одному з придорожніх трактирів, поки Грей і Нел займалися кіньми, а Дарт розмовляв із хазяїном, до Майї причепився підпилий селянин. Дівчина так розгубилася, що якби не втручання Тари, котра одним ударом послала залицяльника в нокдаун, самим богам відомо, що могло статися.

І все-таки близькість, що виникла між Тарою і Дартом, дуже засмучувала Майю. Кожному було помітно, що молодий майстер виділяє Тару з-поміж інших членів загону. Якщо він говорив щось, то звертався здебільшого саме до неї, та й зараз вони їхали майже поруч…

Сумовита погода відбивала невеселі думки Майї. Незважаючи на слова грандмайстра Гая, дощів у цих місцях було цілком достатньо. Нічна злива вимочила дівчину з голови до п’ят — Майя в черговий раз потішилася зі своїх магічних здібностей, адже якби вона була простою смертною, довелося б їхати в мокрому одязі. А так на висушування дорожнього костюма пішло не більше десяти хвилин. Як вихована леді шляхетного походження, Майя не могла не запропонувати своїм супутникам також просушити одяг. Погодилися всі, крім Дарта — той легко впорався з цією справою сам. Грей, як завжди, полінувався — навіщо напружуватися самому, якщо можна скористатися послугами іншого. Нел, видно, вирішив, що це знак особливого ставлення з боку Майї, а в Тари просто не було вибору.

Туман розступався перед подорожанами, як річкові води. Обтікав вершників із двох боків і замикався за спиною, приховуючи пройдений шлях. Дерев’яні будиночки з темними вікнами, кам’яні колодязі, крислаті темні дерева випливали з туману й знову ховалися в ньому.

Нарешті Дарт зупинив коня біля великого двоповерхового будинку, складеного з темних колод. Зважаючи на все, це був дім старости. Інші вершники спішилися та підійшли до дверей.

На стукіт ніхто не відгукнувся. Дарт постукав знову. І ще раз.

Після чергової серії ударів за дверима почувся звук — ніби шаркали ногами. Двері прочинили — в обличчя майстрові дихнуло теплом і застояним повітрям.

— Чого треба? — прорипіли з-поза дверей.

— Мені потрібен староста. Можу я поговорити з ним?

— Нема нікого, — почулось у відповідь, і двері хряпнули.

Дарт знову постукав.

— Сказала ж, нікого нема, чого стукати!

— Але ви ж бо є, — відповів майстер.

З того боку довго обмірковували відповідь.

— Старости нема. Ідіть, звідки прийшли.

— І де його чорти носять о такій ранній порі? — непристойно голосно кинув Нел, і з будинку відразу відповіли:

— Звісно де, в копальнях. Де ж йому ще бути.

Майя замислилася. В одному з придорожніх заїздів їм сказали, що видобуток у шахті давно скінчено. Навіщо тоді старості в шахту?

— Що він робить у копальнях, якщо там уже руди не лишилося? — запитала Тара, повторюючи невисловлені думки напарниці. — І чому на вулицях нікого нема?

— Таж ми тут удосвіта, — знизав плечима Нел. — Сплять усі ще.

Майя похитала головою. Тріас не здавався сонним — він здавався покинутим. У передранковій тиші сонного міста завжди відчуваються приховані сили — так кров біжить у жилах героя, коли він спочиває, рух її не зупиняється, спить він, чи ні. Внутрішня енергія ци, що наповнює все живе, відчувається в кожній людині, у кожній живій і неживій істоті — в камінні, у воді, в будинках і колодязях. Місто спить, а ци струменіє, то сповільнюючи, то прискорюючи біг. Але в Тріасі не відчувалося цієї енергії. Тріас не спав, він був мертвим — позбавленим своєї сутності, свого маятника, в рухах якого — життя.

— Погане місце. Як тут взагалі люди живуть? — Нела пересмикнуло.

— Чекати на старосту нема сенсу. Потрібно знайти готель, — Дарт скочив у сідло й рушив, не чекаючи на решту.

— Як він мені набрид! Погляньте-но, які ми круті, ніхто нам не рівня, так, лакеї дрібнота, чоботи почистити, сорочечку випрасувати! — не втримався від зауваження напівдемон, але молодий майстер його вже не чув.

У готелі на загін чекав шокуючий сюрприз. Будинок виявився зовсім порожнім. Жодної людини в обідній залі, порожній шинквас, порожні кімнати, порожні кухня та стайня.

Вони оглянули всі куточки, Нел навіть у вбиральню зазирнув — нікого. По тому вирішено було перевірити сусідні будинки й за кілька годин знову зустрітися в порожньому холі готелю. Крізь сірі хмари прозирнуло тьмяне сонце, розсіяне світло пробігло непривітними вулицями й відразу знову зникло, наче злякалось побаченого.

— Узагалі нікого не зустрів. Порожньо, мов у п’яниці в кишенях, — відзвітував Нел.

— У другому будинку на площі була якась баба. Але вона зі мною розмовляти не схотіла, уявляєте? Вилаяла мене за стукіт останніми словами й прогнала геть. Дуже незручно вийшло. Я здивувалася до глибини душі! Мені, звичайно, теж не варто було так у двері довбати…

— Я зустріла діда. Цілковита руїна. Сказав, що всі інші в шахті. Як завжди, — перервала Майю Тара.

— Як ти змогла його розговорити? — здивувалася чарівниця.

Тара гмикнула:

— Він не встиг сховатися за двері.

Майя воліла не уточнювати, яким саме побитом Тара видобула інформацію з немічного старого. Один вигляд смаглявої, гнучкої, мов кішка, дівчина-воїна, котра ніжно погладжує руків’я катани, міг розговорити кого завгодно.

Три пари очей втупилися на Дарта.

— Нікого, — констатував він, подумки дивуючись із того, що відповідає цим молокососам.

— А де Грей? Знову загубився?

— Та тут я, тут, — зітхнув хлопець із глибокого крісла в найтемнішім кутку. — Навіщо так кричати?

— Вона не кричала! — відразу виступив Нел, якому подобалася роль захисника леді Майї.

— Ви помітили, як тут тепло? — Грей проігнорував випад Нел а.

— Сонце ж вийшло. Чи ти проспав усе?

Дарт не прислухався до сварки джун-вей.

Якась думка майнула в голові й зникала, перш ніж Дарт устиг надати їй форми. Слова Грея дивним чином вкладалися в схему, але молодий майстер не міг побачити її цілком, лише окремі частини.

Шахта занедбана. Її закрили три роки тому — жила пішла глибоко під землю, далі копати було небезпечно, родовище заморозили. Два тижні тому староста замовив цілий обоз ліків від «червоного мокротиння» і розплатився золотом. Звідки в нього могли з’явитися гроші? Найбільш логічний варіант — шахту насправді не закрили, розробка триває, незважаючи на смертельну небезпеку подальших робіт. Але чому в шахті працюють абсолютно всі жителі? І цей дивний, неприродний туман, тепло…

— Чого тут думати, діяти слід! Ходімо в шахту! — придумав рішення Нел.

У відповідь четверо зітхнули. Дорога виявилася надто важкою, зараз єдиними бажанням у всіх були їжа та відпочинок.

— Серед білого дня? У шахту, де нас навряд чи жадають бачити? Я пас.

Слова Грея здалися молодому майстрові розумними. Варто було дізнатися що-небудь про шахту, перш ніж туди спускатися.

— Тоді привал. Залишимось у готелі. Непрохані гості власника можуть не потішити, тож чергуємо погодинно. Грей, Тара, Нел, Майя і я.

— Попоїсти б. Там, у коморі, солонина, гриби всілякі, хліб…

— Неле, це негарно! — дорікнула хлопцеві Майя. — Мало того що ми тут зупинилися без дозволу, ти хочеш ще їжу красти?

— Ніхто не казав, що красти. Заплатили б потім, — пробурчав Нел, але Майя та інші вже підіймалися хисткими сходами на другий поверх.

Година, відведена Майї на чергування, добігала кінця. В готелі не було окремих апартаментів — просто велика кімната, заставлена ліжками. Майя сиділа на вікні, то вдивляючись вдалину, чекаючи появи шахтарів, то позираючи на сонних членів команди. Тихо, намагаючись не видати жодного звуку, наблизилася до ліжка, на якому спав її кумир. У хвилини, що залишилися на її чергування, вона могла спокійно спостерігати за ним, не побоюючись косих поглядів Тари й Нела.

Майя присіла на краєчок ліжка й завмерла. Тінь від пухнастих вій майстра падала на бліді щоки, високі вилиці загострилися — важка дорога та постійна напруга останніх днів позначилися й на Дарті, хоч він, звичайно, швидше вмер би, аніж зізнався в цьому. Уперті складки на чолі й біля рота, які надавали обличчю майстра зарозумілого виразу, нині розгладилися. Він здавався майже звичайним, просто дуже гарним п’ятнадцятирічним хлопцем. Від вологого повітря й холодного вітру, який дув, поки вони не в’їхали в долину, шкіра на кінчику аристократичного носа ледь облупилася. Майя насилу встигла стримати власну руку, що потяглася до червоної цятки, й губи, які шепотіли заклинання.

Цієї миті темні вії здригнулися, майстер розплющив очі. Для дівчини час завмер. Вона не могла дихнути, поворухнутись, або промовити бодай слово. Але ось чарівна мить відлетіла, Майя спалахнула й відвернула погляд.

— Четверта. Чергування… — прошепотіла вона, відчуваючи, як рожева барва розливається по щоках. Дарт присів на ліжку, труснув головою, проганяючи сон, і мовчки подався до вікна. Майя опустилася на ліжко й поринула в романтичні мрії, які за кілька хвилин перетворились на міцний сон.

— Вставай!

Голосний шепіт Тари прогнав сон юної чарівниці, той розчинився в небутті, залишив невиразні спогади про щось приємне, невловиме та ефемерне.

Майя ще не до кінця прокинулась, але пішла за Тарою. Дарт і Нел уже спускалися сходами вниз, до виходу з таверни.

Грей чекав надворі, за стайнями.

— Коней вивів?

— Ага, — озвався Грей, застібаючи куртку.

На вулиці похолоднішало, туман майже розсіявся, але тепер при кожному видиху з губів зривалася хмаринка.

— Хтось говорив про тепло, — прошепотіла Майя, намагаючись не цокотіти зубами.

— Мало б бути значно холодніше…

Слова Тари перервав гамір, він помалу наближався. Шахтарі поверталися з роботи. Вулиця наповнилася людьми, світло смолоскипів і тіні гуляли по дерев’яних стінах. Майя вдивлялася в обличчя жителів Тріаса та не помічала нічого підозрілого. Люди як люди.

— Люди як люди, — з легким розчаруванням прошепотів Нел, коли люду на вулиці поменшало.

— Не зовсім. Ти не помітив? Надто вже їх багато. Все населення в шахті — це дивно, — Майя на мить замислилася, а далі продовжила: — І їхня зовнішність… Від роботи в шахтах люди згодом міняються. Сірі обличчя, згорблені спини, викривлені хребти. Так завжди буває. Але тут було багато високих, кремезних чоловіків і жінок — вони очевидячки раніше не працювали там.

— З якоїсь причини всі мешканці Тріаса спустилися до забоїв. Із дітьми включно. Вони не зачаровані, на них немає заклять, у місті жодних слідів магічних обрядів. Але навряд чи всі підуть у шахту з власної волі — отже, щось їх там привертає…

— Треба в шахти! — вигук Нела перервав Дартові міркування вголос.

— Треба, але пізніше. Грей і Майя — до старости, поговорите, розпитаєте про шахту й поцікавитеся можливістю її відвідати. Подивимося, як він на це зреагує. Тара й Нел — поспілкуйтеся з місцевими. Зустрічаємося в харчевні за дві години. Я поки що поговорю з її власником.

«Якого чорта я відзвітував перед ними, як маленький?» — подумки дивувався Дарт, повертаючись до харчевні.

«Він сказав «подивимося»! Не «подивлюсь», а «подивимося»! Він все-таки сприймає нас як команду!» — раділа Майя.

— Власник харчевні стверджує, що за роботу в шахті багато платять, тому він удень працює там, а ввечері — тут. Він не в захваті від того, що ми тут зупинилися, але вочевидь намагався це приховати. Зниклі в харчевню не заходили, він їх не бачив, — Дарт знову спіймав себе на тім, що говорить набагато більше, ніж слід було б. — Що у вас?

Тара з Нелом перезирнулися. Рудий ледь помітно кивнув дівчині, надаючи їй право розповідати першій.

— Що таке вантао?

— Забуття. Де ти чула це слово? — Дарт напружився.

— Я розмовляла з одним із шахтарів. Він пропрацював на цій шахті двадцять років. У нього «чорне мокротиння» в останній стадії, його відсторонили від роботи п’ять років тому, але тепер він знову повернувся в шахту. На самому початку розмови він прошепотів щось, я розібрала тільки слово «вантао», а потім немовби здивувався. Так, що навіть розговорився від подиву — розповів мені й про себе, й про свою сім’ю. Видно, ніяк не міг прийти до тями. Тільки коли мова зайшла про шахту, він знову замовк. Коли я йшла, шахтар знову щось прошепотів, але я знову розібрала тільки це слово.

— Зі мною взагалі дивно, — почав Нел. — Поки Тара зі старим теревенила, я вирішив із його дочкою поговорити. Мого віку дівчисько начебто. Але вона спочатку відмовчувалася, потім ледь не вичавила мені око та втекла.

— Як це ледь не вичавила око? Кошмар який! Ти, напевне, її скривдив. Ох, Неле, ти не надто вихований, — осудливо похитала головою Майя.

— Нічого я її не кривдив! Я взагалі думав у неї ще дещо запитати, а вона як кинеться! Пальцем у око тицьнула — і все. Божевільна якась. Я хотів її наздогнати, але…

— Куди саме вона тицьнула пальцем? — перервав його оповідь Дарт.

Нел вказав на кінчик правої брови.

— Щось вона сильно промахнулася, — глибокодумно зауважив Грей.

Дарт стомлено потер перенісся. Розказане Тарою і Нелом йому дуже не подобалося.

— У вас що? — повернувся він до Грея та Майї.

— Так, нічого особливого, — знизала плечима чарівниця. — Староста був нам не радий, сказав, що компанія, котра виготовляє ліки, дарма до нас звернулася, вони й самі б вантаж чудово доставили, а тепер самі проблеми через нас. Неприємна людина. Причому спочатку він здався мені навіть милим, просто втомленим. Але потім… Буває таке іноді — людина й гарна з вигляду, і в спілкуванні приємна, й поводиться культурно, але… — Майя зрозуміла, що не може сформулювати, чим саме їй не сподобався староста, замовкла й відчула, як розпашілися щоки, тому швидко продовжила: — Він сказав, що в шахті дуже небезпечно: будь-якої миті може спалахнути підземна пожежа, вони самі там працюють дуже акуратно, один хибний рух — і все. Я заперечила, що ми бачили дітей, котрі поверталися з шахти, але староста тільки розсміявся. Сказав, що вони тут виросли, в них уміння лазити по штольнях у крові. Щодо зниклих він не повідомив нічого особливого — все те саме, що й майстрові Андроніусу. Я спочатку хотіла сказати йому, що зниклі планували тут затриматись і ми про це знаємо, але вирішила не розкривати всі карти. От і все.

Запала мовчанка.

— Може, хоч попоїсти замовимо? Гарячого б чого-небудь, — подумки Нел уже наминав смачнющу юшку, а на друге — підсмажене порося.

— Не здумайте нічого їсти. Потрібно дочекатися ранку. Спочатку чергую я, потім Грей, Майя, Нел і Тара. По годині.

— Думаєте, вони спробують нас убити? — охнула Майя.

— Треба в шахту йти! Чого тут розсиджуватися? — Нела охопила жага діяльності.

Дарт промовчав, показуючи цим, що розмову скінчено і його накази не обговорюються.

Четверо вже піднімалися нагору, коли Майя набралася сміливості, повернулась і тихо сказала Дарту:

— Я можу, звичайно, помилятися, але звідки неписьменний шахтар знає прадавні закляття Ормрона, а його онука — точку си-чжу-кун?

— Не знаю, — відверто зізнався майстер. Саме це не давало йому спокою.

— На Тару не діє психологічна магія, а в Нела завдяки печатці блоковані точки. Якби вони помінялися місцями…

— Якби вони помінялися місцями, їх би тут уже не було, — продовжив Дарт, не дивлячись на дівчину.

Сьогодні він ледь не втратив двох членів своєї команди. Нехай від них було більше шкоди, ніж користі, й ці четверо відверто його дратували, але втратити своїх — це ганьба. Його команда повинна дійти до фінішу без втрат. Інакше Гай не дозволить йому полишити Ормрон.

У такій ситуації найрозумнішим було б порадитись із Шеїчі. Дарт намацав у кишені єднальний камінь, за допомогою якого можна було розмовляти з людиною, що перебуває за сотні кілометрів, але так і не витяг його на світло. Молодому майстрові було важливо самому знайти розгадку — його не полишало відчуття, що відповідь уже є в голові, просто та-вей поки не може виловити її з купи зайвої інформації.

Майя довго не могла заснути. Та й спробуй засни, якщо під вікном, можливо, вже чигає вбивця!

На сусіднім ліжку крутився Нел. Йому теж не спалося, але причиною були не страх чи тривога, а обурення. Цей ідіот Дарт не знати нащо зумисне зволікав. Йому ніби подобалося стовбичити в цій дірі, вдавати розумного та глузувати з інших. Зникла команда його нітрохи не обходила! Не втямити, що тільки леді Майя знайшла в цьому зарозумілому кретині? Та якби вона хоч раз глянула на нього, Нела, таким поглядом, яким проводжає цього вискочку, Нел би гори звернув!

Із цією приємною думкою хлопець поринув у сон і мирно проспав, поки його не розбудила Майя.

Чергування Нела випало на середину часу грізного тигра — четверту ранку. Найневдаліший час для чатів — усе навколо спить міцним сном. Хлопець заздро скосив очі на сонну Тару — її чергування припадало на годину місячного зайця, котрий готує світ до пробудження. У такий час набагато простіше буде втриматися від спокуси притулитись до стіни спиною, позіхнути й задрімати.

Нел болісно шукав способу не заснути. Витикався з вікна, щоб освіжитися, пальцем виколупував клоччя, яким були заткнуті щілини в колодах, тричі обійшов кімнату й саме підшукував собі нове заняття, коли його увагу привернув ледь чутний шерех. Щось діялося за дверима. Нел кинувся до найближчого ліжка й струснув Тару. Дівчина миттєво прокинулась і підтягла зброю ближче. Нел штовхнув Грея, котрий мирно сопів, і кинувся до Дарта з наміром добряче стусонути майстра для швидшого пробудження, але наткнувся на погляд синіх, підозріливо примружених очей: та-вей уже прокинувся. Він вказав Нелу на ліжко, й хлопець, підкоряючись наказові, вдав, що спить.

Майя прокинулася від жаху — чиясь долоня затисла їй рота. Погляд темних, майже чорних очей ковзнув по обличчю дівчини, Майя сіпнулася, але супротивник виявився дужчим — її вчавило в тонкий солом’яний матрац.

Нападник кивнув у бік дверей і забрав руку. У голові в Майї трохи прояснилася, вона зміркувала, що власниця дужих рук і чорних очей — Тара. І що вбивати її та решту членів команди збираються ті, хто зараз причаївся за дверима.

Із тихим рипінням двері відчинилися. Майя почула тихий шепіт. Заклинання!

Дівчина рвонулася вбік, тягнучи за собою Тару. Стовп білого полум’я здійнявся до стелі, освітлюючи Нела й Дарта, які сховалися від вогню за перевернутим на бік ліжком.

— Грею! — скрикнула Тара, але крізь приголомшливий тріск полум’я її голос був ледь чутним.

Нападники вдерлися до кімнати. Один із них помітив Тару, яка підвелася, й підніс руку. У світлі вогню лезо катани здавалося золотим. Криця вдарилася об крицю, й дротик, кинутий нападником, відлетів убік. З-під темної накидки з’явився меч, і двоє — чоловік і чотирнадцятирічна дівчина — закружляли кімнатою.

Дарту вдалося нейтралізувати заклинання перш, ніж хуодечіу, вогняна куля, вибухнула — але вогонь перекинувся на дерев’яні ліжка. Вологе клоччя в стінах почало тліти.

Він сконцентрувався на заклинанні й випустив з поля зору Нела, який відразу кинувся в бій. Один із нічних візитерів повернувся до нього, на ходу закликаючи духа-помічника. У кімнаті запахло вогкістю та сіркою, хмара пари здійнялася вслід за останнім звуком заклинання і зникла, на її місці лишився Сян-лю — дух води. Зміїне тіло звивалося, вкрите плямистою шорсткою шкірою, його вінчали дев’ять голів, які віддалено нагадували людські. Мерзенний запах дедалі посилювався. Нел інстинктивно заткнув носа й негайно отримав нищівний удар чорно-зеленим хвостом, яким його перекинули на спину. Маг-нападник підлетів до приголомшеного Нела, замахуючись для останнього удару.

— Біндеджень! — прокричала Майя, завершуючи заклинання. Крижана стріла зірвалася з її пальців і кинулася на поміч. Сян-лю ощирився й зметнув хвостом, захищаючи хазяїна, — стріла змінила траєкторію польоту, притягаючись до духа.

«Ідіотка! — подумки вилаялася Майя. — Вода зміцнює воду!»

Але на каяття часу не було: дух води повернувся до дівчини. Майя вереснула й кинулася вбік, але запізно — вологий, укритим липким слизом хвіст оповився навколо ноги юної чарівниці.

Нел відчував, що сили його полишають. Нападник виявився сильним бійцем — напівдемон ледь устиг перехопити удар і тепер на пре-велику силу втримував мускулясту руку з кинджалом подалі від своєї шиї. Але відстань між ним і гострим лезом невблаганно скорочувалася. Краєм ока хлопець бачив, як дух схопив Майю і дівчина з криком упала на дощану підлогу.

Перед очима в Нела наче полум’я спалахнуло, лють заглушила решту почуттів. Печатка на плечі заіскрилася. Нел відчував, як вона пульсує — немовби в нього з’явилося друге серце. Удар, ще удар…

Майя почула крик. Навіть не крик, а ревіння — надто мало людського в нім було. Тої ж миті повз дівчину пролетів нещасний, котрий секунду тому мало не перерізав горло супротивникові. Він сам не встиг нічого помітити — здавалося, хлопець от-от знесиліє, блискуче лезо кинджала здобуде ще одну жертву, але рудий раптом відіпхнув його з такою силою, що досвітній гість вилетів у відчинені двері.

Сталеві лещата, що стискали ногу Майї, розтислися, але дух не зник. Схоже, його хазяїн був іще живий.

Сян-лю кинувся до дверей, але дорогу духові перепинив Нел — зараз Майя насилу його впізнала. Печатка на плечі червонясто світилася, очі в хлопця налилися кров’ю, а волосся стало сторч, як стає дибки шерсть на зашийку в тигра, готового до нападу. Майя від жаху заплющила очі.

Дарт відбивався від двох нападників одночасно. Вони вже випробували на хлопцеві кілька заклинань — але Дарт з легкістю їх відбивав, тож у хід пішли кинджали й мечі. Крізь дзенькіт криці до вуха молодого майстра долітав гамір боротьби — Тара знайшла собі гідного супротивника, але найбільше Дарта хвилювала димова завіса недалеко від того місця, де стояло ліжко Грея. Звідти постійно долинали такі звуки, немов щось кидали чи впускали на підлогу. Ні заклинань, ні деренчання зброї. Тільки рівне «бум-бум-бум»…

…Майя отямилася від легкого дотику до плеча.

— Леді Майє, з вами все гаразд?

Перед нею навпочіпки сидів Нел. Звичайний Нел — із посмішкою від вуха до вуха, зусібіч заляпаний слизом.

Підкоряючись миттєвому пориву, дівчина обійняла рятівника. Вона щиро раділа, що Нел, такий знайомий і звичний, повернувся. Дух води зник — знесилений шаман, що його викликав, валявся біля дверей.

Непрохані гості зрозуміли, що перевага не на їхньому боці. Супротивник Тари вискочив у вікно. Двоє тих, що боролися з Дартом, кинулись до знесиленого шамана, підхопили його під руки й теж кинулися до вікна.

Із димової завіси в кутку вилетіли ще троє — саме не вибігли, а вилетіли, відкинуті невідомою силою. За ними тяглася смуга густого, важкого повітря. Троє джун-вей кинулися в куток, на допомогу, й тільки Дарт завмер, напружено вдивляючись у стелю, яка вже тліла. Джун-вей, маги-початківці, не могли розгледіти в брижах важкого повітря те, що побачив молодий майстер: перед його очима промайнула сріблясто-зелена луска. Дарт міг заприсягтися, що бачив самого Цин-луня, зеленого дракона, заступника стихії дерева. Майстер стомлено потер очі. «Привиділося, напевно», — вирішив він, і за мить уже забув про дивне видіння.

— Грею, ти як? — Майя швидко оглядала хлопця, перевіряючи, чи нема поранень і чи цілі кості. Грей не заперечував.

Схоже, найбезглуздіший член команди не постраждав.

— Неле, а ти як?

Після Майїних обіймів Нел ще й досі перебував у замішанні, що межувало з неземним захватом, тому зміг лише промукати у відповідь щось невиразне.

— Таро?

— Зі мною все гаразд, — відгукнулася та, намагаючись не ворушити правою рукою.

— Як це все гаразд? А що з рукою?

Потерпіла непевно знизала плечима й відразу скривилася.

Майя мовчачи посадила Тару на ліжко, розірвала рукав заляпаної кров’ю сорочки та почала читати заклинання.

— Це не допоможе, — зітхнула Тара.

— Забула… Гаразд, тоді я просто перебинтую. Зашивати не потрібно — рана неглибока, тож загоїться швидко.

— Усі цілі? — запитав Дарт.

— Не зовсім, але все буде добре, — відзвітувала Майя. Зараз її хвилювало інше. Сказати, чи не сказати? А раптом їй просто примарилося?

— Що далі робитимемо? — поцікавився Грей. Над усе йому зараз хотілося впасти на м’яку постіль і поспати днів зо два. Може, тоді цей бридкий дзенькіт у голові припиниться.

— У шахту треба. Я сто разів уже казав! — вигукнув Нел. — Чого ще чекати?

— Майстре Дарт, — почала Майя й відразу замовкла.

Дарт повернувся до дівчини. Не те щоб його дуже цікавило, що вона скаже, але це був чудовий спосіб уникнути непотрібної суперечки з напівдемоном.

— Шаман, який закликав духа води… Я бачила його обличчя дуже близько. І мені здається, що це був Кісімото, та-вей зниклої команди, — випалила вона.

— Ти впевнена?

Як би Майї хотілося відповісти на це запитання ствердно!

— Не до кінця, — щиро зізналась вона, почуваючись нещасною дурепою.

— Троє з них поранені. Один — без тями. Далеко не втечуть. Потрібно їх наздогнати.

Дарт подався до виходу.

— І далі що? — Нел не збирався здаватися без бою. — Всі відповіді в шахті! Нам туди потрібно! Інші вже залишали кімнату.

— Ну й дідько з вами! — Нел вистрибнув у вікно й зник у досвітньому півмороку.

— Де Нел? — Майя озирнулась, але рудої чуприни не помітила.

— Я думала, він іде попереду. Ти Нела не бачив?

Грей похитав головою.

— Я ішов останнім.

— Цей… — Дарт ледь не вилаявся. — Він пішов у шахти!

Часу на злість у них не було. Якщо розраховували наздогнати втікачів, рухатися мусили швидко.

— Знайди його, — коротко наказав майстер Майї. — Де коні?

— У гаю, неподалік звідси. Там охоронне закляття, — відповів Грей. І подумки додав: «Я їм що, конюх? І навіщо я тільки склав цей іспит…»

— Знайди Нела та притягни в гай. Якщо він не загине в шахтах, я його сам уб’ю, — холодно кинув Дарт, і Майя не була впевнена, що це просто слова.

Останній дерев’яний будинок залишився позаду. Нел швидко рухався второваним шляхом у напрямку шахти. Небо ледь посвітлішало, зір у Нела був набагато гострішим, ніж у звичайних людей, і це дозволяло розгледіти чорні силуети гірських вершин на темно-синьому тлі неба.

Удалині замріло ледь помітне крізь клуби туману світіння. Нел звернув із шляху, щоб його не виявили завчасно.

Вхід у шахту мав вигляд невеличкої прибудови з колод, яка припала до кам’яного тіла гори — дерев’яна сиротина біля опікуна-велета. Золотаво-червоне світло двох смолоскипів, закріплених на внутрішніх стінах, танцюючи, освітлювало протоптану всередину стежку й сіру завісу туману, який ніби густішав на підступах до шахти.

Нел вдивлявся в отвір, намагаючись визначити, чи є там дозорці або варта, адже в порожній шахті світло запалювати нема чого.

Із забою не долинало жодного звуку, тільки ледь чутно потріскували смолоскипи.

Нел підкрався до входу й зазирнув усередину. Варти справді не було, прибудова виявилася зовсім порожньою. Темний отвір шахти, неначе гостинно розчинені ворота, вабив усередину — туди, де клубилася пітьма, набагато густіша, ніж назовні. І значно звабливіша.

Стараючись ступати якомога тихіше, Нел увійшов до шахти. Спочатку завмер на кілька секунд, аби очі звикли до темряви, далі рушив уперед. Намагаючись триматися ближче до стіни.

Лазівка вела в глибину. У деяких місцях доводилося щосили впиратись ногами в землю, щоб не покотитися вниз крутим схилом — і як шахтарі примудрялися тут не тільки ходити щодня, а ще й руду возити?

За черговим поворотом у кінці тунелю з’явилося світло. Нел пригнувся, намагаючись бути якомога непомітнішим.

Хлопець опинився в округлій печері, заставленій ящиками, перекинутими візками зі шматками породи й інструментами. Схоже, тут шахтарі залишали знаряддя праці перед тим, як піднятися на поверхню. Тут було набагато тепліше, повітря здавалося більш вологим, ніж нагорі — на шкірі Нела одразу виступили краплі води. Дивно, як за такої вогкості не гасли смолоскипи на стінах.

У далекому кутку починався ще один прохід, звідки долинало ледь чутне бурмотіння.

Нел крадькома наблизився до проходу й зазирнув усередину. Він виявився на невеличкому виступі, прорубана в камені доріжка вела вниз, кілька кам’яних опор підтримували кам’яне склепіння над головою. На протилежному боці Нел міг розгледіти ще два такі самі виступи, сходи, що ведуть до них, і зяючі отвори позаду, за якими стояла пітьма. Хлопець підкрався до краю виступу, але тут крихітний камінчик під його ногою здригнувсь і покотився кам’яними щаблями — в тиші зали цей звук здавався голоснішим за дзвін. П’ятеро чоловіків, які стояли внизу, рвучко підняли голови. Нел метнувся вбік, зачепився за щось і впав, ударився головою об камінь.

Майя відсапалася. Нарешті ця вузька темна лазівка скінчилася. Дівчині ніколи не подобалася темрява, а вже темрява пробитого в скелі коридору, в якому уявлення не маєш, що чекає на тебе за наступним поворотом, — не подобалася зовсім. Майя кілька разів зупинялася, щоб переконати себе, аби, по-перше, не використовувати ладжу — заклинання для освітлення, а по-друге, набратися сміливості для продовження шляху.

Печера, в якій вона опинилася, мала вочевидь штучне походження. Зважаючи на нерівні стіни — колись видобуток вівся тут. Вочевидь потім, коли цю розробку було вичерпано, шахтарі спустилися нижче.

Права стіна виявилася просто насипом каміння — певно, раніше печера була значно більшою і в ній розбирали породу — порожню залишали тут, а вугілля піднімали нагору. Майя придивилась і помітила, що серед порожньої породи трапляються і шматки вугілля — схоже, останнім часом видобуту породу ніхто не розбирав, каміння просто піднімали в цю печеру й скидали в кутку. Версія, за якою шахтарі продовжили видобуток, незважаючи на заборону, розповзалася по швах: якщо вони дійсно, як і раніше, видобувають вугілля — чому не розбирають породу? Біля входу в шахту не було слідів, залишених візками — звідси давно вже нічого не вивозили, весь видобуток залишали в цій печері. Дівчина подумала, що шахтарі, мабуть, просто намагаються пробитися кудись, але куди?

Із отвору, що вів углиб печери, почувся дивний звук. Ніби щось упало.

«Нел!» — із жахом подумала Майя, кинулася вперед і завмерла…

Один із охоронців схилився над простягнутим на землі хлопцем.

— Він живий там?

— Це, схоже, один із приїжджих.

Хлопець ледь чутно застогнав. Тої ж миті шкіряний чобіт кремезного шахтаря врізався йому в бік.

Майя, не помічена переслідувачами, тихесенько охнула.

Печерою неначе пролинув свіжий вітер, дивний туман, який ніби густішав перед сходом сонця, відступив. Нел схопив нападника за чобіт і рвучко смикнув догори — шахтар упав, як підкошений. Хлопець скочив на рівні, четверо стражників кинулись до нього, але їх усіх немовби змело повітряною хвилею — Майя не могла встежити за блискавичними рухами напарника.

Перший шахтар підвівся — й відразу отримав удар ногою в живіт, звалився на коліна й був рвучко відкинутий назад сильним ударом у щелепу. Інший супротивник уже летів уперед, стискаючи в руці вигнутий кинджал. Нел розвернувся, перехопив витягнуту руку й завдав удару — затріщали зламані кістки, зойк болю рознісся гучною луною.

Майя бачила, як змінюється Нелова зовнішність. Печатка знову запроменилася червоним, навіть тіло у хлопця змінилося — він мовби повищав на зріст і набагато поширшав у плечах. Завдаючи удару черговому супротивникові, хлопець повернувся у бік Майї; дівчина злякано скрикнула — очі напівдемона стали криваво-червоними, в них більше не було нічого людського.

Майя втислася в стіну, з жахом спостерігаючи за всім, що тут відбувалося. Нел не просто бився — він цілеспрямовано нищив своїх ворогів. Один із них, видно, раніше за інших зміркував, що бореться вже не з людиною. З криком: «Це демон!» — він кинувся вперед, до виходу з шахти.

Нищівний удар припав йому по ногах, шахтар зі стогоном повалився на землю. Майя бачила, як пульсує кулон на шиї в Нела. Кістяне ікло піднялося над коміром сорочки, немовби щось виштовхувало його назовні.

Двоє шахтарів злякано позадкували й опинилися на краю виступу. Рудокоп з поламаною рукою залишався в Нела за спиною. Здоровою рукою він підняв кинджал і знову кинувся в бій, але потужний удар відкинув його назад до стіни. Напівдемон повернувся до нещасного й підняв зброю із землі. Почувся голосний тріск — кістяний кулон розірвало на дрібні частини. Нел заніс руку з кинджалом над непорушним тілом шахтаря.

Майя кинулася вперед. Вона не знала, чи помітив її демон, не знала, що він зробить із нею; єдиним важливим зараз було для неї — будь-що зупинити кровопролиття.

Майя замружилась для хоробрості, обхопила Нела за стан і увіткнулась обличчям у світлу сорочку. «Будь ласка, не треба, не треба…» — шепотіла вона, стискаючись у очікуванні удару. Серце в дівчинки билося так гучно, що глушило для неї решту звуків.

Майя не знала, скільки часу простояла так. Руки вже заніміли від напруги, коли вона почула тихий здивований голос:

— Леді Майє? — карі очі Нела дивилися на дівчинку з подивом і трішки насторожено. — Як ти тут опинилася?

— Нам потрібно йти, Неле. Потрібно вибиратися звідси.

Дівчина схопила напарника за руку й потягла до виходу з шахти.

Шлях назад був набагато важчим. Дивний туман іще погустішав, Майя з Нелом змокли так, ніби потрапили під сильну зливу. Вони дерлися нагору наосліп, майже рачки, підтягуючи та підштовхуючи одне одного. Нарешті, падаючи від втоми, джун-вей надибали вихід із шахти.

Майже розвиднілось. У густому тумані неможливо було розгледіти нічого далі витягнутої руки. Майя згадувала минулий ранок, коли вони тільки приїхали в місто: тоді теж стояв туман, але не такий густий і щільний, у ньому хоч якось можна було пересуватися. Тепер же варто було зробити три кроки вперед, як людина опинялася у світі, де не було жодних відтінків, крім сірого, наповненому вологим, теплим повітрям, яке не стільки зігрівало, скільки викликало огиду.

— Наче не темно, а все одно нічого не видно, хоч у око стрель.

— Тобі його й так уже ледь не викололи, — відгукнулася Майя. — Втім, якби викололи — сильно б зачудувалися. Клац — і палець у порожнечі. Ти зовсім безмозка істота. Дивно тільки те, що як постукати тебе по лобі — дзвону не чути!

Нел насупився.

— Але я ж не…

— Що ти не? Не пішов у шахти? Не нарвався на патруль?

— А чого він взагалі… — почав Нел і затнувся.

— Неле, ми ж тут не іграшками бавимось. Як би не поводився Дарт — він старший. Слово «субординація» тобі щось говорить?

— Субо… що?

Майя зітхнула й сіла на камінь, який виринув із туману. Силкувалася вирішити, що ж робити далі — знайти в такому тумані гай було б доволі складно.

— Це… Це я їх там так?

— Кого?

— Шахтарів…

— Ти нічого не пам’ятаєш?

Нел присів поруч.

— Не знаю навіть. Начебто пам’ятаю — і начебто ні. Пам’ятаю, як упав. Потім усе навколо немов розмазалося. Голова макітрилася дуже, й почувався так дивно…

— З тобою раніше таке траплялося?

— У готелі. І раніше ще… В дитинстві.

— В Ормроні?

— Ні. Що далі робитимемо?

— Робити, робити… Все б тобі щось робити, — зітхнула Майя. — Для початку треба подумати.

Чарівниця вирішила не продовжувати розмови про те, що відбувається з Нелом. Вона бачила, що хлопцеві тема неприємна, та їй і самій не хотілося думати про те, що побачила. Коли на твоїх очах людина, яку давно знаєш, перетворюється на незнайомця, здатного вбити тебе одним ударом, — це лякає. Майя досі відчувала страх, який зачаївся десь у глибині її розуму. Їй не хотілося, щоб той Нел, якого вона побачила, завадив їй спілкуватися з іншим Нелом — кумедним, життєрадісним, безжурним Нелом, який менше за всіх був винен у тім, що з ним діється.

— Наші чекатимуть у гаю, неподалік звідси. Але в такому тумані складно орієнтуватися, не впевнена, що ми зможемо знайти дорогу.

«І зовсім не впевнена, що туман коли-небудь спаде», — додала Майя вже подумки.

Туман посвітлішав. Ймовірно, на небо таки вийшло сонце.

— Нам би собаку, — зітхнув Нел.

— Навіщо?

— Інших шукати. Ну, по запаху.

Майї сяйнула думка:

— Неле! Ти геній! У гаю заховані коні, а Грей сказав, що там захисне заклинання. Ми можемо його відчути, якщо постараємося!

— Грея? — із сумнівом уточнив хлопець.

«Погарячкувала я з генієм», — подумала Майя, а вголос пояснила:

— Ні, заклинання. Все, не заважай!

Дівчина прийняла зручну позу й заплющила очі. Кілька хвилин просто вдихала тепле, вологе повітря, намагаючись розслабитися. Далі відчула, як її тіло немовби спливає, розчиняється у вранішній тиші, залишаючи тільки дух — вільний і невагомий. Туман більше не заважав юній чарівниці — її розум перейшов на новий рівень буття. Вона мовби ширяла в нескінченному просторі, в якому не було нічого, крім неї, навіть її самої ніби не було — тільки п’янке відчуття волі й порожнечі. Поступово у порожнечі, що панувала навколо, почали проступати лінії стихій.

Дівчинка відчула палке бажання побачити їх, вловити їхню силу…

— Ну як?

Голосний шепіт Нела вирвав її з забуття — повертатися в тісне, незручне тіло було майже боляче.

— Неле! Ти все зіпсував, ідіоте! — не стрималася вона. Хлопець сахнувся, присоромлено дивлячись собі під ноги.

— Пробач. Я не хотіла на тебе кричати, справді. Я ніколи нічого подібного не робила, джун-вей не дозволяють маніпулювати з нитками стихій. У мене не дуже добре виходило — от я й зірвалася на першому, хто трапився. Не ображайся.

Вибачення було прийнято. Майя знову заплющила очі.

Цього разу досягла потрібного стану значно швидше. Але тепер невпинно нагадувала собі про те, які небезпечні експерименти з нитками стихій. Якщо вона втратить контроль над собою — стихії позбавлять її розуму. Звичайно, для досвідченого мага просте заклинання для пошуку за допомогою ниток не завдало б особливої праці, але Майя вперше робила щось подібне.

Передусім Майя побачила жовто-коричневі нитки Хуан-ді. Ця стихія була дівчині ближчою за інші, життя її родини вже багато поколінь було нерозривно пов’язане з лікувальною магією землі. Потім із порожнечі з’явилися блискучі нитки Бай-ді. Ґрунт породжує метал. А ось і лінії води Хей-ді — чорно-сині, які гіпнотизують млявим, неквапним рухом. Виявилися нитки Цин-ді — стихії дерева, що мерехтіли приємним зеленаво-блакитним світлом. Останніми Майя відчула лінії вогню Чи-ді — червоно-жовтогарячі, стрімкі й люті, як і їхній основний елемент. Тепер їй належало пройти ще складніший етап — знайти в основних нитках відгалуження, які можуть вести до заклинання захисту, котре закриває коней у гаю. Пам’ятаючи, що Грей здебільшого користується магією дерева, Майя зосередилася на зелено-блакитних нитках. Дівчина уважно досліджувала їх, борючись зі спокусою доторкнутися до рівномірного світіння. Усе, що становило її сутність зараз, кричало й вимагало єднання з елементами, котрі породили цей світ, немов новонароджена дитина, яка вперше побачила матір, з якою нещодавно становила єдине ціле. Якоїсь миті в чарівниці майнула боягузлива думка: «А чи варте все це такого ризику? Чи справді так важливо знайти інших і Дарта?» Але щойно Майя згадала про молодого майстра, її рішучість подвоїлася.

Нитки стихій, немов артерії та вени, обплутували все навколо — що більше дівчина вдивлялася в них, то більше ліній виступало з порожнечі. Скрізь, звиваючись, перепліталися лінії, немовби вона опинилася в павутині зелених ліан. «Не панікувати!» — строго наказала вона собі та, мов садівник, відітнула у своїй уяві все зайве. Її цікавили нитки, розпростерті поруч, — адже до гаю не могло бути більше кілометра.

Щойно зайві лінії зникли, дівчинка відсапалася. Тепер придивилась і помітила на одній із ліній пульсацію. Наче хтось перетягнув потік тонкою ниткою, і енергія стихії билася в цьому місці, відчуваючи перешкоду. Майя напружилась і змусила туман відступити, але відразу до горла підкотилась нудота — дух дівчини висів високо над землею. «Тільки не знепритомніти! У цьому світі в мене нічого, крім свідомості й нема!»

Точка, пульсуючи, завмерла просто над гаєм. Від місця, де залишилося тіло дівчинки, до гаю було не більше п’ятисот метрів. «Увесь час на північний захід, поки не увіткнусь у суху сосну. Від неї — на захід. Щойно дійдемо до гаю, треба повернути на північ». Намагаючись не звертати уваги на звабливе світло ліній, дівчина змусила їх зникнути.

Повертатися в тіло було боляче. Але цей біль був не стільки фізичним, скільки духовним — Майя почувалася сиротою, котра відразу втратила й дім, і всіх рідних. Реальний світ здавався бляклим і ворожим, на відміну від світу ниток. Він мовби відривав дівчину, як далекий елемент.

Кілька секунд чарівниця не могла поворухнутися від болю — здавалося, навіть забула, як дихати. Перший же зроблений вдих обпалив легені, Майя захекалася й упала з каменю просто на руки Нелу.

— Леді Майє, ти як? З тобою все гаразд?

— На північний захід до сосни, потім на захід і в гаю на північ, — прошепотіла знесилена Майя. Спробувала стати на ноги, але вони відмовились коритися.

Не кажучи й слова, Нел підняв Майю на руки та покрокував у зазначеному напрямку.

У гаю Майя наполягла на тому, що йтиме сама. Найменше їй хотілося, щоб Дарт подумав, що між нею і Нелом існують які-небудь стосунки, крім дружніх. Не те щоб вона справді вірила, буцімто це викличе в майстра якісь емоції — але все-таки…

Дійшли до того місця, де мали пастися коні, Майя зібрала останні сили й прочитала заклинання чаньцзай, що змушує сховані предмети з’являтися. Туман розступився. Там, де хвилину тому панувала імла, серед гілля, що проступило крізь сіре запинало, з’явилася округла галявина.

Дарт сидів біля стовбура, спираючись на нього спиною. Тара з Греєм про щось розмовляли неподалік. Захисне заклинання Грея розганяло туман. Майя наблизилась і помітила людину в темному одязі, що лежала на плащі.

Тара з Греєм привітально помахали друзям, і Нел подався до них, не дивлячись на майстра. Майя опустилася на траву поруч із пораненим — видимих ран у нього не було, але в нещасного цілком могли виявитися внутрішні ушкодження. Майя почала читати заклинання.

— З ним усе гаразд.

Майя повернулася до Дарта. На її приємному личку виразно читався сумнів.

— Грей його перевірив. Ніяких ран.

— Але він чомусь не здається здоровим…

— Я й не сказав, що він здоровий. Що там у шахті?

Майя розповіла майстрові про побачене, але промовчала про те, що трапилося з Нелом.

— Виходить, вас не бачили?

Дівчина почервоніла, але все-таки помотала головою та поквапилася змінити тему розмови.

— Він що-небудь сказав? Це ж та-вей зниклої команди…

— Він нічого не пам’ятає.

— Нічого не пам’ятає про що?

— Ні про що, — Дартові не хотілося пояснювати цьому дівчиськові, але все-таки він продовжив: — Не пам’ятає свого імені, не пам’ятає хто він, не пам’ятає Ормрона.

— Він думає, що народився тут? — із сумнівом прошепотіла дівчинка.

— Він взагалі нічого не думає. Рослина. Дивно, як йому вдавалося тримати в руках зброю. Кілька разів перевірив — жодного сліду магічних маніпуляцій. Ти читала легенди про кровососів?

Майя невпевнено кивнула, спостерігаючи за дивовижним перетворенням майстра. Він розмовляв із нею, мов із рівнею, з обличчя зникла звична презирлива посмішка, а в очах з’явилася зацікавленість — примарно-далекий кумир раптом перетворився на звичайного хлопця.

— Таке відчуття, що його магічну силу просто випили до дна, — продовжив Дарт. — Я ніколи з таким не зіштовхувався й навіть не читав про це… Поки ми вистежували нападників, вони, схоже, зустрілися з кимсь. Адже не може бути, щоб людина спочатку використала заклинання хуодечіу, а за півгодини зовсім позбулася магії, — на цій фразі Дарт немовби завмер.

«Що я, в дідька, роблю! — подумки вилаявся він. — Розпатякався, мов тріскачка. Можна подумати, вона щось второпала зі сказаного».

— Отже, у шахтах нічого особливого не відбувається? — тепер уже майстер перевів розмову в інше річище. Йому здавалося, що коли змусить дівчисько звітувати перед ним, їхні стосунки повернутися до варіанту «розумний учитель — тупа учениця».

— Зважаючи на все, шахтарі намагаються пробити кудись хід. Породи ніхто не перебирає. Охорона стояла тільки в другій печері — вугілля не охороняється, відповідно, це для них не головна цінність. Але ту печеру ми оглянути не встигли. Вона вочевидь набагато вища й глибша, з неї ведуть кілька виходів, тільки не знаю, куди. І мені здається, туман висотувався звідкись із дна печери — ми туди не спускалися.

Дарт приплющив очі, показуючи, що розмову скінчено. Майя відійшла вбік, щоб не заважати майстрові, й ще раз оглянула постраждалого та-вей.

— Він спить, — кинув Грей, і собі наближаючись. — Занадто активний був. Кричав, махав руками. Тара пропонувала його просто гарненько відлупцювати.

— Але ти не погодився?

— Я? Погодився, звісно. Дарт був проти, а він не знайомий з поняттям демократії.

— Демо… чого? — до них підійшов і Нел.

— Як плече? — Майя перемкнула увагу на Тару.

Дівчина акуратно поворушила перев’язаною рукою.

— Нормально. Житиму.

— Попоїсти б, — сумно зітхнув Нел.

— Вирушайте до Тріаса, — почувся голос Дарта. — Весь час на північний схід. Мені потрібно знати, що відбувається в місті. Постарайтеся, щоб вас не бачили.

— А ви тут… — почала Майя, та зрозуміла, що її думки не запитували, а виходить, і висловлювати її не варто.

Четверо учнів — стомлені, напівсонні та голодні, попленталися в напрямку міста.

Дарт полегшено зітхнув. Балаканина джун-вей заважала зосередитися. До того ж, останнім часом він почувався в їхньому товаристві незатишно. Коли учні глузували з чергового глибокодумного зауваження Грея, ділилися коржами та сушеними фруктами, дуріли під час коротких привалів, Дарта охоплювали дивні почуття. Іноді майстрові здавалося, що це банальні заздрощі, але за мить подібні думки починали здаватися абсурдними. Кращий учень Ормрона, наймолодший та-вей за всю історію існування гакко не може заздрити чотирьом посереднім учням — це нонсенс!

Як тільки джун-вей зникли в тумані, що клубочився за межами заклинання захисту, Дарт узявся до роботи.

Він витяг приспаного та-вея в центр галяви, знайшов на землі загострену палицю й почав малювати на землі символи стихій, готуючи магічне поле. Ритуал, який збирався провести юний майстер, був не надто небезпечним, але клопітним. Дарт збирався частково злити свою свідомість із рештками свідомості потерпілого та-вея, аби довідатися, що ж таке сталося зі зниклою командою. При цьому розум Дарта також відкрився б пораненому Кісімото, й божевілля останнього могло вразити майстра. Але іншої можливості отримати інформацію Дарт не бачив.

Та-вей прочитав перше заклинання. Борозни на землі наповнилися водою. Під впливом другого заклинання вода змінила колір. Тепер по заглибинах бігла темно-синя, матова рідина — енергія стихії Хей-ді. Дарт сів поруч із потерпілим і взяв його за руки. Довгі пальці майстра лягли на точки хе-гу — у ямку між вказівним і середнім пальцями.

З гілки зірвався ворон. Шерех крил змішався з шелестом потривоженого листя. Малесенька руда білка вискочила на гілочку, оглянула непрониклу стіну туману й прослизнула назад, у дупло. Сині потоки на землі припинили рух. Енергія завмерла й раптом… вибухнула приголомшливим чорним сполохом. Травинки в напрузі розпросталися, каміння засовалось — його немов розривала зсередини невідома сила. Перестук каменів потривожив зграю птахів, із голосним зойком вони здійнялися в небо, розгонячи крильми туман.

Руки майстра розтислися. Добре, що цієї миті Майя не могла його бачити — бліда шкіра стала восковою, обличчя загострилося, зіниці збільшились до краю, а губи посиніли. У нещасного не було сили навіть підвестись, він у знемозі прихилився спиною до дерева й заплющив очі — кволе сонячне світло різало їх, немовби гострим лезом.

Дарт сам не міг зрозуміти, вийшло в нього чи ні. Невиразні образи витали в мозку, то виступаючи в смугу світла, то гублячись у тіні. Найвиразнішим хворобливим видінням було жіноче обличчя. Майстер уявлення не мав, хто вона, але темно-бордові, косо посаджені очі, чорне волосся, тонкі червоні губи та східні вилиці врізалися на пам’ять із такою силою, що це викликало біль.

Щойно до хлопця повернулася здатність рухатися, він знищив усі сліди ритуалу.

Учні повернулися в годину грайливої мавпи. Могли б повернутися раніше, якби Нела не помітило якесь дівчисько, через що хлопцеві довелося рятуватись від десятка розгніваних шахтарів. Замість бігти до гаю, напівдемон помчав у протилежний бік. Спочатку іншим довелося його шукати, потім чекати, поки хвилювання в Тріасі вщухне.

— Що там? — вимогливо запитав Дарт, щойно джун-вей з’явилися на галявині.

— Сьогодні в шахту вони не спускалися. Як на мене, там до чогось готуються, але до чого — незрозуміло. Я випадково почула одну розмову, — Майя густо почервоніла, не залишаючи сумнівів щодо «випадковості» почутого. — Староста звітувався перед кимось. Жалкував, що вони втратили одного, і переконував, що решту надійно сховано. Його співрозмовник, як я зрозуміла, не дуже засмучувався. Сказав щось на кшталт «візьму одного з ваших» і засміявся. Неприємно так. Можна припустити, що йшлося про зниклих, хоча я не впевнена. Тара чула, як рудокопи говорили, що все станеться сьогодні вночі. Але що «все» — знову ж таки незрозуміло.

За спиною в Майї Тара скривилася. Вона сама з великим задоволенням розповіла б усе молодому майстрові, без посередників.

Дарт підвівся. Голова одразу запаморочилась, і хлопець завбачливо відвернувся, щоб ніхто не помітив його надмірної блідості.

— Значить, нам потрібно в шахти.

У відповідь пролунали чотири розчаровані зітхання.

— Ну звісно, він-бо тут відіспався, поки ми там ганяли, мов скажені цапи, — ображено пробубонів Нел.

Майя вирішила взяти на себе роль парламентера.

— Раніше години сплячої свині там усе одно нічого не станеться. Отже, маємо шість годин. Цілком вистачить, щоб попоїсти й поспати, — дівчина постаралася додати голосу жалібного звучання. Але тут важливо було не перестаратися.

— Гаразд. Привал до дев’ятої вечора, — розпорядився майстер якомога презирливішим тоном. Хлопцеві сам потребував відпочинку, щоб відновити фізичні й магічні сили, але джун-вей про це знати не годилося.

Останні півгодини часу собаки, який охороняє дім, припали на чергування Тари. Поранене плече майже не боліло, але дуже сковувало рухи. За шість днів, проведених із подарунками сото Шеїчі, Тара майже зрослася зі своєю зброєю. Якби вона була трішечки романтичніше налаштованою панянкою, обов’язково дала б їм імена. Іноді вона подумувала про це, але все-таки дівчині здавалося, що «різунчик» і «мечик» звучить надто м’яко, а «різак» і «тесак» надто брутально.

Остаточно смеркло. Решта світу губилася в темряві й немовби не існувала зовсім. Це була не нічна пітьма вулиць і порожніх аудиторій Ормрона, добре знайома Тарі. Темрява навколо галявини здавалася відчутною. Туман давав змогу доторкнутися до мороку, відчути його вологий, теплий і мерзенний дотик. Ця ніч була набагато тепліша за попередню, і в цьому задушливому теплі, що тхнуло тліном і сіркою, чаїлася невловима небезпека. Тара відчувала її всім тілом, кожним членом, кожною волосинкою.

Спиною дівчина вловила якийсь рух. Вона сіпнулася вбік, рвучко розвертаючись, і завмерла, немовби зв’язана потоками повітря.

— Будеш так смикатися — рану розтривожиш, — повчально мовив Грей, і теплі струмені ефіру, що стискали тіло Тари, зникли.

— Як ти це робиш? — здивовано запитала дівчина.

Грей посміхнувся:

— О, це страшна таємна магія, що передається в родині пекарів із покоління до покоління. Називається «велике уявне тісто». Страшна річ. Єдиний спосіб порятунку — обмазатися маслом зусібіч.

— Отож-бо ти й такий слизький тип. Просочена маслом спадковість позначається. Чого прокинувся так рано?

— У мене складні стосунки з часом… — почав Грей.

— Авжеж, я пам’ятаю. Піду будити інших.

— Удачі, — відгукнувся хлопець, вдивляючись у нічну пітьму.

Прокидатися в лісі, коли тебе оточує непроникна пітьма — справа не з приємних. Подорожувати в цій глибокій тьмі ще неприємніше. Але коли в дорозі ненадовго запалили смолоскип, стало навпаки гірше. Світло не розганяло темряву, а підкреслювало її, вихоплюючи з пітьми пластівці темного туману, що тьмяно біліли, танцюючи в промені. Майї раз у раз здавалося, що в мокрій завісі виникають дивні, страхітливі тіні й варто простягти руку — доторкнешся до чиєїсь мерзенної, липкої, теплої шкіри. Аби не загубитися в тумані, вони трималися за мотузку. Спочатку Дарт, за ним Майя, Тара, Грей і Нел. Молода чарівниця бачила тільки темний сурдут майстра зі сріблястим гаптуванням і недбало перехоплені стрічкою чорні кучері. Разів зо два Дарт зупинявся, і Майя від несподіванки втикалася носом у м’який оксамит. Щоразу в такі моменти її серце завмирало, а страшні тіні, що танцювали в тумані, забувалися.

На підході до шахти смолоскипи загасили. І вчасно — бо побіля шахти туман густішав і обпадав униз, до землі. Спочатку вони брели в ньому по груди, далі потік ніби обмілів по коліна. Завіса стала настільки щільною, що здавалося, ніби вони брели річкою з потужною течією. І течія несла вперед, углиб шахти.

Шахту, як і раніше, не охороняли. Дартові це здалося кепським знаком: його команду тут або не брали до уваги, або не сприймали серйозно — й ще невідомо, що кривдніше.

Дорогою до першої печери загонові не зустрілося жодної живої душі.

Коли вони опинились у шахті, Майя нарешті змогла відхекатися. Спуск був важким — інші взяли швидкий темп, і дівчина ледь устигала за ними.

До них долинули приглушені голоси з другої печери. Дарт наказав Тарі з Греєм залишитися біля проходу — на випадок, якщо городяни згори вирішать приєднатися до тих, хто розмовляв унизу.

Дарт визирнув у отвір і оглянув виступ. Його теж ніхто не охороняв. Туман, мов розумна істота, рівним потоком спускався сходами. Троє, перебираючись по-пластунськи, підповзли до краєчку урвища.

У Майї запаморочилася голова. Від виступу до дна печери було метрів п’ятнадцять — зависоко для дівчини з акрофобією.

Унизу діялося щось дивне. На кам’яній підлозі печери було намальоване велике біле коло із символами стихій. На місці, де мав бути символ Хуан-ді, підносилася купа землі. Її вочевидь натягали згори — земля здавалася вологою і м’якою.

Туман збирався до центру кола та осідав біля п’яти постатей у кольорових плащах — за кольорами стихій. Зважаючи на все, ці п’ятеро стали в коло з власної волі. Двох Майя впізнала — це були Роміл Сезаріус і Таміко Моті — двоє зниклих джун-вей. Швидше за все, інші двоє теж були тут. П’ятий, зважаючи на сутулу, кряжисту постать — шахтар. Ось що значила фраза «візьму одного з ваших»! Майя обернулася, щоб поділитися відкриттям із Дартом, але той напружено дивився вниз, ніби намагався щось зрозуміти або згадати.

У печері дедалі теплішало. Останні згустки туману зібралися біля ніг п’ятьох у колі. Тої ж миті магічна печатка запалала червонястими барвами.

Молодий майстер до болю в очах вдивлявся в те, що відбувалося внизу. Змучена пам’ять здалася — завіса між сьогоденням і дитинством Дарта почала поволі опускатися, викликаючи болісні картини з минулого.

Дартові — чотири роки. Він — середній син наймогутнішого придворного мага Італонії, його родина живе у величезному палаццо на березі моря, але останнім часом Дарт рідко бачить батька. Усі знають — імператор тяжко хворий і завтра полишить цей світ. Юному принцові, спадкоємцеві престолу, вісім років — він не впорається з тягарем правління самостійно. Двір гуде — хто ж стане опікуном юного імператора й фактичним правителем Італонії? Головних претендентів двоє — Оттавіо Велоні, батько Дарта, або Патриціо Лена — герцог Серванто, двоюрідний брат імператора. Палацові інтриги, підступи ворогів і віроломство друзів змушують батька дедалі більше часу проводити на службі, вишукуючи способи захистити сім’ю та усталити власне становище при дворі. Але навіть удома Оттавіо Велоні майже увесь час проводить у бібліотеці, вивчаючи стародавні фоліанти й сувої.

Того дня Дарт скінчив заняття в класній кімнаті раніше за інших і помчав у бібліотеку — сподівався застати батька, незважаючи на заборону гувернера й няньки тривожити придворного мага. Хлопчиськові вдалося непомітно прокрастися в кабінет — батько цілком поринув у читання. Маленький Дарт став за спиною в Оттавіо та зазирнув у папери, які той тримав у руках. На пожовтілому сувої було намальовано магічну печатку — п’ять символів стихій, один основний елемент, п’ять людських постатей-жертв у центрі кола. Незалежний елемент і елемент зміцнення породжують. Елемент пом’якшення дає контроль. Елемент ослаблення знищує.

Батько тоді дуже розсердився, Дарта залишили без вечері, але він добре запам’ятав магічну печатку, коментар і назву сувою: «Заклик елементала».

— Великі боги! — прошепотів Дарт. — Вони збираються закликати елементала стихій.

— Кого-кого закликати? — скинувся Нел, незграбно повернувся й штовхнув ліктем крихітний камінчик. Той відскочив і вдарився об камінь більший — на самім краєчку виступу.

«Чорт…» — приречено подумав Нел, коли камінь завбільшки з його кулак захитався і полетів униз.

Ніби заворожені, дивились вони, як камінь опускається на дно печери.

Тим часом у залі зазвучало протягле заклинання мовою, подібної до якої вони ніколи не чули. Голос то підносився вгору, майже до вереску, то опускався вниз до гучного баса, зривався на тихий, зміїний шепіт і знову набирав сили. Від цього голосу все навколо немовби ожило. Затремтіло каміння, повітря завібрувало й стало відчутним, спотворюючи предмети.

Потривожений Нелом камінь приземлився просто на вогняно-червоне коло, перериваючи плин енергії землі. Пролунав голосний вибух. Унизу хтось заверещав так, що в усіх заболіло у вухах. Вереск вищав і гучнішав. Немовби скоряючись наказу, Дарт підняв голову та втупився в гранатові очі. Його й ту, кому належали очі, розділяла значна відстань, але Дарт бачив вогненні очі так, немовби вони палали просто перед ним.

Вереск обірвався на найвищій ноті, й та, з рубіновими очима, зникла. Вібрація всередині скелі припинилася. Тара з Греєм підбігли до решти. Люди внизу вийшли з трансу й тепер здивовано озиралися.

— Що сталося? — почала Тара й різко замовкла, вражено вдивляючись у купу землі, яка зненацька ожила.

Довгий мацак з’явився ніби нізвідки, змів здивовану дівчинку вниз на сходи, а звідтам уже долинали сповнені жаху крики.

— Грею, Майє! Ведіть людей! — крикнув Дарт, піднімаючись. — Неле, ти зі мною!

Хлопці побігли вниз, Грей пішов за ними.

Другий удар величезного мацака припав на отвір, який вів до виходу — посипалося каміння, величезна брила відпала від стелі й полетіла донизу, знісши частину виступу. Дрібніше каміння наполовину засипало прохід, Майя насилу встигла ухилитися.

Внизу Тара вже встала на ноги та здоровою рукою витягла з-за спини катану.

— Метал послабить його, але не знищить, — кинув їй Дарт, на ходу дістаючи рапіру.

Грей скеровував божевільних від страху людей нагору сходами.

Мацаки елементала землі били по кам’яних стінах, розкидаючи каміння та піднімаючи хмари пилу. Щойно шахтарі під керівництвом Грея почали сходити нагору, елементал потягся до них. Обвалений камінь перешкодив йому сформуватися остаточно — елементал був сліпий, глухий і божевільний. Єдиним способом орієнтації для нього залишалися звукові вібрації, що їх відбивали й поглинали стіни печери. Елементал реагував на рух. Але не на магію.

— Відволікайте його! — крикнув Дарт Тарі й Нелу. Діти кинулися до оживленого духа стихії. Дарт сконцентрувався на заклятті відвертання очей, прикриваючи відхід мешканців Тріаса.

Удари Тари й Нела не залишали на тілі монстра анінайменшого сліду, кам’яна шкіра слугувала за надійну броню — та і як можна вбити купу землі?

Закляття відвертання очей було нескладним — Дарт цілком міг боротися й підтримувати його одночасно. Але що робити після того, як усі шахтарі піднімуться на поверхню? Утекти самим і спробувати завалити шахту, сподіваючись, що елементал назавжди залишиться тут, під землею?

Мацак зі страшною силою вдарився в опору, що підтримувала склепіння.

— Не дозволяйте йому бити опори!

— Моя катана на нього не діє!

— Елементала можна знищити тільки ударом у точку Цзу-сань-лі. На потилиці! — прокричав у відповідь Дарт.

— Чого? — захоплений сутичкою Нел не розчув слів майстра, тому відскочив убік і повернувся до Дарта.

Напівдемон був чудовою ціллю. Кам’яна кінцівка замахнулася для удару. Дарт кинувся вперед, сподіваючись збити Нела з ніг перш, ніж того наскрізь проб’ють мацаком. І майже встиг — Нел виявився на підлозі, а плече молодого майстра — на лінії удару. Кам’яна змія простромила тіло майстра, камзол миттєво намок від крові. Елементал смикнув кінцівкою, і Дарта викинуло вперед. Тара відбивалася від двох мацаків, Нел кинувся до самого підніжжя земляної купи, розраховуючи відволікти увагу елементала від Дарта — закляття відвертання очей ще діяло, а отже, майстер ще й досі був живий.

Кам’яна шкіра на животі величезного восьминога здригнулася, елементал змінив своє тіло та створив ще одного мацака, заносячи його над пораненим майстром. Дарт відкотився вбік і підвівся — права рука йому більше не корилася, плече немовби горіло — майстер закусив губу й відчув, як струмок крові побіг підборіддям. Але зараз Дарт не міг дозволити собі розслабитися — вільний мацак величезного восьминога смикався небезпечно близько від шахтарів, що дерлися нагору, й люто бився в опору, на якій трималося склепіння.

Майя заштовхала в щілину виходу останнього шахтаря й обернулася до чудовиська. Цієї миті кам’яна рука здійнялася до стелі й звалилася вниз. Краєм ока дівчина помітила в тім самім місці, куди летів мацак, чорний Дартів сурдут. Здається, вона закричала — Дарт відлетів убік і вдарився спиною об кам’яний виступ. Майя кинулася сходами вниз. Завалилася центральна опора. Зі стелі посипалося каміння.

Сьомий день, місяць малого достатку

Печерою пролетів струмінь свіжого повітря. Нел підняв голову — на виступі стояв Грей. Із його долонь випромінювалось яскраве світло. На кам’яному склепінні печери відбивалися яскраві символи печатки. Грей підтримував стелю.

Майя не бачила каміння, що сипалося згори, не чула ритмічних ударів за спиною — мацаки впиналися в кам’яну доріжку там, де мить тому ще бігла дівчина.

Тара механічно відбивала атаки монстра, рахуючи миті. Один удар серця. Рівно стільки становила затримка між рухом Майї та ударами елементала. Один удар…

— Не здумай! — гукнув згори Грей. — Він розмаже тебе по стіні!

— Що ти пропонуєш? — відгукнулася Тара.

— Я ще думаю над цим.

Майя підбігла до майстра, який втратив свідомість, схопила його за здорове плече й потягла до невеличкої ніші в стіні. Дарт ледь чутно застогнав — гостре каміння впиналися в рану.

— Потерпи, будь ласка, потерпи, — шепотіла Майя, розмазуючи по щоках сльози. Тара розгадала план напарниці та, як могла, прикривала її.

Дарт важив майже вдвічі більше за тендітну чарівницю, та зараз вона не відчувала його ваги — її тільки пронизував дикий, божевільний біль щоразу, коли черговий камінь впинався в тіло майстра.

Кам’яна ніша сховала їх від летючих уламків. Майя поклала голову майстра собі на коліна та сконцентрувалася на лікувальних заклинаннях.

Дартові здавалося, що він пливе у потоці сонячного світла. Джерело м’якого, ніжного світіння було десь попереду, просто над майстром. Це було не сонце — дивлячись на нього, Дарт не відчував болю. Джерело нагадувало йому щось дивно знайоме. Долоні?

Майстер опам’ятався від приємного тепла, що розливалося по тілі. Його голова лежала на чомусь м’якому, біль у плечі відступив. Дарт розплющив очі та втупився в замурзане обличчя Майї. Величезні фіалкові очі дивилися на нього з переляком. Навіть брудні плями не приховували смертельної блідості джун-вей. Заклинання зцілення такого рівня вимагало від неї величезних зусиль. Дарт звівся на ноги й подав дівчинці руку. Голова у майстра ще паморочилася — чарівниця не могла зцілити його остаточно, і якщо він не загине в бою — завершить лікування на поверхні. Та-вей повернувся до дівчини, очікуючи, поки вона зволить підвестися. Майя винувато посміхнулася — встати на ноги не могла.

Елементал несамовито бив печеру. Один із його ударів припав на стіну, по якій зміїлася крихітна тріщинка. Каміння обвалилося — схоже, це був кам’яний прохід. Нел кинувся до нього й зазирнув усередину. Побачив вузькі сходи нагору, до отвору в камені, що виходив на протилежний бік. Щаблі засипало камінням — напевно, тут колись був прохід в іншу залу або на поверхню.

— Леді Майє! Де в нього потилиця?

— Ззаду, природно! — озвався натомість Дарт. Дивлячись на отвір у стіні, Дарт зрозумів, куди він веде. Сам того не знаючи, елементал пробив їм шлях до свого найвразливішого місця.

— Дерево! — крикнув Дарт у спину Нелу. Зараз вони розуміли один одного з півслова. Нел озирнувся. Майстер помітив неподалік уламок дерев’яного візка, підхопив його носком чобота й кинув Нелу.

Напівдемон спіймав зброю та гайнув нагору.

Секунди за дві руда чуприна промайнула в проході за спиною в елементала. Нел бачив червону мерехтливу крапку, назви якої так і не запам’ятав, просто перед собою. З голосним криком хлопець кинувся вперед, стискаючи в руках дерев’яний уламок. Ціпок увійшов у тіло духа так само легко, як у звичайну м’яку землю. Червоний спалах опромінив печеру, елементал завмер і більше не ворушився.

Грудки землі під ногами в Нела почали роз’їжджатись, і хлопець кинувся вперед, до своєї команди.

Дарт обережно підняв Майю на руки.

— Ну, ти крутий, — схвально кинула Тара, ляскаючи Нела по плечі.

— Якщо ви не помітили, я ще й досі тримаю стелю. І мені це неабияк набридло, — почулося згори.

Восьмий день, місяць малого достатку

У зворотній шлях вирушили на світанку. Минулий день Майя та Грей витратили на зцілення ран потерпілих у шахті, Дарт провів день зі старостою, а Нел і Тара допомагали жителям забивати вхід у шахту, відновлювали пошкоджений поверх у готелі та збирали візок для транспортування Кісімото.

Ніхто з мешканців Тріаса не пам’ятав подій останніх днів аж до появи елементала в шахті. Спогади зниклих джун-вей закінчувалися розмовою Кісімото із сото Андроніусом. Що вони робили останнього тижня й де були увесь цей час — сказати вони не могли. Із причин, яких Майя так і не зрозуміла, четверо джун-вей вирішили затриматися в Тріасі. Можливо, сподівалися, що пам’ять повернеться до них у тих самих місцях, де зникла? Відповіді Майя не знала. Сам Кісімото так і не опритомнів. Шеїчі повідомив, що дато Гай вимагає якнайшвидше доставити хлопця в Ормрон.

Туман зник. Майя з тугою поглядала на бляклі поля й сіре небо над головою. Після бою майстер Дарт на руках доніс її до готелю — але всі ці події Майя пам’ятала не зовсім виразно. Напевно, чимось скривдила його або розчарувала — мабуть, у його плани не входило ставати нянькою для безпорадної джун-вей. За вчорашній день він не озвався до неї навіть словом. І Майя сумнівалася, що найближчим часом озветься.

Кісімото лежав на солом’яній підстилці. Майя дбайливо витирала вкрите краплями поту чоло та-вея. Насправді вона б охоче поступилася цим обов’язком Тарі, щоб мати можливість їхати верхи поруч із Дартом, але той був далеко попереду, ніби намагався триматися якнайдалі від інших.

Уперше за увесь час навчання в гакко Дарт почувався таким розгубленим. Його п’ятірка впоралася з елементалом — хіба це не привід для гордощів? Але це була його п’ятірка. Не він сам!

Майя врятувала його, Тара боролася з духом майже сам-на-сам, Нел знищив елементала, а про Грея й говорити не варто — якби не феноменальні здібності хлопця, на дні шахти лежало б п’ять тіл.

Вони впоралися. Тільки звідки в нього відчуття, що він програв?

Якби не допомога цих чотирьох, його б зараз тут не було. Вони допомогли йому — і в цьому була головна проблема. Дарт не мав права розраховувати на допомогу! Він був зобов’язаний упоратися з усім цим самотужки. Й не впорався.

Не впорався, так само, як тоді, дев’ять років тому.

— Велика сило… Ніхто… Ніхто не впорається… Віддай їй… Візьми в неї… Вона дасть велику силу! — долинуло до вух Дарта.

Він озирнувся. Кісімото підвівся на матраці й дивився просто в очі майстрові. Дарту здалося, що в чорних очах та-вея грають червоні відблиски.

Кісімото впав на спину й замовк, а перед очима в Дарта знову виникло дивовижно гарне обличчя жінки з гранатовими очима.

Розділ II

Минулі гріхи

Одинадцятий день, місяць білої роси

Тара перестала бачити світло. Світ навколо поглинула пітьма — безпросвітна пітьма без початку й кінця. «Виходить, ось що відчувають люди, вмираючи?» — майнуло в її думках, і свідомість немовби розділилася. Одна частина кричала, благала й просила: «Жити! Я хочу жити! Мені лише чотирнадцять — як же мої мрії, як Реана? Усе не може скінчитися так!» Інша частина пам’ятала про пережитий біль, коли здавалося, що тіло рвуть навпіл, викручуючи жили. «Смерть — це спокій, — шепотіла ця половина. — Не буде більше болю, страждань і прикростей. Тільки спокій. Хіба ти не хочеш спокою? Ти ж так стомилася…»

Чиїсь руки гладили її чоло, Тара відчувала вологі краплі на своїй шкірі. Але невдовзі і це відчуття зникло.

На вісім днів раніше. Третій день, місяць білої роси

— Майже двадцять завдань, — зітхнула Майя. — Майже двадцять завдань, і він жодного разу зі мною не розмовляв!

На очах у дівчинки виступили сльози.

— Ти перебільшуєш. Узагалі от жодним словом не озвався? — Віра налила в кухоль подруги ще трав’яного чаю.

— Не більше, ніж іншим, розумієш? Він взагалі розмовляє з нами тільки в наказовому способі. А тоді, у Тріасі, я ж думала… — Майя увіткнулась носом у подушку й остаточно розридалася.

— Ти не могла б тихіше ридати? Читати неможливо! — на порозі стала Інжера.

— Іди під три чорти! — не стрималася Майя та пожбурила в сестру подушкою. Двері швидко зачинились, але до дівчини долетів голос сестри:

— Слина та шмарклі третій місяць. Збожеволіти можна!

Віра обійняла подругу за плечі, підставляючи замість подушки власний зелений жилет.

— Я так більше не можу, — ридала Майя. — Він мене ненавидить.

— Ну, це надто сильно сказано, — заперечила Віра. — Не думаю, що Дарт у принципі здатен на такі сильні емоції…

У двері постукали.

— Нікого не хочу бачити!

— Майє, твоїй команді надійшло нове завдання. Думаю, тобі все-таки доведеться сьогодні вийти з кімнати.

Із цими словами Аміна Політріс вийшла на кухню. Схоже, її дівчинка трагічно переживала першу закоханість. Але хто її не переживав?

— Гаразд, я тоді побігла. Але ця заморожена рибина напрошується на неприємності! — Віра ледь відсунулася від подруги.

— Він не заморожена рибина! — одразу заперечила Майя.

Віра похитала головою. Хоч би як сильно її подруга страждала через молодого майстра, варто було комусь несхвально висловитися про нього — Майя відразу перетворювалась на захисницю пригнобленого та скривдженого та-вея. Суперечка була б безглуздям — поки Майя сама не зрозуміє, що таке Дарт Велоні, відкривати їй очі на нього — марна витрата часу й сил.

Щойно подруга зачинила за собою двері, Майя підвелася з ліжка й попленталась у ванну — давати собі раду.

Грандмайстер підвів голову. На порозі постав Шеїчі, прихилився до одвірка. Темне запинало приховувало вираз обличчя сото, але Гай був упевнений — очі його друга виражають несхвалення.

— Що цього разу? — прошелестів Шеїчі. — Порятунок корови, котра провалилася в яму? Організоване переведення бабусь через дорогу? Рознесення ранкових газет?

Гай відклав перо й відсунув список наказів, які підписував.

— Ти чудово знаєш, чому я це роблю, — роздратовано відповів він. — Ця п’ятірка на першому завданні втрапила в таку халепу…

— Дозволь, я дещо тобі нагадаю. Ці п’ятеро не тільки знайшли зниклих учнів, а й упоралися з незавершеним елементалом. А ти відправляєш їх на завдання, яке до снаги й п’ятирічній дитині.

Шеїчі причинив двері й розташувався в кріслі.

— Мора й Феаліс четвертий місяць б’ються над Кісімото. Потроху до нього повертається пам’ять, але не магічні здібності. Їх немовби вийняли з нього… Імені тієї, що могла таке з парубійком вчинити, я тобі підказувати не буду.

— Вона мертва, хіба ні?

Шеїчі міцно стис ціпок — Гай бачив, як тремтять від напруги пальці друга. Занадто болісні спогади, особливо для Шеїчі.

— Я думав, що мертва. Всі так думали. Але що як ми поквапилися з висновками?

Промені теплого осіннього сонця ковзали по склу, ледь помітні порошини танцювали в смузі світла — але двом майстрам здавалося, що в кімнаті стемніло. Спогади, ретельно заховані в глибинах пам’яті, виривалися назовні. Не можна замкнути піщану бурю в чотирьох стінах — рано чи пізно вона розірве їх, як найтоншу тканину, і вирветься на волю.

— Що, коли я помилився? — тихо продовжив Гай. — І ця команда зіштовхнулася з нею на першому ж завданні? Що коли Дартові судилося повторити її долю, і я лише підштовхую хлопця до цього?

— Мій народ не вірить у долю, — тихо заперечив Шеїчі. — Боги дарують людям можливість самостійно вибирати собі шлях, і нікому не дано вказувати шлях іншому. Ти не можеш прийняти рішення за молодого майстра. Якщо його шлях — піти в стихію, будь-які твої вчинки лише наблизять або відтягнуть цей момент. Замкни його в найглибшій темниці підземель корпусу Хей-ді — хлопця все одно знайде його шлях.

— Але невже ми вибирали такий шлях для себе? Хіба ти хотів, щоб із тобою сталося таке?

Грандмайстер ударив кулаком по столі. Пісок у годиннику зметнувся вгору. Скляна куля жалібно дзвякнула.

— Я сам вирішив свою долю, коли спробував повернути Ламію…

Вимовлене тихим шепотом ім’я відбилося від стін і стануло в повітрі. Гаю немовби лезом провели по незагоєній рані. Дато стис руками сиву голову.

— Дозволь піщині летіти. Стане вона бурею чи породить новий бархан — це вирішувати піску й вітрові.

Із цими словами Шеїчі підвівся й подався до виходу з кабінету.

— Сьогодні Мора й Феаліс збираються провести складний ритуал — вони довідаються, які чари зробили таке з Кісімото, й остаточно з’ясують, хто й коли зачіпав його пам’ять. Краще, аби на той час твоєї команди тут не було. У викладацькій кімнаті лежить список нових завдань. Вибери для дітей що-небудь подалі звідси — сам вирішуй, що так як…

Сото кивнув і полишив кабінет, а Гай зостався наодинці з невеселими думками.

П’ятеро зібралися в тій самій зеленій аудиторії. Майя тужно оглянула дерев’яні парти й лави. За минулі три з половиною місяці нічого не змінилося — майстер Дарт, як і раніше, вважає чотирьох джун-вей прикрою перешкодою. Та й хіба він не має рації? Звідтоді як вони повернулися в Ормрон, у них не було жодного більш-менш серйозного завдання, жодного серйозного супротивника, не рахуючи пацюків і кажанів. І все одно вона, Майя, ледь не втонула в болоті, коли п’ятірка за завданням Весталіни Гер, котра викладає основи траволікування, збирала трави у величезному навчальному лісі. Нел розбив пляшку з хімікаліями під час дослідів магістра Варфа Тобіуса — внаслідок чого вся лабораторія, включаючи мага і його асистентів, забарвилася в малинове. Тара мало не вбила викладача основ релігії — щоправда, помилково. Прийняла його за величезного пацюка — завдання полягало в тому, щоб очистити підвал однієї городянки від цих тварюк. Що там робив Луїджі Монетті пізньої ночі — незрозуміло, але вчитель ледь не позбувся голови — і розплачуватися за все довелося Дарту. Магістр розпікав його кілька годин, поки Шеїчі не врятував свого підопічного. Скільки дурнуватих помилок вони зробили, скільки разів ставили та-вея в незручне становище — й щоразу Майя, тамуючи подих, чекала, що він вийде з рівноваги. Накричить на них як слід, додасть кожному по десять годин додаткових занять фехтуванням або змусить сто разів написати на дошці «визнаю свою провину, був дурнем, виправлюся». Але майстер мовчав. Він немовби відгородився від інших непроникним магічним екраном — його зовсім не хвилювали четверо джун-вей та їхні вчинки.

Не минало дня без того, щоб Майя не згадувала завдання в Тріасі. Від думки про те, в якій небезпеці вони були, в дівчинки стискався шлунок, але важливо було інше — там, у Тріасі, вони діяли як команда. Дарт не роздумуючи кинувся рятувати Нела, хоч і ризикував при цьому своїм життям. Поранена Тара прикривала спину Майї, поки та відтягала Дарта з лінії вогню — вони діяли спільно, як єдиний організм, пов’язаний кровотоками. А тепер вони мов п’ять розрізнених елементів — кожен вариться у власному соку, кожен сам по собі. Після повернення із Тріасу вони збиралися щотижня зустрічатися в міській таверні або в клубі, щоб побалакати… Але майстер Дарт жодного разу не прийшов на зустріч. Потім перестала приходити Тара — тепер вона весь вільний час проводила в тренувальній кімнаті. А потім і сама Майя переключила всю увагу на уроки бойової магії та стала займатися в корпусі до пізньої ночі. Грей постійно кудись зникав, а Нел тинявся Ормроном з такою кислою пикою, що йому варто було б вручати звання найкращого трагічного актора року. «Чому все так змінилося? — думала Майя. — Невже ми можемо діяти як команда тільки перед обличчям смертельної небезпеки?»

Але не тільки Майя згадувала про Тріас. Дарт знову й знову подумки переносився в печеру, напружуючи пам’ять. Коли хлопець брав Майю на руки, його увагу привернув візерунок на кам’яній підлозі. Це була ще одна магічна печатка — майстер легко впізнав її. Печатка для заклинання, що заряджає магічні предмети. Малюнок був саме там, де Дарт раніше бачив цю дивну жінку. Але що саме й навіщо вона заряджала? Зважаючи на розташування печатки — джерелом енергії мав стати той, хто стояв перед нею. Можливо — одна з п’яти жертв чи й сам елементал? Останнє припущення було зовсім божевільним. Кому й навіщо може знадобитися така кількість енергії?

Дарт дні й ночі проводив у бібліотеці, намагаючись з’ясувати, який саме ритуал проводився в печері й навіщо. До Кісімото його не підпускали, ніякої інформації про те, що сталося із хлопцем і що з ним роблять зараз, Дартові дістати не вдалося. Зате гранд майстер Гай досить нелюб’язно порадив молодому майстрові триматися подалі від цієї справи, що, природно, тільки збільшувало інтерес Дарта до минулих подій. Але зараз потрібно було сконцентруватися на новому завданні. Майстер відкрив шкіряну теку, щойно отриману від сото.

— Завдання — доставити стародавній фоліант у бібліотеку міста Бодін. Це в Севанді, майже на кордоні з крижаними пустищами. Найближчий портал розташовується у місті Сінсвальді, звідтіля два дні морського шляху до Бодіна. По тому як фоліант буде доставлено, з книгосховища команді видадуть кілька сувоїв, котрі необхідно доставити назад, в Ормрон. Бодінська бібліотека — найбільша з тих, що нині існують, тому, ймовірно, підготовка сувою займе кілька днів. Дато Гай сказав, що ви можете вважати ці кілька днів відпусткою й провести їх так, як вам заманеться. Запитання?

Запитань ні в кого не було. Грей дрімав на підвіконні, Тара, схована за партою, масажувала кісточки ніг — схоже, вчора перестаралася на тренуванні. Майя замислено смикала бузкову стрічку в косі, а Нел ганяв по столі паперову кульку.

Дарт вважав зустріч закінченою, тому підвівся, пройшов до дверей і звідти додав:

— Зараз у Бодіні близько п’яти градусів тепла. Одягніться відповідно.

Дивитися на членів команди Дарту не хотілося — їхні сумні фізіономії змушували його почуватися винним, хоча причин для виникнення подібних емоцій він не бачив.

Щойно двері за майстром зачинилися, Нел підвів голову:

— І хто як збирається так звану «відпустку» проводити? — поцікавився він.

— За такої температури особисто я збираюся спати під трьома ковдрами, — позіхнув Грей.

— Чорт. Спочатку ногу потягла, тепер застуджу…

— Ногу? Лікареві показувалася? — в Майї відразу прокинулася цілителька. — Давай подивлюся.

Не чекаючи відповіді напарниці юна чарівниця присіла біля Тари, обмацуючи хвору ногу.

— Розтягла. На лікарняний режим ти, звичайно не погодишся, — Тара похитала головою, мовляв, звичайно, не погоджуся. — Так що Неле, зганяй по лід і неси його Тарі в кімнату. Грею, допоможи їй дістатися до кімнати, там я накладу компресійну пов’язку…

— Яку-яку пов’язку? — обернувся Нел уже у дверях.

— Компресійну. Що здавлює. Тобі не все одно?

Руда голова зникла. Грей подав руку Тарі.

— Я й сама можу, — зніяковіла дівчина.

— Медик сказав, що треба, значить — треба.

Трійця повільно рушила в напрямку жовтого корпусу.

Майя не вперше була в житловому крилі, але Тарина кімната її особливо здивувала. Ніяких брязкалець, жодної гарної статуетки чи фігурки божества-захисника — білі стіни, ідеально рівне ліжко, стіл, стілець і шафа. Нічого зайвого й нічого особистого.

Щойно Нел приніс лід, Майя вигнала хлопців із кімнати, щоб не заважали. Сама принесла лікувальні трави й зробила Тарі компрес, який мав зняти набряк, але дівчина боялася, що цього буде недостатньо.

— Може, скажемо грандмайстру Гаю? Він звільнить тебе від завдання…

— Нас уперше за три місяці випускають за стіни Ормрона, а ти хочеш, щоб я тут залишилася? — посміхнулась Тара.

— Здоров’я — це тобі не жарти. Давай допоможу тобі зібрати речі. Полеж поки що.

— Та мені й збирати нема чого.

Майя розчинила шафу й здивовано завмерла. Раніше не звертала уваги на Тарин одяг, але з надр шафи на дівчину дивилися кілька зовсім однакових сорочок, футболок і штанів, дві пари сандалів, стільки ж чобіт, два жилети й тепла куртка. У сусідньому відділі лежали запаковані в прозорі мішки комплекти нижньої білизни. Майя знала, що учнів Ормрона, у яких немає батьків, одягають за рахунок гакко — але щойно учень стає джун-вей, йому починають платити гроші за виконані завдання, на які можна купити одяг за власним смаком.

— На що ж ти витрачаєш винагороди? — вирвалося в Майї.

— Ні на що. А на що треба?

— Слухай, ну так же не можна… Чому ти носиш такий одяг? Із твоєю статурою можна й потрібно одягатися набагато гарніше!

Уперше в житті Майя побачила, як її напарниця почервоніла.

— Я не дуже на цьому знаюся, — зітхнула дівчина-воїн.

— Тоді я знаю, чим тобі потрібно займатися під час відпустки. Подамося по крамницях! Я читала, що в Бодіні продають приголомшливі прикраси з дерева, а вже хутряні речі там взагалі поза конкуренцією. Слухай, але тут нема нічого теплого. Ти ж змерзнеш! — обурилася Майя.

— Я мушу отримати обмундирування на складі. Його видають перед кожним завданням.

Майя підійшла до дверей, розчинила їх і гукнула:

— Неле! Збігай униз, до комірника, отримай там зимові речі для Тари Чейн.

— Я сама, — спробувала заперечити Тара.

— У тебе лікувальні процедури. Полеж із півгодини.

Майя під керівництвом Тари зібрала потрібні речі. Примчав Нел із «зимовим» комплектом. Майя недовірливо оглянула грубий, безформний пуховик і такі самі штани. Принаймні чоботи виявилися м’якими й зручними.

— Який жах, — не стримала емоцій молода чарівниця.

— Згодна, — важко зітхнула Тара.

— О котрій нам треба бути в залі телепортації?

— За дві години, — відгукнувся Нел від дверей.

— Підслуховуємо? — Майя вийшла в коридор, з осудом глянула на занадто цікавого руданя. Той зніяковів.

— Ще прохання, — прошепотіла Майя йому на вухо, зачиняючи двері в кімнату. — Ти ж знаєш, де я живу? Будь другом, попроси маму зібрати мені речі — скажи, що нас відправляють у Бодін, вона покладе все, що потрібно. І попроси в неї куртку Інжери, підбиту лисячим хутром — Інжера все одно її не носить.

— Гаразд, — погодився Нел, втішений такою довірою з боку напарниці.

— Тільки швидко — у нас лише дві години! — навздогін гукнула Майя та повернулася в кімнату до Тари.

Розкладені на підлозі речі мали жахливий вигляд. «Як я раніше не звернула уваги на те, в чому ходить Тара?» — дивувалася Майя.

— Є ідея. Давай їх ушиємо трішки? — запропонувала вона.

— За дві години?

— Я, взагалі-то, чарівниця, якщо ти не помітила. Які штани на тобі найкраще сидять?

Робота закипіла. Майя почувалася феєю-хрещеною з відомої казки. Щоправда, разів зо два бридкий внутрішній голосок нашіптувала щось на кшталт: «Вирішила займатися доброчинністю щодо конкурентки? А що як майстер Дарт побачить Тару в новому вбранні та відразу закохається?» — але Майя відмахувалася від своєї недоброї половини, як від настирливої мухи.

За півтори години потворні розтягнуті штани невизначеного кольору перетворилися на чорні, щільні, із золотавою облямівкою по шву. По нетривалих роздумах Майя прикрасила шкіряні чоботи подруги вишиванням у тон.

— Як на мене, здорово вийшло!

— Здорово — не те слово! — захоплено вигукнула Тара.

— Приміряй-но. Як твій особистий лікар дозволяю тобі встати.

У двері запопадливо постукали. Нел передав Майї зібрану Аміною сумку. Поки Тара натягала сорочку, чоботи й штани, Майя дістала з сумки чорну куртку з дубленої шкіри. Зсередини, по комірі, полах, низу та рукавах, куртку було облямовано золотаво-рудим штучним хутром, схожим на лисяче.

— Тримай.

Майя простягла Тарі одяг.

— Я… Я не можу її взяти, — не відриваючи погляду від гарної речі, зітхнула Тара.

— Дурниці які! Татові дві такі куртки в Платросі подарували, він там когось вилікував. Але в нас у сім’ї такі яскраві кольори нікому не пасують — ось і валяються куртки марно. Мама давно їх хотіла в гакко здати — руки не доходили. То нехай краще комусь знайомому дістанеться. Ні, ну справді, куди мені, з такими очима й волоссям, руде хутро? А тобі пасуватиме! Приміряй, сама побачиш.

Тара тяжко зітхнула. Спокуса була завелика. «Тільки приміряю! — пообіцяла вона собі. — Тільки приміряю й одразу віддам!»

У поєднанні з рудим хутром світло-карі очі дівчини стали майже золотими. Засмагла шкіра ніби засвітилася зсередини.

Тара ніколи ще не здавалася собі настільки гарною. Вузькі штани підкреслювали стрункі, довгі ноги. Вишивання на чоботях і штанах гармоніювало з рудим хутром. Куртка підкреслювала високі груди та м’яко спадала на стегна.

— Все! Не здумай знімати! — розпорядилася Майя. — Якщо ти спробуєш повернути мені цю куртку, я зневірюся у твоїх розумових здібностях. Нічого, якщо я в тебе переодягнуся?

Тара кивнула, не відводячи погляду від свого відображення в дзеркалі.

— Ой, це ще не все!

Майя дістала з сумки руді рукавички та шарф. До шарфа додавалася записка: «Тарі, з найкращими побажаннями». «Оце-то мама!» — подумала Майя. Мало того що вмить здогадалася, для кого й навіщо потрібна куртка — то ще й рукавички з шарфом у потрібний колір пофарбувала.

— Тримай. Це тобі від моєї мами. Якщо не візьмеш — вона на тебе страшенно образиться, — попередила Майя.

Для дочки Аміна Політріс приготувала білі хутряні бриджі, светр, високі чоботи з білої шкіри, рукавички в тон, дублянку ніжно-бузкового кольору та білу, обшиту хутром шапочку.

— Ходімо, Таро. Вразимо їх усіх!

Дівчата подалися в залу телепортації.

Синсвальд зустрів хлопців холодним вітром і дощем. Гай і Нел ще й досі очманіло витріщалися на нове Тарине вбрання. Тільки Дарт був, як завжди, мовчазний і зосереджений.

У місті панувала осінь. Але не тепла осінь, з м’яким сонцем і золотим листям, як у Ормроні, а осінь холодна й похмура. Дрібний дощ немовби висів у повітрі — падучі краплі ледь відчувалися, але шкіра намокала миттєво.

Заїзд розташовувався на сусідній із храмом вулиці. Там узяли коней, і почалася стомлива подорож далі, на північ.

Цілу дорогу до Бодіна Майя добрим словом згадувала маму. На дні рюкзака дівчатка виявили дві непромокальні накидки, тому Тара й Майя в дорозі почувалися набагато краще за інших членів команди. Мокрий крижаний вітер постійно бив у обличчя струменями дощу. Промокло все — рюкзаки, речі, люди й коні. Тільки старовинний фоліант, захищений магічним закляттям, у теплі й затишку їхав на спині в молодого майстра.

Грей запропонував створити над хлопцями магічне поле для захисту від дощу, але Дарт заборонив. До пояснень заборони та-вей не принизився, тому Майї довелося заспокоювати розлюченого Нела оповіддю про те, яким чином будь-які магічні маніпуляції притягують усіляку погань і недобрих людей.

Під час поїздки Майя згадувала дорогу до Тріаса майже з ностальгією — там було вогко, але хоча б дощ не стояв стіною.

Річку Ертин довелося переходити вбрід, після чого навіть Дарт погодився зупинитися на кілька годин у першому ж готелі. Але в невеличкому селі Гиславі не виявилося й цього — на превелику силу Майї вдалося вмовити сільського старосту хоча б дозволити дітям помитися й просушити одяг у його будинку. Втім, дівчина не без підстав припускала, що головну роль все-таки зіграли золоті монети, запропоновані Дартом як основний засіб переконання.

Шостий день, місяць білої роси

До Бодіна добулися рано-вранці. Темні стіни міста здіймалися серед жовто-коричневого пустища, мов гірський ланцюг. Десять високих круглих веж націлилися в небо. Зубці на стінах робили місто схожим на ощирену пащеку величезного звіра. Широкий рів, заповнений водою, відокремлював місто від полів із пожовклою травою. Кам’яний міст перетинав штучну річку лише наполовину — друга частина мосту, що вела до воріт, була піднята.

— Міст опустять на початку години дракона, — пояснила Майя своїм супутникам.

Справді, за годину у вранішньому повітрі почувся голос дзвонів і гучне рипіння — дерев’яний міст повільно опустився, ворота відчинилися.

Четверо вартових провели подорожан важкими поглядами.

— У них що, війна? — поцікавився Нел.

— Тут же найбільша бібліотека магічних сувоїв, сам подумай, яку кількість заклинань, замовлянь, печаток і артефактів тут зберігають. Чимало імператорів, королів, князів і князьків горло один одному ладні перегризти за десяту частку цього багатства — тому ж то Бодін так ретельно охороняють.

— А хіба все, що тут зберігається, не вважається суспільним надбанням? — подала голос Тара.

— Вважається. На папері. Насправді це означає: якщо ти не випускник однієї з магічних шкіл і в тебе нема рекомендацій від інших магів — тобі не світить потрапити в Бодінську бібліотеку й навіть краєм ока глянути на сувої.

Бібліотека розташовувалась у центрі міста, будинок оточували висока стіна й кілька магічних щитів. Ворота були гостинно відчинені, що ніяк не в’язалося з величезною кількістю заклинань у повітрі.

— Зброю вам доведеться здати, — почулося звідкілясь збоку. Зі сторожки визирнув довгоносий стражник у шапці-вушанці.

— А назад ми потім її отримаємо? — примружилась Тара. Пропозиція охоронця не викликало в неї ентузіазму. Напевно, тому, що це не було пропозицією.

— Ображаєте, молода леді. Отримаєте неодмінно. Це ж Бодінська бібліотека, тут ніколи нічого не пропадає. Тільки з’являється, — стражник захихотів.

Учні здали зброю, пройшли через сад, який оточував бібліотеку; кістяки безлистих дерев нагадали Майї мерців. Якби не зелені ялини та кедри з густими, кучерявими кронами, сад більше нагадував цвинтар. «Утім, цвинтар — теж до певної міри місце для відпочинку», — нагадала собі дівчина.

У бібліотеці було тепло, хоч і сутінно; скрізь горіли свічки, тому здавалося, що вже пізній вечір. У дверях новоприбулих зустрів розпорядник і провів на третій поверх — там їх передали на руки іншому розпорядникові, котрий довів п’ятірку до кабінету головного зберігача бібліотеки та завмер біля дверей. У кабінет запросили тільки Дарта.

Це якнайкраще відповідало планам самого хлопця. Йому не потрібні були свідки розмови з розпорядником. Молодий майстер сам не повірив у свою удачу, коли дізнався, що його шлях лежить у Бодінську бібліотеку — місце, про яке він думав звідтоді, як побачив ту печатку на підлозі шахти. Дарт був упевнений — тут можна з’ясувати, що за ритуал проводився в печері й ким була та дивна жінка з очима барви граната. Потрібно було тільки якось потрапити на верхній поверх бібліотеки. Туди, де зберігалися заборонені книги.

Близько півгодини четверо джун-вей просиділи в коридорі, перш ніж молодий майстер вийшов. За цей час Нел устиг задмухати зо два десятки свічок — секунди за дві вони спалахували знову. Магія, та й годі.

— Готель «Відродження» розташований у сусідньому кварталі, — сказав Дарт, виходячи із кабінету. Він вийняв із кишені торбинку з золотими монетами й кинув Майї.

— А ви хіба не…

— Я знайду вас там за п’ять днів, — перебив її Дарт і подався до розпорядника.

Майя стисла гаманець так, що побіліли пальці. Тара, яка ніби вловила стан подруги, акуратно підштовхнула її вниз, до виходу. Дарт і розпорядник сходили нагору — схоже, майстер вирішив провести відпустку в бібліотеці.

Четвірка попленталася до виходу.

У готелі винайняли дві кімнати — одну для Тари й Майї, другу для Нела з Греєм. Обід пройшов у цілковитому мовчанні. Нел давно помітив, що настрій Майї завжди передається іншим, тому всі сиділи похмурі та набурмошені. До вечора чарівниця впокорилася з тим, що спільна відпустка, прогулянки під місяцем і пікніки на свіжому повітрі разом із молодим майстром — мрія нездійсненна й нереальна. Сподіваючись хоч якось розвіятися, дівчинка потягла інших на змагання магів заклику. Шоу вийшло цікаве — чарівники формували з ефіру образи екзотичних тварин, виявляли перед захопленими очима глядачів духів дерев, вогню або металу. Сутичка духа землі з духом води змусила вболівальників завивати від захвату. Щоправда, самої цієї битви Майя майже не бачила — Нел рвався поставити гроші на духа землі, й дівчині довелося втримувати його силоміць. І недарма — врешті-решт дух води переміг попри на те, що земля послаблює Хей-ді.

Уночі стомлені, але задоволені вони повернулися в готель. На завтра було заплановане відвідування торговельної вулиці, а ввечері — театру.

Майя швидко прийняла душ і залізла в ліжко. За кілька годин до сну дівчинка завбачливо запалила ароматичну лампу, і повітря в приміщенні просочилося м’яким запахом ясмину.

Тара задмухала свічки. Кімната поринула в темряву, й тільки далеке світло вуличного ліхтаря викреслювало на стінах дивовижні силуети. Вітер гойдав ліхтар, і силуети то завмирали в дивних позах, то знову починали чарівний танець. Який поволі заколихував.

Майї снилося поле, всіяне фіалками. Вона сама в легкій білій сукні й босоніж бігла по квітах, не залишаючи на траві слідів. М’які оксамитові пелюстки немовби виштовхували дівчинку назовні, й здавалося, що вона біжить по пружних хмарах.

Попереду замаячіло щось дивне — величезний, необроблений кристал аметиста заввишки близько двох метрів і завширшки з метр дивився загостреним кінцем у блакитне небо. Камінь був каламутним і темним. Дівчинка довго вдивлялася в нього, але так і не змогла розгледіти, що ж там усередині. Якби вона тільки могла його огранити!

Майя обережно доторкнулася до холодної грані каменю й провела долонею по його поверхні. З-під руки в дівчини посипалася кам’яна стружка. Схоже, вона могла відшліфувати камінь голіруч. Майя відійшла вбік і оглянула величезний аметист, потім заплющила очі й наблизилася до каменя. Не розплющуючи очей, дівчинка ковзала по каменю долонями, відчуваючи, як на ноги сиплються кам’яні піщинки.

Робота була важкою, Майя на превелику силу дотягувалася до верхівки аметиста. Довелося спочатку на дотик зробити в камені щаблі та обробити верхню частину, а потім уже вирівнювати інші грані.

Нарешті, східчасте огранення було скінчено, але всередині каменя ще залишалася темна пляма. Навіть милуючись творінням своїх рук, Майя не могла викинути з голови це затемнення. Нарешті дівчинка підійшла до каменя впритул, намагаючись розгледіти сховане всередині, але це не допомогло. Тоді вона почала руками зрізувати з каменя шар за шаром, розуміючи, що тепер знищує все, що так довго робила, — але руки знову й знову ковзали поверхнею аметиста.

Те, що було всередині, поступово здобувало обриси. Майя страшенно втомилася, але не зупинялась, дедалі глибше врізаючись у тіло каменя. Їй почало здаватися, що заховане всередині набуває обрисів людини. Згодом дівчинка впевнилася в цьому. Шар за шаром — долоні горіли вогнем, та Майя не зважала на біль. Із розпливчастого туману виступало обличчя. Високі вилиці, довгі темні вії, чорні кучері лежать на плечах…

Людина всередині каменя розплющила очі. Погляд синіх, мов досвітнє небо, очей, зупинився на дівчинці.

— Дарт, — тихо прошепотіла вона.

Майстер підняв руки й притулив долоні до каменя з внутрішнього боку. Майя працювала й далі, намагаючись випустити його звідти, але її руки втратили чарівну силу — їхні порухи не залишали на поверхні аметиста анінайменшого сліду. Майя плакала, кричала, билася об камінь, розбиваючи до крові кулаки, але нічого не допомагало. Тоді вона притисла долоні до каменя в тому місці, де були долоні коханого — й попри те, що їх розділяла кам’яна стіна, на мить відчула тепло. Від її долонь заструменіло світло. Воно ставало дедалі яскравішим — невдовзі дівчинка вже не могла дивитися на свої руки, просто замружилася й прихилила чоло до холодного каменя.

Майя прокинулася й рвучко сіла на ліжку, їй часто траплялися сни за участю майстра — то наздоганяла його в тумані, то не встигала врятувати в печерах, тепер ось не змогла дістати з каменя. Дівчина потерла пальцями очі й помітила слабке світіння. Спочатку прийняла його за рештки сну, але ні — це було насправді. Аметист, вкладений у срібну оправу, випромінював кволе рожевувате світло.

Десятий день, місяць білої роси

— Як ми потягнемо все це в Ормрон?

Тара з тугою оглядала купу звалених на ліжко покупок. Чого тут тільки не було — косметика, прикраси, одяг, аксесуари… Дівчині здавалося, що вони з Майєю скупили більшу частину місцевого ринку.

— Проблеми треба вирішувати відповідно до їх виникнення! — повчально промовила Майя, примірюючи нову блузку зі сріблястого шовку.

— Та перед нами ж і стоїть конкретна проблема — все це не ввійде ні в твою, ні в мою сумку.

— Отже, треба купити сумку, — знизала плечима Майя.

Тара звалилася на ліжко.

— Бодін, звичайно, прекрасне місто. Його б тільки перенести ледь південніше…

Майя посміхнулася.

— Так, це було б чудово. Ну то що, знову на ринок?

Тара зітхнула й потяглася по куртку.

На вулиці Бодіна мовби повернулася весна. Останні три дні дощів не було — над головами розгорталося яскраво-блакитне небо, а золотаве сонце сліпило очі. Місто, пещене сонячним світлом, перетворилося. Пишно оздоблені вітрини сяяли шибками, змовницьки підморгуючи покупцям. Жителі міста ненадовго скинули сумовиті сірі та чорні кожухи — майоріли вишиті хустки й мантії, різнобарвні пальта й сурдути тішили око.

Головна площа міста була недалеко від бібліотеки. Майя щоразу вибирала шлях так, аби пройти майже вздовж стін книгосховища. Їй дуже хотілося випадково зустрітися з майстром.

Торговці привітали дівчат як старих знайомих.

— Нам тільки сумки купити, — строго нагадала Тара.

— Авжеж, я пам’ятаю. Тільки подивлюся на ці хутряні шалики…

До рядів із сумками дівчини потрапили тільки за три години.

Майя вже стомилася від блиску металу, круговерті тканин, хутра й шкіри, тому поки Тара зосереджено вивчала асортимент, Майя дивилася то на городян, то на свої руки. Вдень камінь у персні мав звичайний вигляд. Ледь помітне рожевувате світіння можна було побачити тільки вночі. «Не забути порадитись із грандмайстром або сото. Вони напевне знають, чому може світитися камінь у персні», — нагадала собі дівчинка.

Зненацька її увагу привернув гамір поблизу бібліотечних стін — схоже, там зіштовхнулися два візки. Майя вирішила підійшла ближче: а раптом хтось постраждав і може знадобитися її допомога? Але, схоже, всі були цілі — гладкий пан на всі заставки сварив візника, той стояв похнюплено; дівчині стало навіть шкода бідолахи.

Поступово рух по вулиці відновився. Якоїсь миті дівчинці здалося, що вона бачить знайоме обличчя — Майя вийшла з торгового ряду й вдивилася в спини пішоходів.

Довге чорне пальто з дубленої шкіри. По рукавах — сріблясте гаптування. І чорні кучері, перетягнуті синьою стрічкою.

«Майстер Дарт!» — скрикнула дівчинка, але в гомоні юрби її голос був ледь чутним.

Юрба розходилася. Дарт швидко віддалявся від стін бібліотеки, а поруч із ним ішла висока жінка в розкішному червоному пальті. На секунду вони зупинилися — жінка взяла майстра під руку й ніжно пригорнулася до нього. Майстер щось сказав красуні — відповідь вона прошепотіла йому на вухо, торкаючись до чорних кучерів червоними губами.

Дарт і його супутниця перейшли вулицю й зникли в юрбі.

— Гарна… — ледь чутно прошепотіла Майя.

Дивно, але сліз не було. Руки й ноги їй корилися — дівчинка могла повернутися й дійти до ятки, де залишила Тару. Або побігти й наздогнати майстра. Небо зовсім не впало на землю, світовий океан не вийшов із берегів, снігова лавина не змела місто з лиця землі, виверження вулкана не засипало жителів попелом…

Майя повернулася й повільно побрела назад, до торговельних рядів.

Нел сидів за столиком у харчевні та в’яло розмазував по тарілці гарбузову кашу. Хлопець розмірковував, чим би ще зайнятися. Він уже програв купу грошей наперсточникам, поблукав міським звіринцем, зазирнув до сувенірних і магічних крамниць, сподіваючись знайти новий шаманський амулет. На жаль, нічого подібного там не виявилося, але напівдемон все-таки з користю провів час — купив маленький подарунок для леді Майї. Щоправда, не був упевнений, що коли-небудь набереться сміливості, аби вручити його дівчині.

— Неле!

Тихий шепіт пронизав його до кісток, коли пролунав просто за спиною в напівдемона. Нел рвучко озирнувся — його погляд уперся в темряву, що панувала під темним візерунчастим запиналом.

— Сото Шеїчі? — здивувався хлопець. — Що ви тут робите?

— Мені потрібен та-вей. Негайно.

— Його ніхто не бачив уже чотири дні. По-моєму, він вирішив усю відпустку просидіти у бібліотеці й…

— Де інші? — перервав хлопця сото.

— Тара з Майєю на ринку, Грей, напевно, в кімнаті — спить, як завжди.

— Поклич його. Я чекаю надворі.

У голові в Нела відразу виникла купа запитань. Навіщо сото примчав до Бодіна? Чи накрилася їхня відпустка? Чому Шеїчі так терміново потребує Дарта? — і багато інших. Хлопець уже розтулив рота, щоби поставити хоча б двійко з них, але Шеїчі прошипів:

— Швидко. Я чекаю на вас зовні.

Схоже, справа таки була терміновою.

За десять хвилин троє подорожан вийшли з готелю й подалися до бібліотеки.

Шеїчі рухався так швидко, що учні ледь встигали за ним. Юрба на площі немовби розступалася перед майстром і замикалася за його спиною. Нелу з Греєм доводилося проштовхуватись крізь людські потоки, вслід хлопцям летіла лайка.

До бібліотеки домчали за п’ять хвилин. Шеїчі навіть не глянув на охоронця, швидко пройшов садом і розчинив залізні двері.

— Години прийому скінчено, — пролепетав доглядач, але сото вже сходив нагору.

У кабінет зберігача бібліотеки Шеїчі майже влетів, діти ввалилися слідом, не слухаючи вереску доглядача.

— Дарт Велоні. Допуск якого рівня ви йому дали?

— Що ви собі дозволяєте… — обурився сивочолий маг у темно-синьому ковпаку.

— Допуск якого рівня ви йому дали? — з натиском повторив Шеїчі.

Невідомо, що зберігай побачив під чорним запиналом мага, але обурюватися перестав.

— Я перевірю за картотекою. Ми вносимо в неї кожного мага, який відвідує Бодінську бібліотеку. Архіви зберігаються тут тисячі років, тому пошук потрібного документа займає певний час… — бубонів собі під ніс зберігач, прямуючи до невеличких дверей у кутку кабінету.

Шеїчі не рушив з місця. Діти завмерли в нього за спиною. Потяглися томливі хвилини очікування. Нел устиг розглянути всі сувеніри на столі зберігача, підрахувати кількість цеглин у стіні праворуч і вже перемкнувся на ліву, коли сивочолий маг вийшов із архіву з невеликим клаптем паперу в руках.

— Дарт Beлоні, Ормрон. Перше відвідування — вісімнадцяте вересня цього року. Допуск третього рівня.

— Документи третього рівня таємності зберігаються на четвертому поверсі?

Зберігач тільки закивав у відповідь.

На четвертому поверсі трійцю зустрів доглядач поверху.

— Дарт Велоні. Високий блакитноокий брюнет. Які сувої він переглядав?

— А ви хто будете? — недовірливо поцікавився дрібний лисий чарівник, схожий на пуголовка.

— Сото Шеїчі, Ормрон. Я хочу знати, яку інформацію тут отримав мій підопічний. Чи не показали йому, зовсім випадково, котрийсь із заборонених сувоїв?

Обличчя доглядача змінило барву з блідо-жовтої на зелену, потім на яскраво-червону й насамкінець на мертвотно-бліду. Схоже, Шеїчі висунув йому серйозне обвинувачення.

Доглядач поквапливо розвернувся до шаф у себе за спиною та почав порпатися в шухлядах. Тонкі, вузлуваті пальці ходили ходором, тому процес пошуку затягся.

— Ось! Нічого подібного йому не видавали! Тільки невеличкий довідник з ритуалу заряджання магічних речей, книга про перетворення магії та монографія про людські жертвопринесення в прадавніх релігіях.

— Скільки часу він тут провів?

— Тут усе записано. Шістнадцятого числа, з восьмої ранку до першої пополудні та з третьої пополудні до закриття бібліотеки. Ніяких заборонених книг! У нас усе враховано, подібні речі просто неможливі в Бодінській бібліотеці!

Доглядач і далі обурюватися, але сото вже полишив читальну залу та подався вище. На п’ятому поверсі дорогу сото перепинили двоє охоронців.

— Рівень допуску? — в один голос промовили вони.

— Перший, — Шеїчі підняв правицю долонею догори. На чорній тканині рукавички висвітилася срібляста печатка. Стражники розступились і розчахнули двері. Шеїчі зробив крок усередину.

— Ці зі мною.

— Але в них нема допуску, — заперечив один із охоронців.

— Вважайте, що вони на екскурсії, — не озираючись кинув сото.

Двері вели у величезну залу, майже цілком заставлений високими стелажами з книгами та сувоями. Повітря немовби просякло давниною і старожитностями. Магія відчувалася скрізь — вона клубочилася пилинками в смугах світла, осідала на ворсі колись блакитного килима, відбивалася в склі ламп на столах і стінах, осідала на вилиняле оббиття крісел і дерево столів.

Доглядачка — висока, рудокоса дівчина років двадцяти п’яти — підвелася з-за столу й привітала мага.

— Добрий день. Можу я побачити ваш допуск? — остання фраза була звернена до дітей, котрі визирали в Шеїчі з-за спини.

— Три-чотири дні тому до вас звертався молодий чорнявий маг із проханням показати йому деякі магічні книги. Які саме?

— Про що це ви? — здивувалася доглядачка. — Ми видаємо книги тільки тим, хто має допуск першого рівня…

— Ви особисто чи бібліотека?

— І я, і бібліотека. Ви в чомусь мене звинувачуєте?

— Поки що ні. Але якщо через вас мій учень постраждає або внаслідок його дій постраждають інші люди — вас буде за це покарано.

Нелу здалося, що дівчина сполотніла.

— Які книги ви йому показали? — насідав Шеїчі.

— Та не було тут ніяких магів, крім тих, у кого є доступ!

— Сото? — Грей зробив два кроки вперед, привертаючи увагу вчителя.

— Що? — роздратовано озирнувся той.

Грей кивнув у бік розставлених біля вікна столів. На одному з них, ледь поблискуючи в променях сонця, лежав єднальний камінь.

Чарівниця кинулася до столу, розраховуючи перехопити важливий доказ, але Нел виявився прудкішим — він вихопив камінь буквально з-під носа в доглядачки та передав Шеїчі. Руки майстра під час дотику здалися Нелу гарячими, ніби полум’я.

Дівчина впала в крісло й затулила обличчя руками.

— Я не хотіла… — схлипнула вона. — Але Дарт був таким милим!

— Милим? Дарт? — очі в Нела мало не вилізли з орбіт.

— Він сказав, що йому просто треба поглянути на ці документи! Він нічого не записував і не виносив із зали — я уважно дивилася! — виправдовувалась чарівниця. — Розумієте, він такий чарівний, з першого погляду зрозуміло — цей юнак просто не може зробити нічого поганого…

Нел скривився. Шкода, що з ними не було леді Майї. Тій не завадило б довідатися, як її кумир упадає за іншими дівчатами.

— Книги. Які книги ви йому дали?

Дівчина притягла до себе аркуш, надряпала пером кілька назв і простягла майстрові.

Шеїчі глянув на перелік і зім’яв папірець. Він спалахнув вогненною кулею просто на долоні в сото.

— Ходімо, — наказав він і швидко вийшов.

Дівчата повернулися в готель тільки в годину півня. Нога Майї ступила на поріг із першим ударом дзиґарів на вежі.

Чарівниця віднесла покупки в кімнату й спустилася в обідню залу, де Тара вже чекала на неї за столом.

— Нел і Грей кудись здиміли, портьє не бачив їх від самого обіду.

— Портьє? — перепитала Майя.

— Тут так розпорядника називають. Трохи коротше, — посміхнулась Тара, але Майя не відповіла на її посмішку. «Стомилася, певно», — подумала Тара й вирішила не чіплятися до подруги з набридливими розмовами.

— Повечеряємо?

Майя кивнула, але ініціативи не виявила.

— Що будеш?

— Те, що й ти.

— Нарешті ми вас знайшли! — до зали влетів захеканий Нел. — Дарта ніхто не бачив?

— Ти на пожежу чи з пожежі? — поцікавилась Тара, але цієї миті до кімнати ввійшов Шеїчі, й дівчина здивовано замовкла.

— Та-вей не з’являвся? — замість привітання запитав майстер.

— Ні. Ми домовлялися зустрітися завтра…

— Ніхто його звідтоді не бачив?

Майя опустила голову так, щоб волосся сховало розпашілі щоки.

Шеїчі сів біля дівчат.

— Потрібно знайти його. Терміново.

— Та що з ним може трапитися! Він же в нас увесь такий із себе геніальний, змахнув правим рукавом — з’явилося озеро, змахнув лівим — густий ліс піднявся!..

— Дартові загрожує серйозна небезпека. Потрібно знайти його раніше, ніж…

— Я бачила майстра, — тихо мовила Майя. І продовжила ледь голосніше: — Я бачила його сьогодні на площі.

— Куди він прямував? Він був сам?

Усі напружено чекали на відповідь.

— Із ним була жінка, — голос Майї зірвався на шепіт. Тарі, Нелу та Грею було видно, наскільки важко дівчині даються ці слова, та Шеїчі мовби й не помічав цього.

— Яка жінка? Яка вона з себе?

Майя встала з-за столу і відійшла до вікна.

— Висока. Дуже вродлива. Волосся чорне, як у майстра, але не кучеряве. Очі посаджені косо, кольору трохи дивного — чорного й не чорного одночасно.

— Як давно ти їх бачила?

— Дві, можливо, дві з половиною години тому, — Майя замовкла, перевела подих і спробувала якомога непомітніше витерти сльози в кутиках очей. — Вони йшли до готелю «Щаслива підкова», — завершила свою оповідь.

— У «Щасливій підкові» можна недорого взяти гарних коней. Збирайте речі! — розпорядився майстер. — Я довідаюся, куди вони рушили далі. Зустрічаємося там.

Шеїчі встав і подався до виходу.

— Сото! — покликала Майя. — Ця жінка… Хто вона?

— Колись вона була членом моєї п’ятірки, — тихо сказав кочівник і розчинився в загуслій на вулиці вечірній пітьмі.

Одинадцятий день, місяць білої роси

Коней не жаліли. Поганяли так, що свист вітру у вухах не вмовкав ні на мить.

Потрібно було наздогнати молодого майстра, перш ніж він і його супутниця досягнуть Синсвальда.

Навколо панувала непроглядна пітьма. Небо знову затягло хмарами, мрячив дрібний, бридкий дощ. Щоб не збитися з дороги, постійно доводилося звіряти її магічним шляхом — на це витрачалося багато сили.

По півночі відстань між втікачами та переслідувачами добряче скоротилася.

— Ми наздоженемо їх, щойно почне світати, — відзвітувався Грей, котрому, незважаючи на всі його заперечення, доручили орієнтування на місцевості.

— Хіба вони не повинні засікти погоню й рухатися швидше? — запитала Тара в Шеїчі.

— Ні. Ми наздоженемо їх. Ламія напевно жадає зустрічі.

Четверо джун-вей під проводом свого сото мчали брудним, розмитим дощами шляхом.

Грей знову чув цей тихий звук. Немовби десь удалині дзеленчали крихітні дзвіночки. Хлопцеві часто здавалося, що він чує слабкий дзенькіт, але зазвичай він просто нагадував собі приказку «чує дзвін, та не знає, де він». Тепер же звук був голосніший і вочевидь долинав звідкілясь справа.

Небо повільно світлішало, у передранковій імлі вже можна було розрізнити силуети дерев і дві далекі постаті вершників.

— У бій не вступайте, — розпорядився Шеїчі. — Ви не зможете боротися з нею на рівних, тільки покалічитеся.

Дзвін дедалі дужчав. Грей притримав коня так, щоб стати в ар’єргарді загону — ніхто не помітив цього маневру. Чарівник вдивлявся в малесенькі постаті попереду — щоб наздогнати їх, потрібно було ще не менше тридцяти хвилин. «Встигну», — безтурботно подумав хлопець і скерував коня до лісу, що темнів праворуч.

Грей помилився. Двоє подорожан мовби навмисно зупинилися, щоб дочекатися чотирьох відсталих. Вони спішились і завмерли посеред поля відволоженої торішньої трави.

У сизому морозяному повітрі запахло магією.

— Шеїчі, давно не бачились. Як ся маєш? — на гарному обличчі Дартової супутниці сяяла глузлива посмішка.

— Не забувайте, що я сказав. Що б не сталося, не втручайтесь! — нагадав майстер і спустився на землю. Блиснув вогненний батіг — на землі спалахнуло коло з вогню, яке відокремило трьох джун-вей від Дарта, Шеїчі та Ламії.

— Майстре Дарт! — скрикнула Майя й вийняла ногу зі стремена. Тара ледь устигла спіймати подругу, перш ніж та кинулася в коло:

— Ми не знаємо, що тут відбувається. Краще поки не лізти.

— Де Грей? Щойно ж був поруч, — Нел покрутив головою, але не виявив і сліду напарника.

— Знайдеться, — відгукнулася Тара, не відриваючи погляду від темної постаті сото.

— Навіщо тобі цей хлопчик?

Шеїчі та його супротивниця рухалися по колу, немовби приміряючись одне до одного.

— Він шукав мене. І знайшов. Це я йому потрібна.

— А він тобі потрібен?

— Ревнуєш?

Батіг у руках Ламії ожив. Із сухим тріском він тричі огорнувся навколо чорного запинала — й не залишив на ньому жодного сліду. Очі в Ламії спалахнули червоним вогнем.

— Магія бедуїнів? Як був дикуном, так і залишився?

— Лютуєш, бо не спроможна здолати? — голос у Шеїчі, як завжди, був позбавлений найменших емоцій.

Із дерев’яного ціпка майстра вирвався маленький піщаний смерч і закружляв по землі, кидаючи в жінку тисячі піщинок. Вогненний батіг запалахкотів у повітрі, мов блискавка, але все-таки йому над силу було відбити всі атаки піщаного мага. Гострі піщинки, немов скляні скалки, посікли плащ Ламії в кількох місцях. Чаклунка скинула його на землю й наступила витонченим чобітком.

— Я не гніваюся на мерців. А ти?

Супротивники кинулися в бій. Діти, тамуючи подих, дивилися, як здригається вогненний батіг і здіймаються до неба піщані хмари. Від кожного зіткнення гарячої змії та піщаної бурі навсібіч розкочувалися повітряні хвилі. Кожен випад мага Ламія відбивала своїм батогом, але шовковиста тканина запинала захищала власника від ударів. Земля всередині кола побіліла від піску. Жовті пучки трави під ногами спалахували від іскор, які сипалися згори.

Маги рухалися дедалі повільніше — сутичка виснажила обох, але поступатися не хотів ніхто.

— Як там Гай? — поцікавилася Ламія, перехоплюючи батога зручніше.

— Чудово. Отримав титул дато. Чому ти не запитаєш, як Алан і Еван?

Піщаний буревій навколо майстра набирав швидкості.

— Одружилися та народили маленьких нітто-хей? — презирливо кинула Ламія, відбиваючи удар піщаного змія.

— Вони вмерли в госпіталі за день по ритуалу, — зараз голос Шеїчі найбільше нагадував рев піщаної бурі.

— Як шкода! Я воліла б добити їх власноруч. Знаєш, у чому твоя слабкість, Шеїчі? — гранатові очі запопадливо блиснули. Нова піщана змія метнулася до Ламії. — Ти надто м’якосердий!

Піщаний прут був спрямований просто в сонячне сплетіння чаклунки, але цього разу вона не розбивала піску батогом. Натомість його кінчик метнувся в протилежний бік — туди, де стояв Дарт.

Оксамитова накидка здійнялася вгору й відхилила удар. Удар магії піску пробив тіло Ламії наскрізь.

Майя закричала від жаху — діти вперше бачили майстра без палантина.

Тіло Шеїчі від голови до ніг укривали білі бинти, просочені жовтавим розчином. І бинти жевріли, спалахуючи червонястими іскринками. У повітрі розлився дух смаленої плоті — майстер горів живцем. Постійно, щохвилини!

На зойк Майї Шеїчі озирнувся й втратив Ламію з поля зору. Тої ж миті заклинання величезної сили знесло майстра з ніг, і сото зник у спалаху сліпучого полум’я. Ламія розсміялася — величезна рана на її грудях стрімко затягалася.

— Їдьмо, — коротко наказала вона Дарту й повернулася до коня. Тара кинулася вперед, на ходу витягаючи мечі. Знову пролунав сухий тріск — вогненний батіг уп’явся в тіло дівчинки, у повітря зметнулися криваві бризки. Дарт сіпнувся вбік, але чаклунка міцно схопила його за рукав. Погляд темно-синіх очей схрестився із гранатовим. Протиборство тривало єдину мить. За секунду по тому Ламія і Дарт уже сиділи в сідлах. Вершники зірвалися з місця й зникли в нічній пітьмі, яка повільно відступала.

Майя кинулася до пораненої.

Спалена трава почервоніла від крові; Тара лежала на боці з безглуздо розкинутими руками.

— Таро! Таро! Отямся! Будь ласка, отямся! — Майя сіла поруч із тілом подруги, поклала її голову собі на коліна. Руки в чарівниці почервоніли від крові.

Смаглява шкіра дівчини-воїна набула воскового відтінку. Майя знову й знову шепотіла заклинання, відчуваючи, що від напруги починає пощипувати пальці, але Тара не реагувала.

Різкий звук ляпасу змусив Нела здригнутися.

— Будь ласка, Таро, будь ласка! — Майя притулилася чолом до чола Тари, прозорі сльози дівчини капали на поблідле обличчя.

Грей мчав так швидко, як міг. Ще в лісі відчув вибух дивовижної магічної сили й тепер тільки сподівався, що ще не надто пізно. Спочатку він зачув дух горілої трави. А потім — запах смерті.

Ще не доїжджаючи до місця битви, хлопець зрозумів, що сталося з його друзями.

Грей вистрибнув із сідла. Назустріч йому поспішав Нел, витираючи мокрі щоки.

— Шеїчі… Вона вбила його. І Тара…

— Майстрове запинало. Принеси його мені, — розпорядився Грей. Зараз він найменше був схожий на знайомого напівдемонові нехлюя. Рухи чарівника здавалися зосередженими й точно вивіреними, а голос — уривчастим і чітким. Сум’яття й розгубленість, які панували на полі бою, немовби не мали до Грея жодного стосунку. Чарівник підійшов до Майї. Дівчинка розгойдувалася з боку на бік, неначе маятник.

— Відійди, — наказав хлопець, але Майя не зреагувала.

На превелику силу Грею вдалося розтиснути пальці дівчини й підняти тіло Тари на руки. Грей переніс її на розстелене Нелом запинало.

— Візьми її та коней, — Грей кивнув у бік Майї. — І рушайте за мною.

Грей дбайливо всадовив Тару в сідло перед собою і пришпорив коня. Хлопець сам до кінця не розумів, що робить і звідки в нього відчуття, що потрібно діяти саме так. Але часу на сумніви не було.

За десять хвилин маленький загін досяг лісу, ще кілька хвилин знадобилося Грею, щоб знайти печеру.

Майя трохи отямилася й тепер тихо плакала, увіткнувшись у плече Нела.

Чарівник стягнув Тару з сідла й подався в печеру.

— Що ти збираєшся робити? — тихо запитав Нел, дивлячись на спокійне та впевнене обличчя товариша.

— Чекайте зовні, — замість відповіді наказав Грей.

Нел уперше бачив напарника таким, тому волів не сперечатися.

Чарівник вніс тіло Тари в печеру й опустив на землю. Плащ просочився кров’ю, нею були залиті одяг хлопця і його руки, але він не звертав на це уваги. Грей дістав з-за пояса кинджал, розрізав собі долоні й опустив їх на тіло Тари. Він ніколи не чув про таку магію й нічого не знав про неї, але був твердо впевнений, що йому потрібно вчинити саме так.

Кров змішалася з кров’ю. Життя з життям.

— Я не змогла… Нічого не змогла. Шеїчі мертвий, Тара… Тара теж. І майстер Дарт… Він просто стояв там і дивився. Як він буде жити із цим? — Майя захлиналася слізьми.

Нел не був майстром розради, тому просто мовчав, дозволяючи дівчинці й далі поливати слізьми свою добряче змоклу сорочку.

Остаточно розвиднілося. На сході важко піднімався в небо тьмяний сонячний диск. Безмовний ліс здавався мертвим. Нерухоме повітря, щільне, як вата, нагадувало мокру ковдру. Нел, намагаючись втримати тепло, невпевнено обійняв заплакану дівчину й пригорнувся щокою до сріблистого волосся. Гаряче, переривчасте дихання Майї здавалося єдиним джерелом тепла в цьому застиглому, захололому лісі.

Хлопець не знав, скільки хвилин вони простояли так, чіпляючись одне за одного. Нел ще й досі не міг повірити в те, що трапилося. Такого просто не могло статися з ними! Чому Дарт пішов за цією жінкою? Чому Шеїчі так хотів їх наздогнати? Як могло вийти, що тепер їхній наставник мертвий і Тара… Що їм робити далі? Як вони житимуть із усім цим?

Нел був не з тих людей, які полюбляють каратися запитаннями та роздумами. Але зараз не міг відскіпатися від вихору думок, які розшарпували свідомість. Дарт зрадив їх! Нел ніколи не любив молодого майстра, але чудово розумів, як далеко йому, напівдемонові, до геніального та-вея. Якби йому лише кілька годин тому сказали, що майстер зробить щось подібне, Нел спочатку розсміявся б цій людині в обличчя, а потім зацідив би в око. І все-таки те, що здавалося зовсім неможливим, — сталось. Як? Чому?

Вражений хлопець не помітив, як лісом пробіг струмінь чистого повітря. Як здригнулися, немовби розбуджені незрозумілою силою дерева. Як застигле повітря стрепенулося, наче водяна гладінь, по якій розбігаються кола від кинутого каменя. Хвиля магії стрімко промчала лісом і відразу зникла. Природа навколо знову завмерла, поринула в звичний мертвотний сон.

Тара розплющила очі. Вона лежала на землі, гостре каміння впиналося в ребра. Тільки голова спочивала на чомусь м’якому.

— Жива? — почувся голос Грея просто над вухом.

— Не впевнена. У голові туман… — прошепотіла дівчина. Голос корився їй з натугою, язик розпух, неначе тиждень води не пила. — Мене поранили?

— Щось таке, — погодився хлопець.

Тара підняла голову й подивилася на чарівника.

— У тебе кров на щоці. Тебе теж поранили?

— Еге, щось таке. Поспи трішки.

Тара відчувала смертельну втому, хоча слово «смертельну» їй зовсім не подобалося. Дівчина зручніше влаштувалася на колінах у Грея і заснула.

Хлопець акуратно залікував порізи на руках, потім дістав кинджал, повернув до себе лезо й подивився на рану, про яку говорила Тара.

Кинджал із тихим дзенькотом випав із рук Грея. Коли дихання відновилося, хлопець акуратно відірвав від сорочки смугу тканини й зробив з неї пов’язку.

Майя сиділа, тулячись до стовбура берези, і тривожно вдивлялася в темряву печери. Це була глибока ущелина, утворена переплетеним корінням величезного дуба. Скупому сонячному світлу, що ледь пробивався крізь попелясті хмари, було над силу розсіяти темряву в цій заглибині.

Несподівано дівчинці здалося, що всередині щось ворухнулося. Майя не вірила своїм очам, — насилу перебираючи ногами та всім тілом спираючись на Грея, з печери повільно виходила Тара.

Нел скочив на рівні.

— Таро?! Ти хіба не… — хлопець затнувся, підшукуючи слово.

— Просто дуже сильне поранення, — пояснив Грей. — Їй потрібно відлежатися днів зо два. Якщо вирушимо зараз, за три години будемо в Гиславі.

— Грею, твоє око. Давай залікую! — Майя помітила пов’язку, що закриває ліве око хлопця й відразу простягла до нього руки, але Грей рвучко сахнувся.

— Не треба.

— Та це ж швидко! Секунда!

— Не треба! — знову повторив Грей — але цього разу в його голосі чулося щось таке, що Майя просто побоялась наполягати.

— Шеїчі? Що з ним? — тихо запитала Тара, розглядаючи оксамитове запинало, яким Грей огорнув їй плечі.

— Закляття Ламії порушило просторові зв’язки в його тілі. Маг або вже в Ормроні, або на шляху туди. Лікарям доведеться збирати його по шматочках, але рано чи пізно вони поставлять його на ноги.

Хлопець сів у сідло й подав руку Тарі.

— Я сама… — запротестувала дівчина.

— Ти себе бачила, примара ходяча? Сідай.

Діти вирушили в дорогу. Хвилини за дві Нел ризикнув поставити запитання про те, що його дуже цікавило.

— Ти бачив його? Бачив Шеїчі без запинала? Він… — Нел судомно ковтнув, згадуючи, який вигляд мав сото.

— Мабуть, це якась магія, — невпевнено почала Майя.

— Жаньшаохуо. Дуже складне заклинання, яке перетворює одну з пасивних стихій, котрі складають основу людського тіла, на активну. Схоже, автор закляття змінив пасивний вогонь на активний, через що тіло Шеїчі постійно горить. Кількість енергії стихії в тілі — величина постійна, тому просто погасити цей вогонь не можна. А бинти, просочені зіллям, потрібні щоб деактивувати перетворену стихію, але, природно, повернути її до первісного пасивного стану не можуть, — пояснив Грей.

— Чогось я про активний та інший вогонь не зрозумів. Давай ще раз, га?

— П’ять стихій — основа всього в нашому світі, — терпляче пояснив Грей. — Імпульси, що проходять по твоїх нервових волокнах — це пасивний вогонь. Ти відчуваєш злість, роздратування, бажання, спонукання, пристрасть — усе це пасивний вогонь. Твій внутрішній вогонь, який не обпалює тіла, але змушує діяти. Активний вогонь — це свічки, смолоскипи, багаття, блискавки, хуодечіу й таке інше. Існує ще предковічний вогонь — це сила стихії, яку ти береш із навколишнього середовища, аби чаклувати.

— Звідки ти все це знаєш? — Нел навіть рота роззявив.

— Питання дня, — зітхнув Грей. — Нам краще поквапитися, якщо хочемо встигнути в Гислав до початку дощу.

Чотирнадцятий день, місяць білої роси

Леонтія працювала охоронницею зали телепортації в Ормроні майже сорок років. Дуже давно, коли їй, двадцятирічній асистентці дато Мори, запропонували цю незначну посаду, Леонтія страшенно засмутилася. Зараз, із висоти прожитих літ, вона розуміла, що гранд майстриня вчинила з нею більш ніж гідно — Леонтія була дуже слабким, зовсім слабким магом, якому просто не можна було довірити щось серйозніше. Але на той час юна Леонтія, як і більшість молодих чарівників, марила героїчними звершеннями, новими науковими відкриттями та іншими дрібницями, якими навіть без будь-якого підживлення ззовні натоптуються молоді голови.

Згодом Леонтія не просто впокорилася зі своєю роботою — вона полюбила її. Щодня через магічні врата в залі телепортації ішли та поверталися десятки магів. Хтось радів, бо похід був успішним, а завдання — виконаним. Хтось страждав, бо завдання провалилось і на недбайливого мага чекала нагінка від керівництва. Хтось тішився поверненням додому, для когось, навпаки, все найцікавіше та важливе залишилося по той бік врат.

Леонтія ворожила по обличчях, вловлюючи думки й бажання тих, хто з’являвся в залі, за якою вона наглядала. Міркувала, що сталося з близнюками, які десять хвилин тому вийшли з порталу. Один кульгав, немовби в нього на нозі вріс ніготь. Другий ішов нормально, але вираз обличчя мав такий, начебто братів ніготь вріс у його ногу.

Увагу Леонтії привернуло легке світіння магічної печатки врат.

«Дивно, — подумала вона. — Начебто нікого більше в розкладі нема». Розклад, про який згадала чарівниця, був, звичайно, доволі умовним. Складно припустити, коли повернеться маг, який вирушив на пошуки джерела нової епідемії в лісах Сурнамії, або чарівник, завдання якого — знайти рідкий мінерал у горах Сідзана.

Поступове світіння яскравішало. Промінь світла в центрі печатки дедалі більшав, поки не накрив печатку повністю.

На кам’яні щаблі біля постаменту спустилися четверо учнів Ормрона. Сріблясте волосся — спадок будь-якого члена клану Політріс — Леонтія не могла сплутати ні з чим.

Доглядачка схопилася за серце.

— Боги великі! Ви живі! Щастя яке! Роно, Мелісо, біжіть хутчій до дато Гая, скажіть — діти повернулися!

Леонтія кинулася обіймати кожного члена команди номер сім як рідного.

— Вас уже думали мертвими оголосити! Після того що з сото Шеїчі сталося, думали, вже ж вас вона не пожаліла. А ви осьдечки, здоровісінькі!

— Сото Леонтіє, — Майя насилу виборсалася з задушливих обіймів пишної матрони. — Ви не могли б послати кого-небудь до моїх батьків? Передати, що все гаразд?

— Авжеж, певна річ, зробимо негайно. Ти й сама з ними йди, от же ж батьки зрадіють!

— Нам… Нам спочатку до Гая потрібно, — уточнила Майя, озираючись на інших.

— Звичайно ж, ідіть мерщій, — закивала Леонтія й довго дивилася їм услід.

Ось через такі моменти чарівниця й любила роботу в залі телепортації.

Коридорами йшли мовчки. Та й не було про що говорити. За три дні стільки говорили, стільки сперечались — аж похрипли, навіть кулаками по столі бити доводилося. Починати все знову ні в кого бажання не виникало.

У кабінету Гая на них уже чекали дві чарівниці. Напевно, ті самі Рона й Меліса, яких сото Леонтія відправила попередити грандмайстра.

Дівчата перешіптувалися, поглядаючи на четвірку джун-вей.

— Великі боги, який я радий, що з вами все гаразд! — видихнув Гай замість привітання. Але по тому подивився на похмурі обличчя й помітив Греєву пов’язку.

— Піди до храму Тахіні. Вона залатає, — запропонував Гай.

— Ні.

— Як це «ні»? Піди, вона швидко тебе на ноги поставить.

— Ні, — повторив Грей.

Дато подивився на зосереджене обличчя хлопця й не наполягав більше. З моменту останньої зустрічі його діти дуже змінилися. Ніколи ще майстер не бачив Грея таким серйозним, Нела — таким стриманим, а Тару такою напруженою. Про Майю не варто було й говорити — Гай уже знав, що трапилося з Дартом, і переживав біль дівчинки як власний. Чи в змозі час залікувати таку рану?

— Розмова буде довгою, відчуваю. Сідайте.

Пропозицію прийняла тільки Майя. Вона зайняла крісло біля столу. Решта стояли.

— Що з сото Шеїчі? Він одужає?

— З ним усе буде гаразд. Лікування, щоправда, займе не менше півроку, але потім майстер знову повернеться до роботи. Я не буду ставити над вами нового сото на цей час — Шеїчі зможе наглядати за вами й із лікарні. П’ятим я призначу вам…

— Нам ніхто не потрібен, — тихо заперечила чарівниця, підіймаючи на Гая погляд величезних фіалкових очей. — Ви знаєте, чому Дарт пішов із тією жінкою?

— Забудьте про Дарта, — відрубав Гай. — Я виберу вам нового та-вея.

Грандмайстер підійшов до вікна, намагаючись не дивитися на них.

— За тиждень-другий, думаю, ви вп’ятьох знову виконуватимете доручення гакко. На цьому все.

— Ні, не все! — запалився напівдемон. — Та ми ледь не загинули там! Якби не Грей, ми б сюди притягли тільки попіл Тари!

Гай обернувся на голос і дуже уважно вдивився у обличчя Грея. Нел продовжив:

— Якщо хтось і заслуговує на те, щоб знати правду, то це ми!

— І ми не підемо звідси, поки її не дізнаємося, — додав Грей.

— Погрожуєш мені? — Гай посміхнувся у вуса.

— Інформую.

Грей зручно сперся рукою на спинку крісла Майї та качав дерев’яні кульки по долоні. Розслаблена хлопцева поза не обдурила гранд-майстра — напруга витала в повітрі, це кожен відчував.

— Запитуйте, — дозволив дато. Врешті-решт після того, що довелося пережити цим дітям, вони мають право отримати деякі пояснення.

— Чому майстер Дарт пішов із цією жінкою? — Майя міцно зчепила побілілі від напруги пальці.

— Тому, що голови на плечах у нього нема! — зірвався Гай і відразу замислено погладив бороду, підбираючи слова. — Йому потрібно щось таке, чого в Ормроні навчитися не можна.

— А в неї можна?

— Не знаю, — чесно зізнався дато і повернувся у своє крісло.

Гранд майстер сперся ліктями на стіл, сплів пальці в замок і почав оповідь. Він говорив про п’ять правічних стихій, котрі є основою всього. Про дивну силу, приховану в мільярдах ниток, які обплутують цей світ. Про те, що магія стихій по своїй суті зовсім інша, ніж людська магія. Люди повинні користуватися силою ниток дуже обережно — має бути постійний контроль над тією силою, що ти береш у стихії. Основні складові магії, котру використовують у гакко Ормрон, — дика сила стихії та контроль розуму над нею, тільки так можна змусити первісну силу служити людині. Існує цілком певна кількість магії, котру чарівник може пропустити крізь себе за один момент, поки дві складові, розум і стихія, перебувають у рівновазі. Рівновага — основа всього. Хоч би якою привабливою і солодкою була стихійна сила, хоч би яку насолоду дарувало її використання — розум мусить строго стежити за рівновагою, якщо її буде втрачено — ваги розладнаються. Переможе людська воля — доступ до сили стихій буде перекрито назавжди, переможе стихія — людина розчиниться в нитках і назавжди втратить розум.

Тридцять років тому грандмайстер Гай носив титул та-вей. У нього було четверо підлеглих.

Два брати — Алан і Еван із талантом до магії землі, кочівник Шеїчі, котрий володів магією бедуїнів, і Ламія — дуже сильна чарівниця із древнього роду.

Їхня команда вважалася однією з найсильніших в Ормроні. Учням часто доручали завдання, з якими не кожен сото впорався б.

На одному з таких завдань вони зіштовхнулися із супротивником, якого здолати були неспроможні. Всі п’ятеро врятувалися тільки завдяки Ламії, однак чарівниця використала стільки сили стихій за один раз, що досягла межі. Навіть нині Гаєві було важко уявити, яке це — назавжди позбутися магії. Особливо для дівчинки, яку ставили за приклад усім і кожному. Для дівчинки, яка володіла магією вогню так, що навіть дато завмирали в замилуванні. Для дівчинки, яка росла з думкою: «Я — найкраща!»

Тоді решта членів команди припустилися дуже серйозної помилки — залишили Ламію наодинці з її горем. Кожен із них відчував свою провину перед нею — адже якби їй не довелося їх рятувати, з Ламією все було б гаразд.

Дотепер Гай катувався думкою — що було б, якби вони тоді не залишили її саму? Змогли б втримати від кроку, який навіки розвів їх і розкидав по різні боки?

Але коли хлопці зрозуміли безвідповідальність своєї поведінки, було вже пізно. Ламія відгородилася від усіх непроникною стіною, її опанувала єдина думка: «Я мушу повернути собі магічні здібності!» Чарівниця поринула в прадавні книги, у забуту магію та ритуали настільки старожитні, що навіть згадку про них знайти було складно. І Ламія знайшла спосіб.

Гай замовк. Діти, тамуючи подих, чекали на продовження.

— Який спосіб? — не витримав Нел.

— Те, що я скажу вам зараз, ніколи не повинне вийти за стіни цього кабінету. Я сподіваюся, що ніхто з вас не дасть цьому ходу, не вишукуватиме подробиць ритуалу, про який ітиметься. Я не дарма вірю вам?

Він важким поглядом обвів учнів. Тара застигла біля дверей, немов статуя зі шляхетного коричневого дерева. Медяні очі стемніли до чорноти. Майя — бліда, неприродно пряма, неначе туго натягнута тятива лука, не зводила погляду з грандмайстра. Нел був не схожий на самого себе — звичайна активність залишила його, й лише в очах палахкотіли відблиски полум’я. Тишу, яка запала в кабінеті, порушував тільки мірний стукіт дерев’яних кульок у руці Грея.

— Стихія — це сила, зовсім далека людині. Вона дуже далека від нас, від людей. Далі, ніж боги, ніж зорі на небі. Безодня між нами непереборна, перейти її нікому не дано. У одвічних стихій немає розуму, вони не знають почуттів, не розуміють і не пам’ятають. Вони — інші, не такі, як ми. Але є спосіб об’єднати силу стихії та людини. І єдине, що залишиться від неї, колишньої, — це тіло. Стихія висмокче розум мага, змінить його безповоротно. Залишаться тільки найпростіші почуття — ненависть, жага, лють. Як примара, блукатиме він світом, позбавлений душі й розуму. Але сила його не знатиме меж…

Гай стомлено провів рукою по обличчю. Голос його звучав глухо й стомлено.

— Ламія відшукала спосіб повернути собі магію. А ми вчотирьох спробували її втримати. Алан і Еван загинули того дня. Моторошне закляття перетворило Шеїчі на незгасний смолоскип. Боги великі, як це — безупинно згоряти в полум’ї свого ж тіла! Тільки я залишився живим і здоровим. Чи було на світі для мене гірше покарання? Жити з цим щодня до смертного порогу!

Гай замовк, начебто знову переживаючи ті болісні дні. Картини минулого одна за одною поставали перед очами грандмайстра. Час не залікував цієї рани — лише припорошив її попелом прожитих літ. Кинута мимохіть фраза, випадковий погляд на картину в кабінеті — і ніби порив вітру здіймав у повітря пластівці попелу, оголюючи незагойну виразку, свіжу, як і першого дня.

— Я думав, що чаклунка загинула тоді. Майже тридцять років я про неї нічого не чув. До того часу, поки ви не зіштовхнулися з елементалом і Кісімото. Видно Дарт, намагаючись з’ясувати, що трапилося з та-веєм, проник у свідомість Кісімото й розвідав щось про Ламію. У печері він побачив сліди магії Бай-ді — Ламія, як зупинена стихія, безнастанно має потребу в магічному підживленні. Хтозна, що він побачив там і як зміркував, де шукати відповіді? Тепер ми можемо лише здогадуватися, про що він думав. Та з тієї миті як хлопець довідався про велику силу, що її дає ритуал злиття зі стихією, — він взагалі ні про що більше не думав. Якщо Ламія пообіцяє йому дати таку силу — Дарт піде за нею на край землі.

— Але навіщо? Навіщо йому все це? Він найкращий учень Ормрона, наймолодший та-вей за всю історію гакко. Він геній! Він і так… — голос у Майї зірвався.

— Повне ім’я Дарта — Дартеус Оттавіо Франческа Велоні да Парті. Його батько був придворним магом імператора Ітилонії…

— Різанина в Арнеї, — прошепотіла Майя. — То це була його родина…

Вражене мовчання в кабінеті порушив Нел.

— Ви всі, звичайно, дуже розумні, але чи не можна трохи детальніше?

— Арнейська різанина в більшості підручників наводиться як хрестоматійний політологічний приклад того, що відбувається, коли маги надто активно втручаються в політику, — почала пояснювати Тара. — Після смерті імператора Ітилонії почалася боротьба за владу. Формально трон належав восьмирічному синові імператора, але реально кожен розумів, що імперією правитиме його опікун. На це місце претендували придворний маг Оттавіо Велоні да Парті й кузен покійного імператора Патріціо Лена, герцог Серванто.

— Їх було троє? — перебив її Нел.

Дівчина зітхнула.

— Ні, двоє — маг і герцог. Почалася потаємна боротьба, що вилилася на вулиці імперії. Над країною нависла загроза громадянської війни. І однієї ночі найманці герцога вдерлися в маєток родини да Парті. Були вбиті всі — слуги, гості, родичі сім’ї да Парті, яким не пощастило того дня опинитися в Арнеї. Природно, вбивці не пожаліли не тільки главу сім’ї, а і його дружину та чотирьох дітей, — закінчила вона. І відразу додала: — Але, виходить, середній син Оттавіо Велоні вцілів — і дістався до Ормрона?

— Саме так, — підтвердив Гай. — Тепер влада над імперією в руках регента Патріціо Лена. Він став гарним правителем для своєї країни, хоч і руки в нього по лікоть у крові. Його революційні реформи додали Патріціо всенародної любові, але зробили ворогом аристократії (їх позбавили частини привілеїв) і церкви (новий імператор відняв у ченців землі). Тому тепер регента охороняють навіть ретельніше, ніж підземелля синього корпусу. Добратися до нього дуже складно…

— Але нема нічого неможливого для грошей та магії, — закінчив фразу грандмайстра Грей.

— Саме так.

— Але що буде по тому, як Дарт отримає силу, котра йому так потрібна? — вигукнула чарівниця. І додала, трішки тихіше: — І як він житиме з цим далі?

— Я не вірю, що Ламія дійсно дозволить Дартові отримати бажане, — відповів Гай. — Їй це не потрібно. Вона живе ненавистю до мене та Шеїчі. Дарт для неї — лише засіб.

— Вона вб’є його? — з жахом запитала Майя.

— Хтозна… Може, він помре сам. Підготовка до ритуалу злиття свого часу ледь не вбила Ламію. Чи витримає це Дарт — я не знаю.

Тихе потріскування кришталевої кулі тільки підкреслювало тишу в кабінеті. Вона, як важке запинало, вкрила всіх присутніх — заважала дихати, давила на плечі й хилила до землі, наче непосильний тягар.

«Невже нічого не можна зробити?» — Майї здалося, що вона вимовила цю фразу вголос, але тиша навколо не здригнулася, рух слів не розбудив її, не породив відгуку в думках тих, кому це запитання було адресовано. «Потрібно зупинити його!» — повторювало серце дівчини. «Тобі над силу!» — відповідав розум, змушуючи згадати, що Майя — лише чарівниця з посередніми здібностями й що для Дарта вона — ніхто. Прикра перешкода, котра випадково трапилася на життєвому шляху — ніби купина, об яку не спіткнувся, лише роздратовано повів плечима: «Які огидні, нерівні дороги». Якби вона, Майя, хоч щось для нього значила, якби вона займала в його серці хоч якесь місце…

«Невже нічого не можна зробити?!» — думка билася, мов замкнений птах, крильми й пазурами дряпаючи клітку, і в голові народжувався різкий біль.

«У тебе нічого не вийде. Ти загинеш!» — переконував розум.

«Але я можу хоча б спробувати… — заперечувала дівчина сама собі. — Яким буде моє життя надалі? Я виконаю належні завдання, отримаю нашивку сото, працюватиму в гакко, викладатиму що-небудь або служитиму в храмі. Зустріну симпатичного хлопця, вийду за нього заміж, у нас з’являться діти… Чи буду я щаслива? Прокидаючись щоранку, чи не думатиму: «Живий він чи ні, щасливий чи ні, здоровий чи ні?», не буду постійно переноситися думками сюди, в цей кабінет і запитувати в себе: «А що було б, якби я тоді зважилася? Яким було б моє життя в такому разі?» Чи зможе інша людина, інші справи, інші рішення зайняти в моєму житті те місце, яке в ньому посідав молодий майстер? А чи мій життєвий шлях перетвориться на низку постійних жалів за тим, чого так і не було зроблено?

— Я спробую повернути його, — тихо, але твердо промовила Майя.

Грандмайстер уже розтулив рота, щоб вилити на дівчину обвинувачувальну промову, яка б пояснила дурість, безглуздість, безнадійність і, звичайно, небезпеку цієї ідеї, але наткнувся на погляд фіалкових очей і розгублено замовк.

Слова Майї не були проханням. Дівчинка вже прийняла рішення, і нікому не під силу її вмовити. Тридцять років тому саме так на нього дивилися чорні очі Шеїчі. Й зараз, як і тридцять років тому, майстер розумів безглуздість заперечень — Майя все одно вчинить по-своєму.

— Ми спробуємо повернути його, — виправила подругу Тара.

— Я з вами! Одним дівчиськам таку справу довіряти не можна, — Нел з побоюванням скосив око на Тару, очікуючи заслуженого стусана.

Грей тяжко зітхнув.

— А без мене ніяк не можна?

Відповіддю йому був обурений Тарин погляд.

— Зрозумів-зрозумів, без мене — ніяк. Тоді я з вами, звичайно. Що вдієш…

— Витівка божевільна, — констатував Гай, хитаючи головою. — Як і де ви плануєте шукати Дарта?

Учні мовчали.

— От коли у вас буде щось більше за бажання — наприклад, план дій, тоді й поговоримо. Я звільняю вас від занять і завдань на тиждень. Як тільки рада школи довідається про вчинок Дарта, його викреслять зі списку учнів. На його ім’я в стінах гакко буде накладено заборону. Я можу затримати цей процес ще днів на десять, не більше.

Дато сам до кінця не розумів, навіщо він це робить. Напевно, було щось у гарячих очах цих підлітків, у їхніх позах, від яких віяло рішучістю, у їхній твердій упевненості в тім, що світ обов’язково відчує цей бойовий настрій і дозволить їм отримати бажане. Саме ця впевненість завжди захоплювала Гая. У ньому самому її майже не лишилася — дався взнаки вік, досвід і пережиті розчарування. Щоразу, дивлячись на підопічного, який палає дивною, багатьом незрозумілою ідеєю, Гай немовби заряджався впевненістю, яку той випромінював. І сподівався — можливо, у цього вийде те, що не вийшло в інших. Грандмайстер вважав, що іноді потрібно дозволити пташеняті випасти з гнізда. Так, воно може розбитися. Але може й злетіти так високо, як ніхто раніше.

Після того як діти пішли, дато ще довго стояв біля вікна та спостерігав, як величезна вогненна куля опускається в пісок.

Розділ III

Кожному своє

Дев’ятий день, місяць осіннього рівнодення

У кабінеті Гая було тепло. Привітно потріскував вогонь у каміні, освітлюючи затишне крісло й кутик пухнастого килима. На столі в грандмайстра в гарній вазі стояв букет осіннього листя, дбайливо зібраний руками когось із молодших учнів.

Майя акуратно провела пальцем по різьбленій дерев’яній панелі біля вікна й відсунула важку оксамитову штору.

Цього року в результаті регулярного опитування населення було затверджено ранню осінь. Маги-метеорологи не дарма отримували зарплату — до кінця третьої декади осені дерева майже облетіли, доріжки шкільного парку були засіяні золотим і червоним листям. Дощі обіцяли з початку наступної декади. «Шкода, що я їх уже не побачу», — з тугою подумала юна чарівниця, притискаючись гарячим чолом до скла. Їй завжди подобалися осінні дощі. О цій порі повітря в Ормроні пахне якось особливо — трішки димом багать, трішки зопрілим листом, трішки свіжістю й охололою землею. «Але нічого, — втішила себе Майя. — Напевно, десь ще в цьому світі є такі самі дощі й така сама осінь».

Дівчина сумно посміхнулася. На місто спускались вечірні сутінки. Крізь огорожу парку можна було розгледіти освітлені вікна білого корпусу — закінчувалися заняття в нітто-хей другої зміни. За півгодини алеї парку наповняться радісним галасом дітлахів, які поспішають додому, — вони бігатимуть алеями, здіймаючи в повітря сухе листя. Хтось обов’язково підніме з землі кілька найяскравіших листочків, щоб поставити вдома у вазу, а один із найталановитіших і найбільш пустотливих напевне спробує закрутити листя у вир або навіть підпалити за допомогою магії, за що отримає догану від учителя і, якщо дуже не поталанить, від батьків.

Від думки про батьків Майя тяжко зітхнула. У неї не було сили на прощання. Дівчина розуміла, що ні мати, ні батько, ні дідусь не відпустять її без бою, навіть якщо самі будуть усвідомлювати, що їхній Майї нема чого робити в Ормроні. Потрібно було встигнути зібратися до того, як вони повернуться додому.

Чарівниця вийшла з кабінету, пройшла порожнім коридором і полишила центральний корпус гакко. Надворі було прохолодно — Майя застібнула куртку й рушила до воріт. Як дивно — минуло сто двадцять п’ять днів. Дванадцять разів по десять і ще трішки. І все так змінилося. Сто двадцять п’ять днів тому в ці ворота ввійшла дурненька маленька чарівниця, якій здавалося, що цілий світ лежить біля її ніг. Тепер із них виходить дівчина, яка дізналася, що таке зрада, як це — втрачати близьких друзів, і зрозуміла, що в житті іноді доводиться робити вибір, за який ти платиш усім. Але Майя ні за чим не жалкувала.

Уже в воротях дівчина озирнулася й обвела прощальним поглядом величезний комплекс гакко. «Чи правильно робити так?» — запитала в себе Майя. І повільно побрела вниз вулицею. Немов у відповідь на її запитання хтось із парафіян навстіж розчинив двері в храм землі. Ноги самі понесли чарівницю всередину.

На шість днів раніше

Третій день, місяць осіннього рівнодення

Кожен із чотирьох займався справою. Грей і Тара вивчали стародавні документи, намагаючись з’ясувати щось про Ламію. Нел тягав важкезні фоліанти з бібліотеки, розмовляв із усіма вчителями, котрі хоч якось могли допомогти хлопцям знайти місце, у якому чаклунка сховала Дарта. А Майя — ніхто й не підозрював, наскільки вона може бути завзятою. Дівчина щодня ходила в госпіталь до Шеїчі та переконувала його доти, поки майстер не здався і не розповів чарівниці все, що її цікавило. За цей час вона трохи краще пізнала свого сото. Шеїчі повідав їй про своє дитинство серед бедуїнів, про перші роки навчання в Ормроні, та, звичайно, про Ламію. Йому давно потрібно було з кимось поділитися своїм болем, а Майя була чудовим слухачем — адже Шеїчі спробував зробити те, що збиралася зробити вона сама. Майстер був наочною демонстрацією того, що може трапитися з командою номер сім у випадку провалу. І все-таки — він ні за чим не шкодував. Це теж було для дівчини дуже важливим.

Майстер розповів Майї, яким чином він та його друзі двадцять років тому знайшли Ламію. Але інформація виявилася не надто корисною. За словами Шеїчі, при підготовці до ритуалу Ламії зовсім не обов’язково тримати хлопця «при собі». Тому навіть якщо вони й визначать місце розташування чаклунки, це не допоможе знайти Дарта.

Гай під особисту відповідальність узяв з бібліотеки синього корпусу заборонені книги. Він зібрав усю наявну в школі інформацію про злиття зі стихією, сподіваючись, що в книгах будуть вказівки на погодні, географічні чи будь-які інші умови, необхідні для проведення підготовчих ритуалів. Свої нотатки він передав Грею, сподіваючись, що хлопець зможе знайти в них щось, і це допоможе відшукати Дарта.

За чотири дні після пам’ятної розмови в кабінеті Гая четверо джун-вей і грандмайстер знову зустрілися в тих самих стінах. Тепер учні мали чіткий план дій і час було розповісти про нього грандмайстру. Майя поклала на стіл Гая карту материка.

— За словами Шеїчі, Ламія як втілення стихії Чи-ді намагається триматися подалі від води, що послаблює вогонь, — почала Майя. — Але зміцнення стихії їй також не потрібно, тому від вогню й дерева вона теж триматиметься подалі. Щоб краще контролювати свою силу, їй необхідна земля, тому, швидше за все, вона ховається десь у печерах. Можливо, в горах. Майстер упевнений, що вона не проводитиме ритуал або підготовку до нього там, де висока ймовірність виявлення її схованки магами — вони можуть відчути маніпуляції зі стихіями та, відповідно, зацікавитися тим, що відбувається поруч із ними. Тому території неподалік від магічних шкіл можна виключити. Людська половина Ламії ще й досі рветься до Ормрона, тому вона обере місце не надто віддалене від нашої гакко. Відтак, ховається вона, вочевидь, десь у цьому районі, — чарівниця провела пером по карті, окреслюючи межі ділянки, де можна шукати Ламію. — Ми не можемо точно знати, до злиття з якою із п’яти стихій готують молодого майстра. Хей-ді Ламія виключить відразу — вода знищує вогонь, а сильний супротивник чаклунці навряд чи потрібен. Дерево теж не підходить — стихію Цин-ді далеко не кожен зможе використати як магію атаки, до того ж, для ритуалу потрібна частина заступника стихії — дракона. Пазур останнього дракона зберігається в музеї Таньху, фрагмент його луски — у магічній гакко Сакасі, більше про подібні артефакти нічого не відомо. Навіть якщо в Ламії він є, навряд чи вона пожертвує такою цінністю заради Дарта. Залишаються вогонь і метал. Метал породжує земля, знищує вогонь і пом’якшує вода. Для підготовки до ритуалу потрібні земля, метал і вода — наприклад, печера з підземним джерелом. Основний колір — білий. До опису підходять гори Сварсен — але вони розташовані недалеко від північної гакко. Або гори Тростен — але там зараз невеличке виверження, а значить — забагато вогню. Залишається вогонь — породження дерева. Його знищує вода та пом’якшує земля. Колір — червоний, форма — гостра.

— Пік Ахашши! — вигукнув Нел.

— Правильно. Швидше за все, це пік Ахашши. Недалеко від пустелі та, відповідно, Ормрона. Завдань із тих районів ми майже не отримуємо, тому маги там — рідкість, і взагалі Ниджам — країна бідна, мало населена; ніхто не плутатиметься під ногами. У гірських породах міститься багато міді, тому вони набувають червоної барви. Крім того, печери Ахашши — батьківщина рослини, відомої нам як шичжи. Це щось середнє між грибом і деревом, — Майя оглянула присутніх. Незважаючи на власні переживання, дівчина відчувала гордість за свою команду. Вони виконали величезну роботу. Всі разом.

— Виходить, єдині можливі місця — пік Ахашши? — уточнив Гай.

— Я не була до кінця в цьому впевнена. Тому попросила Грея перевірити, як поводяться нитки стихій на території Ниджама…

— І він перевірив? — грандмайстер дуже уважно подивився на Грея і прошепотів коротеньке заклинання собі в бороду. Контроль ниток стихій на таких відстанях був над силу жодному з п’яти дато. П’ятнадцятирічний хлопець просто фізично не міг цього зробити.

Світло-блакитні очі дато зустрілися із блискучим зеленим оком учня. Грандмайстер відкинувся на спинку стільця й стулив повіки. Те, що відкрило йому закляття виявлення, слід було ретельно обміркувати. Але — пізніше.

— Він перевірив. Там вочевидь концентрується магічна енергія.

— Скільки печер у горі Ахашши? — й далі випитував Гай.

— Одна система. Три входи й розгалужена мережа коридорів, печер і гротів. Усередині зорієнтуємося.

Грандмайстер похитав головою. «Суще божевілля! Вони всі там загинуть!» Але відговорювати учнів від цієї витівки були марно — пташенята хотіли летіти, навіть якщо політ міг коштувати їм життя.

— Відпочиньте добре та вирушайте в Ханам іще до світанку. Шлях із Ханама до гір Ахашши займе у вас день, можливо, трохи більше. І будьте обережні, — попросив грандмайстер.

— Ми повернемося вп’ятьох! — пообіцяв Нел.

П’ятий день, місяць осіннього рівнодення

У Ниджамі панувала осінь. Ліс на підступах до гори Ахашши здавався вимерлим, кістяки дерев прорізували сіре небо, немовби вгризаючись у безпросвітне марево. Листя на землі, прим’яте дощем, ледь відчутно тхнуло гнилизною. Коли копита коня торкалися ґрунту, замість похрупування ламких листочків до вух подорожан долинало бридке чвакання.

Поступово дерева змінилися невисоким безлистим чагарником. Подекуди на голих гілочках спалахували червоно-золотим полум’ям запізнілі листочки — пориви холодного вітру смикали їх у різні боки, намагаючись відірвати від рідної гілки та кинути на землю, у сіро-буре болото.

Нарешті вдалині змалювався пік Ахашши. Вологе повітря перетворило гірську породу з червоної на темно-бордову, й здавалося, що гора вкрита застиглою кров’ю.

Подорожани їхали мовчки, тривожно вдивляючись у сіру імлу. Каламуть поступово густішала, безбарвний день змінився таким само вечором. Ніхто з чотирьох джун-вей раніше не бував у цих краях — та й лише дехто з майстрів міг із повним правом нанести Ниджам на карту своїх подорожей. П’ятдесят років тому в цій країні спалахнула кривава релігійна війна — причому незацікавленим у конфлікті сторонам вона могла здатися суперечкою ні про що, на кшталт «мазати масло на хліб, чи на хліб мазати масло». Але загинули тисячі людей, кілька міст було сплюндровано, й тепер, майже за півстоліття, країна так і не оговталася від наслідків тієї різанини. На дорогах господарювали банди, процвітала наркоторгівля та нелегальна торгівля людьми, жителі злидарювали.

Діти навмисно вибрали дорогу подалі від населених пунктів і второваних трактів — на зіткнення з розбійниками в них просто не було часу.

Коней сховали за величезною брилою. Вхід у печери був на висоті метрів тридцять над землею. Майя судомно ковтнула, відчуваючи, як душа повільно опускається по тілі дедалі нижче.

— Може, пошукаємо іншого входу? — тихо поцікавилася вона, ніяково посміхаючись.

— Біля західного входу бандити отаборилися. А північний — ще вище, — відповіла Тара.

— Звідки ти знаєш?

— У Ханамі випадково почула.

Насправді це була напівправда. Тара навмисно поцікавилася в говіркої служительки храму ситуацією в Ниджамі й особливо поблизу гори Ахашши. З оповіді служительки випливало, що гора — притулок бандитів та іншої погані. Ханам лежав майже біля самого кордону, тож місто іноді навідували гості з «ближнього зарубіжжя», щоб збути крадене, а потім витратити гроші на випивку та жінок. Тому ниджамців у місті не любили, а на мандрівників, які вирішили навідати зруйновану війною країну, дивилися з підозрою або з жалем — як на божевільних.

Повзти вгору холодними мокрими скелями було дуже складно. Ціпеніли пальці, раз у раз зіслизали з гладкої поверхні каменю, за кожної спроби пересунути ногу жмені дрібного щебню обсипалися межи очі тому, кому не пощастило виявитися внизу. Кілька разів Майя зривалася зі скелі й тільки мотузка, якою обв’язалися члени команди, рятували дівчину від неминучої смерті. «Це найстрашніший відрізок подорожі. Зараз важко, зате потім буде легше!» — переконувала себе чарівниця.

Нарешті четверо подорожан зібралися біля входу в печеру.

Усередині було дуже темно. Якийсь час вони просувалися навпомацки, поки на стінах не з’явилися перші нарости шичжи. Прожилки грибниці м’яко, рожевувато світилися.

Тепер можна було розгледіти звислі зі стелі темно-червоні, теж із рожевими жилками, сталактити й сталагміти, які гострими піками виростали зі стелі й підлоги.

— Як у пащі акули йдеш, — прошепотів Нел. — А ми тут не заблукаємо?

— Заблукаємо, — погодився Грей, — якщо не запам’ятаємо шляху.

— І хто в нас його запам’ятовує? — обережно поцікавилася Майя.

— Я запам’ятовую, все нормально, — заспокоїла подругу Тара. — Але я чула, що точна кількість печер і переходів у горах Ахашши дотепер невідома — як ми знайдемо Дарта?

— Швидше за все, вони десь на глибині — як опустимося сотні на дві метрів, я перевірю магічне випромінювання, — відповів Грей.

— Сотні зо дві чого? — тихо перепитала Майя.

— Сотні зо дві метрів, — повторив слова напарника Нел.

У чарівниці запаморочилася голова. Схоже, страх висоти не зовсім виключає страху глибини.

«Я злякаюся на секундочку, — дозволила собі Майя, — а потім відразу перестану боятися!»

Сказати це було набагато легше, ніж зробити.

Якийсь час вони пересувалися широкою лазівкою, котра поступово сходила вниз. Кам’яниста підлога печери не дозволяла ногам ковзати, тому спуск можна було навіть назвати зручним. Якщо, звичайно, не думати про те, куди він вів…

Іноді в боки від хідника відгалужувались інші коридори, вузькі та високі, схожі на тріщини, або широкі, округлі — наче роззявлені пащеки величезних тварин, які запрошують тебе на вечерю в якості закуски.

Приблизно за годину Грей відчув магію. Тепер команда вже не брела навмання — вони рухалися до конкретної мети.

Зненацька Тара зупинилася й приклала палець до губів. Інші негайно завмерли — до вух долинуло тихе бурмотіння.

Дівчина склала руки докупи й розтиснула долоні, запитально дивлячись на Майю. Таким жестом зазвичай позначали чарівників. Майя похитала головою. Вловити ледь відчутний відгомін магії, що його зачув Грей, вона не могла, але якби де-небудь неподалік перебували маги, Майя б це відчула.

Тара наказала чарівникам залишатися на місці, притислася до стіни й нечутно рушила вперед.

Майя зачаровано дивилася на подругу — рухи в дівчини стали м’якими, плавними й водночас дуже напруженими. Так рухається кішка, яка зачула мишу й не хоче наполохати здобич. Дівчина-воїн зникла за поворотом.

Троє джун-вей затамували подих.

Тара повернулася за кілька секунд.

— Розбійники. Десятеро. Троє сплять. П’ятеро обідають біля багаття. Двоє чергують. З печери ведуть три лазівки — там можуть бути ще люди. Нам туди треба? — запитала вона в Грея.

Хлопець кивнув.

— Якщо не зуміємо стати невидимими — а ми не зуміємо, — нам не пройти. Доведеться битися, — констатувала дівчина-воїн.

— Я можу використати закляття лікувального сну. Його вистачить хвилин на десять — ті, що сплять, заснуть міцніше, може, ще на когось подіє, — запропонувала Майя.

— Нас можуть відчути внизу. Магія виключається, — похитав головою Грей.

— Ти влучно б’єш. Там біля самого входу сталагміт заввишки, як ти. Ось, візьми, — Тара простягла Майї невеличкий, але важкий кістяний бумеранг, — придасться.

Чарівниця погано уявляла собі, як можна кидати таку страшну річ у живу людину, але зброю взяла.

Грей підняв із землі кілька каменів завбільшки з кулак.

— Вирублю сонних, — пояснив він.

Загін рушив уперед.

Першим їх помітив вартовий. Камінь, кинутий Греєм, влучив йому в чоло. Вартовий звалився на підлогу.

«І після цього я — влучно б’ю?» — зітхнула Майя, ховаючись за сталагмітом.

Тара кинулася в бій. За нею — Нел. Зі своєї схованки Майя чула, як дзенькають катани подруги, зустрічаючись зі зброєю супротивників. На мить дівчина з’явилася в полі зору Майї — зовсім поруч із головою Тари пролетіла стріла. Темне волосся зметнулося вгору — на смаглявій щоці проступила кривава смуга. Тої ж миті така сама рана з’явилася на щоці Грея. «Дивно… Його ж ніхто не ранив, наче?» — подумки здивувалася чарівниця, але її відразу відволік гомін боротьби. Хтось налетів спиною на сталагміт, за яким ховалася дівчина. Почувся тихий стогін. За мить на відстані двох кроків від Майїної схованки пролетів Нел. Він ударився спиною об кам’яну стіну й сповз донизу. Чарівниця ледь стримала зойк.

До хлопця підскочив голомозий бандит. Величезні кулаки розбійника впиналися в тіло напівдемона, мов руки пекаря в тісто. «Він його зараз уб’є! Чому Нел не бореться?» — ці думки металися в голові завмерлої від жаху дівчини. Майя стисла кулаки й побачила в своїй руці бумеранг. Не роздумуючи, відвела руку вбік і послала зброю в політ. Удар припав голомозому точно в потилицю. Той звалився на коліна й затих.

Сутичка в печері, схоже, теж припинилася.

— Треба йти, поки вони не отямилися, — скомандувала Тара.

Майя вже обмацувала голову Нела.

— Він у порядку, просто непритомний, — повідомила цілителька Греєві, коли той поклав руку Нела собі на шию й потяг хлопця до одного з коридорів.

Хлопець отямився хвилини за три. Ще за півгодини Тара оголосила привал — навряд чи ризикнули б розбійники так заглиблюватися в черево гори.

— Усі кістки в тебе цілі, — заспокоїла Нела Майя, щойно скінчила огляд. — Усі органи теж. Зо два чи зо три синці — то дрібниця, їх можна не враховувати.

— Дякую. Як щодо того, аби попоїсти? — жалібно запитав Нел. Інші погодилися, що попоїсти й відпочити не завадить. За словами, Грея до потрібного місця залишалося йти ще дві чи три години.

— Неле, чому ти дозволив йому себе бити? — тихо запитала Майя, коли Грей приліг спочити на хвилинку, а Тара взялася до чищення зброї.

Нел не відповів.

— Ми не знаємо, що очікує нас там, у глибині. І якщо ти не хочеш іти з нами, або не хочеш допомагати — скажи зараз. Ми повинні твердо знати, що як потрібно буде — прикриєш спину кожного, і якщо тобі вся ця витівка здається дурною, краще сказати про це заздалегідь. Тут ніхто нікого не примушує.

— Не в цьому річ! — перебив Нел, рвучко повертаючись до дівчини. — Я за тебе й за інших, навіть не думаючи, кому завгодно пащеку роздеру.

— У чому ж тоді річ? — Майя розуміла, що розмова Нелу неприємна, та була впевнена, що все потрібно з’ясувати саме зараз, бо коли дійде до бою — буде пізно.

— У мені, — тихо прошепотів Нел.

Дівчина поклала йому долоню на плече, немовби підтримуючи.

— Це я їх тоді. Там, у Тріасі. Ти на мене з таким жахом дивилася. Я ж навіть не пам’ятаю, як — у мене голова вимикається. Що як завдам шкоди Грею, Тарі чи тобі? Що, як ця штука, — Нел вчепився пальцями в знак на плечі, немов хотів його вирвати, — що, як вона одного разу виявиться сильнішою за мене? Може, вони мають рацію… Ті, хто відправив мене в Ормрон, щоб я знищив школу. Що, як я просто демон, котрий знищує все на своєму шляху?

Нел опустив голову та втупився в червону землю печери.

— Ти не демон, Неле. Я точно знаю. Не буду брехати, що та, друга половина, мене не лякає — але тоді, у Тріасі ти зупинився. Ти не здійняв на мене руку, і я знаю, що ти ніколи не заподієш шкоди своїм друзям…

— Мене зупинив амулет, подарований Шеїчі, — заперечив хлопець.

— Ти будеш мені розповідати, що я бачила? Амулет на той час перетворився на марну купку уламків. Не можна боятися себе, Неле! Ти ж зовсім не такий, як демон, котрого я бачила в Тріасі. Він — це не ти.

Дівчина міцно стисла руку Нела у своїх долонях.

— Я вірю в тебе, але важливо, щоб ти сам у себе вірив. Чи не байдуже, що думають інші — доти, поки ти сам будеш впевнений у тім, що ти сильніший за печатку — ти будеш сильнішим. Ніхто з нас трьох не бачить у тобі демона. І Дарт не бачить. І Шеїчі, й Гай — то що тобі до інших? Ми визнаємо в тобі людину, то що заважає визнати її тобі самому? Я в тебе вірю, Неле.

Майя підбадьорливо посміхнулася. Нел міцно стис її руку у відповідь, а за мить міцно обійняв чарівницю.

— Агов, голуб’ята! Час іти, — гукнула Тара підводячись.

Нел і Майя сахнулися одне від одного, ніяково посміхаючись. Похід продовжився.

На п’яту годину подорожі вони опинилися у величезній печері. Тонкий природний міст перекинувся через похмуру порожнечу темного провалу. Прожилки шичжи опускалися трохи нижче виступу, на якому стояла команда, — далі панувала пітьма. Нел підняв із землі камінь, маючи намір кинути його вниз, щоб перевірити глибину печери. Грей ледь устиг перехопити його руку.

— Якщо там унизу хтось або щось є, його краще не будити, — зітхнув чарівник.

Тара обережно підійшла до краю й зазирнула в безодню.

— Нічого не видно, — констатувала вона. — До речі, місток не здається міцним.

Міст і справді був схожий на тоненький сталагміт, що ріс не вгору, а вбік. Червона доріжка вела на невеличкий виступ, який насилу можна було розгледіти в тьмяному світлі шичжи. Кам’яний острів немовби висів у повітрі — його підніжжя теж губилося в темряві.

— Логічніше йти по одному, перев’язавшись мотузкою. Коли що — витягнемо.

— А якщо не витягнемо, буде кому плакати, — філософськи докинув Грей.

Першим відправили Нела. Він обережно ступав кам’яним містком, щоразу внутрішньо завмираючи, коли нога торкалася до нерівної поверхні сталагміта.

Міст витримав. Він витримав і Майю, і наступного за нею Грея.

Прийшла Тарина черга.

Дівчина обережно рухалася вперед. Троє джун-вей напружено стежили за гнучкою постаттю. Майя на мить відірвала погляд від подруги й завмерла.

Чорна, довга тінь повільно розверталася праворуч, за Тарою. Плавне ковзання незліченних кілець довгого тіла заворожувало. Величезна голова з яскраво-червоним волоссям заслонила світло за дівчиною. Здавалося, начебто за спиною в Тари згустилася пітьма, від якої в різні боки розходяться криваві щупальця.

Тепер це помітили й інші. Тара втупилася на їхні спотворені обличчя.

— Ви ж не хочете сказати, що за моєю спиною… — тихо прошепотіла вона.

— Рухайся далі. Повільно. І не обертайся! — наказав Грей.

Намагаючись не робити зайвих рухів і не дихати, Тара дійшла до виступу. Другий сталагмітовий міст вів від нього до протилежної стіни печери. Як тільки нога Тари доторкнулася до рубінової поверхні, демон із тілом змії розплющив жовті очі з повздовжніми зіницями.

— А тепер що? — тихо поцікавилася Тара в Грея.

— А тепер біжімо! — прокричав він, повертаючись до другого мосту.

Майя бігла останньою. Кам’яна нитка тремтіла під ногами й дівчині здавалося, що вона чує рипіння каменю, який натужно стогне від непосильної ваги. Останньої миті сталагміт не витримав. Доріжка розсипалася просто під ногами в чарівниці.

Майя полетіла вниз.

Тара ледь устигла схопити подругу за руку. Демон наближався — величезне змієвидне тіло нечутно розсікало повітря. Голова зникла, але з темряви піднімалися дедалі нові кільця — було страшно уявити яке завдовжки тіло цієї істоти насправді!

Нел схопив Майю за другу руку. Їм вдалося витягти дівчину за мить до того, як смердюча червона пащека зімкнулася там, де щойно була Майя. Діти вбігли в прохід і помчали далі, зовсім не думаючи про те, хто може їх почути.

Схоже, переслідування не було. Вузький прохід вивів захеканих джун-вей у невелику круглу печеру. Майя притулилася спиною до сталагміта у центрі, важко дихаючи, сповзла на землю. Пробіжка непросто їй далася. Дівчина примудрилась напоротися плечем на сталактит, забите місце горіло вогнем. Якби вона була десь в іншому місці, давно б уже вимовила лікувальне заклинання та зняла біль, але пам’ятаючи про слова Грея, не ризикнула скористатися магією. «Як же живуть прості люди, не чарівники?» — з жахом подумала Майя, переводячи подих.

— Далеко ще? — поцікавилася в Грея Тара. Вона не здавалася втомленою чи виснаженою, ніби пробіглася вранішньою росою на власне задоволення, а не мчала стрімголов тісним проходом, намагаючись не оглядатися.

— Майже прийшли.

— А як ми потім повз цього виродка назад підемо? Величезна звірюка! — вражено пробурмотів Нел. — Та ще й міст обвалився…

— Міст не проблема, — знизав плечима Грей. — Якщо витягнемо Дарта, це все одно виявлять. Так що заборона на магію зніметься.

— Що значить «якщо витягнемо»? — скинулася Майя. Сумнів, який пролунав у голосі чарівника, їй не сподобався.

Грей тяжко зітхнув.

— Він сюди з власної волі прийшов. Хто сказав, що з власної волі піде?

Майя схопилася на ноги й набрала повітря в легені, готуючись виголосити викривальну промову.

— Давайте вирішувати проблеми відповідно до їхнього виникнення, — вгамувала товаришів Тара. — Йдемо далі?

У печері було три виходи. Із правого, вузького й темного, відчутно тхнуло сіркою. Лівий здавався непрохідним.

Так чи інакше, Грей обрав центральний вихід. Той був досить високий, щоб пройти ним не згинаючись. Нарости на стелі й на землі майже зникли. Тунель, яким рухалася команда, більше нагадував вирубаний у стіні прохід, аніж природне гірське утворення. Червоні стіни майже цілком зникли за заростями грибів шичжи. Подекуди грибниці звисали зі стелі, ніби коріння дерев або щільне павутиння. Немовби на стелі причаїлися рожево-золотаві волохатики, які розпустили кучері до землі. Доводилося розсовувати волокна руками, відчуваючи шорсткувату, пористу поверхню шичжи.

— Цим проходом не часто користуються, — зауважила Тара. Дівчині набридло роздирати руками туге плетиво, тому вона дістала катану й одним рухом відтинала завіси, що перетинали прохід. З тихим шерехом шичжи падали на підлогу. Світіння зникало, колись дивні й загадкові нитки ставали схожими на поплутані грубі пасма обстриженого волосся.

— Не можна ж так, — прошепотіла Майя, акуратно піднімаючи з землі напівмертву грудочку. — Вони живі…

Грей змахнув рукою, наказуючи всім замовкнути. Тунель вивів їх до величезної печери. Загін завмер перед обривом, здивовано озираючись. У самім центрі безкрайого грота височіла величезна купа чи то піску, чи глини, а чи дрібної гірської породи. Вона була схожа на мурашник — сотні входів і виходів пов’язувалися мостами й вели до стін навколо. Але в проходах сновигали не мурахи, а люди! Постаті в сірих накидках пересувалися незліченними мостами, зникаючи в темних дірах. У мурашнику кипіло життя. На перший погляд воно здавалося хаотичним, але варто було придивитись, як виявлявся певний порядок, система в русі людських потоків. Знизу вгору з рипінням підіймалися важкі ліфти, завантажені якимись цистернами. Рівномірний потік людей рухався вгору правим боком дороги, вниз — лівим. Більшість працівників несли мішки чи тягали візки. На окремих майданчиках, трохи осторонь від головних доріг, стояли спостерігачі або наглядачі. Вони пильно стежили за просуваннями інших і записували щось у жовті сувої.

— Принаймні на нас тут не чекають, — чи то радісно, чи розчаровано мовив Грей.

— Як ми знайдемо тут майстра? — з жахом прошепотіла Майя. Зважаючи на розміри цього дивного міста, на пошуки могли піти дні, якщо не місяці.

— Чемно запитаємо в кого-небудь, — Тара зручніше перехопила руків’я меча.

Намагаючись залишитися непоміченими, вони спустилися з гірського виступу на затемнену порожню стежку й рушили до освітленого отвору.

— Це все для ритуалу збудували? — дивувався Нел, розглядаючи стіни мурашника.

— Ні, звісно. Тут навіть дерева ростуть. Ось це саньчжушу — перлове дерево. Його плоди використовуються в деяких магічних ритуалах. Для того щоб таке дерево виросло до метра, потрібно років двадцять. Можливо, Ламія застосовує гори Ахашши як магічну оранжерею, — міркувала далі Тара. — Деякі сорти магічних рослин не потребують сонячного світла для росту…

Нел здивовано витріщився на дівчину.

— Те, що я не можу користуватися магією, не означає, що я на травознавстві ворон лічила, — пояснила вона.

Майя майже не прислухалася до розмов. Слова Грея досі лунали в її вухах. А що як майстер справді не піде з ними? Що вони тоді робитимуть?

— Нам потрібно знайти закапелок затишніший. І дочекатися кого-небудь, хто забажає поділитися з нами потаємним, — розпорядилася Тара.

— Вечерею?

Дерев’яні кульки в руці Грея ледь чутно вдарилися одна об одну.

— Вечерею теж можна, — погодився Нел, якому ґрунтовно набридли «похідні» коржі.

Усередині мурашника було світло. По стінах так само росли гриби шичжи, але їхній колір був уже не рожевим, а блакитнуватим із домішками зеленого. Цей сорт гриба зустрічався набагато рідше, на чорному ринку за малесеньку торбинку зелених шичжи давали трьох гарних коней або чудового ганарського скакуна.

Загін просувався коридором, уважно дослухаючись до навколишньої тиші: чи не йде хто-небудь їм на зустріч? Мешканці мурашника немовби відчули небезпеку, тому в проходах було дуже тихо. Грей вів команду до центральної частини будови.

Нарешті Тара почула глухий тупіт за поворотом. Інші відразу втислися в стіну, надаючи дівчині право діяти. Тара на мить завмерла, прислухаючись до тупотіння, й раптом чорною тінню метнулася вперед. До вух джун-вей долинули звуки двох коротких ударів, і знову запала тиша. Нел пішов за дівчиною. Вони швидко повернулися.

— Там поруч щось на кшталт господарської комірчини. Можна буде, нікого не побоюючись, поговорити, — відзвітувалася дівчина-воїн.

Майя чудово розуміла, який зміст Тара вкладає в слово «поговорити».

— Я подивлюся, чи не йде хто. Здається, це називається «на шухері постояти», — промовила чарівниця, намагаючись не почервоніти від ніяковості. Бути присутньою при «розмові» Тари й Нела з нещасними мешканцями мурашника Майї не хотілося. Дівчина ні на мить не сумнівалася, що вони отримають потрібну інформацію. За необхідності й сама взяла б участь у допиті, але зараз цього можна було уникнути. Чарівниця не любила насильства. Попри палке бажання повернути молодого майстра, вона воліла б обійтися без жертв.

Троє джун-вей вислизнули з комори. На Тарі й Нелі були темні накидки з грубої тканини. Швидше за все, одяг слуг Ламії.

— Дарт аж унизу. Там само тримають бранців для експериментів. Найкращий спосіб туди пробратися — зробити бранців із вас двох, — Тара вказала на Майю та Грея.

— А ці не здіймуть галас? — поцікавилася чарівниця, киваючи в бік дверей.

— Вони ще довго нічого не здіймуть, — заспокоїла її напарниця.

Зірваним зі стіни павутинням шичжи Тара пов’язала руки двом магам, так, щоб у разі необхідності ті легко могли звільнитися.

Знову потяглися нескінченні коридори та зали. Хлопці спускалися крученими сходами, проминали величезні оранжереї, густо засаджені дивовижними рослинами; бібліотеки, заставлені величезними стелажами із вкритими пилом книгами й сувоями. Не знати як занесло дітей і до великої лабораторії, де побіля розсохлих дерев’яних столів хімічили сивобороді чарівники.

Коли Майї вже почало здаватися, що мурашник нескінченний і вони до кінця своїх днів крокуватимуть тунелями, переходами та кам’яним кімнатами, команда опинилася в довгому й темному коридорі. Грибниць тут не було, смолоскипи на стінах майже догоріли, поширюючи приміщенням гіркуватий дим. Вузькі ґратчасті двері обабіч переходу вели в крихітні камери. На кожних дверях було по кілька магічних печаток і як мінімум один величезний замок. До вух Майї долинало ледь чутне підвивання та схлипування. Іноді їх переривали вибухи божевільного сміху.

Камери були занурені в пітьму, але чарівниця розуміла, що коли придивитися — можна розгледіти їхніх мешканців. Один із нещасних сидів близько до ґрат. Навіть не ворухнувся, коли Грей обережно переступив його худі простягнуті руки. Брудна сива голова була неприродно вивернута. Якби не судомні порухи грудної клітини, можна було подумати, що чоловік давно мертвий.

Тара не дозволяла подрузі затримуватися біля камер, повсякчас підштовхуючи чарівницю вперед.

Майя помітила, що від однієї з камер випромінюється блакитнувате світло. Дівчина кинулася вперед і завмерла перед відчиненими ґратчастими дверима.

На кам’яній долівці з розкинутими руками лежав майстер. Він не рухався. У сяйві шичжи його шкіра здавалася блідо-зеленою. Величезне потворне коріння невідомої рослини обплутувало Дартове тіло. У повітрі стояв терпкий трав’яний дух. Майя змогла визначити тільки тонкий, пряний аромат калгану, запаморочливі пахощі беладони й солодкий запах люцерни, решта ароматів були їй не знайомі.

На блідому, знекровленому обличчі майстра було намальовано кілька печаток.

У чорному волоссі світилися червоне пір’я, що символізувало птаха Чжу-Цяо, покровителя магії вогню.

«Невже є на світі сили, які можуть змусити людину зробити з собою таке? Невже його мета дійсно цього варта?» — по думки запитувала дівчина, але ніхто не міг дати їй відповіді.

— Ніяких сигнальних заклинань? — запитала Тара в Грея.

Її голос, схоже, вирвав Дарта з небуття.

— Забирайтеся, — прошепотів він, підіймаючи голову.

Майя насилу втрималася від зойку. Колись блакитні очі майстра зовсім втратили колір. Білосніжна райдужна оболонка нічим не відрізнялася від роговиці, а величезні чорні зіниці розширилися до крайньої межі.

Майя ввійшла в камеру й схопилася за міцний корінь, який обвивав праве зап’ястя Дарта.

— Забирайтеся! — ледь голосніше повторив він. Голос у майстра був глухий, кволий і шорсткий, мов наждак.

— У нього зневоднення, — не звертаючи уваги на слова майстра, сказала Майя.

— Тут ти не зможеш нічим зарадити. Зараз до нього з магією краще взагалі не лізти — всередині його тіла порушено баланс стихій.

— Але в Ормроні з цим упораються? — Майя з надією втупилася у вічі Грею.

— Повинні.

— Забирайтеся звідси! — уже на повен голос закричав Дарт.

— Майстре, ви мусите піти з нами. Ця магія уб’є вас, чуєте? Гай розповів нам про ваших батьків. Думаєш, їх би потішило те, що вони побачили зараз? — від хвилювання чарівниця перейшла з майстром на «ти».

— Це тебе не стосується!

— Будь ласка, не треба так, — застерегла Майя. — Ходімо з нами. Це вб’є тебе. Ти нікому й нічого не доведеш, навіть якщо єдине, що має для тебе значення, — це помста. Хіба ти наблизишся до своєї мети, якщо вмреш тут?

— Забирайтеся! Вам мало тоді дісталося в Севан ді?

Тара стурбовано озиралася. Дартові вигуки могли привернути до втікачів непотрібну їм зараз увагу.

Грею це теж неабияк набридло. Він підійшов до Дарта, присів навпочіпки, гарненько замахнувся й завдав влучного удару в щелепу та-вея. Голова молодого майстра відкинулася назад. Хлопець затих.

— Ти що! Як ти міг! Ти вдарив Дарта! — закричала Майя. Тої ж миті Тарин кулак упав на голову дівчини й Майя впала на підставлене плече подруги.

— Збожеволіла! — закричав Нел.

На нього відразу витріщилися золотаві очі Тари й зелене око Грея. Їхній вираз не обіцяв нічого доброго.

— Ти важкий. Тому або підеш сам, або залишишся тут, — попередила напівдемона Тара, спритним рухом розрізуючи деревні пута, що сковували Дарта.

Грей звалив непорушне тіло на плече, й загін рушив у виходу.

— Навіжені, — пробурчав собі під ніс Нел.

— Сперечатися й репетувати краще в безпечному місці. Так що всі претензії висловиш у Ормроні, — Тара повернулася до Грея. — Як нам краще тюпати назад?

— Поки що так само. До кімнати з візками.

Дівчина зрозуміла задум напарника й швидко пішла до виходу з цього похмурого приміщення.

Шостий день, місяць осіннього рівнодення

Коли Майя отямилася, довго не могла второпати, де вона. Довкруж було темно. Тільки ледь помітно світився аметист. Але цього кволого світла виявилося не досить, аби розгледіти бодай щось.

Майя обережно поворухнулася. Голова впиралася в щось тверде, коліна були притиснуті до грудей, а потилиця нестерпно нила. Дівчина вже розтулила рота, щоб вилаятись або закричати, коли чиясь рука лягла їй на вуста.

— Леді Майє, зараз краще помовчати, — прошепотів їй у вухо Нел. Чарівниця не сперечалася.

Зважаючи на здригання підлоги, вони кудись їхали. У голові дівчини панував туман, вона болісно напружила пам’ять, щоб згадати, як тут опинилася.

«Дарт!» — спалахнула в голові тривожна думка.

— Дарт тут. Грей до нього добряче приклався, тож майстер навряд чи прочухається до самого Ормрона.

У голосі Нела звучали неприховані заздрощі.

Щось важке лежало в дівчини на плечі. Ніс страшенно свербів і хотілося чхнути. Майя піднесла руку до обличчя, та пальці заплуталися в чомусь м’якому. Дівчина ледь підвернула голову, намагаючись звільнити плече, але відчула ледь вловимі пахощі хвої. Схоже, це волосся майстра лоскотало їй носа. Обережно, немов побоюючись злякати дивовижного птаха, Майя провела долонею по м’яких кучерях. Намацала у волоссі Дарта пір’я і боязко, тремтячими пальцями, вийняла його. Шкіра в майстра була холодна й зовсім суха.

«Вони викачали з нього хей-ді, щоб вода не заважала вогню, — зміркувала дівчина. Вона обережно доторкнулася до сухих, потрісканих губів майстра. Хлопець ледве дихав. — Тільки б ми встигли в Ормрон, тільки б ще не було запізно!»

Візок раптово зупинився. Тара відсмикнула запону, що затуляла верхню частину візка. Майя примружилася — після глибокої темряви навіть м’яке рожевувате світло різало очі. Загін знову перебував на знайомому виступі перед мурашником.

— Схоже, вони виявили пропажу, — зауважив Грей.

Немовби на підтвердження його слів почулося голосне ревіння, схоже на звук сурми.

— Як швидко вони нас знайдуть?

— Дарт зараз кращий за будь-який маяк. Так що питання треба ставити не «як знайдуть», а «коли наздоженуть», — Грей поправив пов’язку на оці. — Я зможу трішки приглушити його, але коли дійдемо до тієї здоровецької зміюки, муситиму зосередитися на ній. Ти вмієш створювати двійників? — він звернувся до Майї.

— Заклинання шуаншенцзи? — перепитала дівчина. — Умію. Але чим воно допоможе?

— Якщо зможеш спроектувати двійників ген на той виступ, — Грей вказав на ще один вихід до мурашника, метрів за тридцять від них, — ці хлопці помчать за ними, а ми виграємо трохи часу.

— Але потім, коли ти перестанеш глушити Дарта, вони все одно зрозуміють, де ми. І застануть нас у розпалі сутички зі змієм. Не дуже вигідна позиція, — Тара похитала головою.

— Я спробую спроектувати на двійників і наші магічні властивості, — запропонувала Майя. — Навіть якщо вони помітять два джерела енергії, поки розберуться, що до чого…

— Ти впораєшся? — Грей поставив це запитання не просто так. Просто собі створити зовнішнього двійника, який тупо бігатиме тунелем, — це одне й зовсім інше — наділити цього двійника частиною своєї особистості — наприклад, магічною аурою. Таке до снаги не кожному чарівникові.

— Наче в мене є вибір, — зітхнула Майя і прочитала заклинання, котре дозволяє чарівникові бачити магічні аури людей і речей. Щойно в поле його дії потрапив майстер — Майя здригнулася. Його магічне випромінювання виявилося майже прозорим, без найменшого сліду кольорів. Дівчина знала, що будь-які проблеми з психічним або фізичним станом людини відразу позначаються на його аурі. Вона втрачає яскравість, стає тьмяною і нерівномірною. Якщо ретельно вдивитися в магічне поле, можна довідатися, на що людина хвора або які заклинання на неї накладено. Але про безбарвну ауру Майя не чула ніколи. Гай казав, що слуги Ламії спробують погасити в майстрові всі стихії, щоб вогневі було легше підкорити його. Невже загін спізнився? Невже майстер назавжди залишиться таким?

Зусиллям волі дівчина погасила ладну початись істерику і взялася до другого заклинання.

Спочатку на виступі внизу з’явилася вона сама. Обтрусила коротку куртку від пилу й сховалася за камінь. Наступними виникли Нел та Грей. Вони підтримували майстра, який мав набагато бадьоріший вигляд, ніж насправді. Останньою з проходу виринула Тара. Вона оглянула мурашник і щось прошепотіла на вухо Лже-Майї.

Справжня Майя почувалася дивно. Її свідомість роздвоїлася і всі відчуття роздвоїлися разом із нею. Вона одночасно сиділа на камені та стояла біля проходу. Одночасно бачила мурашник згори й збоку. Дівчина спробувала зробити крок — її двійник незграбно завалився на бік.

— Заплющ очі. Зручніше буде, — порадив Грей.

Майя уважно подивилася на Дарта, запам’ятовуючи викривлену магічну ауру, а потім послухалася дружньої поради, намагаючись відключити всі органи почуттів так, щоб переключитися на двійника.

— Давай руку, — скомандувала Тара. — Рухай ногами акуратно й швидко. Я попрацюю твоїми очима.

Грей дістав із візка майстра, закинув на плече, ніби міх з картоплею.

Вони рушили.

Майя чаклувала далі. Поки її тіло, скеровуване Тарою, рухалося в один бік, лжезагін прямував у інший. Чарівниця подумки формувала ауру Дарта, як художник ретельно малює портрет своєї моделі, намагаючись не тільки перенести на полотно зовнішність, а й відбити внутрішню сутність.

Із мурашника вибігли кілька магів. Хтось із них вказав на нижній уступ. Почалася гонитва.

Лжезагін просувався вузьким проходом. Справжнім джун-вей із плоті й крові в таких умовах було б непереливки — подекуди між стін печери можна було протиснутися тільки боком. Безтілесні фантоми проходили крізь камінь без жодних проблем. Спочатку це здавалося Майї дивним — вона почувалася так, наче втратила тіло й всі фізичні відчуття, залишився тільки зір — дівчина не помічала дрібних камінчиків під ногами, не звертала уваги на затхле повітря печери та шорсткі кам’яні стін. Але найбільш дивною здавалася відсутність звуків! Реально просто не буває такої тиші — людина завжди чує биття свого серця, свій подих…

Зненацька фантом Тари зник. Майя надто захопилася аналізом своїх внутрішніх відчуттів. Намагаючись не випустити з уваги інших, дівчина повернула образ Тари в загін, хоча для цього довелося трохи напружитись.

До того моменту коли справжня п’ятірка досягла печери зі змієм, Майя вже відчувала втому. Щоб визначити, чи спрацював їхній план, чарівниці довелося напружитися дужче й ненадовго наділити свого фантома слухом. Від цього в голові тихо задзвеніло, а далі дзвін поступово голоснішав, почав майже глушити мірне тупотіння переслідувачів. Зненацька ті зупинилися. Лже-Майя прислухалася, намагаючись вловити тиху розмову.

— Точно сюди? — прогув хтось басом.

— Хлопець очевидячки тут. Інші, напевно, з ним.

— Але тоді де сліди? Їм важко пересуватися з такою ношею. Далеко втекти вони не могли.

— Точно. Ми б їх уже зачули! — додав пискливий голосок.

«Тупіт! Потрібен тупіт!» — зміркувала дівчина. Але фантоми, наділені масою, — це вже зовсім інший рівень чарів. Її батьки, Грей і навіть Інжера, звісно, легко впоралися б із цим завданням, але Майя…

«Чого тут думати, робити треба!» — згадала дівчина слова Нела.

— Залишмо поки цих двох тут, — запропонувала Тара, коли вони підійшли до печери зі змієм. — Стій! — голосно прокричала вона Майї у вухо. Чарівниця, не розплющуючи очей, кивнула. Тара підозріливо глянула на подругу. Майя сполотніла, малесенька жилка на шиї билася швидко, на скронях у дівчини виступили крапельки поту.

— Тобі, певне, краще залишитися з ними — запропонувала Тара Нелові.

— Авжеж, а ви там махатися будете? Оце вже ні, я з вами!

Грей скинув із плеча тіло Дарта.

— З тобою в них є шанс вибратися звідси, — маг кивнув у бік Дарта з Майєю. — Нема рації лізти туди всім.

— Ви впораєтеся? — з надією запитав Нел, хоча уявлення не мав про те, що саме Тара з Греєм збираються робити з величезною зміюкою.

— Можна подумати, маємо вибір, — зітхнув Грей.

Хлопець і дівчина зникли за поворотом тунелю.

«Крок, іще крок, іще крок» — умовляла Майя чи то себе, чи фантомів. Дзвін у голові глушив усі звуки, крім кроків. Дівчина вже не могла дивитися очима фантома — п’ять фізичних двійників відбирали в неї всі сили. Перед очима миготіли червоні, жовті, зелені, сині й білі смуги. Майя не могла зрозуміти — розплющені в неї очі чи заплющені, але зараз це не мало значення.

«Аура Дарта, п’ять постатей, кроки. Аура Дарта, п’ять постатей, кроки. Три завдання. Одночасно. Аура Дарта, п’ять постатей, кроки…» — чарівниця не відчувала нічого поза цим. Немовби вона сама розділилася на три частини: одна з них — прозора, майже безбарвна аура навколо майстра, інша — п’ять втілених у плоть фантомів, які втікають у цілковитій пітьмі (дівчина більше не бачила стін печери), й остання — тупотіння десяти ніг, яке неначе упиналося в її тіло та вуха.

«Не можу. Не можу більше!» — кричав хтось усередині.

«Тара та Грей борються зі змієм, — відповідав інший голос. — Я мушу виграти час для них. Я мушу завести погоню якнайдалі. Я мушу врятувати Дарта. Я мушу врятувати всіх».

Біль від дзвону в голові колами розходився по тілі, якого дівчина не відчувала. Єдиним зовнішнім відчуттям у неї лишилося тепло аметиста там, де камінь торкався до шкіри. Але відсутність тіла не заважала відчувати біль. Майї здавалося, що вона вся складається з болю. Три заклинання висмоктували з неї сили, немов кровососи, що припали до вен. Магічна сила поштовхами виходила назовні, пульсуючи при кожному русі.

Нел стурбовано дивився на Майю. Сидячи на холодній підлозі печери біля майстра, дівчина мала нітрохи не кращий вигляд, ніж Дарт: під очима проступили темні кола, губи побіліли. Нел уже двічі простягав руку, щоб потрусити Майю та змусити отямитися, але щоразу сам себе зупиняв. Він пам’ятав, що чарівниця не любить, коли її відволікають від процесу чаклунства. Найбільше Нел катувався тому, що нічим не міг допомогти дівчині. Більшу частину занять з теорії та практики магії води — хей-ді — Нел благополучно прогуляв. Тепер йому залишалося тільки чекати.

Сили виснажилися до краю. Майя відчувала, що в ній не лишилося магії. Але на якомусь внутрішньому резерві вона ще тягла й тягла, наділяючи тілесною формою та чаклунською силою своїх фантомів. Почувалася порожньою сулією, із якої ще й досі хтось намагається вичавити бодай краплю води, висмоктуючи вже тільки власний подих. Біль заполонив усе. Дівчині здавалося, наче вона сама вивертає себе навиворіт, розриваючи шкіру та сухожилля, аби лишень віддати ще щось, висмоктати з себе ще хоч трішки магії. Щоразу, коли Майї здавалося, що все — межі досягнуто, більше в ній нема нічого, що можна було б віддати, вона робила новий ривок і тягла далі. Новий спалах болю накрив Майю хвилею. Але до нього домішувався інший біль. Немовби щось гостре впиналося в підмізинний палець правої руки. «Я мушу захистити їх. Я мушу…»

Тара з Греєм повернулися за півгодини, заляпані чорною, смердючою рідиною. Дівчина взялася старанно відтирати катану, Грей сів поруч із Майєю.

Він обережно поплескав її по щоках. Нел одразу присунувся ближче, готовий будь-якої миті втрутитися, якщо йому здасться, що чарівник завдає дівчині болю.

Майя не зреагувала. Грей струснув її дужче. Ще дужче.

Очі в чарівниці розплющилися. Кілька томливих секунд Грей вдивлявся в зблідле личко чарівниці. Здавалося, між цими двома відбувався діалог, зрозумілий тільки їм двом. Нарешті Майя похитала головою, повільно встала й глянула на праву руку. Фіалковий камінь розбився на дрібні шматочки, один із яких застромився в шкіру.

— Ідемо далі? — запитала дівчина.

— Леді Майє, ти в порядку? — Нел стурбовано втупився в закривавлений палець юної чарівниці.

— Зі мною все буде нормально, Неле, — заспокоюючи, посміхнулася дівчина й акуратно витягла скалку. По руці побігла кров, але Майя просто витерла її об штани й повернулася до Грея. — На жаль, фантоми зникли. Не знаю, скільки часу мине, перш ніж слуги Ламії зрозуміють, де нас шукати. Але коли все-таки зміркують — нам, напевно, краще бути якнайдалі звідси.

— Важкий який, — проскрипів Грей, звалюючи на плече тіло майстри.

— Я його не понесу! — відразу обурився Нел, відступаючи на крок.

— Чомусь я в цьому й не сумнівався, — зітхнув чарівник. — Уперед, нас чекають незвершені подвиги. Якщо ми, звісно, звідси виберемося коли-небудь.

В Ормрон вони прибули ввечері, над захід сонця. Дарта відразу забрали в лазарет. Гай подивився на змучених джун-вей і спробував відправити їх по домівках відсиплятися.

Грей, природно, відразу погодився й зник у коридорі, перш ніж хтось устиг його зупинити. Решта подалися в лазарет і кілька годин провели перед зачиненими білими дверима. Майя подрімала на правому плечі в Нела, Тара — на лівому. Бідолашний хлопець, який надто стомився, щоб радіти з такої удачі, чотири години просидів, не змінюючи пози, без руху — боявся розбудити дівчат.

Урешті-решт до них вийшов маг-лікар і повідомив, що Дарта все-таки поставлять на ноги, хоч і не дуже швидко, а далі порекомендував іншим поспати хоча б кілька годин — до майстра відвідувачів поки що не пускали. Майя навідріз відмовлялася йти, її вдалось примусити тільки з умовою, що ледь вона прокинеться — її першою пустять до Дарта. Однак додому чарівниця так і не пішла — у Тариній кімнаті обидві просто в одязі звалилися на ліжко й проспали до самого ранку.

Дев’ятий день, місяць осіннього рівнодення

Майя прокинулася першою. Якийсь час вдивлялася в стелю, яка поволі світлішала, потім підвелася, стараючись не потривожити сон Тари, й подалася у ванну.

Теплі струмені змили з тіла тягар останніх днів. Майя витерлася м’яким рушником і ненавмисно зачепила ранку на пальці. Кілька хвилин здивовано споглядала глибокий поріз, по тому акуратно відчинила шафку над раковиною, дістала пластир і заклеїла його. Всі рухи чарівниці були боязкими та невпевненими, адже вона вперше в житті робила щось подібне.

Потім Майя підійшла до дзеркала й довго вдивлялась у своє відображення. Дивно, але нічого в її зовнішності не змінилося. Той само гостренький носик, великі фіалкові очі, темні довгі вії, пухкі губи. Та сама Майя Політріс. Тільки не маг Майя Політріс. Більше — ні.

Поки дівчина одягалася, криво наклеєний пластир чіплявся за одяг. Зрештою розгнівана Майя відірвала його, незважаючи на біль, і наклеїла новий.

— Треба було ходити на курси першої медичної немагічної допомоги, — уголос зауважила вона, сумно розглядаючи покалічений палець. — Схоже, відповіді на запитання «як живуть прості люди, не чарівники», я шукатиму вже найближчим часом.

Коли повністю одягнена дівчина вийшла з ванної, Тара ще спала. Майя на якийсь час завмерла у дверях, дивлячись на сонну подругу.

«Тара не чарівниця. Вона взагалі не може користуватися магічними силами, але це не заважає їй учитися в Ормроні й виконувати завдання нарівні з іншими. Та що й казати — без Тари я і майстер загинули б ще тоді, в Тріасі. Виходить, навіть без магії можна бути корисним для своєї команди?»

Цієї миті Тара повернулася на бік. Яскравий промінь висхідного сонця ковзнув по рельєфних м’язах на руці дівчини-воїна.

«Так, вона корисна не як маг, а як боєць. У цьому їй нема рівних. А я? Яка від мене може бути користь?»

Майя зітхнула та вийшла з кімнати. Спустилася сходами, зіштовхнулась із кількома учнями, які привітали дівчину здивованими й навіть заздрими поглядами. Звістка про те, що команда чотирьох джун-вей повернула свого молодого майстра з ворожого полону, уже облетіла всю школу. Подробиці були відомі тільки чотирьом учням, майстрові Шеїчі, який і досі ще був у лазареті, грандмайстру Гаю та самому Дартові. До нього Майя і прямувала. Та спочатку вибігла надвір, підставила обличчя теплому осінньому сонечку й зібрала в долоню кілька золотаво-червоних листочків.

Розпорядник у лікарні пошарудів папірцями й повідомив дівчині, що в Дарта зараз грандмайстер. Тож Майя спочатку зазирнула до Шеїчі, почитала тому вголос ранкову газету, викинула зів’ялий букет і замінила його на декілька принесених листочків. Решту залишила для Дарта.

Дорогою від палати Шеїчі до відділення інтенсивної терапії Майя зіштовхнулася із грандмайстром. Він вочевидь був не в гуморі — масивні ніздрі обурено роздувалися, могутні груди ходором ходили, а чоботи так вкарбовувались у мармурову підлогу, що здавалося, плитка не витримає й розлетиться на дрібні шматочки. Дато побачив Майю, зупинився, вдихнув на повні груди, силкуючись заспокоїтися, і привітав дівчинку.

— А ось і наша героїня. Щиро кажучи, не думав, що у вас вийде. Ви, діти, мене дуже здивували!

Дівчина сховала поранену руку в кишеню.

— Як Дарт? — тихо запитала вона.

— Житиме. Але краще б не треба — стане на ноги, я таке з ним зроблю!

Майя злякано здригнулася. Гай помітив цей рух, і трохи пом’якшав.

— Говорити відмовляється. Ох, здається мені, що як зіпнеться на ноги — знову втече. Як голову йому на місце поставити — не придумаю. Що це в тебе?

Грандмайстер помітив, як Майя поморщилася, коли ненавмисно зачепила рукою кишеню.

— Нічого, — тихо озвалась дівчина й потупилася. Уважний погляд майстра ніби намагався зазирнути їй у душу. Врешті-решт Майя не витримала й витягла кулак із кишені. Гай глянув на білий пластир.

— Чому ти не… — дато замовк. Страшний здогад сяйнув йому. Ще до кінця не вірячи в те, що відбулося, Гай прошепотів заклинання.

— Великі боги! Дівчинко моя, навіщо? Що ж ви таке дієте, діти?! — він рвучко обійняв Майю. Дівчина закліпала, силкуючись прогнати непрохані сльози.

— Мені до Дарта потрібно.

— Потім зайдеш до мене. Обов’язково, — швидше попросив, аніж наказав Гай.

Майя кивнула й пішла далі.

У палаті було просторо й світло. Проникаючи крізь золотаві штори, сонце забарвило кімнату в ніжні золотаві кольори.

— Доброго ранку! — тихо привіталася Майя.

Майстер відвернувся до стіни, але дівчина мовби й не помітила цього.

— Останні сонячні дні. Я тут щось подібне до букета зібрала — ікебана в осінніх тонах. Листя так швидко облітає — напевно, коли ви зовсім видужаєте, вже випаде сніг, тому я принесла вам трохи осені в палату, — з цими словами дівчина поставила зібране листя в ніжно-рожеву вазу. — Ну ось, як на мене, непогано вийшло. Інші трохи згодом теж прийдуть: Тара ще спить, Нел, напевно, теж, а про Грея що й казати — він якщо прокинеться до вечора, то зайде. Хоча його може й Тара притягти. Здається, у неї якийсь власний спосіб витягання Грея з кімнати.

Майя щебетала безперестанку. Розповідала, як посувається лікування Шеїчі, на пам’ять цитувала прогноз погоди та деякі новини, вичитані з газети. Дівчині здавалось: якщо вона замовкне бодай на мить, Дарт відразу почує, в якому божевільному ритмі б’ється її серце.

Сьогодні молодий майстер мав набагато кращий вигляд. До нього повернувся природний колір обличчя, зникли синці під очима, і тільки потріскані до крові губи нагадували про все пережите. Майя знала, що доти, поки баланс стихій у його організмі не поновиться, хлопця лікуватимуть немагічними засобами. Видужання затягалося на невизначений час.

Словесний потік висох. Думки дівчини заметалися в пошуках нової теми для монологу, але вона так і не придумала, що ще сказати майстрові. «Будь ласка, залиштеся в Ормроні. Я віддала всі сили, щоб витягти вас із гір Ахашши, заради мене, заради інших, заради Гая, що любить вас, як батько непутящого сина. Заради Шеїчі, який стільки переніс через Ламію, заради самого себе нарешті — залиштеся в Ормроні. Ви можете стільки гарного зробити для міста, для простих людей, які живуть за пустелею… Знайдіть для себе більш гідну мету!» — все це звучало так нерозумно. Хто вона, аби вказувати майстрові, що добре, а що ні? Життя — це не торги на базарі; якщо віддаєш щось людині або робиш щось заради неї, це зовсім не означає, що вона обов’язково зробить те саме для тебе. «Як я житиму, якщо дізнаюся, що все це було марно? Як я житиму, якщо майстер знову піде з Ормрона, якщо все, що ми зробили, виявиться безглуздям?»

Але Дарт не чув уявних благань Майї. Його думки заполонила Ламія. Чи спробує вона знайти його? Або чекатиме, поки він сам повернеться в гори Ахашши? Ні, швидше за все тепер, коли цю криївку виявлено, Ламія туди більше не повернеться. Доведеться знову розшукувати її. Чорт! Він був зовсім близько до заповітної мети, коли втрутилися ці четверо. Якого дідька їм було потрібно від нього? Звідки вони взяли, що можуть приймати рішення за нього? Якби майстер почувався краще, давно б дав гніву вихід у тренувальній залі. Але зараз усе, що йому лишалося, — це лежати й видивлятися в стелю до нестями. Бачся, чотирьом джун-вей здалося, що вони краще за нього самого знають, що саме йому потрібно! Від цієї думки Дарт інстинктивно стис кулаки.

Майя помітила цей рух. «Боги великі, як же я йому набридла, напевно», — подумала дівчина й швидко попрощалася.

Після зустрічі з майстром їй нікого не хотілося бачити. Майя подалася в сад. Туди, де ледь чутно дзюркотіли сріблясті струмені водограю. Лепетання рухливих струменів завжди заспокоювало дівчину.

У цій частині шкільного парку завжди панувала тиша. Влітку в обплетеній плющем альтанці або на білих мармурових лавах із крученими спинками зустрічалися закохані, але зараз, восени, тут було порожньо. Голе ясно-коричневе галуззя азарини обіймало білий мармур колон, немов дівчата, які затримують коханих. Пориви холодного вітру шарпали паростки, намагаючись відірвати чіпкі пальці від ребристих стовпів, які підтримували округле склепіння альтанки.

Майя присіла на лаву й заплющила очі. Вона старанно дослухалася до власних відчуттів, намагаючись зрозуміти, що нині переживає. Майя досягла межі. Вона віддала всю свою силу до решти. Мрія стати бойовим магом тепер була нездійсненною. Мрія бути поруч із Дартом і, можливо, навіть стати його дівчиною — ще нездійсненнішою. Час визнати, що Грей мав рацію. Дарт пішов з власної волі, ніхто не примушував його — отже, хоч би як Майя намагалася втримати його в Ормроні, цей задум приречено на провал.

Але все у неї всередині опиралося таким думкам. Якась частка свідомості відмовлялася приймати таку дійсність. Не може бути, щоб усе виявилося таким безнадійним! Але інша частина — доросла, розумна, зріла — відповідала: ще й як може! Авжеж, саме так. Можна, як дитина, приндитися й заперечувати непривабливу реальність, але вона від цього не зміниться.

«Не хочу. Не хочу бачити, як він знову піде. Не хочу бути марною «колишньою чарівницею». Якщо я втратила одну мрію та мету в житті — значить, мушу знайти іншу. В іншому місці й у інший час!» — вирішила дівчина й підвелася з лави. Зрозуміла: якщо вона залишиться в Ормроні — все тут нагадуватиме їй про невдачу. Про те, ким вона могла б стати, але не стала. Про те, як усе могло б скластись, якби тільки… Якби тільки жага життя в її коханому виявилася сильнішою за жагу помсти! Можливо, хтось зуміє переконати Дарта. Наприклад, Тара, яку він завжди вирізняв з-поміж інших членів команди. Або Грей — єдина людина з команди номер сім, до думки якої майстер часом прислухався. Або навіть Нел, ігнорувати якого було над силу навіть генієві. Але не вона, не Майя.

— Мені більше нема чого тут робити, — тихо промовила дівчина. — Я зробила все, що могла. Є речі, змінити які мені не до снаги.

Гай, як завжди, сидів за дубовим столом. Тихо потріскував вогонь у каміні, відлічував секунди великий годинник на підлозі. Майя завмерла в дверях.

— Проходь, — привітав дівчину Гай, вказуючи на крісло біля столу. — Всідайся та розповідай. З того моменту, як ви вийшли з кабінету, до того, як з’явилися в залі телепортації, — голос гранд майстра щомиті голоснішав. — І особливо докладно зупинися на тому моменті, коли ти дійшла до магічної межі, щоб порятувати цього дурня!

Майя втупилася у свої зчеплені пальці, набрала повітря в легені й почала оповідь. На початку дато кілька разів перебивав її, щоб уточнити деталі, але по тому як дівчина дійшла до втечі з «мурашнику», ніби заглибився у власні думки.

— …Тому я хочу полишити Ормрон.

— Що? — Гай ніби прокинувся.

— Я хочу полишити Ормрон. Мені нема чого більше тут робити.

— Дурниці, дівчинко. Тара не чарівниця, однак навчається тут. Юка — ти, напевно, знаєш її, найбільш вправна дівчинка у своєму класі — теж у магії цілковитий профан, але це не заважає їй бути корисною своїй команді. Та й Нел, врешті-решт! Він настільки твердолобий, що не може запам’ятати слова найпростішого заклинання, але ніхто не назве його марним або безпорадним.

— Я не Тара. І не Нел. Мене взяли в цю п’ятірку як чарівницю, а не як даремний баласт для перенесення з місця на місце.

— Цю п’ятірку я складав. Тому якщо хтось і знає, навіщо ти в ній, то це я! — заперечив грандмайстер. — Зрозумій, дівчинко, річ не в магії чи фізичній силі. Великі боги, та якби команди формувалися виключно виходячи з цього — гарним би дато я був! Ти ж не думаєш, що мета роботи в п’ятірці — просте виконання завдань? У такий спосіб ви продовжуєте своє навчання, тільки вчитеся вже не в майстрів, а одне в одного, розумієш? Подумай про свою п’ятірку. Подумай, якими ви були і якими стали за час, що провели разом. Нел, який тільки те й робив, що провокував інших, тепер поводиться майже по-людськи. Тара, яка трималася осторонь від усіх, — бувало, з неї днями слова не можна було витягти — подивись, якою стала? Мало того що дівчатко розквітло, мов яблунька навесні, воно перестало почуватися чужим серед нас. А Грей — це взагалі диво з див, не тиняється парком, а зайнятий справою — а я голову ламав, не знав, чим хлопця зацікавити!

— А Дарт? — тихо прошепотіла дівчина.

— Що Дарт? Майє, зрозумій, не можна геть усе міряти Дартом. У тому, що трапилося з ним, винен тільки він сам. Ви й так зробили набагато більше, ніж могли. Ви його повернули…

— Чи надовго?

— Не ворожи про завтрашній день, поки живеш сьогоднішнім — знаєш таку приказку? Ніхто не знає, що буде завтра. Зараз він тут. Де він буде завтра, за тиждень чи за рік, не знає ніхто. Після того, на що ви пішли, аби його повернути, ти хочеш усе покинути?

Майя тяжко зітхнула.

— Як ви не розумієте… Річ не в Дарті. Й не в інших. Просто я тепер зовсім не потрібна — як п’яте колесо до воза.

— Якщо я кажу, що ти потрібна, — значить, так і є. Кожен із вас — необхідна частина команди. Як у магічній системі. Грей — дерево. Спокійний, стриманий, з величезними внутрішнім потенціалом і волею. Просто він добре це приховує. Нел — вогонь. Рвучкий, палкий, імпульсивний. Тара — метал. Обачна, спрямована швидше всередину, в себе, аніж назовні, тверда, впевнена. Дарт — вода. Такий само потайливий, незрозумілий, багато в чому фатальний. А ти — земля. Центр. Серце, сама сутність, вісь, навколо якої обертаються всі інші. Твій вихід розвалить усю систему!

— Ні. Я могла бути кимось на кшталт цього, але раніше. Зараз я ніщо. Як я можу бути центром, тим, що наповнює життям, якщо сама порожня? Відпустіть мене, — тихо попросила дівчинка. — Невже ви не розумієте, як мені буде тяжко тут?

Майя затулила обличчя руками.

— Якщо ви боїтеся, що зі мною трапиться те саме, що й із Ламією…

— Дурненька. Ось уже чого я боюся найменше, то це того, що ти відійдеш у стихію. Хто завгодно, тільки не ти, — Гай похитав головою. — А як твої батьки? Друзі? Що я їм скажу?

— Я б не хотіла, щоб вони дізналися, що трапилось. Ви могли б сказати їм, що я на завданні. На якийсь час. Потім, коли я влаштуюся де-небудь за пустелею, напишу їм.

— І чим ти будеш займатися там, у світі за стінами?

— Я непогано знаю трави. Поки що зароблятиму знахарством, а далі — як боги розсудять.

— Отже, ти твердо вирішила?

— Так, — кивнула Майя. — Я просто подумала, що йти без вашого дозволу буде нечесно.

У двері постукали. Сото Олія принесла грандмайстру якісь папери.

— І з командою не попрощаєшся? — запитав дато, щойно Олія вийшла з кабінету.

— Ні. Не хочу. Надто важко, — зізналася дівчинка.

— А з Дартом?

— Я зайду до нього, коли зберу речі.

— Я випишу тобі дозвіл на телепортацію. Але щоб ти знала: я думаю, що ти нерозумно чиниш, навіть боягузливо. Замість довести всім, що й без магії чогось варта, ти втікаєш. Я не очікував від тебе такого.

Замість відповіді Майя відвернулася до вікна.

— Мені час у справах. У кожному разі, вдалої подорожі.

Якби дівчинка зараз подивилася на дато, вона б побачила, як змінилося його обличчя. Гай ніби постарішав на двадцять років. Його уважні очі втратили блиск, а величезна постать згорбилася, ніби на плечі грандмайстра лягло небесне склепіння.

— Можна, я тут трішки посиджу? — попросила Майя.

— Так, звичайно.

Грандмайстер підвівся, постояв хвилину біля вікна, погладжуючи бороду, і вийшов, залишив Майю наодинці з думками.

Гай вихором вдерся в Дартову палату.

— Усе мовчиш? — замість привітання запитав дато. — Мовчи-мовчи. Що ти можеш сказати, насправді! Хлопчика скривдили. Його за хвіст притягли назад в Ормрон. Яка трагедія! Хочеш знати, що таке справжня трагедія? Я тобі поясню зараз! Справжня трагедія — це коли хлопець, щоб врятувати дівчинку, яка помирає, робить таке… — голос грандмайстра зірвався. — … Проводить такий ритуал, за який до скону розплачуватиметься. Вона ледь не загинула з твоєї провини! Та що казати — її вбили там, у Севанді! Через тебе!

Дарт не поворухнувся. Тільки різкіше позначилася складка біля рота. Він не хотів навіть подумки повертатися до того, що сталось, і не хотів згадувати той день. Увесь цей час молодий майстер був упевнений, що Тара загинула. І ця смерть, немовби риска, що навіки відокремила його від минулого, стала точкою відліку, від якої не можна повернути назад.

— Трагедія — це коли дівчисько, щоб врятувати бовдура, до якого воно небайдуже, досягає межі та втрачає магію, — тоном обвинувача продовжив Гай. — Назавжди. Але знаєш, що найжахливіше? Ці діти такої долі не хотіли. Вони не обирали її для себе — це ти поставив їх перед таким вибором. Вони за твій вибір розплачуються, розумієш?

Укриті зморшками щоки грандмайстра розпашіли, в очах палахкотіли блискавки, сиві кошлаті брови зійшлися в одну лінію на чолі. Нетямлячись, майстер звалився в крісло й обхопив голову руками.

— А я, старий дурило, думав, що вони тобі чимось допоможуть. Думав, ти в них чогось навчишся…

Дарт сіпнувся, наче від ляпасу.

— Що, не подобається? Ну, звісно, малолітній геній у таких само дітей, як і він, вчитися буде! Так де це бачено! Я так помилився в тобі, хлопче… Чим ти зараз відрізняєшся від герцога Серванто?

— Не смійте порівнювати мене з ним! — вигукнув Дарт. Бліда шкіра порожевіла від гніву.

— Смію і буду. У нього теж була мета — захопити ітилонський престол. І заплатив він за це не своїм життям, а чужими. Життями твоїх близьких. За тебе теж інші розплачуються.

— Я ні про що їх не просив! — уперто заперечив молодий майстер.

— О, так, не просив. Просто вони не такі бездушні тварюки, як ти. Для цих дітей існують в житті речі, важливіші за їхнє самолюбство. Ці по головах до мети не йтимуть. А я, старий дурень… У давнину племена в жертву вулканам дівчат приносили. Зв’язували та кидали в самісіньке пекло. Ось і я цих дітей — так само. Про що я думав, великі боги! Як я раніше в тобі цього не розгледів! Досі я гадав, що бачив обличчя зла. Думав — у нього багряні очі та східні вилиці. Ні, все не так. Через Ламію загинула моя перша команда. Вона прирекла їх на смерть — але вона вже була божевільна тоді. А ти? Ти ж бо все розумієш і все одно робиш те саме!

— Вони всі живі. Нічого з твоїми джун-вей не сталося.

Грандмайстер підняв Дарта з ліжка, в кулаках стискаючи накрохмалений комір лікарняної сорочки.

— Коли до тебе повернеться крихта магії, поглянь на Грея із закляттям виявлення. Багато цікавого для себе побачиш! І Майя сюди незабаром прийде. Ти в очі їй подивися, а потім повтори мені в обличчя, що з нею нічого не трапилося!

Дато пожбурив учня на ліжко й відійшов на безпечну відстань, щоб не прибити нещасного.

— Який біс мене спокусив? Про що я думав, коли записував до тебе в команду цю дівчинку? Я ж знав, як вона до тебе ставиться. Але думав — дитячі примхи, справою займатиметься — вся ця романтика з голови вивітриться. На майбутнє мені урок! Дехто й у чотирнадцять почуває так, як мені на шостому десятку не снилося. Але мені з цим далі жити. Моя помилка — мені й розплачуватися. Ти мені скажи, як ти сам далі житимеш? Чи, думаєш, після злиття зі стихією почуття провини вивітриться, згорить у полум’ї? Якби так було — Ламія тобою не зацікавилася б. Тягне її до Ормрона. Провина її до Шеїчі тягне. Час її не вилікував — він нікого з нас не вилікував. Думаєш, тебе вилікує? Життя довге, учню. І з досягненням поставленої мети воно не закінчується. Хочеш піти в стихію — іди. От як одужаєш — іди. Тільки подумай: помстишся, знищиш герцога, та хоч усю сім’ю його до п’ятого коліна — що потім? Озирнешся назад, щоб подивитися, скільки життів ти скалічив? Чи так і будеш до кінця днів від минулого втікати?

Гай замовк. Повітря із хрипінням виривалося з могутніх грудей.

Закінчилися заняття в корпусі землі. На осінні вулиці висипали маленькі нітто-хей. Повітря наповнилося веселими, дзвінкими голосами.

— Я казав, що ти мій найкращий учень, найталановитіший, найрозумніший. Я помилявся. Розуму в тобі багато — мудрості ні на гріш. Сили багато, а щиросердності — ні на мізинець. Навчився ти багато чого, а найголовнішого так і не вивчив, не зрозумів. І мені тебе цього навчити над силу.

Із цими словами Гай вийшов із кімнати, залишаючи й цього свого учня наодинці з думками.

Десятий день, місяць осіннього рівнодення

Майя сама не розуміла, чому ноги понесли її в храм Тахінії. Зазвичай дівчина обходила його стороною, щоб зайвий раз не зустрічатися з Інжерою. Але зараз Майї просто необхідно було поговорити з кимось, хто не буде брехливо переконувати її, що все залагодиться, не буде дивитися на неї зі співчуттям, від якого стає тільки гірше.

У храмі було тихо. Останні відвідувачі залишали пожертвування біля статуї богині Сі Ванму, кланялися та виходили з білої зали.

Інжера з іншими послушницями запалювала золотаві свічки. Вона перша помітила молодшу сестру й посміхнулася, мовляв, чого треба. Та коли Майя підійшла ближче, Інжера немовби помітила щось у її обличчі, вибачилася перед іншими й відкликала сестричку вбік, під гаптоване накриття.

— Щось трапилося? Тебе не було кілька днів — нам сказали, ти на завданні. Що сталося?

У словах і погляді Інжери не було звичної зарозумілості й зневаги. Здавалося, вона дійсно стурбована дивною поведінкою молодшої сестри.

— Ну ж бо, не мовчи. Щось трапилося на завданні? Хтось постраждав?

Майя закусила губу, дивлячись на Інжеру крізь завісу сліз.

Старша сестра несподівано для самої себе міцно обійняла молодшу, притискаючи її до грудей. Тіло Майї затрусилося від нестримних ридань. Майя оплакувала все — втрачені можливості, свою підліткову самовпевненість, Дарта, який не хоче жити нормальним життям, і любий серцю Ормрон, який був таким близьким і в якому їй тепер не було місця.

Поступово ридання вщухли.

— Пробач, я, здається, намочила тобі туніку, — прошепотіла Майя, витягаючи з кишені носовичок.

— Дурниці. Висохне. Ходімо, сядемо он там, — Інжера обережно підштовхнула сестру до мармурової лави.

Дівчата сіли поруч. Інжера й досі обіймала сестричку однією рукою. Майя спробувала закласти руку в кишеню, але поранений палець так розболівся, що хустка випала з долоні.

— Що це? — Інжера втупилася в заклеєний палець сестри. — Ти… Не може бути! Велика Сі Ванму, Майє, як ти… навіщо ти це зробила?

Інжера з жахом вдивлялася в бліде обличчя сестрички.

Майя схлипнула.

— Це через Дарта, еге ж? Ходили чутки, що його захопили, а ви, безголові, потяглися його рятувати. Це правда? Це через нього? Я вб’ю цього поганця!

— Він не винен. Я сама так вирішила…

— Майє, але як же так? Давай залікую, — запропонувала сестра, знімаючи пластир.

Інжера прошепотіла заклинання. Майя відчула м’яке тепло у хворому пальці, за мить воно відлетіло разом із раною.

— Дякую.

і.

— Отже, це межа? Ти використала всю свою магію, і тепер…

— Так. Тепер я звичайна людина, не здатна користуватися чарами.

— Із цим нічого не можна вдіяти? Ох, чому ж я про це запитую, певна річ, ти не знаєш. Я поговорю з грандмайстринею Тахінією, може, вона що-небудь підкаже.

— Не треба, — заперечила Майя. — Я йду з Ормрона.

— Як це йдеш? А батьки? А я? Ти ж нічого не знаєш про світ за стінами, Майє, ти не можеш так просто піти!

— Гай підписав дозвіл. Я не можу тут залишатися, Інжеро. Просто не можу. Тут усе немовби промовляє: «Дивися, чого ти могла досягти!» Мені й так важко. А там, за стінами, я буду такою, як усі. Ні кращою, ні гіршою. Врешті-решт, можливо, це доля. Може, там я дійсно зможу зробити щось видатне, стану не просто однією з сотень випускників Ормрона.

— Як це «просто однією з сотень»? Майє, ти така дурна, що просто дивно! — щоки в Інжери порожевіли, аметистові очі потемнішали, немовби вона силкувалась приховати бурю емоцій, що вирувала в серці. — Ти ніколи не була «просто однією з сотень». Хіба я б тоді заздрила тобі?

— Ти мені заздрила? — очі в Майї розширилися від подиву.

— Звичайно. Всі навколо тільки й говорили, яка Майя чарівна, гарна, добра, чуйна й таке інше. Ніхто просто не помічав моїх успіхів на твоєму тлі. Батько постійно говорив: «Авжеж, вітаю тебе з новим званням, Інжеро! А Майя сьогодні залікувала коліно в хлопчика, який боявся йти в лазарет», або: «А Майя підібрала на вулиці покинутого собаку й відвела до притулку», а Майя те, а Майя це…

— Він справді так казав? — від подиву дівчина навіть забула про свої неприємності. — Я ніколи цього не чула. Тільки: «А Інжера отримала пояс! А Інжера отримала дарчу грамоту, а Інжеру похвалила сама Тахінія…»

— Знаєш, дідусь завжди каже: «Інжера — це розум нашої сім’ї. У ній зібралися всі таланти наших предків. А Майя — це її серце. Маленьке сонце, що освітлює життя родини Політріс». Я коли це чула — зеленіла від заздрощів. Мені так хотілося, щоб дідусь похвалив і мене!

— Але він хвалив тебе! Постійно! Я взагалі звертала увагу тільки на першу частину фрази, що ти найрозумніша, найобдарованіша й усе таке, а друга частина — це ніби для того просто, щоб я не почувалася цілковитою нікчемою. Тому я так тобі заздрила, думала, що ти дідусева улюблениця…

Інжера міцно обійняла сестру.

— Яка ж це все дурість. Я так на тебе лютилася, що навіть якось підклала жабу тобі в портфель.

— То це була ти? Великі боги, як я тоді налякалася! Вона ж могла там задихнутись або вистрибнути на дорогу — її б розчавили. Ну, знаєш, це було підло!

— Я старалася, — посміхнулась Інжера.

— Зате я разів зо два поливала твоє ліжко водою з вази для квітів. А ще закопала в саду твій підручник з магічної трансформації, — не лишилася в боргу і Майя.

— Чорт, а я його дотепер шукаю! Слухай, яка ж усе це дурня, які дрібниці! Ти — то ще нічого, але ж я — здоровенна дурепа!

— Та чого вже там… Я теж гарна. Ти вже пробач мене, гаразд? Для мене це важливо, особливо зараз.

— Майє, маленька моя дурненька Майє, — Інжера ще міцніше обійняла сестру. — Як же так усе вийшло, сестричко?

— Ти ж сама сказала, що я дурненька. Отож, і вийшло. Але я не жалкую, справді не жалкую. Якби зараз опинилася на тім самім місці — знову б усе так зробила.

Сестри довго сиділи, обіймаючись, перед золотою статуєю покровительки жіночого начала.

Речі було зібрано. Перепустка, підписана грандмайстром, лежала в кишені куртки. Майя стояла перед дверима в палату Дарта, набираючись духу.

«Хоч би він спав!» — думала дівчина, нерішуче відчиняючи двері.

На Ормрон спустилася ніч. Сріблясті місячні промені окреслювали на підлозі віконну раму. У палаті панувала тиша. Тільки ледь чутно шелестіло опале листя за вікном.

Майя зробила кілька кроків і завмерла в смузі сріблястого світла. Довге волосся дівчини струменіло по плечах лавиною розплавленої платини. У місячному сяйві її шкіра здавалася алебастровою, та й сама Майя — тонка, граціозна, мініатюрна — була більше схожа на витончену порцелянову фігурку, ніж на живу людину.

— Навіщо?

Холодний голос майстра сколихнув тишу і, мов хвилі від кинутого у став каменя, заповнив усю кімнату.

— Що? — перепитала Майя, відступаючи до вікна. Поступово очі дівчини звикли до темряви, й вона змогла розгледіти Дарта. Хлопець сидів на ліжку, спираючись спиною на стіну. Схоже, не так давно намагався встати.

— Усе навіщо! — Дарт роздратовано пересмикнув плечима й скривився. Підборіддя ще боліло.

— Я не знаю, якої відповіді ви від мене чекаєте, — щиро зізналася Майя, сідаючи на підвіконня.

Майстер стомлено потер перенісся. Його дратувало це дівчисько. З найпершого дня, як він її побачив, Майя тільки те й робила, що дратувала його. Вона вічно посміхалася. Широко й радісно, коли Грей укотре підколював Нела, або ніяково — коли не могла встати в печерах Тріаса. Посміхалася, коли їй було весело й коли було сумно — теж. Дарт не розумів її. Вона здавалася йому істотою з іншого світу. Майстра дратувало те, як вона на нього дивиться, й ті почуття, які з’являються в нього при цьому. Щоразу коли він бачив, як Нел допомагає їй сісти в сідло, як Грей запопадливо подає їй куртку, Дарт губився. Він не міг зрозуміти, звідки виникає це щемке, неприємне почуття, таке схоже на заздрощі…

— Ти хотіла стати бойовим магом. Чому ти так легко відмовилася від цього?

Майя замислилася. Відповідь «тому, що я тебе люблю» була зовсім недоречною, хоч і правдивою.

— Я б не сказала, що це легко, — дівчина замислено накрутила пасмо сріблистого волосся на палець. — Просто на той момент це здавалося мені правильним.

— А зараз?

— І нині здається. Напевно, я просто не така цілеспрямована, як ти, — Майя знову перейшла з майстром на «ти». — Є речі, важливіші за цю саму «мету».

— І що ж це за речі?

«Він що — вирішив витягнути з мене зізнання в коханні?» — подумки здивувалася дівчина.

— Це люди, які тобі дорогі. Твої близькі, друзі. Я не хотіла, щоб через мене постраждали інші. На одній чаші терезів була моя мета — бойова магія, повага членів моєї родини, мої власні честолюбні задуми. А на іншій — люди, яким я дорога і які мені дорогі. Я зробила свій вибір. Я знаю, що якби вчинила інакше — вони б зрозуміли мене, але тоді я сама себе не зрозуміла б.

Майя провела пальцем по склу, збираючи думки докупи.

— Мабуть, це нерозумно звучить, але мені здається, що ніхто не хоче бути самотнім. Іноді люди віддаляються від інших, бо їм здається, що так вони будуть у безпеці. Що тоді ніхто не зможе завдати їм болю, скривдити чи обдурити. Вони будують між собою та всіма навколо стіну — але ж від цього інші люди не зникають. Те, що людина перестає відчувати щось стосовно них, не означає, що й інші до неї нічого не відчувають. Вона не відповідає за ці почуття й не винна у тім, що вони виникають… Але заперечувати їх теж не можна.

— Отже, ти просто принесла себе в жертву? Як це мило, — посміхнувся майстер.

— Ні. Я б не зробила цього, якби не хотіла. Моє життя ж не скінчилося там, у печерах Ахашши. Я ще й досі жива, навіть здорова. А мету я завжди можу знайти нову. Це як лабіринт. Ти вибираєш, у який бік повернути, й перед тобою відкривається нова дорога. Вона не схожа на колишню, але це не значить, що вона гірша.

— Нова дорога? Це ти так називаєш життя без магії? Який оптимізм!

— Тисячі людей живуть так. Якщо вони можуть — виходить, і я зможу. Врешті-решт, багатьом людям випадає набагато гірше. Війна віднімає в них дім. Розбійники віднімають їжу, вбивають близьких…

Майя злякалася, що мимоволі могла нагадати Дартові про його сім’ю, і замовкла.

— Убивають близьких. Що ти можеш знати про це! — необережні слова дівчин ніби прорвали завісу, яка оточувала майстра. — Мені було чотири, коли люди герцога Серванто прийшли в наш дім. Вони вбивали всіх, хто зустрівся на шляху. Моя мати прибігла в дитячу — вони догнали її там. Вона тільки встигла штовхнути мене в таємний хід і взяла на руки сестру, коли ці виродки вдерлися до кімнати. Двері замкнулися сам по собі, я залишився у вузькому кам’яному переході, а за стіною вбивали моїх братів, сестер і батьків. Я втік. Утік, рятуючи свою шкуру! Хто може звинувачувати мене в тому, що я хочу знищити Серванто?! — голос у Дарта зірвався. Він підняв голову.

Місячне світло вихопило вологу доріжку на обличчі в Майї.

«Знову. Ну якого чорта в її присутності я починаю ляпати язиком, неначе малолітнє щеня!» — подумав Дарт, а вголос брутально промовив:

— Тільки не треба ридань!

— Я не ридаю, — схлипнула дівчина. — Просто це все неправильно. Так не повинно бути.

— Ласкаво просимо в дорослий світ. Так уже живуть за стінами. Якщо ти зібралася туди, гадаю, тобі варто про це знати.

— Зло породжує зло. Це ніби коло елементів. Хтось робить боляче тобі, ти робиш боляче іншому, він передає цей біль далі…

— Ні, — перебив Дарт. — Усе скінчиться на герцогові Серванто.

— Ні, не скінчиться. У нього немає сина? Чи онуків? Немає близьких? Навіть якщо ця людина дійсно справжній диявол, це не означає, що ніхто його не любить, що він нікому не дорогий. Це нескінченне коло. І ти не хочеш його розірвати.

Дарт від обурення втратив мову. «Та за кого вона себе має! Хто вона така, щоб учити мене що правильно, а що ні!»

— Ти можеш убити його, але це не виправить того зла, яке він заподіяв тобі! — вигукнула Майя.

— Цього взагалі не можна виправити.

Як оком змигнути Майя опинилася біля Дарта й схопила його за руку.

— Можна. Але тільки не так! Ця людина зруйнувала твоє життя, але замість того щоб будувати нове, ти блукаєш руїнами, втоптуючи дещо вціліле в пилюгу. Ти сам убиваєш себе — закінчуєш те, чого він не встиг. Хіба ти не бачиш?

Майя міцно стискала долоню майстра. Величезні фіалкові очі були широко розплющені, мовби намагалися зазирнути в глибокий вир Дартової душі й побачити там щось — тільки що?

Від дівчини ледь чутно пахло лавандою. Хлопець спробував вирвати руку з тендітних пальців, але його тіло ніби перестало йому коритися.

— Живи щасливо. Будь щасливим. Учися, працюй, проживай кожен день із посмішкою. Ти сильний, розумний і далекоглядний чарівник, рано чи пізно твоє ім’я зазвучить за межами Ормрона й долетить до вух герцога Серванто. Він знатиме, що ти не просто вижив — ти живеш! Він знатиме, що не зламав тебе, не знищив твій рід, хоч як не намагався. Невже ти думаєш, що твій батько хотів би, щоб ти обрав для себе шлях стихії? Невже твої батьки зраділи б, якби знали, що все своє життя ти витратив на помсту?

Майя говорила дедалі тихіше, поки її голос не стих остаточно. Миттєве поривання вляглося, й дівчина усвідомила, що сидить на лікарняному ліжку біля майстра і міцно тримає його за руку.

«Великі боги, що він про мене подумає!»

Навіть у місячному світлі складно було не помітити, як наливаються червоним щоки чарівниці.

Але Дарт цього не бачив. Слова Майї, чи її дивовижно гарні очі, а чи теплі пальці — може навіть, і все разом ніби освітили в душі хлопця ті куточки, про існування яких він і не підозрював. Дарт почувався розладнаним інструментом, у якому одночасно вийшли з ладу всі струни. Йому потрібен був час.

— Тебе не можна випускати за стіни, — хрипко промовив він, відкашлявся й продовжив уже звичайним голосом: — Як можна в наш час бути такою наївною? Ти там сама більше доби не проживеш.

— Не така вже я наївна, — образилася Майя. — Я принаймні не думаю, що заклятий ворог мого вчителя вирішить раптом допомогти мені в досягненні мети.

Дарт відразу відсмикнув руку. Холодне повітря доторкнулося до зігрітої теплом пальців дівчини шкіри, й вона неприємно занила.

— Гострий язичок там теж не допоможе, — кинув майстер. — Залишайся в Ормроні.

— А ви залишитеся? — тихо прошепотіла Майя. Від хвилювання затремтіли пальці.

— Я залишуся, — несподівано й для самого себе промовив молодий майстер. І відразу поквапливо додав: — На якийсь час.

Майя, нетямлячись від радості, буквально підскочила на місці та міцно обійняла майстра. До її вух долетів тихий стогін. Яскраво-червона від ніяковості дівчина сахнулася — Дарт потирав щелепу.

— Ой, я ненавмисно! Болить?

— Ще б пак. Хто це мене так?

— Грей. Ну от, я тепер стукач, — сумно додала вона. Дзиґарі на вежі пробили двічі. — Як пізно вже! Мені додому час. Я завтра прийду, гаразд?

Не чекаючи на відповідь, Майя вибігла із палати. «Який жах! Ну навіщо я полізла до нього обійматися?» — запитувала в себе чарівниця, прямуючи до жовтого корпусу.

Кабінет гранд майстра був порожній.

Догоряли дрова в каміні, так само цокав годинник. Дівчина дістала з кишені зім’ятий аркуш і поклала його посеред столу дато, ще й чорнильницею зверху придавила — для певності. Майя знала — Гай усе зрозуміє, як тільки побачить невикористану перепустку.

Розділ IV

Коли йдеш — іди

Шостий день. Місяць великого снігу

Полудневе сонце відбивалося в міріадах малесеньких сніжинок, які засипали парк. Десяток дрібних нітто-хей під керівництвом сото Карини ліпили чоловічків зі снігу. Гай відійшов від вікна, стомлено потираючи очі. У двері постукали.

— Увійдіть, — відгукнувся дато, всідаючись у крісло.

Шеїчі причинив за собою двері.

— Я знайшов її, — без передмов перейшов він до справи.

— Упевнений?

— Так. Усе збігається.

— Я зберу загін, і тоді…

— Ні, — перебив Шеїчі, — я піду сам.

— Це нерозважливо. Ти ще не до кінця одужав після останньої сутички, — заперечив грандмайстер.

Шеїчі сів у крісло й відставив ціпок.

— Мені не потрібно твого дозволу, Гаю. Я прийняв рішення. Хтось мусить закінчити цю історію завдовжки в тридцять років.

— Тобі не здається, що вона вже скінчилася? Майя залишилася в Ормроні й, схоже, збирається поборотися з Юкою за звання найкращої лучниці року. Навіть Дарт залишився. Не знаю вже, яким дивом Майї вдалось умовити його, але хлопець ще й досі тут, у гакко. І продовжує навчання.

— Не Дарт, то хтось інший. Ламія не здасться. Поки вона жива, учні школи в небезпеці.

— Шеїчі, тільки не кажи мені, що збираєшся битись із нею, аби захистити школу. Я, звичайно, старий, але поки не в маразмі. Якщо тебе веде спрага помсти, в чому я сумніваюся, — помста зазвичай є стравою, котру холодною подають, але ж не із затримкою на тридцять років — то не прикривайся школою. Якщо вже вирішив героїчно загинути, хоч причинами поділися!

Шеїчі спокійно сприйняв вибух гніву товариша. Він звик до таких сплесків люті ще тридцять два роки тому.

— Причини… Гаю, які можуть бути причини? Подивися на нас. Подивися на картину за своєю спиною. Так, багато років спливло. Пустеля вчить своїх дітей терпіння. Та лише в ниток стихії немає кінця — все інше десь починається і десь закінчується. Я хочу сам обрати місце, де скінчиться ця історія. Гадаю, в мене є на це право.

— Не мені тебе судити, — зітхнув Гай. — Але що я дітям твоїм скажу?

— Нехай думають, що я повернувся в пустелю. Так буде краще для всіх. Тепер, коли про подвиги цієї п’ятірки вся школа знає, у тебе не буде проблем із новим сото.

Гай помовчав, перебираючи руками сторінки якогось звіту. Шелест паперу заспокоював.

— Коли вирушаєш?

— Завтра вранці.

— І навіть не скажеш, куди?

— Спочатку в Босхо. А звідтіля на перекладних.

— Попрощатися зайдеш?

Шеїчі похитав головою.

— Я сказав усе, що хотів. Історія одинадцятої команди від три тисячі вісімсот шістнадцятого року невдовзі завершиться.

— А здавалося б, одинадцять — щасливе число, — сумно посміхнувся Гай.

— Не вся наша історія була гіркою. У моєму серці є й теплі спогади. Те, що трапилося, змінило наші шляхи. І нема рації ворожити, якими б вони були, якби не сталося того лиха. Удачі тобі, та-вею Гайусе.

Дато ледь помітно всміхнувся. Так його не називали вже тридцять років. Але для єдиного живого джун-вей із одинадцятої команди дато Гай назавжди залишався молодим та-вей Гайусом, який опікувався своєю п’ятіркою в далекому три тисячі вісімсот шістнадцятому році.

— І тобі удачі, джун-вею Шеїчі-пустельнику, — твердо вимовив дато.

Увагу друзів на мить відволік дивний гамір біля дверей.

— Нітто-хей знову грають у квача в коридорі, — похитав головою Гай.

Нел мчав коридором, не чуючи ніг. Великі боги, як же вчасно він вирішив зайти до дато, щоб відзвітуватися про виконане завдання!

Хлопець промчав сходами вгору й затарабанив у двері Тариної кімнати.

За мить вони відчинилися. Тара в самому рушнику здивовано витріщилася на Нела. Якби хлопець не був такий схвильований, обов’язково зніяковів би.

— Де пожежа? — спокійно поцікавилася дівчина.

— Витягай Грея. Чекатиму на вас у корчмі за п’ятнадцять хвилин. Я про таке дізнався, про таке!

— Що саме ти… — почала Тара, але Нел уже вибіг у коридор, тож запитання можна було адресувати тільки підошвам його чобіт, які виблискували на бігу.

Дарта з Майєю Нел нагнав дорогою. Схоже, та-вей проводив дівчину додому.

— Дурниці. Праці Ферро — то чиста вигадка. Жодна з його гіпотез не доказова, — наполягав молодий майстер, поблажливо дивлячись на розпашілу Майю.

— Що значить — не доказова? Він лише наполягає на магічній, а не на фізичній природі завіси. В результаті його експериментів…

— Я нічого не зрозумів із того, про що ви сперечаєтеся, — чесно зізнався Нел, зупиняючи парочку. — Але зуб даю, ви зараз усі ці гіпотенузи з голови викинете!

— І що ж ти жадаєш нам повідомити? — поцікавився Дарт. — Що в шкільній їдальні на вечерю?

«Краще б ти мовчав, як раніше! Або полежав у лікарні довше», — подумки відповів Нел, але вголос сперечатися з майстром не став — Майя відразу кинулася б їх мирити, а гаяти час зараз не можна було.

— Тара з Греєм чекатимуть у корчмі. Там розповім, — пообіцяв Нел.

Дарт і Майя не заперечували. Нела не можна було назвати втіленням спокою, але зараз його очі палали так збуджено, що кожен розумів — сталося щось не пусте.

Корчма була майже порожня. Обідній час закінчився — маги розбрелися по робочих місцях, залишилися тільки двоє сото, які голосно обговорювали щось за столиком у кутку, та парочка закоханих, захоплених швидше одне одним, ніж обідом.

Тара з Греєм уже зайняли столик біля вікна — дівчина, вітаючись, помахала трійці новоприбулих, Грей із нещасним виглядом і собі кволо змахнув долонею. Схоже, його знову витягли просто з ліжка.

Усі розташувалися за столом, зробили замовлення та завмерли в чеканні. До Нела звернулися семеро очей. Пара яскраво-блакитних, пара фіалкових, пара карих і одне зелене. Грей, як і раніше, відмовлявся знімати пов’язку.

— Я сьогодні почув одну розмову в кабінеті грандмайстра, — почав Нел.

— Зовсім випадково, природно, — додав Грей, тихо постукуючи дерев’яними кульками в долоні.

— Певна річ, випадково! — обурився Нел. — Ти ж не думаєш, що я навмисно підслуховував?

— Звичайно, не думає, — заспокоїла хлопця Майя. — І що ж таке ти почув?

— Шеїчі знайшов схованку Ламії. І вирушає туди!

Кілька хвилин знадобилося команді, щоб переварити новину.

— Сам! — закричав Нел. — Він не бере нас із собою!

— А має? — зітхнув Грей. Він уже знав, що за цим буде.

— Він наш сото! Він тоді ледь не загинув через нас, коли дехто вирішив переметнутися на інший бік, — Нел не втримався від шпильки.

— Неле, не можна ж так, — докірливо пробурмотіла Майя.

Але Дарт і оком не змигнув, ніби слова напівдемона не мали до нього жодного стосунку.

— І лікувався потім цілу осінь, — докинув Нел. — Якби дехто думав не тільки про власну шкуру… Ой!

Майя під столом наступила Нелові на ногу.

— Якби хтось не потягся за мною в гори Ахашши, Майя не позбулася б магічних здібностей, — відбився Дарт.

Нел набрав у легені повітря, щоб висловити цьому пихатому вискочці всі свої думки з приводу його поведінки в минулому, сьогоденні та майбутньому.

— Брейк. Битися краще з кимось, аніж між собою, — втрутилася Тара. — Ми вирушаємо за Шеїчі?

Грей зітхнув ледь голосніше. Кепські передчуття, як завжди, його не підвели.

— Ти чув, коли й куди він прямуватиме? — запитала Майя.

Нел почухав потилицю.

— Вирушає завтра вранці. А ось куди… По-моєму, щось на «Б». Бергем?

— Бергем на іншому континенті. Там взагалі нема порталів, — зітхнула Майя.

— Брем? Бодін? — Нел занурив пальці в руді патли, ніби намагаючись намацати потрібну назву десь у поплутаних пасмах.

— А що як просто піти за ним назирці? — запропонувала Тара. — У залі завтра чергує Леонтія, можна спробувати переконати її, що майстер забув про перепустку чи щось таке…

— Точно! Сказати, що так, мовляв, і так, пішов, а якусь книгу залишив! — підхопив ідею Нел.

— І ми всі вп’ятьох маємо йому цю одну книгу віднести? — скептично кинув Дарт.

— Якщо діяти швидко та з натиском — Леонтія не встигне нічого зміркувати. Вона не дуже кмітлива, — тихо, ніби вибачаючись за нетямущість доглядачки залу телепортації, промовила Майя.

— Це чудово. Ось тільки ви часом не знаєте, що тут у нас буває за самоволку? — поцікавився Грей.

Усі замислилися. В статуті гакко провинам і покаранням за таке приділявся великий розділ. Те, що вони намислили, підпадало щонайменше під два пункти — непокора керівництву та дезертирство. За таке цілком могли виключити зі школи.

— Виходить, треба взяти відпустку! — додумався Нел.

— Грандмайстер не ідіот, — заперечила Тара. — Завтра Шеїчі вирушає до Ламії, а ми всією командою терміново йдемо у відпустку…

— Є одна ідея, — замислено промовив та-вей. — Все одно, навіть якщо я забороню вам йти за Шеїчі, мій наказ буде проігноровано. Тому зробимо так. Раз на день, на початку години собаки, яка охороняє дім, сото Олія приносить Гаю стосик наказів. Це різні прохання, клопотання, заяви про відпустки — в тому числі. Дато не любить паперової роботи, тому більшу частину паперів підписує, не дивлячись. Зміст кожного аркуша заздалегідь відомий, бо спочатку прохання подаються в усній формі, тож підпис — проста формальність.

— Отже, потрібно лише роздобути потрібний бланк? — уточнила Тара.

— Саме так, — кивнув майстер. — Якщо Грей пустить у хід свою чарівність і відволіче сото Марію, котра зараз сидить у секретаріаті, хтось із вас може пробратися до шафи й позичити один бланк форми двадцять чотири Е.

— А чому відразу я? — пробурчав Грей.

— Тому, що ти в нас найчарівніший і найсимпатичніший. Це не я придумала — ти сам так сказав, — куснула Тара.

— Дами передпенсійного віку не на мій смак, — із гідністю відповів Грей. — Але заради вас я, звичайно, готовий піти на таку жертву.

Тара встала з-за столу.

— Ти відволікаєш, я позичаю бланк. Розподіл праці.

— Якщо не повернуся, вважайте мене героєм, — зітхнув Грей. — Чому погані передчуття ніколи мене не обманюють? Обманюють тільки гарні — я був упевнений, що спокійно просплю цілий день…

Операція пройшла так, що комар носа не підточив би. Увечері Дарт отримав із рук сото Олії підписаний Гаєм бланк, який три години тому Тара непомітно запхала в пачку заяв. Щоправда, Олія кілька секунд вдивлялася в заяву, ніби намагаючись пригадати, коли ж Дарт розмовляв із Гаєм про відпустку для своєї команди. Майстер пережив кілька неприємних хвилин. Його врятувала Майя, що вдерлася до приймальні та відволікла сото якимось запитанням, і Дарт отримав на руки копію жаданого бланку.

Рано-вранці, щойно дзиґарі пробили шосту, команда зібралася в залі телепортації. Нел стовбичив там уже другу годину — на той випадок, якщо «ранок» у Шеїчі почнеться набагато раніше, ніж у інших мешканців Ормрона.

Діти не провели біля стін зали й півгодини, коли в коридорі почулися кроки. Тільки дивом п’ятеро учнів не зіштовхнулися з сото — останньої миті сховалися в коморі, недалеко від зали.

— Ну що, готові? — пошепки поцікавилася в інших Майя. — Я благаю, ви підтакуєте.

Сото Леонтія завершила заклинання й махнула рукою послушницям. Можна було відпочити — до восьмої ранку в розкладі було порожньо.

«Цікаво, куди це він зібрався?» — подумала вона про Шеїчі. Щиро кажучи, цей сото ніколи їй не подобався. Леонтія пам’ятала Шеїчі ще хлопчиськом. Тоді він був скромним, тихим учнем, постійно зануреним у вивчення запилюжених книг. Що могло перетворити такого хлопчика на цю істоту, що вселяє жах, яку й людиною назвати не можна? Напевно, невдалий експеримент або помилка в заклинанні. Одна знайома Леонтії, сото Білена, ще замолоду вирішила поліпшити власну зовнішність за допомогою магії. Склала заклинання, щось там наплутала — в результаті все обличчя нещасної Вілени вкрилося темною, кучерявенькою вовною. Якби не допомога грандмайстра Феаліса, довелося б дівчині, як чоловікові, голитися до кінця днів своїх.

— Сото Леонтіє! — до зали вбігла срібнокоса Майя Політріс. На обличчі дівчинки був написаний такий розпач, начебто вона щойно загубила гаманець грандмайстра, довірений їй на якийсь час.

— Сото Леонтіє, а майстер Шеїчі вже…

Леонтія кивнула.

— О боги! Ми спізнилися! — скрикнула Майя. У кімнату влетіла захекана смаглявка, рудий хлопчик із печаткою демона й високий, стрункий парубійко з пов’язкою на оці. Здається, це він щось таке вчинив на іспиті — вся школа гула.

Зрештою, в залі з’явився Дарт Велоні. Цього вже красеня всі дівчиська знали. Помічниці Леонтії відразу підійшли ближче та завмерли в картинних позах. Рона заходилася накручувати на палець каштановий локон, зображаючи граничний ступінь замисленості, а Меліса щосили втягла живіт і виставила вперед об’ємні груди, намагаючись якомога непомітніше відтягнути виріз нижче. Але, схоже, Дарта послушниці мало цікавили.

— Спізнилися?

Майя кивнула. Майстер вилаявся. І тут охоронниця залу телепортації злякалася по-справжньому — щоб молодий майстер, втілення чемності й вихованості, лаявся вголос?

— Він нас уб’є, — констатувала смаглявка. — Повернеться й перш за все перетворить на кроликів. Пухнастеньких таких, — з губів у дівчини зірвався істеричний смішок.

— Та що ж такого трапилося, розкажіть до пуття! — вигукнула Леонтія.

— Ми повинні були вчора ввечері принести йому настоянку, — схлипнула Майя. — Було вже пізно, і я ніяк не могла викопати корінь цикоріуса для відвару. Все через мене. А Тара ж пропонувала піти по ліхтарик! Але я подумала, що і вранці встигну. Наче нині вранці світліше! Настоянку я зробила, але сото вже пішов. Спізнилися!

— Велике лихо! — спробувала заспокоїти невтішну дівчину Леонтія. — Не пропаде він без настоянки.

— Він думає, що вона в нього в кишені, — Майя буквально захлинулася слізьми, тому продовжувати довелося Тарі:

— Це зілля використається в ритуалі викликання духів. Майстер Шеїчі вирушив до прадавніх капищ — це дуже далеко. Йому кілька днів доведеться їхати верхи, а він не зносить кінних прогулянок. Приїде на капище, розпочне ритуал, а настоянки нема!

Тара нажахано замовкла. Тепер соло затяг Нел:

— Ох, що буде! Він точно нас усіх перетворить на кролів! Невже нічого не можна зробити?

— Усе пропало, — зітхнув Грей.

— Ну заждіть, так уже не засмучуйтеся, — намагаючись їх підбадьорити, промовила Леонтія. — Може, я чим допоможу?

— А ви можете? — на гарненькому личку Майї засяяла надія. — Ви можете відправити нас до сото? Ми б обов’язково його наздогнали! Він, звичайно, все однаково розсердиться, але не так сильно… Майстрине Леонтіє, ви наша рятівниця! Величезне, величезне вам спасибі.

Насправді охоронниця й не думала про те, щоб допомагати дітям у такий спосіб, але тепер, дивлячись у сяючі фіалкові очі цієї чарівної дівчинки, просто не могла дати справі зворотній хід.

— Ну гаразд, ставайте. Дівчатка, нема чого видивлятися на хлопців, давайте працюйте!

Печатка на підлозі засяяла рівним світлом, ніби запрошуючи.

— Круто ми її! — радів Нел.

— Обманювати, загалом, негарно. Але все одно — як на мене, то в мені загинула велика акторка, — не без хвастощів заявила Майя, спускаючись із помосту.

— Що значить «загинула»? Та я ледь сама сльозу не пустила, дивлячись на тебе.

— Нам пощастило, що Леонтія не замислилася над питанням на кштал «А чому це вони так тепло вбрані, ще й із рюкзаками за спиною? Скільки ж літрів настоянки вони тягнуть своєму майстрові?» — посміхнувся Грей.

— Нам потрібно наздогнати Шеїчі, — припинив загальні веселощі Дарт.

— А де ми взагалі? — Нел поставив доволі своєчасне питання.

— Зважаючи на он ту статуетку з вісьмома руками, ми десь у Гуйшуанській імперії. Це на захід від пустелі, недалеко від океану. Наприкінці осені тут досить тепло, тож дублянки можна полишити просто тут. Вони не придадуться, — закінчила лекцію Майя.

За хвилину вони вийшли з храму телепортації.

— Він не міг відійти далеко. Ми відстали максимум на п’ять хвилин, — Дарт вдивлявся в юрбу.

Схоже, в столиці імперії Ланші цього дня було якесь свято. Лунали веселі пісні, били барабани, у юрбі танцювали дівчата у квітчастому вбранні. Кілька десятків мокрих від поту чоловіків тягли площею величезні фігури тварин, прикрашених яскравими напиналами та гірляндами з квітів.

— У такій юрбі нашого сото не можна було не помітити. Пробачте, — Грей звернувся до чоловіка, що стояв на храмових сходах. — Кілька хвилин тому з храму вийшов чоловік у чорному одязі. Куди він подався?

Гуйшуанець тицьнув пальцем у вузеньку вуличку, що відходила від площі. Грей подякував за допомогу і повернувся до своїх.

Четвірка здивовано витріщилася на хлопця.

— Звідки ти знаєш тохарську говірку? — здивувалася Майя.

— У мене не гаразд із часом, із відчуттям відстані та орієнтацією в просторі, а не з мовами, — пояснив Грей. — Ідемо?

Проте до ранку наступного дня їм ще не вдалося наздогнати Шеїчі. Вони й не дуже прагли до цього — безпечніше було триматися віддаля, інакше сото відіслав би їх назад.

— Куди він взагалі прямує? Які є ідеї?

— Мені набагато цікавіше, чи збирається він зробити привал? — простогнав Грей. — Поспати б.

— І попоїсти теж не зайве, — докинув Нел. — Жувати коржа на бігу — це неправильний обід!

— Це взагалі не обід, — виправила хлопця Тара. — Це перекус. Але якщо ми не хочемо втратити майстра з поля зору, доведеться потерпіти.

— Але невже йому самому не хочеться поспати там, попоїсти нормально? — дивувався напівдемон.

— Якби ти тридцять років присмажувався зсередини й раптом отримав можливість придушити ту, котра це з тобою зробила, ти б думав про їжу? — поцікавився Дарт.

— Я завжди думаю про їжу. А ми можемо, ну, не знаю, заклинання яке-небудь на нього начепити. Щоб знати, де він?

— Маги його рівня твоє заклинання за кілометр відчують.

Нічого не лишалося, крім як продовжити подорож.

Дев’ятий день. Місяць великого снігу

На третій день подорожі дорога привела Шеїчі в густий ліс. Про подорож верхи можна було забути — крізь тропічні джунглі людина проходила на превелику силу, не кажучи вже про коня.

Маг прочитав заклинання. Вогненний струмінь зірвався з його пальців і пробив у щільних заростях невеличкий прохід, завдовжки приблизно зо два метри. Пожежі тут можна було не побоюватись — у повітрі й рослинах містилося забагато вологи.

Народженому в пустелі магові не подобалася ця місцина. Розкішна рослинність, майже відчутне на дотик щільне повітря, дух випарів і гниття — все це було не надто схоже на дорогі серцю бархани, піщані дюни й сухе тепло пустелі. Тут Шеїчі стомлювався набагато швидше. Йому вдалося заглибитись у тропічний ліс не глибше, ніж сотні на дві метрів. До руїн підземного храму, які слугували за притулок Ламії, залишалося в десять разів більше.

Маг вийшов на невеличку галяву. Тут можна було ненадовго зупинитись і відсапатися.

Незабаром до вуха мага долетів тихий шепіт. Шеїчі міцно стис ціпок — невже його помітили слуги Ламії? Користуватися магією поблизу від лігвиська чаклунки — не найобачніший вчинок, але Шеїчі був упевнений: Ламія в будь-якому випадку довідається про його наближення. Він розраховував, що чаклунка не відмовить собі в задоволенні вступити в сутичку зі старим другом. Невже вона втратила до нього інтерес і відправила своїх лакеїв закінчити почате тридцять років тому?

— …А що як він нас помітить? — Майя з зусиллям відчіплювала сріблясте волосся від настирливої гілки, яка намертво вчепилась у розкішні локони.

— Не помітить. Він перегнав нас хвилин на двадцять, — із цими словами Нел вийшов на крихітну галявину й мало не зіштовхнувся ніс до носа з темним запиналом сото.

Слідом за напівдемоном із випаленого в заростях проходу зринули Майя, Тара, Грей та Дарт.

— І що ви тут робите? — неприязно поцікавився Шеїчі, оглядаючи дружну компанію.

Дарт зробив два кроки вперед, так, щоб команда залишалася за його спиною. Зрештою, він був старшим, а отже, відповідав за своїх підлеглих.

— Ми вирішили, що вам може знадобитися допомога, — з гідністю відповів юнак.

— І що ж, грандмайстер Гай із вами погодився?

— Не зовсім, — зізнався Дарт.

Шеїчі замовк, обмірковуючи ситуацію. Звідтоді як він полишив Ормрон, йому не раз спадало на думку, що чинить доволі нерозважливо. Ледь йому стало відомо місце перебування Ламії — кинувся до неї, не розбираючи дороги, не думаючи про наслідки. Що далі він заглиблювався в нетрі Гуйшуанськой імперії, то ясніше розумів — його шанси на перемогу дорівнюють нулю. Ламія напевне на нього чекатиме. Так, це дозволить без клопотів досягти її лігвиська, але поставить їх у нерівне становище. Чаклунка боротиметься на своїй території — а вдома, як відомо, й стіни допомагають. А Шеїчі, який іще не остаточно видужав після минулого поранення, змушений буде грати за її правилами.

Зараз у майстра з’явилася можливість зрівняти шанси.

— Ви користувалися магією? — різко запитав він.

— Ні. Ми не хотіли, щоб ви нас виявили.

— Можливо, Ламія теж іще не знає про вашу присутність. Це може придатися.

Шеїчі замислився. Молодих п’ятеро. П’ять кутів для пентаграми очищення — дуже сильного заклинання, здатного розділити стихії всередині живого об’єкта. Але дівчата не могли використовувати магію, та й піддавати учнів зайвій небезпеці сото не хотів. Шеїчі присів на обвуглений пеньок і заглибився в роздуми.

Пізно ввечері, коли сонце вже закотилось і ліс поринув у пітьму, команда досягла занедбаного храму. Тут мовчали птахи, не шуміло листя, навіть вітер стороною обходив цю місцину, вкриту завісою тиші та непорушності.

Між дерев то тут, то там біліли величезні брили каменю, фрагменти статуй, уламки барельєфів. Кам’яні ворота притискалися до малесенького пагорба. Їхня поверхня була прикрашена зображеннями дивовижних птахів та звірів.

— Звідки це тут? — пошепки запитав Нел у Майї. Голосно розмовляти в такому місці чомусь не хотілося.

— Ніхто не знає точно. Такі занедбані храми зустрічаються скрізь. Вони давно розграбовані, але подекуди ще збереглися діючі пастки. Нам невідомо, що за цивілізація їх вибудувала, якому божеству вони присвячувались — але ці руїни випромінюють дивну магію, про яку ми теж зовсім нічого не знаємо. У Гаелії існує окремий дослідницький інститут, вони вивчають такі руїни вже сотні років.

— І як?

— Навіть коли щось і з’ясували — іншим не говорять, — зітхнула дівчина.

Шеїчі ціпком натис на сонячний диск у центрі дверей. Кам’яний блок нечутно від’їхав убік, підставляючи вологому нагрітому нічному повітрю темне нутро занедбаного храму. Вузькі білі сходи вели вниз; маг почав спускатися ними, й темне запинало розчинилося в чорноті провалу.

Майя затамувала подих від хвилювання. Хвилини очікування набагато довші за звичайні. Вони течуть повільно, немов краплі бурштинової смоли по корі дерева, тягнуться, ніби нескінченні піски пустелі навколо Ормрона.

— Час, — голос Дарта розігнав нічну тишу та змусив Майю здригнутися. Дівчина мерзлякувато повела плічми. В отворі щось зашаруділо, непроглядна пітьма на мить освітилася золотавим спалахом і відразу все повернулося до свого первісного стану.

Чарівниці здавалось, що вона спускається в глибокий, бездонний колодязь.

Усередині храму було набагато прохолодніше. Коли очі звикли до темряви, діти побачили світлі стіни, складені з ідеально рівних блоків. Сходи привели команду у велику напівтемну залу. Праворуч можна було розгледіти візерунчасті двері, викувані з блискучого металу, який і за тисячоріччя не втратив своєї краси. Ліворуч тягнувся ряд однакових отворів. У одному з них, ніби вказуючи друзям напрямок, на мить спалахнуло яскраве золоте світло. Майя зробила крок і спіткнулася. Глянула під ноги й затулила рота, щоб не закричати, — на підлозі лежав обвуглений труп. Нел відтяг чарівницю вбік.

Дарт присів поруч із останками й обережно доторкнувся до одягу, який іще тлів.

— Шеїчі зачищає приміщення, — констатував він, і відразу наказав: — Рухаємося вперед.

Нел акуратно підтримував Майю за лікоть.

— Леді Майє, ти просто не дивися вниз, коли що.

— Це не останній? — із жахом запитала дівчина.

— Напевне ні.

Новий коридор вивів їх до ще однієї зали. Дарт зупинився, слідом за ним завмерли інші.

— І цим ти збирався мене вбити? — до них долинув голосний жіночий сміх. — Шеїчі, ти смішний!

Прохід, у якому зникли діти, освітився яскравими вогненними спалахами.

— Скажи, ти й цього разу сподіваєшся, що ця жалюгідна магія напівписьменних кочівників тебе захистить?

— А ти така само говірка, — прошелестів майстер.

В обличчя дітям посипався пісок.

— Ну що там, що? — Нел, знемагаючи від цікавості, запитливо втупився в обличчя Дарта. Той стояв біля самого входу в залу, тому, на відміну від інших, міг бачити, що відбувалося всередині.

— Усі пам’ятають, що робити? — замість відповіді запитав Дарт. Джун-вей невпевнено кивнули.

Тара з Майєю витягли на світло магічні дзеркала, які для них ще вдень створив Шеїчі.

— У вас двох найскладніше завдання, — Дарт повернувся до дівчат. — Потрібно пробратися за спину Ламії.

— Чому дівчиськам найскладніше? — укотре запитав Нел. Майя вже двічі намагалася пояснити хлопцеві, в чому тут річ, на третій її не вистачило.

— У нас немає магії. Чаклунка нас не відчує, — пояснила Тара.

— Але я теж не те щоб чарівник. Давайте я замість Майї?

— Неле, в тебе є свої обов’язки! Ти їх хоч пам’ятаєш?

Напівдемон ображено подивився на дівчину, яка вочевидь не була в захваті від його спроб виявити себе як справжнього лицаря та захисника.

Спалахи дедалі частішали. Схоже, бій у залі розгорався з новою силою.

— Неле, тобі в лівий куток. Мені — в правий. Грею, ти в центрі. Готові?

Дівчата підступили до проходу, пригнулись і вбігли до зали. Майя відразу присіла за уламок колони — погляд Ламії був спрямований просто на неї.

Дівчина-воїн дісталася до свого місця без пригод. Щойно Ламія знову переключила увагу на Шеїчі, Майя кинулася вперед. На півдорозі дівчина спіткнулася й полетіла на підлогу — під її ногами знову виявився обвуглений труп, але чарівники, які несамовито билися, нічого не помітили.

Зала іскрилася від вогненних спалахів. У повітрі струменіли вихори піску. Він заважав дихати й різав очі. Навіть позбавлена магії Майя відчувала потоки сили, які несамовито стикалися навколо.

Насилу стримуючи нудоту, дівчина дісталася до потрібного місця. Ледь устигла повернути магічне дзеркало в потрібному напрямку, як залою рознісся гучний голос Грея, котрий вигукував закляття. Яскравий світло-блакитний промінь вирвався з його рук, промчав до Тари, відбився в дзеркалі й перебіг до Майї, розганяючи повітря; знову вперся в дзеркало, від нього до рук Нела, до Дарта — й назад до Грея. Шеїчі зробив крок назад. Ламія опинилася в центрі завершеної пентаграми. Чарівник подивився на Грея, вирішуючи, потрібна хлопцеві допомога, чи ні. Але той упевнено й твердо керував скаженою енергією закляття, ніби щодня тільки тим і займався.

— Вода! — з жахом закричала чаклунка. Сяйво променів ставало нестерпно яскравим. Воно освітило білі кам’яні стіни, витончені статуї високих людей, що завмерли в нішах, і дивні, вкриті візерунками прямокутні колони, які підтримували високе склепіння. Вир світла закружляв біля ніг Ламії.

— Притяг, виходить, цих шмаркачів! — із ненавистю вигукнула Ламія. — Думаєш, знищиш мене — і все скінчиться? О ні, любий Шеїчі, тобі доведеться з цим жити до кінця днів!

Неприродно голосний, моторошний сміх чаклунки перекрив тріск магічної енергії. Навколо постаті чарівниці з’явилася червона аура, потоки енергії вогню залишали тіло. Немов струмки крові, стихія Чи-ді розповзалася врізнобіч, проникаючи у вузькі щілини між плитами. Ламія впала на мармурову підлогу. Шеїчі відвернувся.

— Шеїчі? Це ти?

Чаклунка підіймалася з синіх вихрів, що стелилися по підлозі. Але діти вже не були впевнені, що це дійсно Ламія. Щось невловимо змінилося в рисах її обличчя й у рухах тіла.

— Ламіє? — маг озирнувся на знайомий голос.

— Що з тобою сталося? Де ми? — жінка в центрі закляття простягла руки до майстра.

— Це пастка! — закричав Нел, але сото його вже не чув. Маг зробив крок усередину пентаграми. Порив магічного вихору здув з голови майстра каптур, і Майя від жаху замружилася. Крізь голосний тріск дівчина почула здивований видих Тари.

Чарівниця розплющила очі.

Грей марно силкувався перервати закляття. Дарт і Нел відпустили руки, але пентаграма не зникала.

Ламія зробила крок назустріч майстрові, й сили полишили чаклунку. Вона звалилася вниз, на руки Шеїчі. Але чи він це був? Зотлілі бинти зникли. Перед дітьми, дбайливо притискаючи до грудей бліду чарівницю, стояв високий, смаглявий чоловік із темним кучерявим волоссям. Погляд уважних карих очей ні на мить не відривався від обличчя Ламії. Чаклунка підняла руку й ніжно доторкнулася до бронзової щоки. Тріск посилився. Закляття розділяло щільно сплетені нитки стихій. Вихор магічної енергії змінював кольори від темно-синього до яскраво-червоного, проходячи всі стадії зміни енергії. Нарешті він цілком накрив дві постаті, яскравий спалах засліпив п’ятьох дітей, мить — і все згасло.

Залу залило пітьмою.

Грей прошепотів закляття. Крихітна кулька світла піднялася до стелі. Крім п’ятьох підлітків, у кімнаті нікого не було.

— Шеїчі… Він пішов? — пошепки запитала Майя.

— Розчинився. Разом із нею, — так само пошепки відповів Дарт.

— Чому? Навіщо? — голос Нела тремтів чи то від злості, чи від образи.

— Можливо, саме цього він і хотів, — тихо додала Тара. — Давайте вибиратися звідси.

Цієї миті стіни храму затрусилися. Мармуровою підлогою побіг ланцюжок тріщин.

— О чорт! Тільки не це! — вилаявся Дарт.

— Землетрус?

— Що відбувається?

— Це нормально?

Дівчата й Нел заговорили одночасно:

— Пригноблена стихія! — скрикнув Дарт. — Тримайтеся за що-небудь!

— Пригноблена стихія?.. — повернувся Нел до Майї, та цієї миті курява в центрі зали вибухнула. Нела віднесло до стіни, Майя ледь устигла схопитися за синій камзол майстра, Тара встромила катану в щілину в стіні та міцно трималася за руків’я, Грея відкинуло у прохід. Із голосним тріском підлога в центрі зали репнула. Мармурові скалки розлетілися по всій кімнаті. За мить тремтіння припинилось. Із проламу в підлозі повалила гаряча пара. До вух п’ятірки долетів тихий шелест — він поступово набирав гучності.

— Що це? — Майя відпустила рукав Дарта.

— Присутність Ламії створювала в цьому місці дисбаланс стихії. Одні елементи переважали над іншими. З огляду на те, що це місце в лісі, думаю, вогонь гнітив дерево. І тільки він зник…

— Дерево переродилося, — закінчив фразу та-вея Грей.

— Переродилося в що?

— В елементала.

У тріщинах з’явилися зелені пагони, з діри підносилася маса гілок і листя. Величезна гілка потягнулася до дітей — ті кинулися врізнобіч. Незліченні мацаки елементала заснували підлогою.

Грей зробив крок уперед, завершуючи закляття. Два темно-зелені промені вирвалися з долонь у хлопця, перетворюючись у повітрі на магічні тенета.

— Я так і знав, що цим усе скінчиться. Ішла б ти звідси…

— А ти? — скинулася Тара.

— А я поки звіринку потримаю.

Водяні тенета не дозволяли елементалу рухатися. Дух стихії ревів і смикався, намагаючись звільнитися.

— Знайшовся мені герой, — посміхнулася Тара, стаючи поруч із чарівником. — Пригадую, за мною борг…

— Потім грішми віддаси, — проскрипів Грей. Контролювати тенета ставало дедалі важче.

— Буде якесь потім?

— Ми тебе не залишимо!

Дівчата знову говорили одночасно.

— Вп’ятьох, звичайно, веселіше. Думаєте, нам на небесах за оптове прибуття знижку зроблять? — Грей ледве тримався на ногах.

— Відпускай, — скомандував Дарт. — Ти не втримаєш.

— Справді. Ну, не хочете — як хочете.

Тенета розсипалася на міріади крихітних магічних згустків. Елементал заревів, передчуваючи довгоочікувану волю. Від зеленої гори потяглися сотні тонких, міцних пагонів і цілеспрямовано поповзли до дітей.

— Цей якийсь розумний, — з подивом зауважив Нел, потираючи забите плече — одна з гілок до нього все-таки дотяглася.

— Він цілком сформований. Бачить нас, чує, відчуває магію — повний комплект. Майє, тримайся позаду! — гукнув Дарт у бік дівчини.

Чарівниця з жахом дивилася на зеленого монстра в центрі зали. Хижо шаруділо листя, під ударами Тариних мечів галуззя жалібно рипіло. Крихітні друзки розліталися навсібіч, осипаючись на підлогу, але на місці відрубаних паростків відразу з’являлися інші.

— Його взагалі вбити можна? — Нел ухилився від гострої гілки, що прагла поцілити йому межи очі.

— Можна, — Дарт рапірою відмахувався від гострих пагонів — але хіба невеличкою шпагою вб’єш дерево? Ліс дерев? — Та сама точка ззаду. Тільки цей до неї підійти не дасть.

— Придумаємо що-небудь!

Але поки нічого не придумувалося. Четверо зайняли глуху оборону. Усе, що вони могли, — це відбивати удари супротивника, поки вистачить сили. Але що буде потім?

Сильний удар збив Тару з ніг. Дівчина пролетіла кілька метрів кам’яною підлогою, але відразу схопилася на ноги. Грей на секунду відволікся від закляття хуодечіу й заплатив за це — крихітний пагін обхопив його руку й відразу, на очах, почав набухати, перетворюючись на дорослу, грубу гілку. Елементал підняв хлопця в повітря, мов пушинку, підніс до самої стелі й пожбурив униз. Грей сіпнувся й затих.

— Грею! — закричали одночасно Тара і Майя. Не звертаючи уваги на крик Дарта, Майя кинулася до русявого хлопця та спробувала відтягти його на безпечну відстань від елементала.

— Прикрий їх заклинанням! — закричав Нел.

— Із завершеним елементалом це не допоможе!

Намагаючись відволікти увагу монстра від дівчини, Дарт прокотився по підлозі просто до підніжжя зеленої гори. Сотні дрібних гострих шпичаків устромилися в його тіло. Майстер вилаявся.

— Чорт, він ще й стріляється! — частина заряду дісталася Нелу.

Майя відтягла Грея вбік і тепер оглядала розбиту голову чарівника. «Я не потрібна! Я нічим не можу йому допомогти!» — кричало щось усередині, але зараз у дівчини не було часу на крики внутрішнього голосу. Чарівниця відірвала широку смугу тканини від своєї сорочки та нашвидкуруч перев’язала Грею голову. Потрібно було привести його до тями, тоді хлопець сам би зміг себе вилікувати. «Хоч помщуся йому за той удар Дартові в щелепу!» — подумала дівчина, лупцюючи нещасного по щоках.

Тара, як могла, ухилялася від ударів монстра, але все-таки їй теж добре перепало. Діти були виснажені. Елементал наступав.

— Що це в нього таке велике й зелене спереду? — запитав Нел у Дарта, коли вони обидва сховалися від чергового залпу гострих шпичаків за зламаною колоною.

— Як-то що? — щиро здивувався Дарт. — Очі.

— Він бачить нас ними?

— Авжеж.

— А магію він чим відчуває?

— Усім тілом, — так само здивовано відповів майстер, намагаючись зміркувати, з якого дива Нела зацікавила анатомія елементалів.

Зі страшною силою удар гігантського мацака впав на уламок колони. І без того ненадійний щит розлетівся на шматки.

Нел відчув, як звична червона завіса заволікає свідомість. Але зараз він не опирався цьому. Дикий жах, який паралізував його єство в такі моменти, відступив.

— Я той, хто я є, — тихо сказав він сам собі. — І я можу це використати!

Хлопець озирнувся. Побачив зосереджене обличчя Тари, яка відмахувалась від гілок, Майю, що витирала кров із блідого обличчя Грея, Дарта, який читає закляття. Ці підлітки були його родиною, справжньою сім’єю. Вони прийняли його таким, який він є. І їхня віра в нього обов’язково допоможе йому впоратися зі своєю темною половиною. «Я зможу контролювати це! Заради них!» У голові хлопця дозрів план дій.

— Таро! — голосно гукнув Нел, намагаючись перекричати шум битви. — Він бачить тебе очима! Дивися!

Напівдемон кинувся вперед, не розбираючи дороги. Навколо хлопця немов з’явилася вогненно-червона аура, що обпалила вкритого заростями монстра.

Тара миттю зрозуміла, що Нел збирається робити. Дівчина голосно видихнула. «П’ять кроків по підлозі. Відштовхнутися. Два кроки по стіні. Розвернутися. Вдарити!» Елементал не встиг розгадати маневр хлопця. Той рухався надто швидко для звичайної людини. З голосним криком Нел вчепився руками в зелені випуклі півкулі. Крик хлопця злився з ревінням пораненого елементала.

Тара рвонула з місця. Їй здавалося, що час сповільнив хід, повітря завмерло й стало густим, як вода. Краєм ока дівчина бачила, як кілька гострих, мов піки, деревних гілок простромлюють беззахисне тіло Нела — але зараз нічим не могла йому допомогти. Щосили відштовхнулась від підлоги та вперлася ногами в стіну. Мацак завбільшки з віковий дуб, повільно ввійшов у мармурову підлогу там, де щойно стояла джун-вей, але вона вже перескочила на стіну. Непереборна сила притягання вабила дівчину-воїна до землі. Тара подалася вперед, щосили відштовхнулась від стіни. Від удару дерев’яного кулака в повітря піднявся пил. Тара злетіла вгору і вбік. Напружуючи м’язи, розвернулася в повітрі та опинилась просто над зеленим монстром. Лезо катани було спрямоване вниз — так, щоб увійти точно в пульсуючу точку на потилиці засліпленого духа стихій.

Дівчина звалилася вниз.

Потужний удар відкинув знівечене тіло Нела вбік. Майя закричала. Одночасно з цим почулося ревіння поваленого елементала. Тара скотилася по купі гілок, які недавно були живою істотою.

Нел лежав на візерунчастій підлозі. З величезних ран на грудях і животі в хлопця поштовхами витікала кров.

— Неле! Неле!

Майя стала навколішки біля хлопця та міцно схопила його за руку. Повітря з хрипінням виривалося з наскрізь пробитих легень напівдемона.

— Тара… Вона впоралася?

Майя кивнула, відчуваючи, як сльози біжать по щоках.

— Я не бачу її. Майже нічого не бачу…

До пораненого підбіг Дарт. Тара підвелася й почула тихий стогін. Схоже, Грей отямився.

Майя з надією дивилася на Дарта. Той оглянув Нелові рани й похитав головою. Таке зцілення було йому над силу.

— Тара впоралася, Неле. Все гаразд.

Майя притиснула забруднену кров’ю долоню хлопця до своєї щоки.

— Ми перемогли?

— Ми перемогли.

— Класно ми його! — Нел захекався. На зблідлих губах залишилися крапельки крові.

Тара допомогла Грею підвестися. Удвох вони дошкандибали до інших.

Майя схлипнула.

— Усе гаразд, — промовив хлопець. — Боляче трішки. Але людям буває боляче. Значить, я справді людина.

— Ти людина набагато більше за будь-кого, — тихо додав Дарт.

— Хоч раз ти мене похвалив, — Нел захекався ще дужче.

Тара пригорнулася до плеча Грея. Чарівник нічого не міг зробити, тільки міцно стис руку напарниці. Він відчув, як промокає сорочка там, де обличчя Тари торкається його плеча. Воїнові не пристало плакати, тому дівчина, як могла, приховувала сльози. Грей обережно провів рукою по короткому темному волоссю. Він більше нічого не міг для неї зробити.

— Так темно. Але я зміг! До кінця. Я переміг його… в собі.

Нел поворухнув рукою, котру Майя міцно притискала до обличчя.

— Плачеш… Ти не плач. У тебе від цього ніс червоніє…

Майя завмерла.

— Неле, — тихо покликала вона. — Неле! — голосний, сповнений болю зойк злетів угору, до самої стелі, наповнив залу й вилився назовні відкритим проходом.

Долоня Нела, яку чарівниця ще й досі тримала в руках, засвітилася м’яким, блакитнуватим світлом. Дівчина відчула, як ніжне, ласкаве тепло проникає їй під шкіру, розтікаючись по тілі. Відчуття були дивно знайомі й рідні.

Світіння зникло так само раптово, як і з’явилося. Майя обережно провела пальцем по довгій подряпині на коліні, згадуючи завчені слова. Подряпина зникла.

Дівчина ніжно провела рукою по забрудненій щоці Нела, потім звелася на ноги й повільно побрела до виходу. Дарт рушив за нею.

Майя стояла під величезним деревом, увіткнувшись чолом у вузлувату кору. Молодий майстер тихо став поруч.

— Він… Він повернув мені магію, — тихо прошепотіла чарівниця. — Він помер, тому що рятував нас. Мене. Я кричала на нього. Зривалася. А він… Він…

Дарт ніколи не почувався так дивно. Йому здавалося, що біль, який переповнює Майю, стає його болем. Він відчував це всім єством. Чорт, він ніколи не вмів втішати, та що там — навіть не пробував! Але зараз він простяг руку й обережно розвернув дівчину до себе. Майя увіткнулася носом у розірваний камзол і міцно обійняла майстра. Зараз вона не думала про те, хто підставляє їй плече та чому. Всі думки дівчини були про Нела. Про те, ким він для неї був і, що набагато важливіше, — ким вона для нього була. У її пам’яті спливали слова: «Те, що людина не відчуває чогось стосовно інших, не означає, що й вони до неї нічого не відчувають».

Дарт, підкоряючись дивному почуттю, яке стисло груди, ніжно обхопив дівчину за плечі. Його пальці заплуталися в сріблистому волоссі. Здається, він шепотів якісь слова розради, але вони не затримувалися в пам’яті. Майстер не плакав звідтоді, як Сільвія Велоні виштовхнула його, чотирирічного, в потаємний хідник і наказала синові: «Не плач!» Але зараз по його блідій, укритій брудом і подряпинами щоці, скотилася малесенька сльозинка.

Тара з Греєм вийшли з храму. Дівчина допомогла чарівникові сісти на камінь біля входу.

— Може, ти залікуєш свої рани? Я ж не носій врешті-решт.

— А мені дуже навіть подобається, — заперечив Грей і відразу отримав стусана в бік. Саме туди, де було зламане ребро.

Хлопець відхекався й глянув на завмерлу під деревом парочку. Погляд Тари був спрямований на Дарта.

— Заздриш? — поцікавився Грей, про всяк випадок прикриваючи бік ліктем. Почуття Тари до Дарта не були для нього таємницею.

— Ні, — зізналася дівчина, обтрушуючи штани, — раніше заздрила.

— А зараз?

— Це не для мене. Йому потрібна дівчина, яка зможе пом’якшувати його. Як земля пом’якшує вогонь, або дерево пом’якшує воду. Йому потрібен хтось, щоб доповнити його. Людина, яка зможе наповнити його життя змістом. Коротше, йому потрібна саме Майя, і навіть якщо він ще цього не зрозумів — зрозуміє згодом.

— А ти, значить, не підходиш?

— Кого я можу пом’якшити, Грею? — посміхнулася Тара. — Я вб’ю його в першій же сварці. Ну, або він мене вб’є. Погодься, далеко не найромантичніший фінал.

— Так, мабуть. А що, тобі потрібні романтичні стосунки? Місяць, серенади, листи з розмазаним чорнилом? «Ах, я думав про вас цілу ніч і ридав, ридав, ридав».

— У тебе що, ребро вже зажило? — недобрим голосом поцікавилася дівчина.

— То ти знала, що в мене зламане ребро?!

— Здогадалася. Якщо тобі дорогі решта ребер — просто помовч.

Грей зітхнув і дістав з кишені круглі дерев’яні кульки.

Епілог

Не мало значення, яка пора року була надворі— в коридорі слави завжди панувала весна. Час відновлення та переродження.

Кам’яна плита з тихим рипінням стала на місце. Напис на ній свідчив: «Нел Тідочі. Воїн. Друг. Людина». Рожевувате світло призахідного сонця впало на стрункі ряди кам’яних плит, замурованих у високі стіни.

Майя обережно запалила ароматичні палички та вставила їх у отвір плити. Жалобна церемонія скінчилася. Біля надгробка залишилися тільки четверо — Майя, Дарт, Тара й Грей. Трохи віддалік, там, де вчора встановили плити з іменами Шеїчі та Ламії, стояв грандмайстер Гай.

У високих скляних вазах тріпотіли свічки. Тара поклала на вкриту зеленою травою землю букет диких польових квітів — це були квіти, зібрані в Латерні, на Неловій батьківщині.

У тиші було чути, як за куполом завиває зимовий вітер.

Підійшов дато Гай.

— Я чекатиму на вас у себе в кабінеті, — промовив він і вийшов. Тара й Грей подалися слідом.

— Ходімо? — ледь чутно запитав Дарт, намагаючись не порушувати умиротвореної тиші, що панувала в обителі.

— Мені б хотілося побути на самоті. Я скоро, — відповіла Майя, не відриваючи погляду від темно-сірої плити.

Незабаром кроки молодого майстра затихли вдалині. Дівчина поправила букет біля надгробка.

Обабіч довгого коридору тяглися ряди кам’яних плит — на кожній було висічено ім’я та чийсь портрет. Тисячі імен і облич. Тисячі загиблих магів і воїнів. За кожною плитою крилася чиясь історія — можливо, трагічна, із загибеллю на полі бою, серед повалених друзів і ворогів. А можливо — безтурботна, з тихим відходом у інший світ на смертному одрі в оточенні дітей і онуків.

Майя доторкнулася пальцями до портрета Нела. На ньому хлопець радісно посміхався — полум’яніли руді кучері, карі очі перетворилися на крихітні щілинки, губи розтяглися майже до вух. Чарівниця пам’ятала його саме таким.

— Нехай тобі буде добре там, де ти зараз, — прошепотіла Майя.

У кабінеті дато все було, як колись. М’які крісла, теплий вогонь у каміні, величезна карта. За вікном тихо кружляли снігові пластівці.

Змінився тільки портрет на стіні. Темна пляма в кутку картини зникла. Тепер там можна було побачити струнку дівчину зі східними рисами обличчя, яка, весело посміхаючись, дивилася на художника.

— Думаю, чекати на Грея марно? — зітхнув Гай.

— Не встежила, — винувато знизала плечима Тара. Вона попросила Грея почекати лише хвилинку — дівчині потрібно було до себе в кімнату, але коли спустилася вниз, у фойє вже нікого не було. У кімнаті Грея та в парку — теж.

— Останнім часом ви дуже виросли, подорослішали, — почав дато. — Ви багато чого навчилися, щось придбали й щось втратили.

Гай замовк, зітхнув і підвівся з крісла.

— Давно-давно, коли я тільки отримав титул дато, мій наставник разом із нашивкою передав мені щоденник засновника нашої школи. До нього в подібні заклади не приймали дітей, вважалося, що чарівництво — це доля людей дорослих, сформованих і свідомих. Але Ормеріо Ронаст вірив у те, що діти, й особливо підлітки — найдобродійніші користувачі магії у всесвіті. Він казав, що серця й розум дітей відкриті для пізнання всього нового. А підлітки… У вашому віці людина вже здобуває силу, відчуває її, але не знає меж. У цей час тобі здається, що твоя сила безмежна й тобі до снаги змінити світ так, як забажаєш. Тільки в цьому віці кожна емоція чиста й повновага. Ніколи більше ти не будеш любити так сильно, ненавидіти так люто, бажати так несамовито, вірити так твердо й бачити так ясно. З віком до тебе приходить усвідомлення, що твої можливості обмежені. Ти сам будуєш навколо себе стіни з надійності, відповідальності, розважливості та застережень. Величезний світ навколо тебе звужується до розмірів маленького світу, в якому ти живеш. Підлітки нерозсудливі — й від цього сміливі та зухвалі. Вони щирі — тому такі відкриті й прямодушні. Підлітки емоційні — тому всі їхні почуття такі гарячі. Ви не відаєте половини, ваш розум не заважає серцю, вам невідомі внутрішні конфлікти в собі. Чому б ви себе не присвятили — віддаєтеся цілком.

Дато провів долонею по дерев’яному підвіконню.

— Я стежу за вами з року в рік. Ви всі такі різні — й такі схожі водночас. Кожен учень цієї школи дорогий мені по-своєму. Я, мов стара лисиця, випещую своїх цуценят, вигодовую, навчаю здобувати їжу та захищатися у разі небезпеки. Що не день лисенята міцнішають і забігають щоразу далі й далі. Настає час, коли вони остаточно полишають нору. На них чекає самостійне життя, і я лише можу сподіватися, що добре вчив їх, що вони зуміють вижити у величезному світі без мого піклування. Гадаю, ваш час настав. Тепер ви самі можете обрати для себе шлях. Ви п’ятеро… — грандмайстер затнувся. — Ні, ви четверо, а ще точніше — троє, раз Грея знову занесло кудись — ви найсильніша команда цього року. І ваше навчання скінчено.

Гай повернувся в крісло й продовжив:

— Ви можете залишитися тут, якщо забажаєте. Твої таланти, Майє, напевне придадуться в навчанні маленьких нітто-хей. Тобі, Дарте, пряма дорога в раду гакко. Твій гострий розум і магічні здібності допоможуть швидко просунутися адміністративними щаблями. Врешті-решт, мені колись доведеться залишити свій пост, і якщо до того часу ти обтешешся, наберешся мудрості й терпіння — я знатиму, на кого залишаю школу. Ну, а Тара… Відпускати такого бійця за стіни школи — марнотратство. Твої мечі могли б послужити нашій гакко. Не подумайте, що я хочу втримати пташенят у гнізді, хоча таке бажання теж є. Але нерозумно розкидатися гарними учнями. Хто зможе обвинуватити мене в тім, що я намагаюся залишити такі скарби собі? — посміхнувся Гай. — Я не вимагаю відповіді зараз, подумайте, обмізкуйте все гарненько…

— Я залишуся, — перервав монолог грандмайстра Дарт. — Мені дуже подобається цей кабінет.

— Я чомусь так і подумав, — посміхнувся Гай. — Ну, подивимося, через скільки років ти до нього дослужишся.

— Я б хотіла піти в асистентки до Аміни Політріс, — подала голос Майя.

— Здорова думка. Рік-два попрацюєш — і, можливо, отримаєш свій клас. У нас викладачка історії магічних мистецтв на пенсію йде. Якщо пройдеш конкурс — матимеш не тільки звання викладача, а навіть окрему аудиторію. Не кабінет дато, звичайно, але теж непогано.

Гай повернувся до Тари.

— Пробачте, грандмайстре, ваша пропозиція, звичайно, дуже лестить мені, — почала дівчина.

— Не треба, Таро. Не хочеш залишатися — так і скажи. У кожного свій шлях, тут нічого не вдієш, — перервав потік вихвалянь Гай. Він вважав, що учениця не зобов’язана звітуватися перед ним за свій вибір, і найменше хотів, щоб вона почувалася винною перед ним або перед школою.

Дівчина замовкла, намагаючись підібрати правильні слова.

— Дякую вам за все. І вам, друзі, теж. Але я прийшла в Ормрон, щоб отримати знання, і я їх отримала.

— І куди ти тепер? — запитала Майя.

— У великий світ. Де-небудь знайдеться й для мене місце, — посміхнулася Тара.

— На тім і вирішимо. Нашивок нових, щоправда, раніше весни не чекайте. Але ти, напевно, до весни не залишишся?

— Ні. Я б хотіла поїхати вже сьогодні. Вже й речі зібрала.

— Отакої! — сплеснула руками Майя. — Сьогодні? А як же Грей? Навіть із ним не попрощаєшся?

— Я б попрощалася. Але де ж я його знайду?

Годинник у кутку стрімко відраховував останні хвилини перед розлукою.

Тара розпрощалася з грандмайстром. Дарт і Майя вийшли до воріт, щоб провести напарницю.

— Ти… ти хоч листи мені пиши, добре? — Майя міцно обійняла подругу.

— Листів не обіцяю. Але думаю, що ти про мене ще почуєш. Принаймні я на це розраховую, — посміхнулася Тара.

Майя нишком витерла сльози.

— Удачі тобі, — промовив Дарт. Подав руку дівчині-воїнові — рукостискання в неї було по-чоловічому міцним.

— Подбай про неї, — шепнула Тара Дартові. Щоки в майстра ледь помітно порожевіли.

Конюх підвів нав’юченого коня. Тара взяла гнідого жеребця за вуздечку й рушила вулицею.

Майя, ледь чутно схлипуючи, помахала подрузі рукою. Несподівано тепла долоня майстра накрила змерзлі пальчики чарівниці. На обличчі Майї крізь сльози проступила радісна посмішка.

Широка вулиця вела просто до воріт Ормрона. Громаддя будинків дивилося в небо засніженими дахами. На місто спустилася ніч, на небокраї спалахнули крихітні алмази зірочок. Ніжно-золоте око місяця лагідно ковзало по снігу, змушуючи біле напинало ніяково поблискувати. Тара озирнулася — струнка постать Майї перетворилася на білу цятку. Дівчина з майстром і досі стояли біля воріт, і Тара ладна була заприсягтися, що Дарт тримає чарівницю за руку.

— Попрощалася?

З-за рогу неквапно виступив Грей.

— Які люди! Навіть не запитуватиму, де те був, — не впевнена, що хочу це знати.

— Ось і не запитуй, — погодився він. — Куди прямуєш?

— А ти? — запитанням на запитання відповіла Тара. — Залишаєшся в школі?

— Я? Знаєш, мені тут до біса все обридло, Доводиться прокидатися щоранку! Думаю пошукати спокійнішої місцинки.

— Барлогу, наприклад, — продовжила дівчина.

— Чому відразу барліг? Можна сказати, я йду, куди очі світять, — слідом за Греєм із завулка, цокаючи підковами, вийшов білосніжний тонконогий жеребець.

— І куди ж вони світять?

— А ти куди прямуєш?

Вони заговорили одночасно й одночасно замовкли, надаючи напарникові право сказати першим.

— Що, навіть із нашими прощатися не будеш? — уточнила Тара.

— Не люблю прощань. Вони нагонять тугу, ти ж знаєш.

Дівчина повернулася до воріт, у яких переступали з ноги на ногу вартові.

— А тобі хіба не потрібна перепустка?

— Мені? Перепустка? Звичайно, ні, — самовдоволено посміхнувся Грей. — То куди тебе несе?

— На північ, — відгукнулася Тара, зручніше влаштовуючись у сідлі.

— А порталами не можна?

— Від сьогодні я проста смертна. Для таких подорож через портали коштує приблизно як табун ганарських коней. Тож доведеться їхати пустелею.

— Пустелею. Зрозуміло. А де в нас північ? — поцікавився хлопець.

Тара махнула рукою в потрібному напрямку.

— Чорт, я, здається, туди й дивився. Виходить, нам по дорозі.

— Виходить, по дорозі, — погодилася дівчина.

Коні понесли вершників до воріт.

ФІГУРИ З ПІСКУ

I

Хей-Ді. Найзагадковіший корпус Ормрона. Тут не чути збудженого щебету молодших учнів — нітто-хей — і тупотіння сотень ніг. Повітря просочене запахом бальзамічних речовин — миррою, касією та лугом. Ні гарячий подув самуму — пекучий подих пустелі, ні північно-східний хамсин, що несе пил і пісок, ані лагідний теплий сирокко, за яким приходить довгоочікуваний дощ, не могли вивітрити цей дух із темних коридорів, де по кутках о будь-якій порі металися мовби замкнені тіні.

Вен не любив синього корпусу. Чорна черепаха, котра сиділа на кулі, що вінчала дах вежі, здавалося, стежила за кожним, хто насмілився наблизитись до обителі дато Мори. Чорні очі статуї були вирізані дуже митецьки. Рука майстра зробила їх майже живими, тому здавалося, що символ стихії води дивиться просто на тебе.

Атмосфера, якою був оточений синій корпус, виривала його з реальності. Навіть у найясніший і найтепліший день вежа Хей-Ді викликала асоціації з темними безмісячними ночами. У найбільш непроглядні години перед світанком, коли вуличні ліхтарі вже згасли, а лампи в будинках ще не засвітилися, синій корпус здавався особливо похмурим і величним.

Уся ця атмосфера та нависле над головою громаддя вежі змушували майстра Вена якомога повільніше пересувати ноги, хоча його провідники вочевидь квапилися. Їм доводилося зупинятись після кожної пари кроків і чекати, поки майстер наздожене. Однак дорога від воріт магічної школи до входу в обитель Мори не довшала. Рано чи пізно, хоч як зволікай — високі темні двері, прикрашені мозаїкою майже непрозорого синього й темного скла, постануть на шляху та повільно відчиняться, мовби знехотя впускаючи нікчемного смертного в обитель знань.

Двері холу зачинилися за спиною з тихим, ледь чутним шерехом. Вен щоразу напружувався в очікуванні цього звуку — він здавався надто вкрадливим і моторошним. Навіть тупотіння міської сторожі, яка ніби переслідує тебе, звучить веселіше.

Вен спустився п’ятьома сходинками, і опинився біля дверей кабінету Мори. Проводирі нечутно розкланялись і заковзали вгору кам’яними щаблями. Слуги Мори вміли здаватися големами, витканими з води й повітря. Чи вони й були такими?

Вен увійшов не стукаючи. Дато повільно підняла голову та втупилась у гостя світло-блакитними, майже прозорими очима. Її погляд ковзнув по довготелесій недоладній постаті й невиразному обличчю запрошеного.

— Майстре Вен, — Мора встала з-за столу та плавно рушила назустріч гостеві. Вона трішки розтягувала шиплячі приголосні, тому її холодний низький голос нагадував шипіння, — ви не квапилися.

— Усі йдемо до смерті, а до неї не спізнишся, — зауважив Вен, цитуючи когось із класиків магічної школи.

— Це правда, — бліде обличчя ідеальної форми не відбивало ніяких емоцій. — У мене є для вас доручення. Ось, візьміть.

Дато простягла Вену тонку теку. Майстер, не чекаючи на запрошення, сів у крісло. Звичайно, це було нахабством з його боку, але якщо довго стояти в присутності Мори — ноги починали ніби примерзати до кам’яної підлоги.

У підозріло тонкій теці виявився тільки портрет дівчини років чотирнадцяти. На звороті був напис: «Рік 3848, Альрауне».

— Це все? Фотографія мертвої дівки? — дівчина на фотографії вочевидь не мала вигляду живої.

— Чому ви вирішили, що вона мертва?

— Це не так?

Мора не звикла до того, що на її запитання хтось відповідає запитанням. Погляд прозорих очей буквально прицвяхував застиглого в кріслі майстра до його місця. Пасмо чорного волосся з синявим полиском вибилося з високої зачіски й відразу, скоряючись волі господині, повернулося на місце.

— Вона жива, — спокійно промовила Мора. — І ви повернете її в Ормрон.

— За допомогою портрета? — Вен простяг руку й поклав теку на кам’яний стіл дато. Для більшого ефекту він би підвівся, але в присутності Мори й це вимагало певних зусиль. — Неможливо.

— Вам це над силу? — в голосі Мори зазвучало презирство.

«Хоч якась емоція», — подумав Вен.

— Якщо ви знаєте когось, кому це до снаги, зверніться до нього.

Майстер доклав зусиль, аби відірватися від крісла, й рушив до дверей. Він, звичайно, розумів, що розмову далеко не завершено, але час було розпочинати торг.

— Три тисячі золотих, — гранд майстриня чудово знала правила гри.

Вен сповільнив крок, але не зупинився.

— П’ять тисяч.

Вен свиснув би, якби не побоювався, що це коштуватиме йому голови. Схоже, дато Морі дуже потрібна була ця дівчина.

— П’ять тисяч золотих і додаткова інформація про цю… Альрауне, — оголосив майстер свої умови.

— Альрауне? — Мора на мить затнулася. — Ах, так. Вона вирушила в Лусканію. Це все.

— Напевно, їй знадобилася допомога когось зі школи, щоб пройти через портал. Якщо допитати цю людину…

— Неможливо, — Мора перервала його міркування. — Він… до певної міри… Більше не доступний.

Якби Вен уперше спілкувався з дато Морою, в цьому місці вкрився б холодним потом. Жодних сумнівів у тім, чому цей нещасний «більше не доступний», не виникало. Уяви Венові забракло, аби пригадати всі можливі види тортур, яким піддали зрадника, якщо в того самого забракло глузду добровільно розкрити собі живіт. Утім, для грандмайстра-некроманта й це не становило проблеми.

— Мабуть, це мені знадобиться, — Вен зробив крок до столу та простяг руку до теки. Мору притягла її до себе, похитала головою.

— Ніяка інформація про це… про Альрауне, — виправила себе Мора, — не повинна вийти за стіни мого кабінету.

Вен кивнув, вийшов із кімнати, причинив за собою двері й не зміг стримати полегшеного зітхання. Його не почув ніхто, крім дато Мори. Вона відкинулася в кріслі, й вдоволена посмішка промайнула на блідих губах із блакитними прожилками.

Удома Вен передусім подався в підвал. Там він обережно розстібнув сорочку й акуратно витяг із-за коміра тонку шпильку з круглою червоно-помаранчевою голівкою. Пінцетом відкрутив верхню частину, оголив складний механізм. За допомогою тонкої, чутливої до світла плівки й опуклої лінзи Вен завжди міг отримати зображення потрібної речі. Тепер залишалося перенести її з плівки на папір, збільшити й вивчати у всіх потрібних ракурсах. Інтуїція — найрозвиненіше з почуттів майстра — підказувала йому, що це «доручення» чаїть у собі безліч таємниць. І хоча з його спеціалізацією цікавість була б швидше зайвою розкішшю, Вен ніколи не нехтував можливістю отримати інформацію. Оскільки саме інформація найкраще перетворювалася на блискучі золоті монети. Ледь він доторкнувся спеціальним розчином до аркуша паперу, на ньому почало проступати зображення. Спочатку перше — обличчя дівчини, котру йому потрібно було відшукати, а потім і друге, що на даний момент цікавило Вена найбільше — розгонистий підпис на звороті портрета. Майстер посміхнувся, взяв лупу та заходився докладно вивчати напис.

Головною проблемою чарівників Вен вважав зовсім не роздуте самолюбство й навіть не зарозумілість. З усім цим маги могли б упоратися. Найсерйознішим їхнім недоліком була тверда, непохитна віра в магію. Вони носилися зі своїми заклинаннями, немов кухарі з улюбленими приправами. Тільки магія — скрізь і всюди. При цьому з-перед очей всюдисущих чарівників зовсім вислизав той факт, що в багатьох випадках можна обійтися й без бурмотіння заклять. Зо два хитромудрі пристрої, вправність рук і жодного приводу для занепокоєння сторожі. Насправді Вен теж міг за слушної нагоди поцілити в супротивника крижаною стрілою або накласти проклін, але волів обходитися без цього. Магія була добра серед звичайних людей, але шлях, який обрав для себе цей майстер, припускав спілкування з чарівниками. Природно, ще при вході в синій корпус його найуважніше просканували на предмет накладених заклять, перевірили, чи немає в нього з собою алхімічного зілля чи зброї. Та й усередині — варто було б аурі Вена на мить змінити кольори — від юнака залишилася б пляма на мармуровій підлозі. У цій грі майстер робив ставку не на магію, а на науку. І не прорахувався.

Почерк здавався невиразно знайомим. Вен пишався своєю пам’яттю, але зараз ніяк не міг згадати, де бачив таку широку «р», кінчик якої загинався вгору, мовби хвіст гримучої змії. На останній цифрі дати туш розмазалася й у плямі залишився дивний відбиток. Півколо та гострий кутик, поцяткований дрібними смужками. Це нагадувало слід від печатки. Маленької, овальної печатки, такої, як на персні. Від нижньої риски трикутника вбік відходила крива лінія, завдяки якій малюнок нагадував вухо. Звірине вухо. А ще точніше — тигряче. Вен рвучко відсунув папір і підвівся. Мабуть, якби від завдання Мори можна було відмовитися, він зробив би це просто зараз. Печатка з тигром могла належати тільки одній людині в Ормроні. Дато Феалісу, одному з п’яти великих грандмайстрів школи, віртуозові магії металу. Ні для кого не було таємницею, що між п’ятьма дато немає добрих почуттів. Гай і Тахінія спілкувалися частіше за інших, оскільки обоє дбали про магічну школу та її учнів. Інші — Мора, Феаліс і Лавіон — могли роками не зустрічатися одне з одним і були цілком задоволені. Яким же чином портрет, підписаний Феалісом, міг опинитися в Мори? І навіщо Морі дівка з цього портрета? Встрявати в конфлікт між грандмайстрами — таке не могло й у кошмарі наснитися!

Майстер скочив і заходився накручувати кола по лабораторії. Він ніколи не схвалював звички спочатку вплутуватися в бій, а потім з’ясовувати, за що воюємо. Схоже, перш ніж починати пошуки в Лусканії, варто було провести невеличке розслідування тут, в Ормроні.

II

Вен скінчив вивчення портрета, коли за вікном намітився світанок. Перші промені пронизували небокрай, котрий дедалі світлішав, і по ньому іноді пробігали веселкові хвилі — відбиття купола, що захищав Ормрон від великої пустелі. Мало хто звертав увагу на ці ранні ранкові шуми, пов’язані чи то з активністю завіси, чи з будовою купола. Але Вен не тільки помічав їх. Він бачив, як від року до року вони дужчають. Чи передвіщало це падіння Ормрона під владою вікових пісків, чи щось інше — Вен не знав, та це його й не турбувало. Особливо зараз. Запах таємниці й великого баришу. Майстер відчував його майже фізично. Вечірній страх змінило світанкове передчуття. Якщо Альрауне така важлива для Мори, потрібно дізнатися про дівчину якомога більше.

Насамперед слід було з’ясувати, яким чином Мориному скарбові вдалося втекти. Якщо дівка вміє проникати у свідомість людей, поводитися з магією чи ще щось, звичайній людині недоступне, — Вен мусив був про це дізнатися, перш ніж зіштовхнеться з Альрауне.

Ледь сонце піднялося над стіною, Вен подався в жовтий, центральний корпус. Тільки одна людина в Ормроні цікавилася всіма, знала тут все й про всіх — сото Олія, помічниця й секретар грандмайстра Гая, директора школи, але Олія була надто розумна, надто уважна й надто віддана своїй справі, щоб у неї легко було витягти інформацію. До того ж, вона ставилася до Вена аж ніяк не найкраще. Складно сказати, що більше її бентежило — сумнівні заняття, якими Вен заробляв на життя, чи його нешанобливе ставлення до школи й міста. На думку майстра, Олія просто надто довго працювала з учнями школи й дурнувата звичка контролювати й виправляти чужу поведінку стала частиною її натури.

Олії на місці не виявилося. Двері в кабінет грандмайстра були замкнені. Центральний хол корпусу Хуан-ді — зовсім порожній. Здивований Вен зійшов на другий поверх, але в широких коридорах не було ані лялечки. Нарешті Вен помітив трьох учениць, які збуджено перемовлялися біля вікна. За звичаєм перш ніж наблизитися до дівчат, Вен прислухався, намагаючись розібрати кожне слово.

— Так, уявляєш? Там був справжній елементал! Звичайно ж, майстер Дарт одним ударом його на м’ясо! — очі в учениці сяяли від захвату так, що, здавалося, кидали відблиски на її світле волосся.

— Ні, я чула, що це Нел. Хоча, звичайно, це дурниці. Як такий ідіот міг би зупинити елементала! Сто відсотків, це Дарт! Авжеж, сам він нічого не скаже, він же такий скромний! — підтримала подругу чорнявка, зворушливо червоніючи.

Вен посміхнувся. В одному із завдань йому довелося попрацювати з цим «наймолодшим і найкращим майстром школи». Скромний — останнє слово, яке спало б Венові на думку, якби він описував цю людину. Байдужий — так. Зарозумілий — вочевидь. Здібний — точно. Але скромний? Вен не любив працювати з кимось, і хоча співпраця з Дартом не була найкошмарнішим його спогадом про спільну роботу (юнак принаймні не був тупий мов пробка й не надто педантичний, щоб обурюватися через способи, з допомогою яких Вен наповнював свій гаманець), але все-таки той факт, що поки поруч із Веном був Дарт, Вена не помічала жодна дівчина — зовсім не лестив самооцінці останнього.

— Він повернув Кісімото, й усіх інших, це так круто… — почала перша, але її відразу перебила третя учасниця розмови:

— Там не тільки він був, між іншим. Можливо, звісно, інші йому більше заважали, ніж допомагали, але все одно — команда є команда. Звичайно, кожна мріяла б працювати з та-веєм Дартом, але якби всі мої успіхи приписували йому, я б ще подумала.

— Ой, подумала б вона. Теж мені! — чорнявка манірно повела плечима, зображуючи «міркування» подруги, і відразу переключилася на нову тему: — Але знаєте, все так дивно. Як тільки майстер Дарт повернувся, зчинився такий переполох, як не знаю де. Кісімото вже перевели в синій корпус, із ним щось там зовсім недобре. Інші начебто тут, у лазареті, але до них не пускають! Грандмайстер Гай цілий день у залі для нарад разом із занудою Олією і цим, з пустелі…

— Він такий страшний! Я з ним у коридорі зіштовхнулася й…

— Не перебивай, блін! — (Вен подумки приєднався до вислову.) — Отож, там їх троє, ще й Мора до них приходила. Вони, здається, лаялися. Дуже дивно. Пробачте, вам щось потрібно?

Білявка обернулася до Вена, запитливо втупилась у нього виразними, густо нафарбованими очима.

— Ні. Просто замилувався, — посміхнувся Вен, і поки дами червоніли від несподіваного компліменту, швидко спустився сходами, прямуючи до зали телепортації. Схоже, у школі трапилося щось серйозне. А значить, більшість учителів, майстрів і сото будуть заклопотані. Одні — намагаючись з’ясувати, що ж сталося, інші — приховуючи все це від перших. Усе це було Венові на руку. Що більше уваги мешканці Ормрона приділять події з командою Дарта, тим менше уваги звернуть на дії Вена.

У залі телепортації постійно перебували кілька учениць-помічниць і один з охоронців зали — сото Леонтія, сото Бріан або сото Тосіро. Найпростіше було з Леонтією — наївна та добросердна охоронниця вірила майже всьому, що їй казали. Витягати з таких людей інформацію — суще задоволення. Сото Бріан отримала місце за протекцією дато Феаліса. Здається, вона була якоюсь його далекою родичкою. Бріан знала, що чарівники в курсі, яким чином вона отримала цю посаду, тому з усією запопадливістю намагалася довести всім і кожному, що це заняття їй до снаги. Виражалося це в неухильному дотриманні правил, чого Вен дуже не любив. Але в кожному разі зіткнення з Бріан було набагато кращим за спілкування зі старим Тосіро. Цей вважав залу телепортації священною зоною Ормрона. Старигань ладен був душу витрусити з кожного, хто заходив у його святиню. Хто такий, навіщо прийшов, хто послав, хто посмів — і так далі. До того ж, Тосіро нагадував Вену начальника сторожі одного з міст, у які Вена заносили справи. Заняття майстра не передбачали близьких стосунків із представниками закону, але саме з тим капітаном Вен зіткнувся не на жарт. Отриманий досвід коштував двох зубів і виробив незрушну звичку ніколи не попадатися стражникам.

Ось чому коли він побачив у залі телепортації Леонтію, полегшено зітхнув. Принаймні дізнатися про те, хто з охоронців чергував минулої доби, буде нескладно.

— Ви не бачили тут браслета? — замість привітання звернувся Вен до Леонтії, підозріливо мружачись.

— Браслет? Який іще браслет?

— Ну, вже зрозуміло, що не дешевий. Тут була команда. Новачки. Прямували в… — Вен клацнув пальцями, ніби намагаючись згадати назву міста.

— У Ронтгейм. На північ, — підказала Леонтія.

— Саме так. У Ронтгейм, — Вен озирнувся, ніби обшукуючи залу очима. — І ніхто з учорашньої зміни не заходив?

— Здається, ні. А чому ви запитуєте? — Леонтія остаточно розгубилася.

— Та вже ж не з банальної цікавості, — кинув Вен, його очі звузилися майже до щілинок і втупилися у велике, рожевощоке обличчя сото. — То «здається» — чи не заходив? Нагадую, що п’ятий розділ «положення про функціонування телепортаційних кімнат» говорить, що всі виявлені в залі речі мають бути передані в господарський відділ і потім повернуті власникам.

— Я не розумію… — почала Леонтія.

— Ви не розумієте. А дехто розуміє. Знаєте, як це називається? Крадіжка. І не вперше, — Вен відійшов до вікна, його кроки набули військової чіткості. Зазвичай зсутулена спина випросталася, демонструючи військову поставу. — Хто чергував учора?

— Сото Бріан. Але ми все перевірили, у залі нічого не залишилося.

— Не залишилося? — Вен посміхнувся. — Звичайно ж, ні. Якщо нічого не лишилося, виходить, хтось це «нічого» виніс. Хто з помічників працював учора?

— Ой, я так не згадаю, треба подивитися, — сото вочевидь перелякалася. — Але не може ж бути такого, щоб…

— Що може, а що не може — це ми ще побачимо, — відбився Вен. — Ну, й чого ж ви сидите? Я чекаю!

Леонтія побігла до кімнати керуючого. Там вона тремтячими руками дістала грубу книгу реєстрації, розгорнула на потрібній сторінці та простягла Вену.

— Ось… Тут…

Вен не вдостоїв її відповіді, вивчив графік чергувань і захлопнув книгу.

— Дякую за співпрацю, — церемонно промовив він, але за мить ніби передумав, нахилився до Леонтії та проникливо шепнув: — Звісно, все це повинне залишитися між нами. Я вам скажу так: розслідування триває. Голови летітимуть у багатьох. І вашу допомогу слідству, природно, буде враховано.

— Слідство? — очі в Леонтії розширилися так, що навіть зморщечки зникли. — Якому слідству?

— Ніякому. Нема ніякого слідства. Ви хіба ще не зрозуміли? Нема ніякого слідства, — повторив майстер, натискаючи на кожне слово.

— Авжеж, звичайно. Ніякого… — Леонтія збентежено помотала головою, а Вен уже віддалявся від зали телепортації, підносячи подяку батькам за те, що нагородили його зовнішністю, яка не запам’ятовується. Майстер багато разів користувався вратами для подорожей, але невиразне, цілком позбавлене індивідуальних рис обличчя відразу стиралося з пам’яті. Доволі корисна властивість для людини його професії.

Вен ніколи не називав себе злодієм — розкрадання чужої власності хоча й входило в його роботу, але не вичерпувало її. Самому собі майстер здавався кимось на кшталт мисливського собаки. Знайти сліди, дізнатися, з’ясувати й іноді принести здобич. На початку кар’єри Вен не гребував і замовленими вбивствами, але потім вирішив, що ризик не співставний із винагородою. Торбинка золотих і поперечина з мотузкою — все-таки непорівнювані величини.

Із реєстраційного журналу Вен довідався, що вчора з обер-майстром Бріан працювали три зміни по три учениці. Перша — з шостої ранку до другої пополудні, наступна з другої пополудні до десятої вечора й третя, відповідно, з десятої вечора до шостої ранку. За день до цього за такою само схемою працював Тосіро, щоправда, йому допомагали не тільки дівчатка, а й зо двоє хлопчаків.

Вен не був упевнений щодо точної даті втечі Альрауне. Грандмайстриня Мора напевне розуміла: що раніше почнуться пошуки — то вища ймовірність знайти втікачку. Але, з іншого боку, дато була зобов’язана спочатку замести сліди. Якщо їй знадобилося на це кілька годин, втеча мала відбутися в останню третину чергування сото Бріан, із якою були якісь Хайнан Рашид, Камілла Гаральд і Ре Натцуме. (Вен тяжко зітхнув. Те, що в Ормроні приймали магів із усіх кінців світу, ніколи йому не подобалося. Але його думки ніхто не запитував.) Тепер потрібно було навідатися в архів і дізнатися більше про помічниць охоронців.

Архів школи розташовувався в підвалі жовтого корпусу. Тут на сотнях стелажів зберігалися досьє на кожного учня школи, інформація про всі завдання, звіти з усіх конференцій і засідань ради. Кілька років тому Вен виконав одне делікатне доручення завідувача архівом, після чого отримав доступ другого рівня. Іноді на думку майстрові спадало, що використовуючи деякі деталі та свідчення від «делікатного доручення», котре лишилися в нього на руках, він міг би отримати доступ першого рівня, але поки в цьому не було необхідності.

Вен спустився в підвал, продемонстрував доглядачеві допуск і розпочав пошуки. В архіві панував ідеальний порядок, тому майстрові знадобилося не більше години, щоб знайти інформацію про всіх учнів, які його цікавили.

Першою він вирішив перевірити трійку, що чергувала з десятої вечора до шостої ранку. Цей час здавався йому найбільш підходящим для втечі. Нині, за три години по закінченні чергування, учениці або спали, або обговорювали з родичами та друзями подробиці «нічної подорожі». Діти не вміють тримати язики за зубами.

Хайнан Рашид, зважаючи на досьє, потрапила в Ормрон із одного з бедуїнських поселень у великій пустелі, тому дівчинка жила в гуртожитку для студентів на другому поверсі жовтого корпусу. Туди Вен і подався. Підкоряючись ще одному старому правилу — «не запитуй, якщо можеш підслухати», він завмер біля дверей у кімнату Хайнан. Венові пощастило, дівчина була в кімнаті не сама і, з огляду на почуте, її співрозмовницею була Ре Натцуме.

— Сказано ж було — нікому ні слова! — визначити, який голос належить Хайнан було не складно. Бедуїнський акцент ні з чим не сплутаєш. Зазвичай Вена дратували всі ці «сторонні», не здатні навіть вивчити мову міста, що дало їм притулок, але зараз майстра тішила можливість визначити, хто з дівчат що говорить.

— Так, але між собою ми можемо все це обговорити. Вони нас дві години протримали в синьому корпусі, між іншим. А в мене від нього тиск піднімається й серцебиття частішає!

— Великий пісок, серцебиття в неї! Сказано — нікому, значить, нікому. Ви, світлошкірі, що, власної мови не розумієте?

— Точно. Тільки ти тут усе розумієш. Між іншим, цікавість — частина людської натури. Або у вас, бедунів, не так?

— У нас, бедуїнів, — виправила дівчину Хайнан, наголошуючи на «ї», — якщо дав слово мовчати, то мовчиш.

— Хайнаночко, ну будь ласка… — змінила тактику Ре. — Ну невже ти не розумієш, що я все пропустила! Мені ж цікаво. Ця Бріан, щоб її Сусаноо відніс куди-небудь подалі, послала мене по каву. Бачся, всім не завадить філіжанка перед світанком. І коли я повернулася — вже все скінчилось. Цей обер-майстер, здається, Томасон, чи як його там — уже лежав на підлозі. Між іншим, я відразу зрозуміла, що все, труп. І Бріан перелякана до жаху, руки ходором отак ходять. І все. А ти ж там була! Ну розкажи ж бо! Хто заклинання читав? Він змусив вас допомагати? Кого переносили? Не може ж бути, щоб він один прибіг, змусив вас відкрити портал, а потім помер від щастя!

— Не хули тих, хто пішов за межу. Мертвих потрібно поважати.

— Та не будь ти такою правильною. Між іншим, коли ми цупили яблука з саду Леонідії, ти теж там була.

— Але я намагалася вас відговорити! — обурилася Хайнан і замовкла.

«Давай же! — подумки підбадьорював її Вен. — Ніхто не почує. Майже ніхто».

Нарешті Хайнан зважилася. З її оповіді, пересипаної звертаннями до богів Великої Пустелі, щоб вони пробачили скромній дівчині порушення обіцянки, а також прокльонами на адресу цікавої Ре, яка щохвилини перебивала подругу запитаннями, Вен зрозумів наступне.

До закінчення чергування залишалося три години. Почалася година Тигра — найтихіша в Ормроні. Всі, навіть сото Бріан, почали клювати носом. Щоб не заснути під час чергування, обер-майстер відправила Ре на кухню приготувати каву. Ледь за послушницею зачинилися двері, до зали влетів сото Томасон із кинджалом. Він схопив Каміллу та приставив ніж до її горла. Бріан крикнула бедуїнці, щоб дівчина сховалася за шафу, але Хайнан воліла вдати непритомну. Ця стратегія спрацьовувала з деякими хижаками великої пустелі, то чому б не використати її в Ормроні? Слідом за Томасоном у залу телепортації ввійшов хтось, загорнутий у брудно-коричневий плащ. Томасон наказав Бріан підготувати закляття перенесення. Якесь місто, Хайнан не розібрала назви. Бріан скорилася. Коли символи на помості в центрі залу засвітилися, до кімнати вдерлися кілька чарівників із нашивками сторожі синього корпусу. Бріан уже не могла зупинити закляття. Томасон штовхнув того, кого притяг із собою, так, що нещасний відлетів у портал. Той щось заверещав, голос був схожий на жіночий, але мало там що. Хайнан навіть не була впевнена в тім, що під накидкою ховалася людина. Сам Томасон зрозумів, що добігти до порталу не встигне, й застромив кинджал собі в шию. Заюшила кров, стражники кинулися до Томасона, постамент потух. Усе це зайняло не більше п’яти хвилин. Коли з комірки з’явилася Ре, Хайнан вирішила, що можна «отямитися». Природно, дівчина нікому не сказала, що чудово бачила все. І Ре нікому не скаже, інакше Хайнан повідомить, що дійсно була без тями, а почула історію від Ре, котра нікуди не йшла, а просто ховалася за шторою. Ре обурилася через брехню, Хайнан відповіла, що напарниця повернулася без кави, — й почалася звичайна дівоча сварка, що Вена мало цікавила.

Про сото Томасона Вен міг згадати не так уже й багато. Обер-майстрові було близько п’ятдесяти, більшу частину життя він працював у синьому корпусі, здається, писарем. Яким чином цей крихітний гвинтик у механізмі Гакко Ормрон виявився пов’язаним зі зниклою дівчиною — Вен навіть припустити не міг. Хоча нині замислився і згадав, що Томасон із дружиною жили у великому будинку на центральній вулиці Ормрона, зовсім поруч із головною площею.

Сам обер-майстер носив шиті речі з дорогої, якісної тканини і замовляв костюми не в старої Абели, яка обшивала більшу частину міста, а в Людовика Готфріда Іберійського — найдорожчого майстра у всьому південному регіоні. Іноді Вен подумував темної ночі навідати Томасона та з’ясувати, звідки в писаря такі заробітки, але відволікали важливіші справи. Тепер же без відвідин будинку обер-майстра не обійтися.

Вен став на ґанок, тричі постукав. Уявлення не мав, чи повідомили дружині Томасона про «нещасний випадок» із її чоловіком. «Упав на лопату двадцять разів. А опіки від мурашиних укусів», — посміхнувся Вен. Залишалося діяти за обставинами.

Двері відчинила дружина Томасона. Повненька сивочола пані з ідеальною поставою та королівською грацією. «Ще б пак, на запити такої дружини писареві не заробити». Майстер не оминув увагою ні викладеного у високу зачіску волосся з ретельно зафарбованою сивиною, ні старанно запудрених зморщок, ні дорогої сукні, яка приховувала недоліки статури та підкреслювала чималі, вкриті світлою пудрою груди.

— О, мадам, ви, напевно, дружина обер-майстра Томасона! — вигукнув Вен, церемонно вклоняючись. — До моїх вух доходили чутки про вашу нев’янучу красу, але, зізнаюся, не вірив їм. Тепер же я просто зобов’язаний вибачитися перед вами за свої сумніви. Ви прекрасні, прекрасні! — віддано заглядаючи в очі жінці, Вен лише мигцем глянув на вітальню, за спиною «мадам».

— Ну що ви, — зверхньо посміхнулася дама, розпливаючись у задоволеній посмішці, — не треба! Ви до Томасона?

— Щиро кажучи, так. Кілька днів тому, не пам’ятаю точно, завжди гублюся в товаристві гарних жінок, знаєте… — Вен ніяково поправив хустку на шиї. — Ваш чоловік займається вивченням стародавніх сувоїв?

— Реставрацією, — виправила господиня.

— Так, реставрацією, авжеж. Постійно забуваю це слово. Отож, кілька днів тому я передав йому один сувій. Хотів довідатися, наскільки він стародавній, так, дрібничка по суті, але я, до власного сорому, страх який цікавий. О, напевно, не варто відволікати вас від справ! Можу я побачити вашого чоловіка?

— Томасона немає. Мій чоловік весь у роботі, тому іноді забуває про час. Боюся, нічим не можу…

— Дивна людина! — перервав ввічливе прощання Вен. — Якби в мене була така дружина, я б забував про час удома, а не на службі, — майстер додав обличчю максимально захопленого виразу й відразу заторохтів: — Пробачте, це зауваження було некоректним, я не повинен був… О, напевно, мене краще піти.

— Я думаю, що мій чоловік з’явиться максимум за півгодини. Можу запропонувати вам почекати на нього тут, — барвисті компліменти досягли мети.

— Це не заважатиме вам? Мені б не хотілося завдати вам бодай найменших незручностей.

По хвилинному обміні ввічливими фразами Вен із задоволенням поступився та ввійшов до великої, зі смаком обставленої вітальні. Одна зі стін була заставлена книгами — тут стояли всілякі посібники з роботи зі стародавніми рукописами, які майстер помітив ще з порогу, і дамські романи з усіх кінців світу.

Господиня принесла кавник, пригубила підбадьорливого напою і заснула з блаженною посмішкою на губах просто на середині оповіді про свою останню подорож у Синсвальд на виставку народних промислів. Снодійне діяло лише п’ять-десять хвилин, але для Вена їх було цілком достатньо. Спочатку він зійшов на горище, розраховуючи виявити там домашню лабораторію Томасона. Реконструкція рукописів для школи не могла принести досить грошей, аби утримувати такий будинок. А значить, сото брав замовлення на стороні. У реконструкцію сувою, крім іншого, в «особливих» випадках входило клеймо власника. «Шкода, що я не знав про Томасона раніше, могли б співпрацювати», — подумки зітхнув Вен, забираючись на горище.

На перший погляд, тут не було нічого цікавого. Але якщо придивитись, можна було виявити на вкритій пилом підлозі сліди чобіт, а на віках скринь — відбитки пальців. Вен спустився на другий поверх і зазирнув у спальню. Біля порогу виявив дрібні світло-блакитні крупинки, схожі на пофарбовану манку. Такі залишаються після того, як сонна кулька випустить газ для заколисування та розпадається на дрібні частинки. Сумнівів не лишалося — у будинку побував хтось ще. І, з огляду на складність створення сонних кульок та їхню вартість, цей хтось мав безпосередній стосунок до синього корпусу.

Надія на те, що слуги Мори щось пропустили, була крихітною, але у Вена була суттєва перевага над шукачами грандмайстра: він вже мав справу з «реставраторами» на кшталт Томасона. Після нанесення мазі, яка видаляє чорнило печатки власника, сувої потрібно було помістити в тепле, але не гаряче місце. Днів за два по тому як мазь в’їсться в пергамент і вичавить чорнило назовні, її потрібно було змести щіткою та знову нанести розчин, який розширює волокна сувою, щоб не залишилося слідів від вдавлення печатки в папір. І знову в тепло. Схованка Томасона мала перебувати близько до джерела тепла. Камін не підходив — людина, яка розпалює камін улітку, обов’язково привернула б увагу. Залишалася кухня.

Там Вен подумки похвалив Томасона. Обладнуючи схованку, той не застосував жодної магії, тому слуги Мори, яким і на думку не спало б, що хтось може влаштовувати тайник за допомогою глини, рук і цегли, а не бурмотіння заклинань, не могли знайти нічого.

Майстер ретельно вивчив піч і посовав заслінки димаря. Одна з них під час виймання ледь чутно клацала. Вен дістав із рукава тонку голку та з її допомогою досліджував паз для заслінки. На правій стінці зсередини виявилася маленька кнопка. Її можна було натиснути, якщо відсунути заслінку вбік на потрібну кількість градусів, але Вен упорався голкою. Почулося тихе глухе клацання, і конструкція затихла. Довелося знову вивчати піч, і нарешті з правого боку знайшлася цеглина, що трішки виступала вперед. Вона легко вийнялася зі стіни, залишивши темний, звабливий отвір. Колись замолоду Вен запхав руку в схожий, а по тому четверо лікарів збирали її по шматочках кілька годин. Звідтоді пальці правої руки не відчували холоду, а Вен почав носити з собою кілька зручних щипців і дзеркала зі зручними кріпленнями.

У майстра лишалася хвилини зо дві до пробудження господині. За допомогою маленького ліхтаря й дзеркала Вен вивчив схованку, досліджуючи кожну щілину між каменями. Коли нічого підозрілого не виявилося, на світло було витягнуто пухкий зошит у шкіряній обкладинці та кілька сувоїв. Знайдені речі майстер склав у потаємні кишені, нашиті на внутрішню частину костюма, потім повернув цеглину на місце, приніс із вітальні кухлі, вимив їх, повернувся у вітальню та наповнив ледь охололим напоєм, однак перед цим натяг рукавички.

Вії в дружини Томасона затремтіли.

— І що? — Вен сидів у тій самій позі, що й п’ять хвилин тому.

— Що? — жінка здивовано озирнулася й потрусила головою.

— Ви саме розповідали про ту даму, з якою зіткнулись на благодійному аукціоні в Синсвальді. Ви погано почуваєтеся?

— Ні. Тобто так. Я не знаю.

— Ви раптом сполотніли. Може, вам краще лягти?

— Ні, я…

— Голова паморочиться? Відчуваєте дивну утому, й вам складно сфокусувати погляд на одному предметі? — Вен безпомилково описував симптоми отруєння парами сонних кульок. Його зілля ніяких наслідків не залишало.

— Так, — підтвердила жінка, стомлено потираючи чоло, — звідки ви знаєте?

— О, я хіба не сказав? Я лікар, навчався в медичній академії в Бодіні. Вам необхідно лягти й трохи відпочити. Я обов’язково зайду пізніше та провідаю вас. Хочете, я допоможу вам піднятися в спальню?

Дама відмовилася. Ще б пак — там на туалетному столику стояла така кількість косметичних засобів, що в будь-якої людини виникло б запитання: якщо все це входить у денний макіяж мадам, то що ж із її «природним обличчям»?

За кілька хвилин Вен полишив мадам Томасон і повернувся до себе, щоб якнайшвидше вивчити щоденник загиблого обер-майстра.

Більша частина щоденника була нудними нотатками Томасона про повсякденне життя, скарги на постійно невдоволену дружину та спад зацікавленості з боку клієнтів. Але ближче до кінця щоденника почали з’являтися цікавіші записи.

«Сьогодні грандмайстриня Мора викликала мене до себе в кабінет. Розмова пройшла в її звичайній манері. Вона говорила, а я намагався не цокотіти зубами. Боги великі, ця жінка оточена такою аурою жаху й смерті, що я відчуваю її на відстані кількох поверхів. Що більше вона говорила, то страшніше мені ставало. Вона сказала, що їй відомо про мої таємні оборудки, які я називаю «реставрацією» стародавніх сувоїв. І що ця інформація в будь-який момент може опинитися на столі піклувальної ради. Тоді я вилечу з Ормрона, втрачу не лише всі звання, а й усе майно. Однак якщо поводитимуся розумно й виконувати всі її вимоги, вона крізь пальці дивитиметься на мої непевні справи. Пізніше, аналізуючи нашу розмову, я зрозумів, що це було нічим іншим як пропозицією щодо роботи, виконаною в традиційному стилі грандмайстрині Хей-Ді».

«Уперше був у дальньому підвалі. Мені було так страшно, що майже нічого не зумів розгледіти. Схоже, моя нова робота полягає в тім, щоб записувати хід якогось дослідження, але що буде його предметом — поки не зрозуміло».

«Здається, я справді вляпався в щось жахливе. Чого ще я очікував від співробітництва з Морою! Ця істота, яку вони досліджують, — дівчинка! Жива, з плоті й крові! Мати Сі-ван-му, що ж вони роблять! Мора говорить про неї як про неживий предмет. Що в цієї жінки замість серця?»

«Руки тремтять увесь день. Я намагався заспокоїти себе тим, що ця дитина в будь-якому разі не житиме. Істота, позбавлена мови та розуму. Але як вона кричить! Як вона кричить, коли Мора накладає на неї ці моторошні закляття! Сьогодні, коли професор Гарен вийшов на кілька хвилин і залишив мене з наодинці з дівчинкою, я простяг їй руку, а вона метнулася вбік так, ніби я збирався її вдарити…»

«Вона поклала мені голову на коліна. Як цуценя чи кошенятко. Півроку, цілих півроку я розмовляв із нею, поки Гарен про щось радився з Морою або з іншими професорами. Мені здається, вона розуміє те, що я їй кажу. Бідолашне дитя. Чим вона заслужила все те, що з нею роблять? Я спробував переглянути папери на столі в Гарена, поки він не бачив, але не знайшов ніяких згадок про її батьків і походження. Мені дотепер невідомо, яку мету переслідує Мора».

«Ходжу по краю. Крок убік — і я пропав. Я дав їй ім’я. Альрауне. Ім’я дівчини з одного прадавнього сказання. Не знаю, чому саме воно, та й чи важливо це? З безіменної істоти вона перетворилася на людину. Називаючи щось, ми даємо йому нове життя. Життя, в якому воно залишиться навіть після того, як перестане існувати в цьому світі. Даючи ім’я, даєш історію. Право на пам’ять по смерті. Альрауне. М’який початок, розкотисте «р», яке розсікає ім’я надвоє, та «уне» — «краще» однією з давніх мов».

«Не інакше як Гуань-інь простягла наді мною вербову гілку сьогодні. Я обмовився! Назвав ім’я Альрауне просто при Гарені! Недоумок! А цьому монстрові в людській подобі навіть припало до смаку. В його вустах ім’я моєї дівчинки звучить як проклін. Здається, він навіть дато Феалісу запропонував цей варіант. Як вони можуть? Знаючи, що вона жива. Знаючи, що в неї є ім’я, як вони можуть продовжувати робити те, що роблять? І тільки Мора, як і раніше, зве її «воно». Принаймні грандмайстриня чесна. Альрауне для неї — лише засіб. Тільки для досягнення чого?»

«Альрауне вже доволі непогано говорить, хоча про це знаю тільки я. Розповідаю їй про світ за стінами, про тварин, про інших людей, про сонце. Навіщо я це роблю? Адже нема ніякої надії, що одного разу вона полишить похмурі підвали Хей-Ді. Але вона так слухає, у неї навіть дихання переривається від цікавості. Ніхто й ніколи не слухав мене так. Нікому й ніколи мені не хотілося розповісти все те, що я розповідаю їй. Я немовби наново відкриваю для себе навколишній світ, коли поділяю його з Альрауне. Тим часом Вони не зупиняються. Усе, що я можу, — це дивитися на неї, поки в її тіло вливають отруйні розчини, ріжуть або колють. Іноді вона перестає дихати, й тоді Вони йдуть, аби порадитися, а я говорю, говорю… Усе, що я можу, — це говорити!»

«Вирішено. Усе відбудеться сьогодні вночі. Чи вірю я в успіх? Ні, не дуже. Але я думаю, що вмерти, захищаючи того, хто тобі дорогий, — велика честь. Все моє життя до цього — що воно? Сварки з дружиною, старі сувої, страх, що тебе розкриють, і дзенькіт золотих монет. Хіба це схоже на життя? Але чи може в мене бути інше? Чи воно вже є? Я розробив план, і хай це наївно, але вірю в те, що він спрацює. Що буде далі? Ми втечемо. Ми виїдемо на південь, туди, де небо вдень синіше за море, а вночі чорніше за чорнило, яким я пишу. І буде будинок із білого каменю з різьбленими віконницями та лункими прохолодними кімнатами. Велика бібліотека з тисячами книг. І повітря, що дням плавиться від сонця, а вночі несе вологу. Мрії. Фігури на прибережному піску, які неминуче змиє море. Але хіба це привід, щоб їх не будувати? Нехай усе це тільки в моїй голові, але воно вже існує десь і зігріває мене. Я хочу розділити це тепло з Альрауне. Я хочу навчити її мріяти й показати, що мрії можуть стати реальністю. Так, нехай я старий дурень, але якщо є людина або не-людина, з якою можна розділити мрію, — це найбільший дар богів. І я прийму будь-яку розплату за нього».

Таким виявився останній запис у щоденнику. Вен ретельно вивчив обкладинку і за допомогою кислоти знищив зошит. Ситуація зрозуміла: старий зустрів юну красуню, розчулився, згадав молодість і пафосно проткнув собі шию, спом’янувши наостанок про мораль. Тепер залишалося знайти дівку та повернути Морі. Це має бути нескладно з огляду на те, що втікачка ледве вміє розмовляти й усі її поняття про світ обмежуються барвистими казочками недоумкуватого обер-майстра.

Вен ще раз перевірив спорядження й подався в залу телепортації.

III

Гераклея. Столиця колись великої імперії, від котрої нині лишився тільки клаптик землі вздовж затоки. Колись це крихітне містечко великої імперії звалося Трапезіусом, та й на карті його позначали завдяки тому, що тут перебував телепортаційний поміст, але пізніше, коли сюди стеклися вигнані із захопленої столиці городяни, селяни, позбавлені земель, постраждалі від воєн купці й солдати з переможеного війська, місто розрослося. Лусканці назвали його Гераклеєю — так само, як і давню столицю, що впала під чобітьми оттоманів. Тут, на випаленій сонцем кам’янистій землі, колись великому народові дали спокій. Відповідно до офіційної легенди, яка тут величалася славетним ім’ям Історії, завойовники розраховували, що люди, які втратили свої посіви, вигнані на найбільш неродючі ґрунти, позбавлені прісної води, швидко здадуться та складуть присягу на вірність всесильному султанові, але їхні очікування не справдилися — один із лусканських священиків, нині прилучений до лику святих, пробив ціпком у камені струмок, щоб напоїти своїх побратимів. Так у лусканців з’явилася вода, а потім нові посіви, нові угіддя й нові надії.

На султана стравив належне враження героїзм супротивників, і їм остаточно дали спокій. Насправді все було набагато простіше. Система воріт, які дозволяли за частку секунди переноситися з одного місця в інше, перебувала під постійним контролем магічних гільдій і університетів. Їхні представники були зацікавлені в безперебійній роботі цієї системи, а війна могла перешкодити цьому. Тому султан зупинився біля нової Гераклеї та не пішов далі. Він міг завоювати дві-три країни, але протистояти тиску магічної ради йому було над силу. Відтак Гераклеї було подаровано кілька років спокійного існування. Доти, поки домовленості між магами й султаном не буде досягнуто. Але навіщо рядовим громадянам знати такі тонкощі?

Зал телепортації в храмі Сонцеликого був зовсім порожній. Ні чарівники не вийшли назустріч, ані охорона. Втім, це не дуже здивувало майстра. Тут, у Гераклеї надто осудливо ставилися до застосування магії, позаяк за місцевими віруваннями дива — прерогатива бога, а ніяк не смертних. Офіційної заборони на використання магії не існувало, проте неофіційне чаклунство всіляко засуджувалось, аж до закидання чарівника камінням просто на вулиці.

Відсутність у державі магів стягла сюди купу всілякої погані. Перевертні, вампіри, гулі та інші істоти тіні, здатні загубитися серед людей, стікалися в Гераклею, аби ладнати свої справи, розважатись і харчуватися. Швидше за все, саме на це розраховував Томасон. У місті, де переважна більшість туристів поводиться неадекватно часами, а решта — постійно, дівчині з підземель загубитися набагато легше.

Тепер потрібно було з’ясувати, що трапилося з дівкою в Гераклеї. Вену довелося довго блукати коридорами храму, перш ніж він знайшов старезного діда, який осудливо дивився на прибульця.

— Тиняються всякі. Погань сама… — пробурмотів дідок, коли наткнувся на Вена.

— І вам добрий день! — відгукнувся той. — Сьогодні тут з’явилася дівчина. На зріст мені десь по груди, волосся темно-руде, шкіра бліда. Куди вона подалася?

— Сором. Зовсім сором втратили! Баба в храмі пресвітлого. Осквернителі, щоб вам! — дід погрозливо застукав ціпком об підлогу. Налякати це могло, мабуть, тільки мурах, якби вони тут були.

— І де вона зараз?

— Вигнав, звісно! З’явилася, баньками луп-луп. «Де це я?» — розходилися тут. Скільки вже кажу — забити діру бісівську, смолою залити дощенту!

— Точно. Обов’язково залити. Куди дівчисько вигнав?

— Геть! І ти геть звідсіля! Безбожники, поріддя бісівське, щоб вам! — зашкарублий палець вказував на двері. Його власник уже тремтів з люті. Вен не забарився, щоб не дратувати дідуся, а в спину майстрові летіли дедалі нові прокльони.

«Ось і побував у світлій обителі Сонцеликого», — посміхнувся Вен, розчиняючи важкі, окуті залізом двері. Вони вивели його на крихітну брудну вулицю, яка за сотню метрів вливалась у площу перед храмом. Видно, його настоятель вважав, що магам не годиться ходити головною брамою і вони цілком обійдуться задніми дверима.

Базарний день шаленів. Над площею стояв рівний гул голосів, який переривався зрідка вигуками особливо голосистих заклиначів.

Вен не любив значних скупчень люду. Він взагалі не вирізнявся любов’ю до людей, а коли їхня кількість перевалювала за десяток — відчував неусвідомлене роздратування. Його чудова пам’ять на обличчя, голоси й звички давала збій, змішуючи все побачене в потворну купу, з якої можна було іноді вихопити очі особливого кольору, розбитий ніс або лисину. Зосередитися в таких умовах було складно.

Майстер озирнувся й полегшено зітхнув. На сходах храму сиділа старчиха — бліда, позбавлена вікових ознак жінка зі старанно схованим під хустку волоссям, гострими ліктями й тонкими, як ниточки, руками. Очі й вуха будь-якого міста — жебраки, злиденні й трактирники. Джерела найнадійнішої інформації, для видобутку якої вистачало десятка мідних монет.

Вен наблизився до старчихи. Та злякано відсунулася. Майстер дістав із кишені срібну монетку, підкинув у повітря й переконався, що відблиски відбитого в сріблі сонця не залишилися непоміченими. Він кинув монетку в олив’яний кухоль і та жалібно дзвякнула. Старчиха зашепотіла чи слова подяки, чи молитви, а чи чогось середнього. Вен дістав наступну монету, але розлучатися з нею не поспішав. Збігла хвилина. Старчиха нерішуче підняла голову й відразу опустила її, побоюючись дивитися на незнайомця.

— Дівчина. Брудний плащ, руде волосся. Її вигнали з храму. Куди вона подалася?

Жінка мовчала. Вен дістав ще одну монетку й підкинув обидві, прислухався до мелодійного дзенькоту.

Тремтячою рукою старчиха вказала на ятку пекаря: там рожевощокий чоловік років сорока в брудному білому фартусі жваво переконував бабусю у свіжості хліба. Вен кинув старчисі обіцяну монету й рушив до торговця. Варто було майстрові відійти від жінки на кілька кроків, як до тієї підлетів вгодований чоловік і вирвав кухля з її рук. Він щось викрикнув і замахнувся. Жінка розпласталася на сходах, прикриваючи голову руками. Але удару не було, видно, цьому завадив блиск монет на дні кухля. Вен байдуже відвернувся, але за мить хтось схопив його за рукав плаща. Перед майстром з’явився той самий чоловік.

— Пан такий щедрий! Може, ви бажаєте ще чого-небудь? Будь-які послуги, все, що завгодно… — на спітнілому червоному обличчі застигла послужлива посмішка.

— Зникни, — коротко кинув Вен, звільняючи руку. Нещасний відразу відскочив, завмер на мить, і знову рушив до старчихи, на ходу закачуючи рукави та викрикуючи щось про гарного клієнта й ледачу бабу. Майстер не звернув на це жодної уваги. Щойно пекар скінчив розмову з клієнткою, як повернувся до Вена й мало не у вухо тому прокричав:

— Свіжі булочки, ватрушки й калачі. Хліб житній, пшеничний, вівсяний і ячмінний! Найсмачніший хліб у Гераклеї! Купуй мерщій!

— Я отут декого шукаю, — почав Вен, але пекар перебив його гнівним вигуком:

— Коли не по хліб — вали звідси. Не заважай чесним людям заробляти на масло!

— Хіба може чесна людина не допомогти іншій чесній людині? За добро буває відплата, чи не так? — Вен дістав із кишені ще одну срібну монетку. Зазвичай він так не розкидався грішми, але оскільки справу було майже завершено, майстрові не хотілося гаяти час на дипломатичні хитрування.

— Добре, кажи, — милостиво дозволив пекар.

— Дівка літ чотирнадцяти. Руде волосся…

Венові знову не дали скінчити:

— Ах, то ти цю паскуду шукаєш! Злодюга клятущий! Такий само, як вона! Ну-бо паняй звідсіля, інакше варту погукаю!

Варта вочевидь була б тут зайвою. Тому Вен акуратно ткнув пекаря голкою в бік, перериваючи словесний потік, і зашепотів у вухо:

— Якщо чесну людини змусити, вона може легко перетворитися на вбивцю. Стули пельку та слухай. Дівка сама не своя, схиблена трішки. Її батьки, не останні в місті люди, послали мене її відшукати й заразом відшкодувати збитки тим, кому вона нашкодить. Але оскільки від відшкодування ти щойно відмовився, я можу знайти не дівчинку, а її викрадача. Я отримаю винагороду, а ти — шибеницю. Багаті жартів не люблять, ти ж знаєш. Тож краще нам, як чесним людям, по-дружньому побалакати й розійтися в різні боки. Згоден?

Пекар сполотнів і повільно кивнув. Вен забрав голку в рукав, але відсовуватися не став.

— То що? Ти її бачив?

— Бачив. Вона в мене булку поцупила. Взагалі ненормальна! Підійшла, каже: «їсти хочу» — і булку хап! А я тільки крам розіклав. Все свіженьке, просто з печі! Я, природно, схопив її, підкликав варту, її й повели.

— Куди повели?

Переляканому торговцеві не спало на думку, що найнятий гераклейськими багатіями «детектив» просто зобов’язаний знати, куди тут водять злочинців.

— У каталажку, куди ж іще. Тут недалечко. Там потримають до заходу сонця, потім переведуть у фортецю. Все, я нічого більше не знаю, ім’ям Сонцеликого присягаюся!

— Ну, якщо ім’ям Сонцеликого… — посміхнувся Вен. — Як ти розумієш, багатіям схиблену дочку ні до чого у світ виводити. Так що ти мене не бачив, я тебе не бачив.

— Звичайно, — затрусився пекар. — Я нікому й слова не скажу. Мовчатиму, як риби у воді. Нікому ні слівця, ані півслівця.

У Вена не було ні часу, ні бажання вислуховувати запевнення у вічній вірності, бо він квапився до арештантської, однак прихопив із ятки пишного золотавого калача.

«Каталажка» — кам’яний будинок у внутрішньому дворі біля фортечної стіни — виявилася несподівано маленькою. Або в Гераклеї майже не було злочинності, або злочинців тут просто не ловили.

Двоє стражників, які стояли при вході, не звернули на Вена жодної уваги. Він навіть трохи засмутився, оскільки дуже полюбляв дурити міську сторожу.

Всередині було темно. Кілька променів полуденного сонця пробивалися крізь вузьке заґратоване вікно в стіні. У ніс ударив запах прілої соломи, поту й бруду. Частина кімнати губилася в темряві, поки очі звикали до відсутності світла, Вен устиг розгледіти тільки пруття ґрат і брудне ганчір’я за ними.

Стражник за дерев’яним столом повільно підняв голову, й каламутні очі витріщилися на новоприбулого.

— Ви… навіщо… будете?.. — стражник намагався згадати офіційну форму привітання, але після другого слова впав у відчай.

«Цікаво, що із цим нещасним зробить капітан варти, коли побачить його в такому стані? Я б не відмовився від цієї вистави», — подумав Вен. З його неприязню до міської варти могла позмагатися хіба неприязнь до чарівників. Не було жодних сумнівів у тім, що розмовляти зі стражником буде складно. Від нещасного не пахло алкоголем, але його зіниці були розширені, руки вкриті червоними плямами, а сорочка просочилася потом. Симптоми не викликали сумнівів — стражник бавився ластівчиною травою, котру тут називали підтинником. Звичайна, здавалося б, травичка із жовтими квіточками. З’їв трішки, й у голові туман, на душі легко… І на думку не спадає, що коли жодна тварина, крім плямистих оленів, цієї травички не їсть, значить, щось із нею не гаразд. А з іншого боку, стан слуги правопорядку дозволяв Венові без перешкод оглянути темницю, що він і зробив негайно. Стражник на знак протесту спробував підвестися зі стільця, але це вже було йому над силу.

Намагаючись дихати якомога рідше, Вен наблизився до клітки. Брудне шмаття на підлозі виявилося бурлакою, котрий мирно дрімав на смердючій соломі. У дальньому кутку скулився худий обшарпаний парубійко. Його боса п’ята окреслювала візерунки на брудній підлозі, й хлопець був не на жарт захоплений цим. Третім був чоловік у пом’ятому капелюсі та брудній сорочці, зважаючи на синець, який займав півобличчя, той або потрапив сюди за бійку, або вчинив опір під час арешту. Ув’язнений зосереджено гриз нігті.

— Агов, ти, — покликав Вен парубійка, але той навіть не поворухнувся.

— Чого треба? — забіяка виплюнув на підлогу обкусаний ніготь. — Він тебе не почує. Малахольний. Дах тю-тю.

— А в тебе з дахом усе гаразд?

— Залежить від того, хто запитує, — пивний дух із рота в арештанта змусив Вена прикрити рукою обличчя.

— Вранці сюди привели дівчисько. Середнього зросту, руде. Де воно?

— Дівчисько? Пам’ятаю. Миленьке. А ти їй хто, татусь? — зацікавлений чоловік підповз до ґрат.

— Де вона?

— Я тобі що, довідник? — спробував обуритися в’язень, але Вен однією рукою вчепився йому в шию, а другою націлив блискучу голку в очне яблуко. Нещасний завмер.

— Де вона? — повторив майстер.

— Забрали. Фіфа якась припхалася, зі стражником побалакала і повела дівку. Я дивлюся, вона цьому пакуночок тицьнула, а в ньому, звісно, що — травичка. Тільки вони пішли, той зажував і відлетів.

— Що за «фіфа»?

— Та не знаю я її! Вона не вперше приходить. Щоразу, як дівчисько в камері, вона тут як тут. Потішитися не дасть. Я тут частенько…

— Завсідника одразу видно, — глузливо промовив Вен. — То що з цією «фіфою»?

— Я раніше думав, що вона там благодійниця яка, але тут скумекав, чого б то благодійниці охоронцеві травичку тицяти? Це все. Правда, все!

Венові все це не сподобалося. Дуже не сподобалося. Він розраховував, що Гераклею Томасон обрав випадково. Але варто було дівиці опинитися тут, як її відразу хтось прибрав до рук. З іншого боку — якщо ця «фіфа» дійсно й раніше забирала з арештантської дівчат, те, що сталося з Альрауне, могло бути збігом.

Розраховувати, що стражник розповість бодай щось, було безглуздо. Той зі щасливою посмішкою обіймав залізний глечик на столі та шепотів йому щось ніжне.

На свіжому повітрі Вен подався до стражників, захоплених розмовою.

— Добрий день. Пробачте, що перериваю вас, але мені потрібна допомога…

Двоє здорованів з мечами при поясі замовкли й повитріщалися на Вена.

— Я недавно в місті, планував тут влаштуватися. Низький рівень злочинності, гарні дороги, чудовий клімат — чого ще треба людині для щастя?

— І що?

— Сьогодні вранці я був тут неподалік, і мою увагу привернула одна дама. Ну, ви знаєте, як це буває…

Стражники загоготіли.

— Річ у тім, що вона виходила з арештантської. Здається, з нею була якась дівчинка, я не розгледів. І тепер мені просто життєво необхідно довідатися, хто вона. Я впевнений, вона була тут не вперше. Ви знаєте, хто це?

— Ще б пак. Це ця, як її, ну?.. — стражник запитливо втупився в обличчя напарника, але той лише знизав плечима.

— Не пам’ятаю, як її звати, — провадив стражник, — Меліса, чи що? У неї якийсь пансіон для дівок. Збирає всяку потолоч.

— Але пика в неї нічогенька, — перебив його товариш.

— Це точно. Раз на місяць, здається, приходить. У них, видно, з капітаном змова якась, бо інакше як би цих дівок із камери випускали?

— Не випускали б, звісно. Пансіонат цей за містом. З північних воріт прямо, до лісочку, а там праворуч — і ввіпрешся.

Охоронці знову загоготіли, але щоб з’ясувати, що їх розвеселило цього разу, в майстра не було ні часу, ні бажання.

Вен розкланявся й повернувся на площу. Оскільки стражники підтвердили, що «фіфа» на ймення Меліса буває біля фортечної стіни регулярно, все це могло бути простим випадком. Подібна легенда чудово спрацювала б для порятунку Альрауне, але зважаючи на щоденник, обер-майстер мало замислювався про те, що буде після їхньої з дівчиною втечі з Ормрона. «Лише збіг обставин», — спробував заспокоїти себе Вен, але йому це не вдалося.

Підозри посилилися, коли в найближчій харчевні не виявилося жодного візника, готового за двійко золотих доставити майстра до пансіону. Здоровенні, на голову вищі за майстра візники, щойно чули про місце, куди Вен просив його доправити, миттю відмовлялися від щедрої платні. Можливо, їх лякав ліс навколо пансіону. Туди без нагальної потреби не ходили навіть у сонячні дні. Крім цього, садиба, у якій розташувався пансіон, теж мала недобру славу. Багатьох дивувало рішення леді Меліси влаштуватися в такому місці. Дехто вважав, що причина цього — підвищена чоловіча увага, якою користувалися Меліса й багато хто з її дівчисьок. Видно, відвозячи їх за місто, власниця пансіону намагалася втримати дівок від гріха. Але водночас ходили чутки, що сама господиня не менш загадкова, ніж будинок, у якому вона оселилася.

Як вдалося з’ясувати майстрові, Меліса з’явилася в місті незабаром після війни й відразу взялася до сиріт. Звідки в неї гроші на утримання пансіону і його мешканок — ніхто не знав, а Меліса втаємничувати будь-кого у свої справи не поспішала. Кількість загадок у цій справі не зменшувалася.

Нарешті в третій за рахунком харчевні Вен знайшов візника, який після невеличкого торгу взявся доправити Вена до пансіону, а потім разом із «племінницею» повернути в місто. Зважаючи на зовнішній вигляд візника і його кибитку — майстер був останнім шансом на заробіток, оскільки важко знайти охочого їхати кілька годин із п’яним візником у напіврозбитому візку.

Передчуття Вена не обдурили. Дорогою у кибитки відвалилося колесо, його лагодження зайняло кілька годин, після чого стало зрозуміло, що до пансіону подорожани доберуться в найкращому разі над вечір. Щойно це дійшло до затуманеної алкоголем свідомості візника, той вирішив повернутися в місто. Венові довелося неабияк попрацювати з пожадливим п’яницею, відмовляючись платити за ненадану послугу, аби переконати візника їхати далі.

Пансіон, будинок у луганському стилі, справляв змішане враження. Масивні темні стіни та кам’яне склепіння робили будівлю важкою, ніби втиснутою в землю, натомість як вузькі загострені догори віконні арки, що нагадували стріли, тягли її вгору. Невідомий архітектор подбав, щоб ідеально вписати будинок у навколишню природу. Складалося враження, що замок будувався не за допомогою каменярів і теслярів, а визрів усередині лісу, як зріє насіння тополі чи берези, підняв темну голову, поступово розростаючись вшир, розсовуючи коріння та крони дерев. Освітлені променями призахідного сонця кам’яні стіни почервоніли, голі гілки засохлого плюща, який плівся по стінах замку, нагадували кровоносні судини.

— Ти того, швидше, — попросив візник і судомно ковтнув.

— Дочекайся мене… тобто нас, — швидко поправився Вен, зістрибуючи з підніжки.

Будинок здавався зовсім порожнім. Відбите в шибках сонце засвітило вікна золотим сяйвом, але було помітно, що це тільки зовнішнє світло. Ніхто не гукнув майстра, коли той підійшов до дверей і розчинив важкі дерев’яні стулки.

У будинку панувала тиша. «Що завгодно, але це не пансіон», — вирішив Вен. Грубий шар пилу на поруччі сходів, дивани, вкриті вицвілою тканиною, — все свідчило, що в цьому будинку не жили. «Прекрасна леді, про яку ніхто нічого не знає, раз на місяць навідується до в’язниці, щоб забрати звідтіля дівку, а далі цієї дівки ніхто не бачить. Сьогодні вона забрала чергову дівчинку. Сьогодні. На молодик». Варто було цій думці сяйнути майстрові, як він про себе вилаявся трьома мовами. Споконвічне прагнення людей уникнути смерті призводить до появи таких, як Леді Мелісса — Стригоайка — жінка-чарівниця, що прийняла силу від народу ночі, вимерлого й переродженого в новій формі, щоб жити вічно. І потрібно для такого життя тільки раз на місяць, на молодик, висмоктати з молодої дівчини трохи енергії. Дівчина втратить цю енергію та помре, а Стригоайка житиме ще місяць. Вічна молодість в обмін на чиєсь життя — хто б відмовився?

Майстер замислився. Стригоайки — розумні, живучі, верткі, а найголовніше — вже мертві створіння. Убити подібну тварюку ще раз непросто. Дуже непросто. Чи воно того варте? П’ять тисяч золотих, визнання Мори й можливість нарешті покинути цю обридлу роботу, купити будиночок біля моря та жити в достатку до кінця своїх днів, гуляючи бережком і підстригаючи троянди, але висока ймовірність так ніколи й не вийти із цього будинку — або гнів Мори, можливе вигнання з Ормрона й цілковита безпека.

Врешті-решт із тяжким зітханням Вен обігнув сходи, що вели нагору, пройшов через кухню й там знайшов маленькі дверцята, за якими починалися сходи в підвал. Нежиті вирізняються дивною любов’ю до землі.

Він дочекався, поки очі звикнуть до темряви, й почав спуск. Холод від кам’яних щаблів відчувався навіть крізь підошви чобіт. Тхнуло мокрою глиною і цвіллю. Сходи вперлися у вузький прохід, освітлений з одного боку. Майстер прислухався.

— …Гарна. У тебе таке дивовижне волосся. Ніколи не зустрічала такого темно-рудого відтінку. Схоже на кору дерев… Не бійся, нічого не бійся, я не заподію тобі шкоди, — голос звучав м’яко та заспокійливо. Він струменів, неначе шовк поміж пальців — гладенький, прохолодний, чуттєвий.

— Я не боюся. Навіщо ми прийшли сюди? — вочевидь це була Альрауне. Вона говорила тихо й повільно, ніби куштувала кожен звук на смак.

— Дивна шкіра. Чиста, оксамитова. Така шкіра й волосся такого кольору. Звідки ти?

Стригоайка вирішила поговорити з жертвою — не інакше як для кращого травлення. Майстер намацав у лівому рукаві алхімічні голки. На відміну від звичайних сталевих, ці були вкриті різними зіллями, на всі випадки життя. Вен узяв по тонкій голці в кожну руку і завмер біля самого входу. Сподівався, що йому вдасться вразити Стригоайку з першого удару. По голці на кожне серце. Тривалий бій міг виявитися майстрові над силу — вертка, швидка й дуже сильна відьма, яка напевне зберегла деякі чаклунські навички зі свого «прижиттєвого» арсеналу, — надто сильний супротивник для відкритого бою.

Стригоайка відчула його на одну мить, на удар серця раніше, ніж було потрібно.

Перша голка пробила одне з сердець, а друга лише дряпнула шкіру на передпліччі. Відьма рвонулася вбік, до стіни, й відразу, не підвладна жодним земним законам, злетіла в повітря, завмерла в темному куті між кам’яним муром і дерев’яним настилом даху.

Вен відкотився вбік, прокреслив на вкритій пилом підлозі коридору широку смугу. Альрауне стояла в центрі кімнати, озираючись навсібіч. Стрига мовчки метнулася вперед, у коридор. Вен, передчуваючи цей маневр, вихопив нову голку й метнув її. Цього разу голка встромилася в білу, вкритою синьою сіткою судин шию. Відьма загарчала, відштовхнулася від стіни, і тої ж миті потужний удар збив майстра з ніг, мало не вніс у кімнату. На обличчі у Вена залишилися краплі чорної крові. Він наткнувся спиною на стіну, навіть не встиг відчути болю й відстрибнув до великого каменя в центрі, біля якого стояла Альрауне.

— Пригнися, ідіотко! — вилаявся Майстер, смикаючи дівчину за руку. Та зацікавлено витріщалася на нього, нахиливши голову до плеча, немов горобець.

Стрига зачаїлася в коридорі. До Вена долинули тихий дзенькіт і гарчання. Леді Меліса витягла голки й відкинула їх. Напилення, досить дієве проти всілякої нежиті, вже всоталося в кров, послаблюючи монстра.

Майстер визирнув зі схованки та рвучко сіпнувся вбік. Крижана стріла встромилася в щілину між цеглою і відразу стекла на підлогу каламутною калюжкою.

Слідом за стрілою в кімнату влетіла стрига. Її скорчені руки з темними, загнутими донизу, мов у яструба, пазурами промчали за кілька сантиметрів від Венового обличчя. Той стрімко відштовхнувся від підлоги, перекотився на спині через камінь і опинився по інший бік жертовника, вкритого слизькою кров’ю відьми. З її ран струменіла кров, організм, який усі сили витрачав на підтримку життя в давно мертвому тілі, більше не міг приховувати реального образу нежиті. Шкіра пожовкла й обвисла на кістках, немов тонкий пергамент. Волосся, колись яскраво-руде, побіліло. Риси обличчя загострилися, білки стали попелястими, а радужна оболонка — яскраво-жовтою, вона майже світилася.

— Мисливець за нежиттю? Скільки тобі за мене заплатили? Я дам більше.

— Не потягнеш, — посміхнувся Вен, викидаючи з рукава нову голку. Відьма блискавично кинулася вперед, голка не досягла своєї мети, вразила її в передпліччя. Але це не завадило Стригоайці схопити дівчину й прикритися нею, мов щитом. Тепер майстер не міг пробити відьмі друге серце, не проткнувши голову Альрауне.

— Хоробрий, але дурний, — прохрипіла Стрига, й цієї миті нова голка Вена пробила праве передпліччя Стригоайки. Голка була зачарована, щоб у польоті набирати максимального прискорення, тому вдарила з такою силою, що не лише пробила тіло відьми й відкинула його до стіни, а й застромилася в твердий камінь.

Крик завмер на знекровлених губах. Замість прокльону, стригоайка викинула вперед майже не рухливу ліву руку, й нова крижана стріла зірвалася з її пальців. Але тепер вона мітила не у Вена, а в Альрауне. Майстер кинувся вперед, щоб захистити свої п’ять тисяч золотих, стріла розчинилася в повітрі, відьма смачно плюнула й крапля слини, стрімко збільшуючись, упала на ноги майстра. Зелена маса миттєво загусла, приковуючи його до підлоги. З голосним криком стрига звільнила плече, залишивши на голці клапоть сукні та згустки крові. Хилитаючись, вона ступнула кроків зо два й схопила Альрауне за плечі.

— Пізніше ми любенько поговоримо. А поки що мені потрібно де з чим скінчити, — відьма чи то захекалась, чи засміялася. — Ти ж не думав, що я завдам шкоди своєму джерелу?

— Джерелу? — перепитала Альрауне, серйозно дивлячись на стригу.

Вен спробував підвестися, але застигла слина тримала міцно.

— Не бійся, дитинко. Все буде добре. Повернися до мене.

Дівчина беззаперечно послухалася.

«Божевільна. Вона зовсім ненормальна!» — промчало у Венових думках. Майстер гарячково намагався щось придумати. Врешті-решт, він був готовий дозволити стригоайці підживитися цією дівкою, але знайти в цьому замку вічний спокій у його плани точно не входило.

Стрига нахилилася та вп’ялася зубами в теплу, золотаву шкіру жертви. Венові здалося, що він чув задоволене гурчання…

Те, що відбулося далі, передбачити було неможливо. З голосним нелюдським лементом відьма сахнулася від дівчини. Худі, вузлуваті руки, мов два потворні птахи, заметалися по грудях стриги, намагаючись позбутися невидимого тягаря. Відьма хрипіла, намагаючись втягти хоч трохи повітря. Вона осіла на землю, безупинно б’ючи по власних грудях. Її шкіра взялася струпами, оголюючи кістки. Сиве волосся стрімко рідшало. Тихо потріскуючи, відьма ще намагалась дихати, але вже перетворювалася на порох.

За мить від леді Меліси залишилася тільки жменька пороху.

— Хто ти, дідько тебе забери? — Вен втупився в дівчину, намагаючись знайти в її вигляді чи в її магічній аурі хоча б щось, здатне дати відповідь на його запитання.

— Альрауне. Майстер Томасон сказав, що це моє ім’я! — спокійно відповіла та, переводячи погляд із того, що колись було стригою, на майстра.

Той зі стогоном повернувся, підвівся, намагаючись звільнити ноги від липкої субстанції.

Дівчина зацікавлено спостерігала за його спробами.

— Допомогти не хочеш? — Вен поморщився, намагаючись не вдихати чаклунського духу відьминої смоли.

— Тхне, — зауважила дівчина.

— Не те слово.

Уся ця історія тхнула від самого початку.

IV

Сонце полишило обрій, пітьма стрімко опановувала звільнений простір. Внутрішнє подвір’я «пансіону» було зовсім порожнє. Візник не дочекався замовника; з власної волі чи з волі зголоднілих вовкулаків — думати можна було довго, а перевіряти на власному досвіді не хотілося.

Дістатися до міста пішки було справою непростою навіть за ясної днини, не кажучи вже про ніч, у яку навіть місяця на небі немає. Залишатися на ніч у замку, де господарювала стрига, Венові не хотілося. Місця, у яких діється зло, незабаром і самі стають провідниками творінь ночі. Шукати ж прихистку в лісі потрібно було раніше, поки на небі залишався хоч проблиск сонця. Тоді можна було знайти досить велике дерево, печеру чи будь-яку іншу схованку. Але з настанням ночі ліс робився надто небезпечним для двох подорожан, один із яких — душевнохвора дівка.

Майстер оглянув внутрішній двір і наткнувся на маленьку хатинку поруч зі зруйнованою стайнею. Зважаючи на зарослий травою поріг, до неї давно ніхто не підходив, що зараз майстра цілком влаштовувало.

Розсохлі дерев’яні двері розчинилися із тихим рипінням. Усередині, поховані під товстим шаром пилюки, виявилися широке ліжко, стіл із кульгавим стільцем і невелике вогнище, засипане попелом. Принаймні тут можна було перечекати ніч.

— А ти справді мисливець за поганню? — Альрауне провела пальцем по столі й відразу голосно чхнула — від пилу, що здійнявся в повітря.

— Ні, не справді. А ось хто ти — мені дуже цікаво.

Вен дістав із кишені крейду та почав малювати захисні знаки на зовнішньому боці дверей.

— Мені теж цікаво, — погодилася дівчина, нахиляючись до вогнища. — Тут розводять вогонь?

— Так, тут розводять вогонь, але ми цього робити не будемо.

— Чому?

— Тому.

У Вена не було анінайменшого бажання розмовляти з «завданням». Проводити ніч у забутому богами місці, поруч із замком, який служив гніздом стригоайці, неподалік від лісу, в якому живуть вовкулаки й інша погань, — теж не було улюбленим заняттям майстра.

— А що ти зробив там, на дверях?

— Намалював захисний знак. Він сховає цей будинок від чужих очей. Зробить… — майстер затнувся, добираючи слова, зрозумілі цьому створінню, — менш помітними.

— А навіщо нам бути менш помітними?

— Ти завжди така цікава? Лягай спати краще.

— Цікава? Що це значить? — Альрауне знову по-пташиному схилила голову до плеча та втупилася в майстра. Він ледь міг розрізнити її силует у темряві.

— Це значить, що ти ставиш забагато запитань. Лягай і спи.

— Спати? Лежати до світанку із заплющеними очима й чекати, поки до тебе прийдуть казкові історії? Так, це було б цікаво. Але я не можу тут лягти. У носі так дивно… — на доказ своїх слів дівчина ще раз голосно чхнула.

Вен подумки вилаявся, стягнув із ліжка матрац із ковдрою, прочинив двері й гарненько струснув запилюжену постіль. Потім жбурнув їх на місце й щільно зачинив двері.

— Усе. Лягай і спи.

— А ти? Людям треба спати, мені майстер Томасон казав.

— Я посплю вдома.

— А де твій дім?

Майстер тяжко зітхнув. Ось тому він і не любив завдань, в яких доводилося стикатись із людьми. Принести замовникові стару вазу або притягти йому спадкоємицю, яка впирається, — різниця тільки в тім, що ваза мовчатиме, не змерзне дорогою, не буде проситися до вітру, їй не треба час від часу їсти й спати. Речі взагалі подобалися Вену значно більше за людей.

Ніч пройшла неспокійно. З боку лісу раз за разом чулося вовче виття, але цей звук хоча б можна було впізнати. Інші — хрускіт гілок, гарчання й ревіння — вочевидь належали істотам, із якими майстер знайомитися не хотів.

Перед самим світанком світ за вікном огорнула м’яка, непроникна сіра завіса. Разом із вогким холодом, який пронизував до кісток, у хатинку почав проникати туман. Він заповзав крізь тріщини у дверях і щілини у віконній рамі. На ліжку крутилася Альрауне. Іноді до Вена долинало тихе постукування її зубів — тонка протерта ковдра й легенька, майже прозора сукня, що слугувала колись мадам Томасон за нічну сорочку, майже не гріли. Врешті-решт неабияк змерз і Вен та розвів багаття — пустив на дрова той самий кульгавий стілець, що служив йому вірою і правдою цілу ніч.

— Вогонь такий гарний! — голос Альрауне, що пролунав просто над вухом, змусив Вена сахнутися вбік і вилаятись.

— Що значить це слово? — відразу поцікавилася дівчина, простягаючи долоні до вогню.

— Нічого гарного. Тебе що, ніяких манер не навчали?

— Навчали? Манер? Ти говориш багато незнайомих слів. Майстер Томасон не говорив таких.

— А які він говорив?

Вен відсунувся до вікна, намагаючись розгледіти в мрячній імлі хоч що-небудь. Схоже, їм належало залишатися в хатинці, поки не зійде сонце.

— Багато різних. Він же вмер, так? Майстер Томасон. Я бачила, коли він штовхнув мене у світло. Тепер я ніколи його не побачу. Він був дуже гарний. І добрий, — дівчина задивилась на полум’я, ніби забула про існування майстра, і тепер міркувала вголос, повільно добираючи слова до думок: — Мене не було. Довго. Була тільки темрява. Нічого. Немає Альрауне. А потім голос. Прийшов голос і з’явилися вуха, щоб чути. Очі, щоб дивитися. Руки, щоб торкатися. З’явилася Альрауне. Або не так. Нічого не було. І світу не було. А потім з’явилася Альрауне й з’явилося все навколо. Тепер майстра немає. А світ іще є. Шкода, я б хотіла подивитися все те, про що він мені говорив. Але без нього не можна…

— То ти нічого не пам’ятаєш до Томасона? Батьків, сім’ю там… — Вен затнувся й здивовано завмер, намагаючись зрозуміти: чи він це все зараз сказав? І головне — навіщо він це все сказав. У нього не було ніякого бажання дізнаватися щось про цю дівчину. Вона — лише п’ять тисяч золотих, які поки що не набули справжньої форми.

Майстер відвернувся від вікна і вперше уважно подивився на свій трофей. Альрауне сиділа на краю ліжка, простягала тонкі руки до вогню. Її темно-руде волосся набувало барви золотавого полум’я там, куди падало світло. Важке, розділене на товсті пасма, воно було схоже на коріння дерева, і відблиски вогню, немов під час займання пожежі, рухалися з боку в бік, у такт рухам голови. Шкіра без найменшого сліду ластовиння викликала в пам’яті теплий річковий пісок. І здавалось, якби капнути на дівчину водою — її шкіра відразу стемніє, немов берег від набіглої хвилі. Згадуючи мадам Томасон, Вен зрозумів, чому майстер так захоплювався цією дівчинкою. Живучи з вічно напудреним манекеном, який щоранку малює собі обличчя і щовечора його стирає, — почнеш тужити за натуральним. Альрауне була зовсім натуральна. Мовби над її створенням працювали не батьки, а природа.

Відповідь Альрауне пролунала як продовження Венових думок.

— Сім’я? Ні. Ніколи не було. Мене створили. Напевно, ця гарна жінка. Томасон казав, що в неї шкіра, мов туман, і очі — як замерзла вода. Вона зробила те, що було до Альрауне. Не сказала, навіщо.

— Зробила? То ти — не людина?

Вен багато чув про големів, елементалів та викликаних істот. Він і сам знав зо два закляття для виклику помічника, але істота що мала вигляд людини, з аурою, людськими звичками… Це було майже неможливо. Майже, тому що Вен, попри свій подив, миттю повірив дівчині. Таке походження трофея багато чого пояснювало. І поведінку Мори, яка навіть не знала імені вихованки, й участь у справі Феаліса — фахівця з поводження із неживими субстанціями, і смерть стригоайки.

— Людина? Я думаю, ні. А складно бути людиною?

— У мене з цим ніколи труднощів не виникало, — посміхнувся майстер. — Поспи ще з годину, день обіцяє бути важким.

— День? Обіцяє? Як це?

Вен зітхнув і відвернувся до вікна. У нього не було бажання розмовляти зі своїми п’ятьма тисячами золотих. Все мусить бути елементарним — знайшов товар, повернув товар, отримав нагороду. Жодних ускладнень. Але інтуїція, котра ніколи майстри не підводила, підказувала, що цього разу все буде не так просто. Вдивляючись у те, як повільно розпадаються жмути туману, він марно силкувався зрозуміти, навіщо Морі ця дівчинка. Дато Феаліс, який давно мріяв створити річ, наділену розумом, цілком міг нарешті досягти успіху. Але Мора?

Ледь туман розсіявся, Вен розбудив дівчину, й вони полишили хатинку.

Холодний ранок змінився яскравим сонячним днем. Подорожани не зупинялися ні на мить. Крокуючи курним шляхом, майстер краєм ока спостерігав за Альрауне. Дівка поводилася набагато краще, ніж він очікував. Вона не канючила, не просила зупинитися на відпочинок, попоїсти або відпочити. Тільки заворожено розглядала одноманітний пейзаж навколо — зарослі дикою травою покинуті поля, бабок і метеликів, що пурхали в повітрі, ластівок, куріпок тощо. Переляканий заєць, метнувшись до кущів при дорозі, викликав у неї невимовний захват. Які вуха! Які ноги! Який хвостик! Який сіренький! — Вену довелося близько години вислуховувати дифірамби дивному звіряті, але, оскільки на швидкості пересування це не позначалося, майстер не переривав захопленого монологу. Альрауне мовби отримувала дивну насолоду від втілення своїх емоцій у слова. Здатність говорити, бачити й розуміти, доступна більшості людей від народження, котрої вони взагалі не помічають, для цієї дитини була дивовижним, ще не до кінця пізнаним даром.

Врешті-решт, підкоряючись несподіваному, зовсім не типовому для такого циніка пориванню, Вен показав Альрауне, як ловити метеликів. Далеко не з першої спроби дівчині вдалося нечутно наблизитися до квітки й акуратно, тремтячими пальцями, схопити метелика за крила. Пухнасте тільце відразу затріпотіло, заворушилися довгі вусики, й метелик негайно знову опинився на волі. «Коли літає, набагато гарніше», — серйозно підсумувала дівчина, ніби зробила наукове відкриття.

Вен посміхнувся. Вважати гарною бліду капустянку могла тільки нелюдина. Що ж вона скаже, коли побачить «павичеве око» або махаона, не кажучи вже про таких, як тривожна, схожа на вогненний захід Морфо Гекуба чи Морфо Пелеїда з дивовижними фіалково-синіми крильми. Якось Вен «доставав» для одного замовника рідкісну книгу з описами метеликів. Оскільки в процесі доставки виникли деякі ускладнення, і майстрові довелося майже тиждень сидіти в забитій дерев’яній діжці — він вивчив фоліант досить докладно. Але ж насправді було б непогано самому побувати в тих краях, де водяться ці дивовижні метелики. Скільки захвату така подорож викликала б у цієї дівчинки — вона ж навіть моря ніколи не бачила…

На цій думці майстер чортихнувся й насилу поборов бажання привести себе до тями ляпасом. Ця істота ніколи не побачить ніяких метеликів. Він має повернути її Морі якомога швидше, отримати нагороду, купити нарешті будиночок біля моря й зажити щасливо. Напевно, всі ці дурні думки — результат болю в кістках після бійки зі стригою і безсонної ночі на краю лісу. Про всяк випадок майстер витяг із рукава маленьку голку з підбадьорливим складом, ледь поморщився і застромив у вену, щоб зілля подіяло якнайшвидше. Альрауне нічого не помітила, бо на разі зосереджено вивчала пилок, який залишився на пальцях. Довелося витратити кілька хвилин, аби пояснити, що золотавий слід на пальцях — зовсім не чарівний пил, котрий дозволяє літати, а звичайний квітковий пилок. Здається, Альрауне так і не повірила майстрові. Думка про те, що кожна квітка на полі посипана чарівним пилом, який потрапляє на крила метеликів і дозволяє їм літати, надто сподобалася Альрауне, щоб та від неї так легко відмовилася.

Пополудні Вен сам вирішив зробити привал. Година-дві в цьому випадку нічого не вирішували. Трохи осторонь від шляху виявилася занедбана ферма. Подорожани вирішили, що там можна роздобути дров для багаття, а також якоїсь їжі, та звернули до руїн.

Дійсно, там було чим розвести багаття, але думка спіймати й засмажити кролика або куріпку викликала в Альрауне такий жах, що від м’ясного обіду довелося відмовитись. Спроба пояснити, що людина є часткою природи й поїдання братів наших менших — така сама складова людського існування, як дихання, розбилася об твердження: «Я з куріпками та зайцями тільки сьогодні познайомилась, я не можу їх їсти». Добре, що на городі поруч знайшлася свіжа зелень, ще не зовсім спілі огірки, редиска й навіть казна-як уцілілий гарбуз. Торішні апельсини в маленькому саду на смак були нітрохи не гірші за свіжі. По обіді мандрівників почало хилити в сон, і вони залишилися подрімати годинки зо дві під розлогою тополею.

Подорожани не квапилися, тож місто з’явилось на обрії тільки над захід сонця. Але цей захід не просто пломенів, а й розповсюджував навколо запах гару й темний дим.

Місто горіло. На зустріч почали траплятися люди, які залишали недавній прихисток із тим, що могли нести в руках. Що ближче підходили до міста, то велелюднішим ставав шлях. Плакали діти. Рипіли навантажені візки, мукали корови. Охололий пісок здіймався під ногами й відразу осідав, придавлений попелом і копитами.

— Куди вони всі йдуть? Навіщо вони? — Альрауне, майже не дихаючи, розглядала згорблені постаті старих, які спиралися на вузлуваті ціпки, замурзані розмазаною слізьми сажею личка дітей, що сиділи у візках, або брели, тримаючись за материнські спідниці, дивилася в порожні очі жінок, які притискали до грудей дітей, або на руки, які перебирали чотки. Хтось лаявся, з’ясовуючи, кому належить плямиста корова. Повз них пробігла жінка з напівбожевільним виглядом. Її поплутане темне волосся ледь не хльоснуло Альрауне по обличчю. Жінка кликала когось на ім’я, гарячково вдивляючись у людський потік.

— Вона когось загубила? Куди вони всі? Що трапилося? — намагаючись домогтися відповіді від супутника, дівчина посмикала майстра за рукав, той відразу, мимоволі, схопив її за руку й прошипів:

— Тримайся поруч. Ні на крок!

Подумки майстер лаяв себе всіма словами, які міг згадати з чотирьох мов. Якби вони не затрималися через туман, якби він не зробив привалу — можна було б встигнути! На місто напали. Хто — вогненні демони, імперія, чи велика рада магів — Вен не мав ні жодного уявлення. Так чи інакше храм, який узурпував портал, не викликав теплих почуттів ні в кого, за винятком жменьки місцевих віруючих.

Від міркувань майстра відволік гул голосів, який дедалі наростав. Хтось закричав, люди кинулися врозсип, з юрби, копитами чавлячи спини, білими зубами прогризаючи собі шлях, вирвався величезний майже чорний кінь. Він рвався вперед, не розбираючи дороги, по ногах і тілах, в очах тварини палахкотіли відблиски пожежі. Божевільне чорне громаддя мчало просто на Вена. Майстер спритно метнувся вбік, відкинув Альрауне з дороги, вчепився рукою у вуздечку, другою обхопив звірову морду, що пахла димом, заплющив очі й зашепотів щось у перелякане тремтяче вухо. Кінь зробив ще кілька кроків і зупинився, посмикуючи головою. Вен і далі шепотів. Так і відвів свою здобич геть від людського потоку. Озирнувся, шукаючи дівчину. Вона стояла осторонь, здивовано розглядала коня.

— Як ти це зміг? Він біг, він боявся, а ти його так — раз і піймав. І він більше не боїться? Це чари?

У дівчини був настільки здивований вигляд, що Вен не стримав посмішки.

— Ні, не магія. Я навчився цього в Ганарії.

— А що таке Ганарія? — негайно перепитала дівчина, хапаючись за простягнуту руку й ніяково забираючись у сідло перед Веном.

— Ганарія — це невеличка країна за морем, зусібіч оточена горами. Усередині поля, озера… Нічого особливого, власне. Єдиний прохід веде через гори, і поки що ніхто з головою на плечах не ризикував провести крізь нього військо. Правителі бувають дурнями, але самогубці серед них зустрічаються зрідка, — майстер посміхнувся своїм спогадам і спрямував коня вбік від людського потоку. — Є там щось таке в повітрі, в землі, у воді… Воля якась. Не так, як тут. За їхніх коней у нашій частині світу беруть уже не золотом, а платиною. Хтозна, чому в них такі коні. Там народжуються в сідлі й навіть умирають у сідлі, ганяючи незліченні табуни. Місцеві й самі схожі на своїх коней, такі міцні, жилаві, терплячі, але розлюти такого — кулаки в нього не м’якші за копита. Я ж бо вже знаю, про що говорю. Поводитися з кіньми я там навчився, хоча до місцевих мені далеко.

— Дуже гарно, — зітхнула Альрауне так, ніби сама побачила описану картину. — А що таке воля?

Майстер замислився.

— Воля? Складно описати навіть. Воля — це коли ти можеш робити, що хочеш, і робити це так, як хочеш. Іти, куди хочеш. Жити, як хочеш. І ніхто не вкаже тобі, як треба жити або як правильно робити. Якось так, напевно.

— Але якщо ніхто тобі не вкаже, як ти довідаєшся, правильно чи ні?

— Серце підкаже, — посміхнувся майстер.

Дівчина замислилася. Вона довго мовчала, дивлячись на жителів міста, які брели шляхом, очужіло погладжувала м’яку, поплутану кінську гриву.

— Виходить, я не можу бути вільною? Адже я не людина, у мене, певно, й серця нема?

— Чому… — почав майстер і раптом затнувся. Альрауне не могла бути вільною. Належала вона Морі. Як усяка річ належить її творцеві. Як гончарові належить виліплений горщик. Як ковалеві — викувана підкова.

Запах гару дедалі дужчав. Мандрівники зупинилися біля міської стіни.

— А ти навчиш мене робити з кіньми так, як ти? Потім, коли-небудь? — замислений вираз полишив замурзане сажею личко дівчини. На ньому світилася звична цікавість.

Вен промовчав. Та й що він міг відповісти?

Неподалік від міських воріт майстер залишив коня й дівчину. Завелика була ймовірність загубити їх у людському потоці й диму. Горіли дерев’яні крокви на дахах, пучки сіна й торішньої трави, навіть каміння горіло, розжарюючись до червоного й обпалюючи повітря. Сутичка на головній площі закінчилась цілковитою перемогою завойовників — червоно-зелений однострій оттоманської гвардії розвіював сумніви щодо останніх подій. Султан отримав нарешті «добро» на знищення останнього оплоту ворога й відтепер весь півострів, а з ним і майже все море, до самого граничного океану, належали тільки йому.

Вена на даним момент мало цікавили зміни в політичній обстановці на цій частині світу. Головною проблемою було те, що всі входи в храм Сонцеликого виявилися повністю запечатаними, і вояки, що розташувалися на площі, навряд чи стояли там, аби привітати відвідувачів. Зараз навіть нашивка майстра на рукаві Венової сорочки не могла прислужитися за пароль для проходу в храм. Мабуть, кількох нещасних, здатних активувати телепортаційне закляття, або вбили під час нападу, або тримають десь, щосили переконуючи змінити віру. З огляду на те наскільки фанатичними були послідовники Сонцеликого, на переконання мало бути витрачено досить багато сил і часу. І далеко не всі його переживуть. А відтак султанові доведеться чекати, поки велика рада надішле нових магів, відкритих для «співробітництва». І навряд чи це трапиться раніше, ніж захоплене місто перетвориться на клоаку з ласки війська, що насолоджується перемогою, з остаточно розореними городянами й трупам на вулицях. Спочатку грабежі, потім чума чи щось гірше, далі, нарешті, запанує якась подоба порядку, якщо в місті ще залишаться живі. Порядок, хай і відносний, руйнується набагато швидше, ніж будується новий. А часу Вен мав не так багато.

Найближчий шлях до Ормрона лежав через північний портал у Левкотеоні — багатому торговельному місті, де перетиналися південь і північ. Вен подумки прикинув, у скільки обійдеться подорож, зітхнув і подався до південних воріт. Потрібно було роздобути де-небудь ще одного коня, перш ніж султан оголосить усе навколо своєю власністю і злодіям почнуть відрубувати руки.

V

Дорога розтяглася на тижні. Заїзди, коні, вузькі річечки, безкраї поля, кам’янисті гори змінювали одні одних що не день.

Вен щиро старався не розмовляти з дівчиною більше, ніж було необхідно. Але це виявилося просто неможливим. Вона запитувала про все. Будь-яка квітка, будь-яка тварина, одяг, посуд, зброя — все викликало в неї невдаване й наскільки щире зацікавлення, що втриматися він ніяк не міг. Вену часто спадала на думку фраза з журналу Томасона: «Вона вміє слухати, як ніхто інший». Це виявилося правдою. Коли майстер щось розповідав, слухачка ніби вмирала. Вона припадала до його голосу, як до живлющого джерела, всотуючи слова, звуки, зміст і поглинаючи їх широко розплющеними очима, розтуленим ротом, схиленою набік головою. І все почуте наповнювало її дивною, чистою радістю, якої майстер не бачив уже багато років, їй немовби було достатньо самого факту, що вона знає про щось. Знання про речі були для неї набагато ціннішими за самі речі. Ні розкішні карети, які зустрічалися їм дорогою, ні гаптоване вбрання зустрінутих на заїздах панянок, ані оповіді про прекрасну зброю чи дорогоцінне каміння не викликали в дівчини бажання мати все це. Досить було й того, що «це» десь існує, під тим самим небом, що й Альрауне. Її дивна жага знань стосувалася всього — навіть самого майстра. Не знати як, сам із себе дивуючись, він розповів їй про подорожі, про не дуже законну роботу, але її цікавило не тільки його життя. Їй було цікаво, що він думає, як відчуває — здатність відчувати взагалі викликала в неї неземне блаженство, самій же бракувало слів, щоб описати яке це — раптом відчути, що ти є. Що підлога під тобою холодна, що шкіра саднить від порізів, а очі болять від яскравих спалахів заклинань. При цьому цікавість Альрауне ніколи не сягала її власного майбутнього. Їй було байдуже, куди вони прямують, навіщо їм туди їхати й що чекає в кінці подорожі. Для дівчини існувало тільки зараз — одне лишень п’янке зараз, що не має початку й кінця. Можливо, тому майстер ніколи не бачив її сумною чи роздратованою. Було тільки дві Альрауне. Альрауне-слухачка і Альрауне — замислена над почутим. Кожне слово майстра відкладалося десь у її рудоволосій голові й залишалося там, висічене на стінах мармурових коридорів розуму. Дівчина пам’ятала все, що він їй розповідав, все сказане ним дивовижним чином ставало частиною цієї неймовірної істоти. І тому здавалося, що дівчина сама стає його частиною.

Під захопленим поглядом зелено-карих очей, що всотували кожен звук, Вен дедалі частіше відчував себе злочинцем, який віднімає їжу в жебраків, аби викинути. Вона дивилася на нього, як на божество, на неземну сутність, що з’явилася їй, аби познайомити з цим світом, як на проводиря зі світу безмовності й темряви до світу слів і образів. Дивлячись на нього, вона бачила когось іншого. І від цього прокидалося бажання стати іншим. Тим самим героєм, якого вона бачила в ньому. А це було надто несхоже на майстра Вена — злодія, мага й убивцю. Він ніколи не помилявся щодо себе самого й свого місця у світі. Усе, що йому було потрібно, — заробити досить грошенят, прикупити будиночок на березі моря, сидіти вечорами в кріслі-гойдалці, розкурюючи люльку, і дивитися на білих баранців, що блукають по синій гладіні. Він ніколи не бачив себе в ролі «відкривача світів», і ніколи не хотів цього. Але зараз натягнутий на нього чужий образ раптом ставав привабливим і — що найжахливіше — реальним. Альрауне дивилася на нього так, ніби він уже був цим «кимось» — добрим, розумним, таким, котрий все розуміє і знає. І віра в те, що він уже такий, наближала можливість стати таким насправді. Від цього мрії про будиночок на березі поволі блідли. Що він робитиме в цьому кріслі-гойдалці? На якому баранці йому набриднуть біла піна й самотність, яка обступатиме зусібіч? А раптом він, завжди уникаючи будь-якої прихильності, насправді позбавляв себе чогось дуже важливого? Чогось, про що він навіть не міг розповісти цій дівчині, оскільки сам цього не знав?

Такі думки змушували майстра прокидатися серед ночі, порушуючи одне з найважливіших правил — використати будь-яку можливість для відновлення сил. Під їхнім впливом він переставав поганяти коня або візника, надовго западала тиша, що переривалася неквапним постукуванням копит, співом цикад і тремтінням крил метеликів. І чим ближче до Левкотеона, тим щораз повільніше рухалися подорожани.

Вен часто помічав, що життєво важливі рішення приходять, як удар блискавки. Можна нескінченно міркувати, зважувати й порівнювати, але настане мить, коли рішення буде вихоплено з темряви неусвідомленого яскравим спалахом розуму. Ухилитися від удару — або прийняти його. Залишити супротивникові життя, або відправити його до прабатьків…

Усе трапилося в маленькому селі, не більш ніж за день шляху від Левкотеона. Передбачалося проскочити його, ледь вмочаючи копита коней у місцеву пилюку, але зненацька Альрауне осадила коня, та так рвучко, що той став дибки просто посеред вузької вулиці, заставленої кособокими халупками. Вен не встиг навіть вилаятися — дівчина завмерла, мов статуя, втупилась кудись убік.

Ледь пилюка осіла трохи, майстер помітив малюка, що плазував по піску віддалік шляху. Дитина здригалася, видно, від гикавки й трусила розчепіреними рученятами. Зважаючи на замурзане, червоне личко, вона ридала так довго, що сили на крик не лишилося.

— Чому він так робить? Він плакав?

— Так, він плакав. Поїхали, — майстер підхопив руду кобилку на вуздечку, але та навіть не рушила з місця, чи то підкоряючись безмовному наказові господині, чи з власної кінської впертості.

— А чому він плаче? Він хоче їсти? — дівчина спритно спустилася на землю, зробила зо два кроки до дитини й зупинилася, не зважуючись підійти ближче. Вона взагалі побоювалася людей, і виключення робилося тільки для майстра. Варто було комусь на заїздах заговорити з нею, Альрауне відразу втікала, або так пильно дивилася на нещасного, що той волів ретируватися самостійно. Ось і зараз дівчина зупинилась, нахилила голову і вдивлялася в дитину, як у невідоме науці створіння.

— Чи не байдуже, чому він плаче, — майстер роздратовано повів плечима. Він не любив маленьких дітей, як, втім, і великих. — Їдьмо.

— А хіба ось так проїхати повз заплакану дитину, — Альрауне затнулась, добираючи слово, — по-людськи?

«Ти взагалі не людина», — ледь не зірвалося з губів майстра, але останньої миті він спіймав образливі слова майже на кінчику язика. Натомість мовив:

— По-людськи буде робити свої справи й не лізти в чужі.

— Як я можу лізти в його справи, якщо я навіть не знаю, чому він плаче?

Дівчина здолала нерішучість, наблизилася до дитини, яка стежила за нею сторожким поглядом.

— Чому ти плачеш?

Замість відповіді дитина вхопилася за темно-руді пасма її волосся й потягнула донизу.

— Навіщо він тягне мене за волосся? — дівчина спробувала визволитись, але чіпкі пальчики відразу вчепилися в інше пасмо.

— Напевно, воно йому подобається. Ти довго збираєшся його розважати?

— Чому він тут сам? Він загубився? Треба знайти йому маму.

— У нього напевне вже є мама. Яка й залишила його тут.

Альрауне ніяково, тремтячими руками взяла малюка. Йому, схоже, дуже подобалися відблиски сонця в її волоссі, й дитина забула про недавню істерику та задоволено посміхалася, намагаючись піймати сонячних зайчиків у рудому запиналі.

— Як ти думаєш, у мене можуть бути діти?

Майстер, який саме перекинув ногу, щоб спуститися з сідла, мало не заплутався в збруї.

— Себто?

— У людей народжуються інші люди. Одні люди створюють інших людей. Але я не людина, мене створили. Чи можу я створити когось?

Вен замислено почухав чоло, дівчина ж, не помічаючи його ніяковості, продовжила:

— Якщо в мене з’явиться хтось, хто буде частиною мене, я стану більше схожа на людину? Майстер Томасон говорив, що любов до дитини або любов до іншої людини — це частина людської натури. Сильне, дуже важливе почуття. А я можу відчувати любов? Мені може бути боляче, я знаю. Або цікаво. Або страшно. Мені часом страшно ночами, коли навколо темно й у голові дуже багато запитань. Але я не знаю, чи так само страшно людям? Як це — коли страшно по-людському? Іноді в мене бувають дивні почуття, я не можу їх зрозуміти. Раптом стає тепло десь у грудях. Коли я бачу гарного метелика. Або незвичайну квітку. Або захід. Або коли Морквина, — дівчина кивнула в бік коня, — тицяє мені в руку теплим носом…

Здається, такої розгубленості майстер не відчував звідтоді, як увечері в саду його поцілувала старшокурсниця. Тому він тільки запитав:

— Чому «Морквина»?

— Коли я приходжу до неї з морквиною, вона трусить гривою і прицмокує. Їй подобається морквина. І слово подобається. А якщо слово подобається, його можна зробити ім’ям. А тобі подобається морквина? — малий не відповів на запитання й замість цього схопив новоявлену няньку за носа.

— Схоже, йому більше подобається твій ніс, — Вен не зміг стримати посмішки.

— Але я не можу залишити йому свого носа, — замислено промовила Альрауне, хоча зрозуміти її через затиснутий дитячою рукою ніс було складно. — Коли ти посміхаєшся, у мене теж буває це дивне почуття, — зненацька повідомила вона, саджаючи дитину на землю. І відразу ледь зніяковіла й швидко додала: — Ми можемо знайти його маму?

— Так, звичайно, — Вен радісно схопився за можливість змінити тему. — Вона, певно, в крамниці.

Альрауне простягла малому руку, той схопив її за палець, і парочка повільно рушила до будівлі з вивіскою «Господарча крамниця». Майстер ішов трохи віддаля, намагаючись зрозуміти, звідки це дивне, нелогічне бажання зробити два кроки вперед, взяти дівчину за руку й очолити процесію.

У крамниці молода матуся вже перевертала мішки з борошном, намагаючись відшукати загубленого. Господиня крамниці оглядала прикомірок і так гриміла бляшаним посудом, що почути плач дитини на вулиці було неможливо. Після потоку подяк і кількох покупок можна було продовжити шлях.

— Знаєш, напевно, мені б хотілося мати сім’ю, — дівчина, не кваплячись сісти в сідло, розгладжувала гриву Морквини, а вітер знову сплутував волосинки. — Майстер говорив, що сім’я — це люди однієї з тобою крові. Батьки або діти, наприклад. Але мене зробили. З піску й із чого там ще… У мене не може бути батьків, тільки той, хто мене створив. І, напевно, не може бути дітей. Виходить, у мене не може бути сім’ї. А в тебе є сім’я?

Майстер замислився й нарешті чесно відповів.

— Ні, думаю Томасон не мав рації. Сім’я — це не обов’язково спільна кров. Ось у мене неначебто були батьки і, здається, навіть брати з сестрами. Але я їх майже не пам’ятаю, звідтоді, як мене відправили в школу — нікого не бачив. Не знаю вже, де вони, що з ними й чим вони займаються. І мене це ніколи не цікавило. Крові недостатньо, щоби пов’язувати людей, — майстер знизав плечима. — Можливо, я міг би знайти сім’ю в Ормроні, якби мені це навіщось знадобилося. Коли люди працюють у команді й життя одного постійно залежить від іншого — це сильніше за кров. Тож я не думаю, що головне — це кров. Сім’я — це люди, на яких ти можеш розраховувати, яким завжди готовий допомогти сам. Це ті, з ким добре.

— Ті, з ким добре… — замислено повторила Альрауне, зручніше влаштовуючись у сідлі. — Виходить, ти міг би стати моєю сім’єю?

І це було мов блискавка, що вихоплює з пітьми ясне, тверде й невідворотне рішення.

— Так. Мабуть, міг би.

І все. Залишилися дрібниці — вислизнути від всевидючого ока Мори, забрати зі сховища відкладені кошти, виправити нові документи, й ось вона — воля. Іди куди хочеш, тільки не до великої пустелі. Можна сісти на один із цих величезних кораблів і податися на інший край світу. На схід. Туди, де чарівництво сприймається як диво, туди, де розкинула степи вільна Ганарія. Моря там нема, а ось озера — чудові.

У Левкотеоні в майстра були деякі зв’язки. Вони могли допомогти з переказуванням грошей і з новими документами. Причому зробити це швидко. Дато Мора напевне в курсі того, що трапилося в Гераклеї. Нескладно припустити, куди вирушать Вен із Альрауне, й розрахувати приблизний час їхнього прибуття на місце. Якщо він затримається більше ніж днів на два, грандмайстриня щось запідозрить. Вен не збирався лестити собі, припускаючи, що вдостоївся хоча б якоїсь довіри з боку Мори. Якби вона довіряла бодай комусь, їй ніколи б не вдалося піднестись так високо. Якби не пристрасть до темних наук на кшталт некромантії, Мора цілком могла б стати членом високої ради магів.

Однак між настільки пишним титулом і не зовсім законними експериментами грандмайстриня обрала друге. Вен уявлення не мав чому і, мабуть, не тільки він. Потайливість Мори в цьому, та й у всьому, що стосувалося її самої чи її занять, надавала величезний простір для здогадів. Але яка від них користь? Принаймні дато або вже наповнила місто своїми шпигунами, або зробить це найближчим часом.

Перебираючи в пам’яті знайомих, майстер зупинився на Протагорі. Років із п’ять тому Вен спіймав цього хлопчака, коли той намагався чистити чужі кишені. З кишенями Вена йому не пощастило, але оскільки спілкування з міською вартою в плани майстра не входило, довелося гарненько всипати нещасному. Однак того побиття не дуже налякало. Набагато цікавіше йому було те, як Вен зміг його виявити — схоже, хлоп’я вважало себе одним із найкращих злодіїв міста. Врешті-решт майстер, який саме закінчив серйозну справу і планував місяців зо два відпочити, показав хлопчиськові кілька прийомів. Той учився швидко, мав справжній талант віртуозного очищення пухких гаманців. Майстер вирішив, що гріх пропадати такому талантові, та звів його де з ким у тіньових міських колах. Але хлопчисько виявився не надто контактним. Як на Вена, це було швидше плюсом. Протагор брав те, що йому потрібно, й відразу йшов — не зв’язуючи себе зобов’язаннями, не прилучаючись до жодного угруповання, до жодного ордену. Далі шляхи Вена й Протагора кілька разів перетинались, і, наскільки було відомо першому, хлопчисько так і не зрадив своїх ідеалів. Вільний художник серед злодіїв був зараз найкращою кандидатурою для отримання необхідного. Відсутність тісних зв’язків із колегами по ремеслу з одного боку давала надію, що Протагор не потрапив у зону уваги засланців Мори, а з іншого — злодій з вулиці, який займається деякими особистими махінаціями з документами, не збудив би особливих підозр у кримінальних колах. Завдяки цьому перебування Вена й Альрауне в Левкотеоні могло пройти зовсім непоміченим, що майстра цілком влаштувало б.

Ці думки турбували майстра, поки подорожани неквапом проїздили вузенькими вулицями робітничого району Левкотеона. Тут, на відміну від центральної частини, майже не було візків, торговців або жебраків. Триповерхові будинки нахилялися один до одного, майже цілком закриваючи небо, й на вуличках було темно та задушливо. Ледь чутно постукували дерев’яні віконниці, ляскала на вітрі розвішана по крихітних балконах білизна. Місто завжди ніби вимирало в полудневу годину, жовті міські стіни випромінювали спеку, мов розжарене вугілля. Там, де сонце діставалося до вимощеної камінням землі, його промені палахкотали так яскраво, що боляче було дивитися. У такий час не були потреби дбати про таємність — навіть птахи сиділи в гніздах під розжареними дахами, намагаючись зайвий раз не вдихати повітря, що обпікало легені. Нещадне сонце не турбувало тільки Альрауне. Вбрана в традиційний чоловічий одяг цієї місцевості, вона почувалася так само комфортно, як у звичній сукні. Ані каптан по кісточки, ні накинутий мишлах — кремове напинало, вистрочене золотавою ниткою, чи іхрам — запона для голови та шиї, а тим більше — обруч на голові нітрохи їй не заважали. Сам майстер не зносив подібного вбрання, і ремені зі вставленими голками, які він носив у рукавах, на ногах і навіть на поясі, намокнули від поту й, більше не підтримувані тонкою щільною сорочкою, ковзали по тілі.

Нарешті мандрівники дійшли до невеличкого будинку з потрісканими стінами й таким само дахом. Усередині виявилося нітрохи не прохолодніше, ніж іззовні. Смагляве хлоп’я в білій тюбетейці підхопилося з килимка й кинувсь до гостей, щебечучи місцевою говіркою. Вен озвався мовою південних бедуїнів, підносячи коротку молитву. Схоже, сьогодні небеса були прихильні до майстра — хлопчисько відповів ламаною лаційською, найпопулярнішою мовою в цій частині світу. На Венове щастя, мови бедуїнів хлопчисько не знав, інакше жахливий акцент і не менш жахлива граматика відразу виказали б майстра.

— Я та мій син хотіти кімната, — відповів майстер, наслідуючи кепську вимову служника.

— Є багато кімната. Гарний кімната. Дешево. Два золоті день.

— Два золоті? — Вен розвернувся й підштовхнув Альрауне до дверей, проговорюючи під ніс ті бедуїнські слова, які невиразно пам’ятав. Здається, він вимовив щось на кшталт «циновка, велика пустеля, верблюд, скорпіон», але для юного портьє це звучало страшною незнайомою лайкою.

— Один золотий. Один золотий і їжа вечір.

Майстер зобразив граничну замисленість, після чого кивнув і дістав гроші. Хлопчисько супроводив нових постояльців у кімнату нагорі. Чотири стіни, дах і кругла діра замість вікна. В один золотий входили дві циновки, кілька подушок, низький столик та іржава раковина. Страшно було подумати, який же вигляд тоді має вечеря. Вен сподівався, що вони не затримаються в цьому місті так надовго.

Щойно маленький слуга вийшов, Вен дістав із похідної сумки свисток і дмухнув у нього. Пролунав ледь чутний писк.

— Що це? — Альрауне розглядала трубочку так, ніби ту було зроблено з дорогоцінного металу.

— Свисток. Він приманить листоношу.

— Листоношу? Того, котрий носить у сумці листи з посилками та віддає їх людям?

Майстер розреготався: уявив собі статечного дядечка, що влітає у вікно на поклик свистка.

— Ні, сокола. Він передасть моє повідомлення Протагору. Я напишу його на папері та вставлю в кільце на лапі птаха, — додав Вен щоб уникнути запитання: «А як передасть, соколи ж не вміють розмовляти». Майстрові подобався придуманий хлопчиськом спосіб спілкування. Ніяких зв’язківців або підставних осіб, ніяких побоювань, що хтось донесе варті. Дав свистки кільком клієнтам, ті передали знайомим зі схожими проблемами й так далі — без роботи не залишишся. Навіть якщо хтось закладе й охоронці правопорядку спіймають сокола — відстежити політ птаха неможливо, а якщо використати магію, власник пернатого довідається про це набагато раніше, ніж бойовий загін міської варти добереться до місця призначення. Протагор вочевидь знав свою справу.

Посланець з’явився приблизно за півгодини. Вен накидав коротку записку, використовуючи при цьому алхімічне чорнило. Якщо поблизу від того, хто читає, виявиться активне магічне поле — наприклад, сильний чарівник — майстер довідається про це відразу. Щоправда, для цього потрібно було після відправлення листа випити рештки зілля — та чого не зробиш задля безпеки!

Птах розправив широкі крила й зник у яскраво-синьому небі. Потяглися години очікування. Сонце, стомлене від власного жару, поповзло до заходу, червоніючи від сорому за випалену землю. Вулиці поступово оживали. Затупотіли черевики й босі ноги, застукотів посуд, який виставлявся на столи в очікуванні вечері, затріщали печі, обсмажуючи тонкі коржі. Птахи спершу боязко, а далі, поступово набираючи сили, обмінювалися трелями. Засипані піском, розплавлені променями легені міста повільно наповнювалися охололим вечірнім повітрям.

Альрауне сиділа біля вікна, замислено дивлячись на рожевуваті дахи.

— Про що замислилася?

Дівчина очужіло прокреслила на курному підвіконні смужку.

— Люди часто думають про те, навіщо вони?

— У якому сенсі? — майстер опустився на циновку біля Альрауне.

— Ну, навіщо вони живуть? Дивися, — вона повернулася до столика та вказала на мідний глечик із ввім’ятим боком: — Ця посудина потрібна, щоб у ній зберігати воду. Ця подушка — щоб зручніше сидіти. Все потрібно для чогось. А навіщо я? Мене ж зробили навіщось, але якщо я не знаю, для чого, як зможу виконати це?

Майстер підвівся й узяв до рук глека.

— Він порожній. У ньому нема води. А глечик є. Якби він був потрібен тільки для води — як би він міг існувати окремо?

Вен повернувся до вікна й змахнув з кам’яного отвору жменю піску.

— Навіщо, по-твоєму, пісок? У ньому майже нічого не росте, він тільки нагрівається від сонця й холоне під місяцем. Правда, у ньому варять каву, але тобі не здається, що величезна пустеля, засипана піском, на якому можна тільки варити каву, — це забагато?

— Значить, люди — як пісок? У них нема рації і їх так багато? — Альрауне вимовила це так серйозно, з насупленими бровами, що майстер не втримався від сміху.

— Щось таке. Кожен знаходить своє призначення самотужки.

— І ти знайшов?

— Це складне питання, — Вен простягся на циновці, підклав під голову вишиту подушку. Синці відразу відгукнулися тягучим болем. — Я не надто замислювався над цим. Мені просто подобається жити заради самого життя. Іноді, звичайно, воно буває сущою гидотою, але часом здається чудовим. Життя — це неоране поле можливостей. Ти можеш стати ким хочеш і коли хочеш. Можеш робити, що хочеш, і, відповідно, у деяких випадках платити за свої вчинки здоров’ям, — майстер вдихнув, повернувся на спину й тільки потім видихнув. Пом’яті ребра зарипіли, підтверджуючи правоту сказаного. — Тож я думаю, що сенс життя в тім, аби просто жити. І бажано отримувати від цього задоволення.

— Просто жити… — протягла Альрауне. — Не знаю. Якщо це пасує людям, може, й мені підійде. Але я ж не людина.

— Дурниці. Що таке людина? Двоє очей, ніс, дві руки, дві ноги, рот і все інше? Думаєш, для того, щоб бути людиною, досить народитися від жінки? По-твоєму виходить, що людина — це як печатка, що ставиться на кожному, хто з’явився на світ у звичайний спосіб, і цього досить. Стрига, яка на тебе напала, колись народилася на світ у нормальній сім’ї. Її хтось виховував, хтось про неї піклувався — і що? Те, що ти побачила в підвалі притулку, було дуже схоже на людину? Тобі не спадало на думку таке: якщо можна зіпсувати свою суть до такого стану, що перестаєш бути людиною, то напевне можна й стати нею? Якщо для тебе так важливо бути людиною — будь нею.

— Але як нею бути?

Відповіді майстра завадив сокіл, який спустився з потемнілого неба. Вен не виявив сліду магії чи алхімії, тому дістав записку. Протагор писав, що документи й частина грошей будуть готові завтра до світанку. Запропоновані п’ять відсотків його не задовольняли, хлопчисько вимагав десять. Так, це було страшенно схоже на Протагора.

Однак належало вжити деяких заходів безпеки, тому щойно стемніло, майстер звелів дівчині залишатися в номері, а сам подався до будинку драгомана. Колись тут жив посередник між півднем і північчю, людина, завданням якої було збереження миру між двома культурами. Останній драгоман міг упоратися зі своїми обов’язками надто добре — сторони так легко знаходили загальну мову, що зненацька вирішили, начебто можуть обійтися без його послуг. А оскільки в драгомана була не тільки влада, але й певна кількість вояків, проблему вирішили з південною вишуканістю — одного разу вранці ані драгоман, ані члени його сім’ї, ні навіть слуги просто не прокинулися.

Селитися в будинку після таких подій ніхто не зважувався, тому він занепадав доти, поки хтось із Венових колег не вирішив, що кепська слава будинку і його розташування осторонь центральних доріг можуть добре прислужитися. Звідтоді тут ділили награбоване й періодично вирішували суперечки, внаслідок чого на потрісканих сходах час від часу знаходили трупи з перерізаним горлом. Поважні громадяни обходили дім за версту, барди присвячували пісні проклятому дому, де оселилися примари, а міська варта його впритул не помічала — сліпив блиск золотих монет, якими за цю неуважність сплачували.

Нинішньої ночі будинок був зовсім порожній. Вен тричі все перевірив — жодного сліду магії, пасток чи живих істот. Пил старої руїни не тривожили вже тижнів зо два — і це майстра цілком влаштовувало.

Заспокоєний Вен повернувся в номер. Там він поправив вовняну ковдру на сонній дівчині й дозволив собі години зо дві подрімати перед далекою дорогою.

VI

Ранок у містах на півдні починається раніше, ніж сходить сонце. Ледь східний край неба за горами світлішає, змінюючи темно-синій на синій, розчиняються двері храмів, випускаючи назовні перші вранішні звуки — скреготіння мітел і віників по плитах міських вулиць. Потім у діалог із двірниками ненадовго вступають собаки — доти, поки черевик господаря, кинутий навмання сонною рукою, не перериває їхнє схвильоване дзявкання. За собаками прокидаються птахи й голосним гомоном, натужним від необхідності накричатися зараз, поки сонце не підняло вогненного ока над обрієм, будять місто.

Коли прокинулися птахи, майстер і Альрауне вже прямували містом, мерзлякувато загортаючись у куртки. Місцевий одяг мандрівники покинули просто в готелі — замість чайових юному портьє. Альрауне, цокаючи зубами, поцікавилася, чому ніхто не здогадався купити куртки тепліші, а майстер пообіцяв їй, що до полудня, коли місто залишиться далеко позаду, їй захочеться замість куртки сорочку, а то й тонку хустину, аби лишень стало не так спекотно. Дівчина повірила йому на слово, хоча Вен відчував, що така покірливість утримається в ній ненадовго. У дівчинці з великої пустелі починав прокидатися характер.

Перед виходом, скоряючись незвичному бажанню потішити іншу істоту, майстер подарував їй маленький кинджал. Сам Вен першу зброю отримав від сото в Ормроні. Здається, це були метальні ножі, але майстер так і не перейнявся до них ніжними почуттями. Ножі здавалися йому надто грубими. Зовсім інше — голки. Гострі, тонкі стрижні, які можуть зцілити, а можуть і вбити. Альрауне, щоправда, відразу попросила дати їй зо дві голочки, й майстер поступився — поділився набором голок для чжень-цзю, лікувальної терапії. Після розмови про куртки Вен додав до подарунків сьогоднішнього дня торбинку з золотими та взяв із дівчини обіцянку: якщо вдень їй буде так само холодно, вона платитиме за обід на найближчому заїзді. Пам’ятаючи про те, як важко Альрауне даються розмови з іншими людьми, Вен вирішив: що частіше він буде змушувати підопічну спілкуватися з випадковими зустрічними, то швидше вона зможе здолати цей рубіж.

Будинок дагомана у світлі зірок, які вже згасали, здавався не страхітливим, а швидше таємничим. Темні западини вікон, напівприкритих віконницями, ховали внутрішні приміщення будинку від цікавого ока, й тільки одне з вікон на першому поверсі, завбачливо відчинене Веном минулої ночі, привітало подорожан, як старих знайомих.

Усередині виявився ланцюжок слідів, що вели вниз, до підвалу. Якщо це був Протагор — він прийшов сам.

— Ти ж не залишиш мене біля входу? — поцікавилася Альрауне, арсенал якої поповнився новим жестом — войовничо виставленим підборіддям.

— Саме збирався, — щиро зізнався майстер. — А ти не хочеш залишатися?

— Мені дуже, дуже цікаво, що там, — дівчина невизначено махнула в бік схованої в темряві половини будинку.

Вен завагався.

— Тримайся позаду. Якщо відчуєш небезпеку, відразу втікай. Гаразд?

— А як же ти?

— Я теж добре бігаю, — майстер підбадьорливо посміхнувся. Він і сам відчував легке занепокоєння, хоча приводів для цього не було. Сліди тільки однієї людини. Ніякої магії в будинку. Жодної живої душі навколо.

Обережно ступаючи розсохлими дерев’яними сходами, майстер рушив уперед і зупинився лише перед темним отвором, що вів у підвал. Альрауне дихнула, ввіткнувшись у спину майстра, залишила теплу пляму на куртці. Вен ступнув у темряву. Спалахнув смолоскип, освітлюючи худу, сутулу постать Протагора.

— Усе приніс? — майстер говорив пошепки, хоча сам не знав, чому.

Протагор кивнув.

— Ти сам?

Венові не сподобалося це запитання. Дуже не сподобалося.

Майстер сіпнувся назад, намагаючись відтіснити Альрауне до дверей, у підвалі спалахнуло яскраве синє світло, глибокий стогін мовби виник із океанської товщі води й наповнив димом передсвітанкову тишу. Біля протилежної стіни, спираючись блідою рукою на кам’яний мур, стояла дато Мора. Сяючі темно-сині потоки енергії збиралися з повітря та входили в тіло гранд майстрині, розсікаючи простір із гучними, ніби клацання бича, звуками.

О, Вен знав, що це було. Магія такого рівня не була йому підвладна. Певно, вона не була підвладна нікому на землі. Щоб залишитися непоміченою будь-якими чарівниками в цьому місті, Мора випустила лінії сили. Крапля за краплею вивела зі свого тіла й духу все, що пов’язувало її з магічними нитками. Це гірше, ніж випустити всю кров. Болісніше, ніж відокремити плоть від кісток. І зараз сила Мори поверталася.

— У скільки ти мене оцінив? — як не дивно, Вен не відчував ні люті, ні ненависті до Протагора. Раніше він і сам напевне вчинив би так само. Хіба можна дорікати собі за те, що виявився гарним учителем?

Усе було продумано бездоганно. Швидше за все, Протагор продав їх ще до того, як Вен пройшов крізь міську браму. Сам винен, чому він вирішив, що незалежність і воля, які майстер так цінував, відіграють таку саму роль у житті хлопчиська? Серед регулярних заробітків, захисту гільдії та свободи дій Протагор обрав перше. Він здав майстра Морі й, на жаль, не тільки майстра. Невдача це чи прорахунок? Та чи не байдуже тепер? Щоб приспати його пильність, Протагор зажадав збільшення платні та призначив зустріч у добре відомому місці. Морі не потрібні були ні війська, ні помічники. Грандмайстриня хотіла отримати Альрауне особисто в руки. Вона хотіла цього так, що з власної волі розірвала своє існування навпіл — тільки б мати бажане.

Вен ненавидів її, боявся її, але не захоплюватися нею не міг. Іншим часом майстер поспівчував би бідолашному Протагорові. Навряд чи Мора відпускала того бодай на хвилину. Вперше зустрітися з Морою і відразу провести стільки часу в товаристві цієї жінки — у хлопця виявився міцний дах, якщо він ще не в божевільні.

— П’ять тисяч. За тебе й того, хто буде з тобою. Нічого особистого, — Протагор підняв гаманець і подався до виходу.

— Продешевив. Разів у три, а то й у чотири. Правда, грандмайстрине?

Мора відійшла від стіни й, ніби не чуючи запитання майстра, звернулася до Протагора.

— Зникни.

Той негайно виконав наказ. У кам’яній залі залишилися тільки Мора, Вен і Альрауне.

Не дивлячись на дівчину, наче тієї зовсім не було, дато майже примирливо мовила:

— Ти мав був привести її. Я можу вирішити, що ти її привів. Отримаєш свої гроші й зникнеш. Зроби те, що тобі звеліли.

Вен стис кулаки. Великодушна пропозиція. Ось тільки, дивлячись на Мору, не можна було навіть припустити, що в цієї істоти може бути душа. Кам’яна статуя в одязі з найніжнішого біло-блакитного шовку. Портрет, створений пензлем майстра. Що завгодно, але тільки не жива, здатна дихати істота, яка бодай щось відчуває. У мізинці дівчини, яка стояла позад нього, було більше людського, ніж у цій далекій холодній жінці.

Альрауне повернулася до майстра. У її погляді не було ні осуду, ні сумнівів.

— Це правда? Я повинна повернутися? Скажи мені, я піду.

Вона вірила йому. Навіть зараз, опинившись віч-на-віч із його темною душею, це маленьке зеленооке створіння вірило в нього. І ця віра додавала сили настільки, наскільки не міг додати жоден алхімічний еліксир.

— Ти нічого не повинна, — Вен повернувся до грандмайстрині. — Я тут на дозвіллі переглянув нашу домовленість, — майстер не зводив погляду з постаті в білому-синьому кімоно. Мора за короткий час двічі пройшла через найболісніші тортури, можливі в людському житті, й навіть у такому стані вона залишалася сильним магом. Сильним, але не всемогутнім.

— Ти уклав зі мною угоду. Ти пообіцяв повернути її мені. То поверни! Де твоя честь, де вірність обітницям? Чи в злодіїв немає кодексу честі, й усе, що їх хвилює, — блискучі монети? Я дам їх тобі. Дам стільки, скільки попросиш. Поверни те, що належить мені! — Мора накопичувала енергію. Повітря навколо неї набухало, туманом опадаючи до ніг, і відразу перетворювалося на воду. Підкоряючись волі своєї покровительки, темні хвилі підіймали вкриті піною голови, б’ючись об кам’яну підлогу.

— Вона не належить нікому. Всі ми приходимо в цей світ вільними. І ні в кого немає права на іншого! — вигукнув Вен, заступаючи собою Альрауне. Вир вдарив йому в ноги, розбиваючись на сотні солоних бризок, які сліпили очі.

— Не має права? — сміх, який виривався з грудей Мори, був більше схожий на кашель. Грандмайстриня стояла в центрі зали, потоки з ревінням клекотали біля її ніг, вода сочилася з кожного каменя в стіні, з кожної щілини в дерев’яній підлозі. — Знаєш, як кажуть — ніхто не має права відняти життя, крім Бога, який дарував його. Отож, для неї я — Бог. Вона моє творіння. І так, як я вдихнула життя в купу піску, попелу, води, землі, вогню, металу й дерева, так і відніму це життя, поверну собі те, що подарувала. Хіба я не маю рації, Альрауне? Хіба ти не належиш мені? Ходімо зі мною, дитя моє, моє провалля, моє розчарування. Я дам тобі те, чого ти жадаєш.

Вен стис тонкі пальці дівчини й швидше відчув, аніж побачив, як вона робить крок назустріч Морі. Він знав, що не може відпустити цієї руки. Не було на світі такого золота, яке змусило б його зробити це. На мить перед його очима виник маленький будиночок на стрімчаку, море, що б’ється об каміння, трояндові пуп’янки, готові розпуститися від першого ніжного дотику сонця, крики чайок і піщана обмілина, всипана черепашками й клубками темно-рудих водоростей, таких схожих на волосся Альрауне. Нехай мрії — це тільки фігури на піску, які змиє перший приплив. Але в майстра була мрія і людина, яка з ним цю мрію ділила. Можливо, Томасон був не такий уже й неправий.

Порожні очі Мори набирали кольору, як передгрозове небо, й вода навколо ставала дедалі темнішою та холоднішою. Вен повернувся, схопив Альрауне за плечі й пригорнув до себе так міцно, що почув, як хрупнули її кістки.

— Біжи звідси, — прошепотів він, — воля. Жити варто заради волі — волі вирішувати, хто ти й що ти. Ким ти був, і ким ти станеш. Як ти житимеш і за що помреш. Поки ти можеш вирішувати сама — залишаєшся людиною.

Потужна хвиля ледь не збила його з ніг. Всім тілом Вен відчував, як тремтить Альрауне, яке сум’яття панує в її думках. Він до болю в грудях, до запаморочення вдихнув квітковий запах її волосся і відкинув дівчину в бік коридору.

— Біжи, — крикнув він, виштовхуючи з рукава тонку, гостру голку. — Метелик гарніший в польоті!

Вен ухилився від солоного кулака хвилі, що летів йому в обличчя, й кинувся вперед, пальцями викидаючи крицеву голку. Бічним зором він помітив, як майнула в смузі світла куртка барви дерева й брунатно-червоний сполох волосся, неначе метелик Лігея змахнула плямистим крилом і зникла в темряві коридору.

— Повернися, ти!.. — закричала Мора. Водяний потік змією кинувся вслід дівчині, але нова голка розсікла його надвоє, перетворила на синю калюжку.

— Альрауне, — прошепотів Вен, виймаючи нову голку, — її звуть Альрауне.

Наступний удар збив його з ніг, втиснув у стіну. Але майстер не збирався здаватися так просто. Він уперше боровся не за себе, а за щось більше. І воно було того варте.

Альрауне не озиралася доти, поки не опинилася на повітрі. Притулилась до стіни, обхопила себе руками, чи то намагаючись зігрітися, чи зберегти спогади про те, як Вен обійняв її. Слова майстра ще звучали в її голові, яскравішали з кожним ударом серця. Зненацька в спогади вплив інший — деренчливий голос майстра Томасона. «Якщо хтось платить за твоє життя своїм, виходить, тобі потрібно жити за двох», — саме це він сказав, коли у дверях зали з’явилися охоронці. Ці слова були останніми, які вона чула. Альрауне потерла обличчя й помітила, що руки в неї стали мокрими. Здивовано підняла голову, але на небі, що вже світлішало, не було й хмарини. У кутиках очей защипало, світ почав розпливатися перед очима.

Піщана дівчина плакала так само, як плачуть справжні.

Content

Інга Пфлаумер
Серце гріє

СЕРЦЕ ГРІЄ

Пролог

Розділ І Перше завдання

Сьомий день, місяць малого достатку=

На чотири дні раніше. Перший день, місяць малого достатку

П’ятий день, місяць малого достатку

Сьомий день, місяць малого достатку

Восьмий день, місяць малого достатку

Розділ II Минулі гріхи

Одинадцятий день, місяць білої роси

На вісім днів раніше. Третій день, місяць білої роси

Шостий день, місяць білої роси

Десятий день, місяць білої роси

Одинадцятий день, місяць білої роси

Чотирнадцятий день, місяць білої роси

Розділ III Кожному своє

Дев’ятий день, місяць осіннього рівнодення

На шість днів раніше Третій день, місяць осіннього рівнодення

П’ятий день, місяць осіннього рівнодення

Шостий день, місяць осіннього рівнодення

Дев’ятий день, місяць осіннього рівнодення

Десятий день, місяць осіннього рівнодення

Розділ IV Коли йдеш — іди

Шостий день. Місяць великого снігу

Дев’ятий день. Місяць великого снігу

Епілог

ФІГУРИ З ПІСКУ